Autobus

Zákon orlů

Mojmír Kříž

Fantasy

(Enkra Weston 5)

© 1983 Mojmír Kříž

Titul: Zákon orlů

Skupina: Enkra Weston 5

Následuje: Enkra Weston 6

Žánr: Fantasy

Autor: Mojmír Kříž

Nakladatel: Autobus

Normální verze

Generováno v http://sw.gurroa.cz 22.09.2020-22:36 pro SW.

Prosba o pomoc

Je zákon orlů, můj synu.

Když jim dorostou křídla, vylétnou z hnízda

a najdou si místo, kde budou žít...

guru Nárada-dása

Roger Monroes měl špatnou náladu, a tu špatnou náladu vyvolali členové jeho smečky Jackie Therlowe, Kurt Diettermann, Sonny Albert a Enkra Weston. Ti čtyři klackové bezmála čtrnáctiletí, nejskvělejší ukázka arminské populace a lidé požívající nejvyšší úcty a všech možných výhod, nijak nedovedli ocenit, že svět jim ukazuje svou slunečnou tvář a neustále rozčilovali a zlobili svého šéfa a velitele, až se on musel rozhněvat a kárat je.

Rogerovi táhlo na šestnáct, přesněji bylo mu patnáct a tři měsíce, ale zásadně říkal, že je mu šestnáct. Protože byl už dospělý a protože byl pán, musel těm klukům ukázat, zač je toho loket. Smůla byla v tom, že jim to nemohl dokázat pěstmi, protože i když nebyl žádná padavka, na všechny čtyři nestačil. On by vlastně nestačil ani na samotného Enkru, nositele černého pásu karate a obdobných stupňů judo, jiu-jitsu, taekwon-do, kung-fu a podobně. Takže mohl jenom mluvit a v tom byla taky jeho jediná síla, protože byl chytřejší než oni všichni.

Kluci se nacházeli na Jackově chatě u řeky na jih od města. Byla to jedna z chat, co se tam nastavěly za války, Jackův otec inženýr Therlowe ji zdědil a kluci ji teď používali, s tatínkovým blahovolným souhlasem. Rogerovi se to nezdálo, ale nemohl proti tomu nic dělat.

Dřív se totiž smečka scházela v chatičce na ostrůvku ve slepém rameni řeky, kousek od parku a od paláce Monroesů ve městě. Jenže, když se stal Enkra princem, Roger lordem kancléřem a ostatní národními hrdiny, začal je tam kdekdo obtěžovat, očumovat a snažit se leccos ukrást jako suvenýr, kluci museli držet hlídky, nechat se fotografovat turisty a odpovídat na hloupé otázky, což je nebavilo. Roger navrhoval udělat si hlavní stan přímo v jeho paláci, ale to zas nechtěli oni. A tak se tedy domlouvali a domlouvali, až Jackie spolu s otcem postavili na jejich chatě saunu a kluci se tam jednou sešli, aby ji vyzkoušeli. Už si tam zvykli a postupně přestěhovali veškerý svůj majetek.

Kromě chaty vlastnil Jackie psa Allana, sestry Kateřinu, Lauru a Beatu, brášku Leslieho a Patricka a černého Joao Ballambwiho, který byl synem Therlowovic stájníka a staral se o Jackovy koně. Joao měl taky brášku, který se zas staral o koně Leslieho, oba kluci byli mladšími členy smečky, ale o to se teď nejednalo. Šlo o Kateřinu, zkráceně Kate, která byla právě teď třináctiletá, velice se líbila Rogerovi a asi i on jí. Bohužel, Kate se k němu chovala s vitální drzostí, která prý sluší mladým dámám a radši ho provokovala, než by se s ním chtěla milostně sblížit. Byla pevně rozhodnuta, že se stane jeho milenkou, ale než se tak stane, bude muset vyvinout nemalé úsilí a přemoci její hrdinský odpor. To začínal už tušit i Roger a přispívalo to k jeho rozladění.

Bylo odpoledne a Roger se blížil k Jackově chatě. Jel na koni černém jako uhel, svém nejkrásnějším, kterému taky říkal Ďábel a někdy ho pro potěšení ostatních krotil. Kůň byl duše hravá a nechal se krotit rád, ačkoliv v případě potřeby poslouchal na slovo nebo dotek. Roger se taky dneska patřičně vystrojil do černých kalhot a kabátku se stříbrným vyšíváním, vzal si bílou košili, klobouk s péry a kord, protože předpokládal, že Kate bude přítomna.

Kate samozřejmě přítomna byla, hrála s kluky tenis. Kurt soudcoval, neboť byl navíc. Roger neměl rád tenis, neměl vlastně rád žádné sporty, ježto v žádných nevynikal. Snad jen v šermu, a to mu ještě dalo spoustu práce, protože se musel pilně cvičit ve všech fintách, které jiní šermíři znají od přírody. Namátkou vzpomínal na kapitána freefighterů Sida Hawkera, který když ho Roger naposledy vyzval, byl ochoten mu šavlí osekat uši, a málem to taky předvedl. Byl to čirý nevděk, Roger mu k té skvělé funkci dopomohl, Sid ho takhle zklamal a ještě se mu smál. A není vyloučeno, že se to Kate dozvěděla.

„Ahoj!“ řekl Roger, aby si ho všimli a sesedl s koně. Ale bohužel, všiml si ho jenom Kurt.

„Ahoj,“ řekl. „Dej si ho dozadu do ohrady, ať tady nepřekáží! A až se svlíkneš, tak přijď za náma!“

Roger zavedl koně do ohrady, svlékl se a přišel. Rozhlížel se, ale černocha Ballambwiho nebylo. Pochopitelně, proč by se taky staral, když mu jeho pán nic neporučil. Tak si Roger sedl na kládu vedle hřiště a přihlížel, jak ti čtyři blázni tlučou raketou do míčku, a ještě se tomu smějí.

Pak mu stoupl krevní tlak, protože si všiml Sonnyho Alberta a jeho vlasů. Sonny, pokud něčím vynikal, tak to rozhodně nebylo krásou. Měl hrubou buranskou tvář, malé zapadlé oči, vysunutou spodní čelist a výraz ospalého idiota. K tomu vlasy jako hřebíky, které se nedaly nijak učesat a věčně mu visely podle tváře jako urousané cáry. Byl si vědom toho, že jeho vzhled nesplňuje představu o vznešeném arminském bojovníkovi, ale v jeho věku mu to bylo fuk. Proto, když mu vlasy už moc vadily, ostříhal si je, nebo dokonce dal od někoho přistřihnout. A Roger, který přísně dbal na pořádek, mravnost a dobrý vzhled svých svěřenců, mu takové způsoby nemohl trpět.

A tak, když skončili set a přišli se napít Golden Tiger Juice, Roger to nevydržel a vyrazil do útoku:

„Sonny, pojď sem! Co to máš zase s vlasama?“

„Co by?“ Sonny si během času navykl tvářit se hloupě a opakovat otázky jako debil. Rogera nepřelstil.

„Myslíš, že jsem slepej? Vidím na první pohled, že seš už zas ostříhanej!“ rozkřikl se.

„Já? A kde?“ zeptal se Sonny tak nesmírně hloupě, že Kurt už nevydržel a začal kroutit pusou v marné snaze se nešklebit.

„Tadyhle! A tady! A tady nad ušima! Vždyť to vidím!“

„Nu, a co? Překážely mi, tak co?“

V tu chvíli usoudila Kate, že je vhodná chvíle, aby se začala hádat. Okamžitě vyrazila do útoku: „Co ty ho pořád péruješ? Co se ti na něm nezdá? Náhodou to má takhle lepší, tak co?“

„Každej má povinnost udržovat svůj vzhled v odpovídající důstojnosti a vznešenosti, aby naháněl hrůzu nepřátelům a vzbuzoval obdiv v ostatním světě!“ vrčel Roger. „A nikdo, kdo má všech pět pohromadě, nemá co se dávat stříhat!“

„Chm!“ řekla Kate. „Jenže, to jsem ho ostříhala já!“

„Na tom nezáleží! Něco takového sis neměla dovolit!“

„Vaše předpisy platěj jenom pro vás kluky. Mně po tom není ani tohle!“ ukázala jistý velmi srozumitelný posunek.

Roger byl nucen přiznat, že je to pravda. Ostatně Kate stejně jako většina holek nosila nyní krátký rozevlátý účes, se kterým si nedělala moc velké starosti. Roger věnoval svému účesu hodně času a považoval jej za nádherný (právem).

„Sonny Alberte, já tě naposledy varuju!“ pronesl tedy mrazivým tónem. „Jestli se to stane ještě jednou, potrestám tě příkladně na výstrahu celé smečce!“

Kluci si vyměnili pohledy. Všeobecné mínění bylo, že je Roger pitomec a že je zbytečně buzeruje.

„Hrajem dál?“ ptal se Jackie. „Už jsme si oddechli!“

„Jasně,“ točila Kate raketou. „Rogere, nechceš hrát s náma? Máme ještě dvě rakety, mohli bysme hrát v šesti!“

„Taková disciplína na světě vůbec není!“ bránil se Roger.

„Proč by ne? Vymyslíme šestihru!“ řekl Kurt. „Bude to správná psina! A ty ji můžeš nařídit jako povolený sport!“

Jackie se rozběhl pro rakety. Roger tu svou přijal jako ránu osudu, začal s ní mlátit do země a vykřikoval, že není dobře vypletená, že je stará a že se s ní vůbec hrát nedá. Kate mu ji vyškubla z ruky a vrazila mu tu svoji. „Vem si mou, je docela nová! A už mazej!“

Tohle neměli Rogerovi dělat. Poslední zbytek úcty, který k němu měli, vzal za své, když se neuměl pořádně trefit do míčku, a když občas přeryl nosem kurt. Kate hrála proti němu a posílala mu samé řezané míče, při nichž občas vysoko vyskakovala a dělala vůbec činy tak krkolomné, že to byli nuceni ocenit i kluci.

Děkoval bohu, když už byl konec. Padl na kládu a dýchal těžce jako dřevorubec. Ještě víc než únava ho tížilo vědomí, že prohráli a nejspíš jeho přičiněním. Roger prohrával nerad.

Jackie a Sonny se šli podívat, v jakém stavu je sauna a zjistili, že bude za chvíli vytopená. Přiložili tedy ještě trochu dříví a oznámili to veřejnosti. Kurt šel osekat z břízy čerstvé větvičky na šlehání a Kate se smála.

Roger ale pookřál až příliš rychle. „Nepřišel jsem za váma, abych tady s váma hrál tyhle pitomý hry! Přišel jsem, abychom si definitivně ujasnili, co budem dělat o prázdninách. Prázdniny se totiž kvapem blíží, je na čase udělat pořádnej plán! Musíme toho letos stihnout moc.“

Enkra, který se doposud věnoval jen tenisu, znatelně oživl. „Já bych navrhoval jet za tygrama! Kwarr mi onehdy vzkazoval, že by moc rád, kdybysme si to rozdali s jeho nejstarším synem. Udělali ho náčelníkem a chce to zkusit s náma jako nejlepší smečkou.“

„Samozřejmě, tygry nevynecháme. Ale jsou důležitější věci. Jak jistě víte, existuje plán na vzájemné propojení všech smeček našeho města a okolí, a ten plán, přestože ho Velký ghívar všech náčelníků schválil, nikdo neprovádí a dokonce se o něj vůbec nikdo nestará, jako by ani nebyl. Pořád to všem říkám, ale jako bych hrách na stěnu házel!“

„Ale bože,“ vzdychl Jackie. „Tak kam teda pojedeme?“

„Nejdřív musíme vyřídit svoje vztahy s Longrainovou smečkou!“

„Blbost!“ Sonny zapomněl na své idiotské chování, vyskočil a začal mávat rukama. „S Longrainem a těma pitomcema si to můžem vyřídit některej víkend! Když vyjedem v pátek odpoledne, jsme tam v sobotu ráno a vytáhnem je za uši přímo z jejich pelechů! Longrain se podřídí, v neděli provedem mučení a závěrečný hodnocení a můžeme bejt v pondělí doma. Takže Longrain padá!“

„Ty bys měl radši mlčet!“ osopil se na něj Roger. „Teďka máš řeči, ale když se na tebe podívám...“

„Sonny má pravdu!“ řekl Enkra, ostatní kývali hlavami.

„Takhle byste mohli napadnout všechny plány!“ dohřálo to Rogera. „Snad byste nechtěli takhle vyřídit i Černý Pera?“

„Smečka Černejch Per jsou zbabělci, který se umějí jenom vytahovat,“ řekl Kurt Diettermann. „Myslím, že bysme vůbec neměli brát vážně to, co povídají, a nechat je být!“

„S jejich náčelníkem jsme si slíbili na potlachu, že se na ně vypravíme! A až je porazíme, vezmeme je s sebou na jih, proti tygrům. Tygrů je moc, sami na ně nestačíme!“

„Černý Pera na tygry? Ty ses zbláznil! To je povedem za ručičku jako malý děti na exkurzi do musea, ne? Copak jsou vůbec zač, abysme se my s nima zahazovali?“

„Máme povinnost učit méně schopné kamarády...“

„To jo, ale ne úplný pitomce, snad! Proč s nima nechtějí nic mít jejich okolní smečky, na to zapomínáš?“

„Možná se spolu nemají rádi pro nějaké soukromé účty!“ řekl Roger blahosklonně. „My samozřejmě nebudeme řešit jejich vzájemné spory, nad to jsme povzneseni. Ale máme svatou povinnost pomoci, kde je třeba!“

„Já tomu totiž rozumím,“ řekl Jackie. „Ty zkoušíš vyzvat jenom ty smečky, který dokážeme přemoct levou zadní. Co takhle kdybysme si to rozdali se smečkou z Bílých skal? Znám jejich náčelníka, zval nás...“

„Skaláci? Ty si se zbláznil!“ Roger na chvíli zapomněl na svoji roli vznešeného státníka. „Copak se Skalákama se dá bojovat? Všechny okolní smečky se jich bojej a jejich náčelník je známá sadistická potvora, která s potěšením každýho zajatce přiváže k mučednickýmu kůlu...!“

„Kterej to je?“ ptal se Sonny. „Říkají mu Frenn?“

„Jo,“ řekl Jackie. „Jmenuje se Glenn Morris, ale protože jeho táta se jmenuje stejně, říkají mu Frenn. A je to pěknej drsňák. Mají sídlo v jednom starým opuštěným údolí za Sun City, ovládají celý skály skoro až k Aurrgharru. Kamaráděj s tygry a leopardy a docela schopně lezou po skalách...“

„Jo. A když někoho chytnou a chtěj zjistit, jestli není srab, nechají ho vylézt si nějakou skálu!“ řekl Sonny.

„Já bych to třeba zkusil!“ krčil rameny Kurt. „Mohla by bejt správná psina!“

„Ale to teda beze mě!“ rozkřikl se Roger. „Já s takovýma jako Frenn nechci mít nic společnýho!“

„Já jsem pro,“ řekl Jackie. „Enkro, řekni taky něco!“

„Když Roger nechce, nemusí. Stejně už jsi přestárlej na vedení smečky, Rogere. Je ti šestnáct, už bys měl předat náčelnictví někomu mladšímu a stát se rádcem, jak to dělají všichni...“

Tak zákeřné napadení Roger nečekal. „Je mi patnáct.“ řekl, aniž si uvědomil, že tím podkopává svou autoritu a obdiv u Kate Therlowové. „Můžu klidně vést smečku, dokud to bude potřeba. Myslel jsem, že tyhle prázdniny bych vás ještě mohl vodit...“

„Proti Černejm Pérům a Longrainovi a podobnejm náfukům. Děkujeme pěkně!“ řekl Kurt.

„Nejsou to tak špatný kluci!“

„A hlavně tě podporujou ve tvejch ambicích. Klidně by se nechali porazit, jenom aby si to u tebe nerozházeli, že?“ vracel Sonny Rogerovi kritiku. „Rogere, já neříkám, že chci bejt zrovna bitej jako žito. Ale taky nechci, aby si s z nás všichni dělali legraci, že si na nikoho netroufáme.“

Roger si jenom vzdychl. „Takže vy chcete Skaláky. A dál, koho ještě?“

„U Skaláků můžem zůstat třeba tejden,“ řekl Jackie. „To není problém. Třeba nás naučej lézt. A potom bysme mohli konečně vyřídit tu záležitost s leopardama.“

„Jakýma zas leopardama?“

„Nepamatuješ? O zimních prázdninách tu přece byli leopardi. Garawahsigharího syn se smečkou. Bylo jich jen pár, ale slíbili, že když pošlem výzvu, postavějí proti nám, co budou mít nejlepšího. Přece jsi při tom byl, ne?“

„Sami na ně nestačíme!“

„Když to řeknu Frennovi, půjde ochotně s námi.“

„Co řekneš!“ smál se Sonny. „Buďto ho porazíme, pak mu to můžeme nařídit, nebo vymlátí on nás, no a potom... třeba u něho budeme v otroctví a budem muset dělat, co řekne on!“

Enkra mávl rukou. „Když nám nepomůže Frenn, půjdem do toho sami nebo seženem někoho, kdo tam bude! Třebas i Černý Péra, kdyby si troufly. Ať jsou s náma aspoň bitý, když už k ničemu jinýmu nejsou. I s tím jejich opísklým náčelníkem... jak se jmenuje?“

„Alex Renniér,“ řekl Roger. „Ale je to dobrej kluk...“

„Ten, co jsi mu sháněl protekci na průmyslovce?“ ptal se Kurt. „Mám takovej dojem, že mu chceš dát nějakou funkci u dvora, ne?“

Roger se zatvářil ještě nepřívětivěji. „A co?“

Kurt neřekl nic, zato Jackie: „Koho vlastně chceš všecko do tý dvorský skupiny? Mělo by se už jednou konečně přesně rozhodnout, kdo tam bude a co bude dělat.“

„Pracuju na tom!“

„Jenže, ještě jsme neviděli žádnej návrh. Enkro, co ty na to říkáš? Jde přece o tvůj dvůr, ne?“

„No ano, ovšem. Jenže, já taky nevím, o koho půjde.“

„Koho bys tam ale chtěl mít, to víš, ne?“

„Samozřejmě. V každým případě Santanuevu. A Stephena Golda. Taky Jimmy Dixona, Zrzka z Tigeru. Harky Alligera za Black Power. A možná taky toho Frenna Morrise.“

„Proč zrovna toho?“ vyjel Roger.

„Taky jsem o něm slyšel povídat. Myslím, že by to nebyl špatnej kus. Rozhodně bych ho bral radši než Renniéra.“

„Santanueva a Gold Step jsou dobrý, ty beru,“ souhlasil Roger. „Jimmy Dixon... snad. Alliger samozřejmě, ten je fajn. Ale co dál?“

„Asthru jako nejvyšší čarodějku.“

Roger se zatvářil nedůvěřivě. A Kate vykřikla: „Jsem pro!“

„Co ty máš do toho co mluvit?“ okřikl ji Roger.

„Jsem holka, ne? Tak mám co mluvit do holek! Asthra je prej fantastická, opravdu!“

„A je to skutečně čarodějka?“ ptal se Sonny.

„Těžko říct, ale chce být. Dělá na tom...“

„Nikdy se jí to nemůže podařit.“ řekl Roger.

„Pročpak?“

„Protože... zkrátka, nejde to. A chodí se Sidem Hawkerem.“

„Valerie z Mendozy chodila s kardinálem Baarfeltem.“

„Možná, ale Asthra určitě nikdy nic nedokáže. To bych se chtěl vsadit!“

„O co?“ ptala se Kate rychle.

„Co o co?“ předstíral Roger, že nechápe.

„Říkáš, že se vsadíš. Tak schválně, o co?“

„Neříkal jsem, že se vsadím! Já se nikdy nesázím! Jenom jsem říkal, že to nedokáže, to je všechno!“

„A co dáš, když to dokáže?“

„A co bys tak asi chtěla?“

Kate přimhouřila oči a chvíli přemýšlela. Potom se zasmála a řekla: „To by vypadalo jako slib, že když se to Asthře podaří, uděláš co si budu přát. Je to tak?“

„To si zas vymýšlíš! Nic takovýho jsem neřekl!“

„Řekl!“ řekl Jackie Therlowe.

„Já jsem jenom říkal...“

„Řekl!“ pronesl nesmiřitelně Enkra.

„Ale ta holka si vymyslí nějakou hroznou pitomost!“

„Pochopitelně. Ale řekl jsi to.“ prohlásil Sonny.

„Stejně to Asthra nedokáže!“

„Řekl jsi to! Bude to psina, když prohraješ!“ řekl Kurt.

„A já pojedu za Asthrou a řeknu jí, že jsme se vsadili!“

„Ani tě tam nepustí. Asthra se nebaví s každou malou holkou, která ji přijde otravovat!“

„Náhodou, proč by se nebavila? Asthra je fajn holka! Já s ní nikdy nemluvila, ale jiný holky už jo...“

„Vzkážu jí,“ řekl Jackie. „Znám se s nima dobře, ještě z akce v Ironu.“

Roger obrátil oči k nebi, zvedl ruce a zas je spustil. Rezignoval a uznal, že mají pravdu. „Pojďte radši do tý sauny! Už možná bude vyhřátá dost...“

Šli do sauny, sedli si na nejspodnější příčku a mlčeli, protože se potili a bylo jim horko. A všichni přemýšleli.

„Jacku, jak je to s tím Frennem? On vládne celýmu okolí kolem tý svý vesnice?“ ptala se Kate.

„Není to vesnice, ale předměstí Sun City.“

„Má tam i holky?“

„Jasně. Má mladší ségru Moniku, ta je vede.“

„Takže kdyby s váma jela holka na výpravu, tak by měla kde s kým bejt, žejo?“

Roger vyletěl, jako by ho někdo píchl. Praštil se dokonce do hlavy o trám, podpírající strop, a rozkřikl se: „Ty ses úplně zbláznila, že? Máš to v tý palici vylízaný, nebo co? Kam chceš jet, a s kým vlastně?“

„S klukama na výpravu! A proč ne? Vy si to rozdáte s Frennem a já s Monikou.“

„Monika má smečku,“ řekl Jackie. „Tak pozor!“

„Do prázdnin budu mít taky smečku. Mám kamarádky, který s náma klidně pojedou. Myslím, že některý dobře znáte!“

„Nesouhlasím!“ křičel Roger. „Nedovolím! Holka na výpravě, to by byla strašná ostuda! To nepřipustím ani za nic!“

„Ani když Asthra dokáže udělat ten Oheň?“

„V žádným případě!“

„Ani když to bude předmět tý naší sázky?“

Roger se zprudka nadechl a rozkašlal se, protože vzduch v sauně byl rozžhavený. Tak si zase sedl.

„Co tam chceš podnikat?“ ptal se Enkra.

„Nic - jen se kouknu, jestli ta Monika taky něco dělá. Třeba by mohla lízt s klukama. Holky přeci taky lezou, ne? Bílé skály jsou fantastický cvičný terén, já o tom četla knížku!“

„A ty bys chtěla zkusit lézt?“

„Zkusit bych to chtěla. Nebo aspoň vidět! Mně se takový věci docela líběj...“

„Pitomá ženská...“ řekl Roger s despektem.

„Ženský nejsou o nic míň jak kluci, v některejch oborech jsou i lepší, to bys mohl vědět. Například ve vědecký práci je víc ženskejch než chlapů...“

„Jo. A právě řešej důležitej problém: Jak dostat ženskej mozek do slepičí hlavy, aby v ní tákhle nelítal!“

Kate napadlo po něm skočit, ale neudělala to, nebylo tam dost místa. A tak řekla: „Klidně se směj. Kdo se hahaha naposled, hahaha nejlíp. My se taky budem smát!“

„Jste všichni pitomci,“ řekl Roger. „Já se jdu koupat!“

Vyletěli ze sauny a skákali z prkna do vody. Kluci se okamžitě začali rvát a Kate se přidala, aniž zaváhala. Potom se vrátili zpátky do sauny a Enkra řekl: „Stejně, to nic není. Tohle dělá každej. Měli bysme si vymyslet něco originálního, jako dřív...“

„Tys u toho nebyl,“ řekl Kurt. „Když jsme se chystali na cestu do Anglie, abysme tě vykroutili z pasťáku, to bylo něco jinýho!“

„Snad nechceš, abych se dal někde zavřít, abys ty měl nějakou správnou psinu?“

„Ale psina to byla, to uznáš! A není na světě jen ten jeden pasťák. Je ještě mnoho bratří, kteří úpí v okovech a čekají na naši pomoc...“

„Tys četl moji poštu, žejo. Ten dopis z Francie!“

„Nečet. Co je tam tak zajímavýho?“

„Nějakej pitomec mi píše, abych přišel vysvobodit jeho náčelníka z polepšovny. Je to někde v Západní Francii, na pomezí Bretaně a Normandie. Díval jsem se na mapu.“

„Drzost!“ konstatoval Roger. „Někdo si dovolí žádat nás o pomoc, když si neví rady? Jak na to vůbec přišel?“

„Těžko říct. Píše jenom, že slyšel o princových hrdinských činech, proto o to žádá.“ řekl Jackie.

„Třeba slyšel, že musíme pomáhat trpícím!“ špitla Kate.

„A je to vůbec pravý? Vypadá to spíš na nějakýho vtipálka... Nejel někdo z kamarádů poslední dobou do Francie?“ ptal se Sonny.

„Bílý lidi jsou pitomci,“ řekl Roger. „Zapomeňte na ty jejich pitomý problémy. My teď máme svejch starostí dost!“

„Hlavně ty, žejo! Jak naplánovat prázdniny, abys objel všechny svý kamarády, nedostal nikde moc na frak a přitom si neuřízl nějakou ostudu!“ šťoural Kurt.

„Nebudu se s váma hádat. Jestli chcete, po prázdninách složím vedení smečky. Pak si zvolte, koho chcete, ať vás vodí třeba po horoucích peklech. Já se nemusím dát od vás pořád kritizovat...“

„Ale Rogere,“ řekl Enkra. „Tak se přece nezlob! My nechceme, abys toho nechal, ale abys vymejšlel dobrý věci!“

„Kvůli tomu přece nemusím být náčelníkem. Můžu být tím rádcem, jak jsi říkal. Nebo můžu přejít ke studentům, už na to mám roky.“

„Správně,“ řekl Jackie. „Politický funkce tě přece taky vysilujou! Pořád ještě jseš velmistr Černý Lilie!“

„A lord kancléř!“ zachechtal se Sonny.

„Počkej, to nemíchej dohromady. Velmistr Černé Lilie je funkce, která už je, a kterou Roger zastává. Lord kancléř teprve bude, až bude Enkra císařem.“

„Jestli vůbec bude.“ rýpla si Kate.

„To už je naše starost,“ mávl rukou Jackie. „Enkra je náš princ a my ho k tomu trůnu třebas dokopem, o to se nestarej. Ale teprve až bude tím císařem, rozhodne, kdo bude co dělat.“

„Podle mýho by se to mělo dohodnout hned, aby si každej ten svůj rezort chránil a zodpovídal.“ řekl Roger.

„A zasedací pořádek byste si udělat nechtěli?“ smála se Kate. „Když bude zasedat Korunní rada, aby každej věděl, kam patří!“

„To není problém, to přece už víme. Roger bude sedět na křesle, co patřilo kardinálu Baarfeltovi. Jackie na místě vévody Dunbara, taky dostane jeho titul. Kurt Diettermann dostane flek po Iwaru Wulffssonnovi. Sonny po Jimmy MacLeodovi. Santanueva po Vítkovi Jeřábkovi. Zrzek Dixon... počkej, jak to vlastně bylo?“

Od té chvíle přešli na diskusi, jak vlastně zasedala císařova korunní rada za starého císařství. Roger byl tomu rád, neboť se opustilo ožehavé téma prázdnin a jeho nápadů, jak je účelně a krásně strávit. A ostatní taky byli rádi, protože se přestali hádat a bylo mezi nimi dosaženo příměří.

Jenom Kate přemýšlela, jak si do Rogera ještě víc píchnout. A taky, co si bude přát, až vyhraje svoji sázku.

Váženej pane prync!

Já ti píšu, protože chci, abis nám pomoh. Protože ty seš jedinej vopravdovskej hrdina, co je na světě. Já vo tobě čet v časopyse.

Ty vostatní jenom kecaj a pro Leona udělali hov... nic. Jenom pořád kecaj. To ty ne.

Ono je to blbý, protože budou prázdnini a nebude se tu nic dít. Vono se dělo, jenom dyž byl s náma Leon. Jenže, voni Leona zašili do pasťáku. Von Leon měl fantastycký nápady, a dycky se něco dělo. Acoho zavřeli, tak vono seuž neděje nic. A to je blbý. Tak já bych chtěl, aby byl Leon zase s klukama, a ved je, jako ty vedeš kluky v Arminu.

Leon se menuje Devart a zavřeli ho do polepšovny v Troissy-sur-Mére. Ten pasťák je za městem upotoka, kus vod lesa, co se jde k moři. Ale maj tam bránu s vostnatím drátem a taky psi a ty hrozně štěkaj. A vychouši je štvou na lidi co by se tam chtěly podívat. Ale ty prej umýš se psema.

Tak tě moc prosím dyby to šlo abys, toho Leona odtamtud vytáh, aspoň na ty prázdnini. My bysme ti byli všecky moc vděčný.

Pasqual.

Enkra seděl, nohy měl na stole a prohlížel si mapu Bretaně, okolí městečka Troissy-sur-Mére. Porovnával ji s dopisem a soudil, že je to nesmysl. Písmo toho kluka vypadalo taky dost rozkolísaně a nevyrovnaně, o pravopise měl matné ponětí a jeho logika byla nesmyslná. Kromě toho nenapsal kromě jména Leona Devarta a názvu města vůbec nic, čeho by se člověk mohl chytit. Enkra přemýšlel, jestli je to skutečný dopis nebo výstřední žertík někoho z kamarádů. Prozatím se mu zdálo, že spíš to druhé.

Jackie vešel, těžce si povzdychl a sedl si na stůl. „Zblázním se z tý naší holky! Je úplně cvaklá. Víš, co si zas vyvzpoměla?“

„Něco s Rogerem?“ zeptal se Enkra dost nepřítomně.

„Ale kdepak! Pamatuješ se, jak jsme v sauně kecali o Asthře? Kate za ní chce mermomocí jet. A chce, abych jel s ní.“

„Tak jeď.“

„Zkoušel jsem jí to rozmluvit, ale nedala si říct, ani když jsem jí jednu ubalil. Vypadá to, že na tom chce trvat.“

„Jeď, povídám ti!“

„Nechceš jet s náma? V sobotu, třeba?“

„Za Asthrou?“ Enkra konečně nechal mapu mapou, sedl si pořádně a zamyslil se. „Kdy říkáš, v sobotu?“

„No třeba. Stejně tuhle neděli to bude zabitý, s Rogerovejma nápadama...“

„No konečně... ale vyjedem už v pátek, hned po škole. Roger má na gymplu do půl druhý, my jen do poledne. Až nás bude hledat, tak se bude divit...“

„Ty to chceš před ním utajit?“

„Ne, proč? Ale já jsem přeci myslel, že on to ví, ne? Přece nás tam sám posílal, s Kate! Tak co by se divil, že jsme tam jeli?“

Jackie se rozesmál. „Nojo, jasně. Vždyť to přeci všichni věděli, tak jakto, že to neví Roger, žejo?“

„Jasně. Já to řeknu doma, ty to řekneš doma, všecko bude docela legální. Kluci nás taky neshoděj...“

„Dobrý! V pátek po obědě vyrážíme!“

A Jackie spokojeně odklusal.

V pátek po obědě vyjeli všichni tři rychlíkem do Iron-city. Oblékli se na to do riflí a džínových košil, takže vypadali všichni tři jako kluci, i když Kate byla poněkud nepředpisově ostříhaná. V té spoustě lidí, co se valili z města na víkend, si jich nikdo neměl šanci všimnout. Zapíchli se do posledního vagonu do přecpaného kupé, kde několik trampů hrálo na kytary a zpívalo, pomáhali vyřvávat refrény a poslouchali, co se povídá.

Do Ironu dorazili skoro k večeru, a Jackie je vedl do Kasby. Dobře se tam vyznal a věděl i to, kde je „casa“ rodu Santanuevů. Jenže zjistil, že je tam tma a pusto a že se tam nikdo nenachází. Takže proběhli okolí a splašili jakéhosi černouška, který se dost rychle neschoval.

„Santanueva?“ kulil černý kluk oči. „A co by tu dělal?“

„Přece támhle bydlí, ne?“ ptal se Jackie.

„Jo, to jo. Ale přece už tam nebejvá... jenom někdy, když sem náhodou přijede...“

„A kde teda bydlí teď?“

„No... přeci v tom svým městě, ne?“

„V jakým městě?“

„Říká mu Sluneční Obzor.“

O Slunečním Obzoru už slyšeli, jenže samé hlouposti.

„Počkej, to je vážně pravda, že si Santanueva staví nějaký město ve Větrné stepi?“ ptal se Enkra.

„No jasně! Proč by ne?“

„A jaký je to město? Doopravdický, nebo jen letní tábor?“

„Město, no! Neviděli jste nikdy žádný město?“

„A budou mu tam jezdit šáliny?“ ptala se Kate.

„To nevím. Zatím mu tam nejezdí nic. Zatím tam není ani kudy by jezdily, protože je tam jenom jedna ulice.“

Kingtownským spadl kámen ze srdce, protože usoudili, že to Pedrovo město nebude nic moc slavného. Jenže stejně se tam museli dostat, jestli chtěli najít Asthru.

„Poslyš, jak se dostanem do Slunečního Obzoru?“ zeptal se Jackie, protože černoušek jim nestačil utéct.

„No... těžko,“ chlapec se zamyslel, seč mu hlava stačila. „Ale někdy tam jezděj náklaďáky.“

„Fajn. A kdy tam jezděj?“

„Když se Santanuevům povede sehnat nějakej materiál. Na stavbu..“

„Aha. A kdy zas nějakej pojede?“

„To já přeci nevím!“

Enkra, Jackie a Kate se poradili a rozhodli se, že už se od toho kluka nic nedozvědí. Asi si myslel totéž, protože jen ho spustili na chvíli z očí, hbitě zmizel v temné uličce.

„Půjdem za Gold Stepem.“ rozhodl Jackie.

Stephen Fitzgerald Galahad Gold, syn pana guvernéra a náčelník druhé poloviny města Iron-city, se nacházel doma. Když si přáli s ním mluvit a když přesvědčili Korejce, který mu dělal velitele stráže, že je to nutné, přijal je přímo v guvernérském paláci. Byl oblečený jako běloch, dokonce ostříhaný po evropském způsobu, a choval se, jako by mu ten palác a město patřily. Ale na ně to neplatilo, věděli o něm svoje.

„Santanueva? No ovšem, je ve Slunečním Obzoru. Teď už tam bydlí trvale, co se odstěhoval...“

„A proč se vlastně odstěhoval?“ zajímal se Enkra.

„Podle mého názoru se urazil, protože se mu město nemělo chuť poddat. Santanuevové jsou nafoukanci a hrdopýškové.“

Roger by možná připomněl, že matka tohohle elegantního chlapce v bílé košilce a sametovém kabátku byla sestra Estebana Santanuevy, a že je s Pedrem bratranec, ale Jackie nebyl takových jemných diplomatických fint schopen.

„Mohli bysme se tam za ním jet podívat?“

„Beze všeho. Já vám na to povolení dávat nemusím.“

„Ale mohl bys nám poradit, jak se tam dostat.“

„Ráno tam za nima pojedou kluci z Kasby. Náklaďákama, možná i autobusem. Pomáhají jim tam stavět...“

„Škoda, že až ráno...“

„S tím se nedá nic dělat. Pomohl bych vám, ale bohužel, nemám moc času. Chystám se odjet... do Evropy, jak vidíte!“

„Vypadáš tak.“ řekl Enkra.

Gold Step se obrátil k zrcadlu a zatahal se za krátké vlasy nad ušima. „Vypadám hrozně, žejo? Byl jsem skoro bez sebe, když jsem se viděl... kdybych to byl věděl, nikdy bych to nebyl dovolil, jenže už se stalo, tak co... Nebo si myslíš, že bych měl toho člověka dát zmrskat? Přece jen se mi to nezdá, je to tatínkův osobní kadeřník...“

„Nedávej ho zmrskat,“ navrhl Enkra. „Nemůže za to.“

„Viď!“ zaradoval se Gold Step. „Inu, cestování vyžaduje oběti! Až se vrátím, budu vám o tom povídat...“

„Kam vůbec jedeš?“

„Athény, Beograd, Řím, Miláno, Bologna. A možná se na zpáteční cestě stavíme i v La Valettě na Maltě. Obchodní cesta...“

Bylo jim samozřejmě jasné, že na obchodní cestu jede guvernér a Step bude nanejvýš přihlížet a koukat s očima vyvalenýma, ale nediskutovali s ním. Radši vypadli, dokud má velký náčelník dobrou náladu.

„Step upadá,“ konstatoval Enkra. „Mohli by si s Rogerem podat ruce. Oba stejní náfukové.“

„Mám strach, že Santanueva nebude o moc lepší,“ řekla Kate. „A jeho sestra... Bůh suď!“

„Osoby ve vysokém postavení se vždycky nakonec začnou takhle chovat,“ řekl Jackie. „Počkej, až za pár roků bude Enkra skutečně vznešeným pánem. Ani nás nebude zdravit!“

Enkra po něm skočil. Chvilku se váleli po chodníku, než je nějaký kolemjdoucí mladík nakopl a vyzval, aby si to šli vyřídit bokem a neváleli se jim pod nohama. Pak se rozesmáli a utekli.

„Tak, co budem podnikat dál?“ ptal se Enkra.

„Já mám hlad, kluci.“ řekla Kate.

„I my máme hlad,“ řekl Jackie. „Pojíme nebo pojdeme.“

„Zásoby jsou zbaštěný už ve vlaku. A je večer. Musíme do bufíku, jinak opravdu umřem hlady.“ řekl Enkra.

Narvali se do tramvaje a tou tramvají zajeli k nádraží. Tam bylo ještě otevřeno, tak si koupili večeři, dost bídnou. Ironské nádraží je staré, špinavé, omšelé a plné kouře a hluku, nic pro lidi jemných mravů. Kate se tam obzvlášť nelíbilo a navrhovala, aby urychleně vypadli.

„A kam bys chtěla jet?“ ptali se kluci, když byli venku.

„Někam, kde je to fajn. Třeba k moři!“

„Tak do Rossa Blanky.“

Zjistili, že tam jezdí městská rychlodráha - to dřív nebývalo. Jackie tam už jednou taky byl, vyvedl je tedy v místě, kde dřív býval přístav rybářských loděk. Zjistili, že se tam pilně bagruje pobřeží a betonují mola, asi rozšiřují obchodní přístav. Z krásných malebných chat rybářů a útulných hospůdek se staly námořnické a stavbařské knajpy, po mole se potáceli opilci, bylo slyšet křik a hádky místo písní.

„Copak je všecko čím dál horší?“ ptal se Jackie poněkud malomyslně. „Když se konal festival, bylo tu tak veselo... A teď? Jedna hrůza!“

„Támhleto je festivalový divadlo,“ řekla Kate. „Poznávám ho podle pohlednic.“

„Jo, je to vono. Jenže je zavřený pro rekonstrukci.“

Sešli k moři. Kate neodolala, aby ho nezkusila.

„Je fantasticky teplý, kluci! Vykoupem se?“

„Nemáchej se v těch riflích, káčo,“ vrčel Jackie. „V noci ti bude zima! Nemůžeš se svlíknout jako člověk?“

Kate byla zatím ve vodě jen po kolena, ale poslechla a vylezla na břeh, aby se svlékla.

„Támhle vidím nějaký oheň,“ řekl Enkra. „Tam, za zátokou. Pojďte se tam podívat...“

Kate se přestala svlíkat a šla s nimi po břehu. Zátoka byla široká a když došli blíž, viděli ještě navíc jakýsi záliv, zabíhající daleko do pevniny. Bez váhání přebrodili a za chvíli došlapali až k ohni.

U ohně sedělo několik lidí, většinou mladých. Někdo hrál na kytaru, ostatní tiše prozpěvovali. Odněkud voněl guláš.

„Ahoj,“ řekli. Někdo se ohlédl, ostatní udělali místo.

„Ahoj,“ řekl kdosi. „Sedněte si k nám... nemáte hlad?“

„Jedli jsme.“ řekla Kate.

„Stejně si vemte. Máme toho až moc...“ Nějaká holka jim nožem uřízla chleba, přistrčili jim kotlík a půjčili lžíce.

„Správnej tramp má vždycky čím dlabat,“ poučil je mladík se šerifskou hvězdou na košili. „Pamatujte si, jenom blbci vyrážejí do světa bez řádnýho vybavení...“

„My jsme nepočítali, že budeme spát venku,“ snažil se Enkra vysvětlit situaci. „Chtěli jsme se dostat k Santanuevovi...“

„Vždycky máš počítat s nejhorším.“ řekl mu někdo.

Kate a Jackie stejně ještě váhali. Neslušelo se, aby jen tak jedli něco, co je spojeno s masem; ale Enkra pokynul, aby si toho nevšímali a chovali se, jako by byli hosty u šelem. Trampové patří ke kastě bojovníků a nesluší se je urazit.

Tak seděli, poslouchali a hřáli se u ohně. Někdo jim půjčil deku, aby se měli do čeho zabalit, protože jim na záda táhlo a zepředu na ně sálal oheň. Seděli skoro do půlnoci, i když už Kate klímala, opřena o Enkru. Nakonec se stočili do chumlu jako štěňata a nějaká dívka je zabalila do té deky.

Probudila je zima. Vstali a zjistili, že ostatní se probouzejí, a že už vaří i snídani.

„Jděte se vykoupat,“ poradil jim kdosi. „To vás přejde i ta zima. Jinak budete klepat kosu až do oběda...“

Šli se vykoupat, ostatně i trampové tak činili. Voda byla ledová, až jim rozjektaly zuby, ale když vylezli, bylo to docela fajn. Taky začalo stoupat slunce a velmi rychle je rozehřálo.

„Kam teď razíte?“ ptal se jeden z trampů, když všichni tři upíjeli čaj. „Říkali jste, že k Santanuevovi?“

„Jo. Do Slunečního Obzoru.“

„Stopněte si něco na silnici. Ale není tam silnice, jenom step. Půjdete, až narazíte na rozježděnou cestu, to je ona. Tam počkáte, až něco pojede. Taky jsem tam párkrát byl, když mě potřebovali. Jsem geometr, víte...?“

Takže poděkovali a šli.

Slunce a písek

Nemuseli jít až na hlavní cestu. Právě šli po místní silnici v Rossa Blance a dohadovali se, kde by se asi měli připojit na hlavní, když s kvílením brzd zastavil těsně před nimi otřískaný náklaďák s černou labutí na dvířkách.

„Hele, patříte ke smečce?“ ptal se řidič, vykloněný okýnkem bez skla. Mohlo mu být tak nejvíc šestnáct.

„Jako k Santanuevovi? Zrovna k němu jdeme...“

„Potřebuju někoho na nakládání cementu. Chcete se svízt?“

„Jasně,“ řekl Jackie za všechny. „Jestli jedeš do Obzoru!“

„Nejdřív musím naložit, potom tam pojedem.“

Vylezli si na korbu a vyrazili do přístavu. Řidič to tam znal, proplétal se obratně mezi kupami všelijakého nákladu a proklínajícími nakladači, a zajel tak daleko na molo, jak jen to vůbec šlo.

„Jasně,“ řekl, když vystoupil. „Jako obyčejně nic neklape. Měli tu dávno bejt, a kde jsou? Sami vidíte!“

Vylezli a sami viděli, že tu nikdo není.

„Já jsem Jeff,“ řekl řidič a podal jim ruku. Potom nasypal každému z papírového pytlíku hrst oříšků. Sedli na molo, rozbíjeli dlaní oříšky a pojídali jádra. Moře jim přívětivě hladilo bosé nohy, občas přišla větší vlna, která je pohladila celé, tomu se vždycky smáli. Nemohli se nijak bránit, protože museli držet oříšky, aby jim neuplavaly - zato slupky skončily vždy v oceánu, který ani zdaleka nebyl čistý.

Konečně se objevila šalupa stejně otřískaná jako náklaďák a její posádka se chystala zakotvit. Jeff zručně chytil lano, všichni pomohli přitáhnout záď k molu a uvázali loď k úvazišti.

Všichni kromě Kate, která jako dívka byla poslána pomoci počítat, se jali nosit z lodi po úzkém prkně pytle a nakládat na auto. Moc dlouho to netrvalo a bylo naloženo, že těžko chytalo dech. Loď odrazila a Jeff nastartoval.

„Vmáčknem se do kabiny všichni? No, snad jo...“

Vmáčkli se, i když se dost lisovali. Jenomže, arminské děti nejsou z cukrkandlu. Tak vyrazili, nejdřív po silnici a potom po cestě do stepi. Což nebylo tak lehké, jak se to říká, protože ta cesta byla více méně nezpevněná půda, jakou vytvořila příroda. Občas náklaďáky vyhrabaly hluboké díry, do kterých jejich vozidlo se skřípěním zapadalo a s mohutným chrchláním a kašláním se hrabalo ven. K tomu ještě navíc Jeff při každém takovém případě radostně volal:

„Nezapadli jsme! Zase jsme nezapadli!“

Pak se stalo, že v jednu chvíli auto nemělo dost síly. Kola se bezmocně protáčela, písek vířil, ale nic se nelepšilo. Takže byl Jeff nucen říct: „Tak už je to tady! Už jsme zapadli!“

Všichni vylezli a šli se podívat. Jeff dokonce vlezl pod kola, kroutil hlavou a říkal: „To půjde. To bude dobrý! Stačí nějaký protismykový žebříky. Kate, umíš šoférovat?“

Kate samozřejmě neuměla. Ale byla posazena za volant a Jeff jí dal řidičský kurs slovy: „Motor ti nastartuju. Takhle hodíš jedničku, až ti řeknu. Vyjedeš, a až budeš na pevným, zastavíš. Takhle, povytáhneš klíček. Volantem kruť jenom, když si budeš chtít hrát. A neujeď nám moc daleko!“

Vytáhl stočené balíky provazových žebříků, které ovšem nebyly určeny ke šplhání, ale k podkládání kol. Kluci mu je pomohli položit, pak se všichni tři opřeli vzadu do postranice a Kate zařadila jedničku. Auto zavylo, zakňučelo a vyrazilo vpřed. Chvilku se kolébalo jako kačena, potom se ale dostalo na pevnou zem a už zas mohlo jet. Kate zastavila, kluci doběhli a naložili i provazy.

„Fajn, můžeme jet dál,“ řekl Jeff. „Zatím to šlo dobře.“

„Bude hůř?“ ptal se Enkra.

„Doufám, že ne. Ale radši to zaklepu na dřevo.“ A protože tu žádné dřevo nebylo, zaklepal Enkrovi na čelo.

A už se zas řítili stepí. Jeff byl dobrý šofér v tom smyslu, že nikde nezastavoval a nedal se ničím vyvést z míry. Soudil, že život je už tak dost komplikovaný, než aby si ho ještě on sám komplikoval předpisy o silniční dopravě.

„Teď všichni tři držte palce,“ řekl za chvíli. „Vjíždíme do oblasti šotů. Tak bacha...!“ rozjel se na plný plyn.

„Co jsou to šoty?“ ptala se Kate.

„Solná jezera,“ řekl Enkra. „V poušti někdy bývají. Taková nesmyslná slaná bažina. Snad to projedeme...“

„Jasně! Jsem král řidičů!“ volal optimisticky Jeff. Kolem nich začala stříkat špinavá slaná tekutina, vzdáleně připomínající vodu. Jeli mezi řadou zatlučených kůlů, označujících sjízdnou cestu, a jejich auto řvalo jako raněný slon.

A potom se to stalo. Levé zadní kolo zahrabalo naprázdno, auto se v té rychlosti natočilo, chvíli ještě bruslilo po silnici, ale pak zajelo zadkem napřed do bažiny. Porazilo při tom jeden kůl a zřejmě se o něj zastavilo, protože dál neklouzalo. Ale taky nemohlo samo vyjet.

„To je radosti v malý chaloupce!“ řekl Jeff, vyskočil do bahniska a brodil se dozadu. „Pojďte si taky užít tý legrace!“

Pochopitelně se nedali prosit. Taková maličkost jako slaná bažina je nemohla zastrašit. Vyskákali do vody a šli za ním. Vzadu v bažině to bylo Kate po prsa. Jeff se už potápěl a ohmatával terén.

„Když to dobře půjde, vyjedem,“ řekl, když se vynořil a vyplivl odporně chutnající solnou kaši. „Zkusíme žebříky... ale asi to bude málo. Ještě že je nás tolik...“

Žebříky podkládali samozřejmě všichni. Když se vynořili, smáli se jeden druhému, všichni měli vlasy slepené dohromady a tváře špinavé k zoufání.

„Zkusím vyjet,“ řekl Jeff. „Ještě počkejte...“

Zkusil to. Kola se ve vodě protáčela, motor řval, slaná kaše lítala všude kolem. Auto se pohnulo, ale nevyjelo.

„Máme poslední šanci,“ rozhodl Jeff. „Svlíkat!“

Všichni se svlékli. Bylo štěstím, že na rozdíl od normální situace měl každý dost oblečení, neboť všecko podložili pod kola. Potom to Jeff zkusil ještě jednou a tentokrát se to povedlo. Ovšem v šatech, které se jim podařilo v bahnisku najít, byly slušné díry a v žádném případě to už nebyly obleky pro dámu a mladé gentlemany.

„To nic,“ smál se Jeff. „Přijdou třeba horší časy a bude se nám to ještě hodit...“

Už se neoblékali, hodili všecko dozadu a vyrazili zas na další cestu. Slané bahno na nich pozvolna usychalo a jak schnulo, zdálo se, jako by byli posypaní stříbrným prachem. Zvláště sůl usazená ve vlasech se leskla ve slunci jako diamanty.

„Tohle bych si udělala, až půjdu někam na diskotéku,“ řekla Kate, která se obdivně prohlížela ve zpětném zrcátku.

„Však si tím holky pudrujou vlasy, když chtějí vypadat,“ řekl Jeff s převahou. „Pak se můžem jít vykoupat k moři, je kousek od města...“

„Proboha, kde už je to město?“ ptal se Enkra. „Je pomalu k polednímu, a my jsme pořád ještě na poušti!“

„Za chvilku tam budem. Neboj, oběd ještě stihnem!“

A skutečně. Za chvíli nato se na obzoru objevily jakési nezřetelné siluety staveb, připomínajících zříceniny. Potom si všimli větrníků, točících se v dost ostrém větříku a čerpajících vodu. A oslnivě se lesknoucích zrcadel.

„Sluneční kolektory. Ty znáte, ne?“ vysvětlil Jeff.

Taky potkali několik vozidel. Neuvěřitelně rozmlácený autobus na chvíli zastavil a jeho řidič křičel: „Kde jsi zapadl?“

„V šotu - je tam vyvrácenej kolík, nestihli jsme ho dát do pořádku. Dávej tam pozor, nebo zapadneš taky!“

„Jasně. To je hrozná cesta! Řekni to náčelníkovi, ať už se s tím konečně něco udělá...!“

„Jo. Zavezou to hnojem.“ řekl Jeff a vyrazil vpřed.

Pak se dostali mezi zavlažovaná pole, na kterých tu a tam pracovaly skupiny dětí a mládeže. Ale Jeff měl svůj úkol, mířil přímo ke stavbám, které odtud už nevypadaly jako zříceniny, ale jako staveniště.

Na vykládání se našlo dost ochotných rukou, takže to šlo dobře. Enkra a Jackie shora podávali pytle, Kate odpočívala. Nějaký vyšší velitel se zeptal Jeffa: „Jak to šlo? Nějaký problémy?“

„Nezdá se... Nikdo si nás moc nevšímal...“

„Je to dobrý zboží. Až budou mít, vezmem od nich zas...“

„Jo. Říkal, že by se to dalo třeba příští sobotu...“

„Hlavně, aby do toho nikdo moc nešťoural...“ řekl náčelník a šel.

„Vypadá to, že ten cement ukradli.“ usoudil Enkra.

„Jak se tak rozhlížím, řekl bych, že toho ukradli víc.“ prohlásil Jackie. „Podívej se na tu techniku!“

Technika to byla skutečně překvapivá: dílem zcela moderní, dílem vyřazené vraky všeho možného, které někdo ledabyle zflikoval a odtáhl do pouště. Smečka zřejmě zápasila s finančními potížemi a brala, kde se dalo.

Když doskládali, vydali se s Jeffem ke kuchyni. Zdaleka už cítili příjemnou vůni a když dostali každý na plechový talíř pořádnou porci zeleninového sabdží a k tomu čerstvý krajíc chleba, byli zcela spokojeni. Sedli do písku a dlabali, až se jim za ušima dělaly boule.

Jeff jim někam zmizel - vydali se k náklaďáku a nalezli ho opuštěný. Takže chvíli bloumali sem tam, až si jich všiml nějaký mladík. „Hele, vy nemáte co dělat, nebo co?“

„No, moc toho nemáme,“ řekl Jackie. „Totiž, my bysme potřebovali mluvit se Santanuevou. Nebo s Asthrou.“

„A co, nejste spokojeni se svým zařazením? Na to stačím snad i já, abych vás přeložil, ne?“

„My jsme z Kingtownu. Enkra Weston a Jackie Therlowe...“

„Enkra... cože?“ náčelník se podíval na Enkru a podivil se. „Ty jseš opravdu náš princ?“

„Jo, to jsem. Ale to neznamená, že bych nemohl pomoci...“

„Santanueva bude támhle u tavicích čoček. Trefíte tam, nebo vás mám zavést? Asthra... nevím, kde je...“

„Děkujem,“ řekl Enkra. „My už to najdem...“

Šli po staveništi a vyhýbali se pracujícím. Město bylo prozatím ve stádiu výstavby hlavních objektů, paláce a společenských domů. Jediné, co skutečně už stálo, bylo kino a krytý bazén. Krytý ale nebyl proto, že by venku byla na koupání moc zima, ale aby při písečné bouři nenafoukal písek do vody a nevytlačil ji ven, jak se to stávalo otevřeným bazénům. Koupat se chodilo ale až večer, teď měli všichni moc práce na stavbách.

Už zdálky viděli veliké skleněné čočky, otáčející se na dost pochybné ocelové konstrukci. Řídili to lvi, kteří se v takové práci vyznali odedávna - tavili tak svou slavnou lístkovou ocel. Tady se ovšem ocel netavila, tady se vyrábělo něco jiného a kamarádi dlouho nemohli pochopit, co. Většinou se používalo jemnozrnného písku přímo z pouště a protože byla potřeba skutečně co nejmenší zrnka, písek se několikrát pečlivě přesíval. Pak se nasypal do míchačky a přidávaly se k němu nějaké přesně odvážené ingredience. A taky voda, kterou sem nosili od nejbližšího větrného čerpadla.

Velel tomu veselý mládenec v brýlích, který měl na prsou vytetován znak chemické fakulty Kingtownské university. Toho se taky ptali po Santanuevovi.

„Teď tady byl, ale odvolali ho. Jenže za chvíli přijde, chtěl vidět, jak to dopadne. Počkejte si tady na něho...“

„Můžem se dívat, co to děláte?“ ptal se Enkra.

„Jasně! Hele, nechce se vám čůrat? Kdyby jo, tak ne jen tak do písku, ale támhle do toho kýblu, přidává se to do těsta! V lidské moči je spousta nerostných surovin, který nám pomáhají!“

„A co to děláte?“ ptal se Enkra. „Hele, řekni nám to! My máme ve škole taky chemii, snad to pochopíme!“

„Proč ne? Zkrátka, děláme keramické dlaždice. Podívej, tohle je forma. Nalejem tam tu masu, až bude pořádně rozmíchaná, a strčíme to pod čočku. Sluníčko nám pomůže, je to pracovitej kamarád. Kdybych tam strčil ruku, tak mi do ní za pár vteřin propálí díru jako vrata...“

Zkoušel sáhnout do masy a prohmatat ji v prstech, a zřejmě byl velmi spokojen. Zastavil míchačku a dal nasypat do formy přesně odváženou dávku. Tu potom rozetřeli pečlivě do stejné vrstvy a dlouhou kovovou vidlicí zasunuli pod čočku. Nějaká dívka počítala na logaritmickém pravítku, je-li ohnisko přesné - zřejmě bylo, protože za několik vteřin se hmota začala tavit. Veselý mladík kontroloval, jak to pokračuje, občas přesunul formu o pár milimetrů. Za minutu pak formu vytáhl, převrátil a vyklepal dlaždici, svítící pastelově modrou glazurou.

„No, šlo by to,“ řekl, vzal dlaždici opatrně do kleští a prohlížel si ji. Potom vzal kladívko a oklepával ji - zvonila všude stejně a ten zvuk mu byl příjemný.

„Není to moc bledý?“ ptala se dívka. „Snad trochu víc té modré barvy by tomu neuškodilo...“

„Ne, tohle je přesně ona. Další várka bude o stupeň tmavší, a tak pořád dál. Ty poslední, co budou až na vršku kupole, musejí být nejtmavší. Viděl jsem plány...“

„Na co to bude?“ ptal se Jackie.

„Na kupoli posluchárny místní školy.“ mladík ukázal na jednu ze staveb, ze které zatím stály jenom obvodové zdi.

„Celá škola bude obložená takovýma dlaždicema. Jako medresa v Samarkandu, jestli ji znáte.“ řekla dívka.

Mladík dvakrát šikovně klepl kladívkem do dlaždice a přerazil ji. Pečlivě zkoumal lom, oklepával, pak ji ještě jednou přerazil na čtvrtiny. Domlouval se s dívkou a zřejmě byli spokojeni.

„Zavoláme Santanuevu. Myslím, že to bude dobrý.“ řekla.

Mladík vytáhl z vaku zrcátko a začal jím blikat v přesně určeném směru. Pak chvíli čekal, a za několik okamžiků se k nim z té strany vydal jezdec na koni. Když přijel blíž, poznali ho.

Od doby, co ho Enkra viděl naposledy, Pedro Santanueva zhubl, byl téměř kostnatý. Tvář měl šedivou od prachu a unavené oči, ale energie mu nechyběla. Seskočil s koně, prohlížel dlaždici a nechal si líčit, jak to jde. Nakonec rozhodl, že je to v pořádku a může se najet na sériovou výrobu.

Pak si všiml kamarádů z Kingtownu a podal jim ruku. „Přišli jste se podívat, co stavím v poušti? Je dobře, že to budete vidět. V tomhle městě budeš vždy vítán, můj princi...“

„Zdá se, že to bude skutečně velké město,“ řekl opatrně Enkra, prohlížeje si staveniště podobné rozvalinám.

„Myslím, že nebude ani tak veliké, jako důležité. Máme zatím veliké plány... ukazoval jsem ti, kde co bude?“

„Ne. A poznat se to zatím nedá.“

„Tak tam bude vládní palác. Naproti bude velký umělecký palác, divadlo, kino... to už stojí. Tam, jak je krytý bazén, bude palác sportu. A vzadu potom obytná čtvrť. Výškové domy pro obyčejné zájemce, pro ty, co na to mají, čtvrť vilek. Všechno to bude schované a utopené v zeleni...“

„Tomu, co postavíš, věřím,“ řekl Enkra. „Ale ta zeleň... to se mi zdá přece jen trochu přehnané!“

„Už jsme začali. Viděl jsi ta pole kolem města?“

„Viděl. Zatím živoří.“

„Když jsme sem přišli, nebylo tu nic. Zkrátka vůbec nic, jen takové údolí. Všechno jsme vybudovali my! Každý, kdo sem přijde, zasadí jeden stromek. Za dvacet let budou ty stromy dávat stín! Stromy přivolají deště, vyroste nová tráva a voda se bude držet v zátočinách... usídlí se tu ptáci a zvěř si najde doupata v našich lesích...“

„Nevěřím, že se ti tu podaří vypěstovat skutečné lesy.“

„Kdybych tomu nevěřil, nežil bych tady,“ řekl Santanueva skoro přísně. „Viděl jsem osady stepňáků. Založili si svá sídla na té nejpustší zemi a vytvořili ráj na zemi. Taky já to dokážu udělat. Věřím tomu!“

„Stejně. Čekat dvacet let...“

„Vynalezneme metodu, jak urychlit růst stromů. Dostatek vody a naše ruce změní poušť v ráj...“

Nezdálo se, že by byl Enkra docela přesvědčen. Santanueva ale mluvil s čím dál větším nadšením:

„Sem, za mnou do pouště, přišli ti nejlepší z nejlepších, kteří nemají nikde jinde možnost uskutečnit svoje ideály! Proto šli sem, proto mi pomáhají! Já věřím, že ti lidé to dokážou. Kdybych tomu nevěřil, nemohl bych dál velet takové práci!“

„Ta akce vyžaduje velké náklady,“ řekl Jackie. „Máš na to?“

„Dal jsem na to všechno, co má moje smečka. Teď prodáváme, co získáme. Zlato, perly, diamanty. Všecko jsem prodal vládě za stroje a stavební materiál. Teď už to jde, ale za dřívějších časů to bylo zlé...“

„Viděli jsme tu tvou techniku. Myslíš si doopravdy, že to není katastrofická situace?“

„Ne. Dřív jsme ji neuměli opravovat a udržovat v chodu, teď už to umíme. Dřív jsme neuměli stavět větrníky. Dřív jsme neznali technologii keramických dlaždic a cihel, teď už je dokážeme udělat dokonale. Pojďte se podívat, jak děláme nosníky!“

Vedl je k nejbližšímu staveništi - tam měli postavenou podobnou čočku z obrovského kusu skla a pod ní se pomalu spékala písková malta okolo svazku ocelového drátu. Vytvářela se tím betonová traverza, která zřejmě patřila do nosné zdi stavby.

„Písek,“ Pedro sáhl do malty a rozemnul ji v prstech. „Všechno kolem je písek. Zjistili jsme, že má vysoký obsah křemíku. Dokážeme jej spékat v něco podobného sklu, o vysoké tvrdosti a nosnosti. Zpočátku byla ta hmota velmi křehká, ale vynalezli jsme přísady, které tomu pomáhají. Dnes máme hmotu, do které můžeš střílet dělem a ona se nerozbije!“

„Tamty dlaždice šly lámat dost lehce...“

„To byly obklady, ne nosné zdivo. Máme kvádry, vyztužené ocelovými dráty. Postavili jsme k tomu účelu také menší ocelárnu. Sbíráme železný šrot a vyrábíme si profily, jaké potřebujeme. Mám ještě nějaké návody od svého děda Juana, ten byl prvotřídní metalurg. A taky vlastní návody od svých lidí...“

„Nová technologie? Je drahá?“

„Vyžaduje vlastně jenom práci, rukou ku pomoci máme prozatím dost. Kromě toho, obnovil jsem přijímání nových lidí. Nebo aspoň jsem k tomu položil základy...“

„Jakých lidí?“

„Sbíráme ve světě mladé, kteří chtějí žít s námi a poslouchat naše zákony. Nebo... bereme i ty, které jejich vlastní společnost nechce.“

„Jakým způsobem?“

„Občas se našim podaří někoho přesvědčit. Víš, potřeboval bych od tebe něco, princi. Povolení, abych mohl získávat lidi...“

„To znamená přesně co?“

„Ve světě žije spousta dětí, co jsou samy. Například ve všelijakých těch... polepšovnách. Někteří jsou možná už zkažení, ale mnoho jich dokáže ještě začít jinak, než jak jim dala možnost jejich společnost. Chtěl bych je. Když to půjde, koupit nebo... zkrátka, získat je.“

„Chceš je třeba ukrást?“

„Když to jinak nepůjde, tak třeba ukrást. Okovy je zapotřebí zlomit, zajatce osvobodit! Naše zákony říkají, že každý, kdo je uvězněn, má právo a povinnost se osvobodit a jeho kamarádi mají povinnost mu přispět ku pomoci. Proto chci já osvobodit ty, co jsou nespravedlivě uvěznění mezi lidmi.“

„Myslíš, že s tebou půjdou?“

„Ty myslíš, že ne?“

„Taky jsem byl zavřen v takové polepšovně. Našel jsem tam všelijaké lidi, dobré i zlé.“

„Vím to, ale z úcty k tobě jsem to nechtěl připomínat.“

„Jak poznáš, kdo stojí za to, aby byl zachráněn?“

„Já možná ne - ale má země to pozná velice rychle. Kdo nevydrží, musí odejít. A bude sám chtít odejít. Kdo zůstane, je náš bratr a má právo být tady s námi. Já věřím, že těch, co zůstanou, bude většina.“

„Nabízíš jim tvrdý život, strádání, nepohodlí, nedostatek všech základních potřeb pro život. Co jim za to dáš?“

„Svobodu.“

Enkra se obrátil stranou a rozhlížel se kolem sebe. Santanueva řekl naléhavě: „Zdá se ti to málo?“

„Pro někoho je to víc než život.“

„Tak co! Dáš mi to svolení?“

„Konkrétně - k čemu?“

„Moji agenti projdou světem. Když narazí na někoho, kdo se jim bude zdát použitelný, kontaktují ho a když bude souhlasit, pomohou mu. Zajistí odpovídající dokumenty a přepravu sem k nám. Pochopitelně bez vědomí místních úřadů, na vlastní pěst. Jde mi o to, abys dovolil poskytnout jim útočiště.“

Enkra mlčel a přemýšlel. Po chvíli řekl dost vážně: „Za prvé nemám ještě moc něco takového rozhodnout. Za druhé bych se měl o tom poradit s Rogerem. Za třetí bych měl zjistit sám, jaká je skutečnost s těmi lidmi. Promyslím to a dám ti odpověď.“

„Kdy?“

„Blíží se prázdniny... Snad po prázdninách?“

Pedro potřásl trochu nespokojeně hlavou. Potom ale se usmál. „Dobře, tak po prázdninách. Zatím prozkoušíme cesty a spojení, a třeba někoho i seženeme, abychom to viděli v praxi.“

„Dobře. Možná bude ta praktická stránka zajímavá. Dohodneme se.“

Podali si ruce. Pak se vydali k dalšímu staveništi.

„Kromě toho,“ řekl Santanueva. „Chtěl bych ještě jednu takovou maličkost. Jestli moje město dostoupí počtu obyvatel vyššího než deset tisíc, měla by pro ně platit M-zóna.“

„Jo, takový je zákon.“ souhlasil Enkra.

„Chtěl bych, aby moje město mělo výjimku.“

„Výjimky může udělovat jenom Vládce.“

„Jsi jeho syn. Můžeš mu navrhnout, aby nás vynechal. Nebo to zařídit nějak jinak. Přece se nebudeme oblékat...“

„Všichni tady chodí nazí. To je fajn, ale až sem začnou jezdit cizinci...“ zašklebil se Enkra.

„Až sem přijdou cizinci, přizpůsobí se oni nám a ne my jim! My jsme tu pány a my nechceme žádné zóny, ve kterých bychom nesměli vidět nahá těla. Je to naše město, ne město hlupáků z Vnějšího světa!“

„Tvá řeč je opovážlivá. Kdyby ji sir Lera slyšel, zřejmě by se pohněval...“

„Sir Lera, tvůj vznešený a moudrý otec, se může hněvat, jak chce. A pokud se rozhněvá, může mi i nadávat. Ale to je asi tak všechno, co může. Doufám, že kvůli tomu, že nebudem uznávat jeho M-zónu, nás neobsadí vojskem...“

„To jistě ne. Otec je milostivý. Ale... zákony...“

„Právě. Zákony musí vycházet ze skutečnosti. Který mladý člověk se dneska chce povinně oblékat, když ho k tomu nic nenutí? Člověk by měl mít možnost volby, zda se má obléci či nikoliv. A když to bude zapotřebí, jistě se každý rád přizpůsobí...“

„Ano, to jistě. Jenže... nevím, jestli to prosadíme.“

Jackie Therlowe poslouchal dlouho mlčky, ale teď řekl:

„Pamatuji si, co ti jednou řekl Vládce. Že jsi pánem nade všemi, kdo jsou mladší než ty, protože to jednou budou tvoji poddaní. Co kdybys prosadil zrušení M-zóny pro ně?“

Enkra se podíval trochu překvapeně, ale Santanueva se rozesmál. A k němu se postupně přidali ostatní, i s Enkrou.

„To není zas tak hrozně špatný nápad!“ řekl Enkra. „Slíbil mi, že se budu moci učit vládnout - a tohle přece je moje právo! Nezasáhnu do kompetence vlády, a přece něco udělám pro kluky!“

„Udělej to!“ řekl Santanueva.

„Hned, jak se vrátím domů, navrhnu to Korunní radě.“

Za řeči došli ke stavbě, kterou zatím Santanueva neoznačil nijak - ale bylo v ní živo, přízemí už bylo dostavěno a dokonce dost pečlivě uklizeno.

„Tohle je nemocnice,“ řekl Pedro poněkud nespokojeně. „Tady vládne moje sestřička Asthra... Chtěli jste ji vidět, ne?“

„Ano, právě za ní jsme přijeli...“ řekl Jackie.

„Tak půjdem dál. Nelekněte se, máme poměrně dost zraněných. I když se většinou jedná o maličkosti, je to dost nepříjemné. Je to vlastně jediná věc, která se nám nedaří...“

Vstříc jim přicházela dívka s dlouhými černými vlasy a výraznýma hlubokýma očima. Byla oblečena v bílém plášti a vypadala v něm starší, než skutečně byla. „To je návštěva! Ani jsem nečekala, že se princ přijde osobně podívat na moji práci!“

„Hlavně tě chtěla vidět tuhle Kate,“ Enkra postrčil dívku dopředu. „Chtěla by být čarodějkou jako jsi ty!“

„Jenže já nejsem čarodějka,“ řekla Asthra vážně. „Ani si nedovedeš představit, jak moc nutně bych potřebovala jí být!“

„Dokážeš toho dost, jak jsem viděl!“ řekl Jackie.

Asthra zvedla ruce. „Zkoušela jsem to... a opět bezvýsledně! Asi to nedokážu nikdy...“

„Co zkoušíš?“ ptal se Enkra.

„Slyšel jsi někdy o Živém Ohni?“

„Pohádky...“

„Moje babička Olivie zaklínala Živý Oheň a koupala se v jeho plamenech, když byla malá. Učí mne to, a věřím, že naučí.“

„Říkají,“ prohlásil Jackie opatrně. „Že se to nemůže podařit dívce, která není panna.“

„Abatyše Valerie nebyla panna a stala se čarodějkou!“ řekla Asthra zostra, téměř hněvivě. „Nezáleží na tom, jestli jsem měla milence, ale jestli se dokážu soustředit! A já to musím dokázat!“

„Kdybys to dokázala, tak co?“ ptal se Enkra.

„Pak nemusíme stavět tuhle nemocnici. Živý Oheň léčil zranění velice rychle a pomáhal těm, kteří do něj vstoupili, zahánět únavu a bolest. Vše, co člověka trápí, se dá vyléčit tím ohněm, všechno zlé a odumřelé oheň spálí. Proto ho chci umět ovládat...“

„Ale zatím neumíš.“

„Dokážu to. Musím to dokázat, i kdybych měla zemřít.“

Enkra přistoupil k trojnohé bronzové míse, stojící na jakémsi oltáři, a prohlížel si ji.

„Až v této míse vzplane Živý Oheň, započne nová éra života Arminu,“ řekla Asthra. „Zapálím oheň, a ze všech stran k němu přijdou lidé toužící po vědění! Otevřeme všechny pokladnice znalostí, které nám zanechali předkové, dáme napít každému, kdo žízní po poznání! Nastane jitro čarodějů a náš oheň bude opět hořet v Atanorském chrámu, jako tomu bylo za císařství!“

„A naše země bude opět středem světa a ze všech stran přijdou králové sklonit hlavu před naším vládcem!“ řekl její bratr. „Nový císař, Pán Tří Korun, usedne na svůj zlatý trůn a bude soudit Nebe i Zemi, jak má právo od věků do věků!“

„A tím císařem budeš ty!“ ukázala Asthra na Enkru. „Přichází čas, abychom se ujali svého dědictví! Také ty musíš splnit svou povinnost! Pamatuj si to!“

Enkra váhal. Koukal z jednoho na druhého a nevěděl, co říct. „Chtěl bych vidět ten tvůj oheň.“ řekl konečně.

„Zkusím to. Večer, až vyjdou hvězdy. Pomůžeš mi, děvče?“

Kate, na kterou se Asthra znenadání obrátila, zrudla.

„Já... jistě... chtěla bych...“

Asthra jí přejela rukama po čele a spáncích. Upřela své velké oči do jejích a něco jí šeptala. Kate neřekla nic, ale Asthra ji znovu pohladila po čele a Kate se překvapeně rozhlížela kolem.

„Myslím, že budeš dobrou Pannou Měsíce,“ řekla Asthra. „Dej mi to dítě, Enkro!“

„Patří Jackie Therlowovi. Je to jeho sestra.“

„Tak ty, Jacku. Dej mi ji!“

„Dát ti ji nemohu - ale bude-li chtít, může tady zůstat s tebou. Stejně něco takového měla v plánu...“

Asthra vyhlédla oknem na slunce. „Jděte teď všichni pryč. Budu si s ní povídat a vyzkouším, co dokáže, jestli ji uvedu do hypnotického spánku. Sejdeme se večer u moře...“

Chlapci vypadli i se Santanuevou. Enkra se ohlížel zpět, ale Asthra si Kate odvedla dovnitř.

„Myslíš, že to skutečně dokáže? To s tím ohněm?“

„Nevím. Získala někde staré knihy, ve kterých se píše o těch věcech. Nejen od Valerie, ale i Denise Baarfelta, kardinálova syna. Taky on byl zasvěcencem...“

„Stejně se mi nezdá možné, aby existoval nějaký Živý oheň,“ řekl Jackie. „Prý bylo možný na něj sáhnout a nespálit se, pálil neživé předměty, ale neublížil ničemu živému.“

„Je to tak. Otec mi o tom vyprávěl. Bylo dost lidí, co to uměli... pak byla válka a oni zahynuli nebo ztratili tu schopnost. Je to dost obtížné...“

„Co je k tomu zapotřebí?“

„Absolutního soustředění. Čaroděj ovládá oheň svojí vůlí...“

„Tak to ta naše holka nedokáže! Je to jen ztřeštěnej janek. Táta říká, že měla bejt radši kluk.“ povzdychl si Jackie.

„Nech to na Asthře, ona rozhodne...“ řekl Pedro. Rozhlédl se kolem sebe: „Čas letí, kluci! Chcete mi s něčím pomoci?“

„Jasně! Proto jsme tady!“

„Tak pojďte! Umíte lézt po lešení?“

„Aby ne! Žijem přece pořád v džungli!“

Vyšplhali se s ním po bambusové konstrukci až na samotný vrchol university a dívali se, jak tam připravují maltu na spojování dlaždic. Zatím už vypálili velké množství keramických destiček bleděmodré barvy, teď je pomocí kladky vytahovali nahoru.

„Vylezte si támhle nahoru, kluci!“ řekl Pedro. „Budete roztírat dlaněmi maltu a já budu klást do malty dlaždice. Dokážete to? Jste lehcí, snad to s vámi nespadne...“

Enkra vyzkoušel dost nepevné lešení a kroutil trochu hlavou. Ale přestal, když donesli dvě lana a uvázali jim je horolezeckými smyčkami kolem prsou. Pak tam ochotně vylezli a roztírali maltu, kterou jim zdola podávali. Pedro a několik dalších potom ukládali dlaždice, pečlivě podle odstínu, aby vytvořili patřičný dojem.

„Stejně je to divný, začínat dům od střechy,“ řekl Enkra. „Zatím je postavený jenom ten sál dole, a tahle kupole. A co ten zbytek, ten bude kdy?“

„Až doděláme kupoli, bude možné začít s přednáškami. Universita bude moci zahájit činnost. Potom sem přijdou studenti a budou ve volném čase pracovat na dalších objektech, které k universitě budou patřit...“

„Víš jistě, že sem někdo půjde?“

„Jistě! Každému dáme možnost, aby si své objevy ověřil v praxi! Tomu žádný skutečný vědec neodolá, to mi můžeš věřit!“

Enkra tedy nediskutoval a pracoval, dokud nebyly usazeny dlaždice asi v metrové šíři. Potom toho nechali, protože všichni byli umazaní až za ušima, a slunce se klonilo k západu.

„Půjdem se vykoupat, pak se navečeříme,“ řekl Pedro. „Děkuju kluci, pomohli jste nám...“

„Jestli chceš, ještě ti zítra pomůžeme!“ nabízel Jackie.

„Jistě, práce se najde pro každého...“

Slezli dolů a zespoda pyšně sledovali svoje dílo.

„Až bude kopule celá obložená, bude to fantastický!“ soudil Enkra. „Jako z nějaký arabský pohádky!“

„Celá universita bude obložená dlaždicemi,“ řekl Pedro. „Někdy ti ukážu plány...“

Někdo jim přivedl koně, nasedli a jeli k moři. Většina mladých končila a mířila sem také, jenže někteří pěšky. Kluci byli umatlaní až ke špičce nosu, takže vjeli přímo na koních do příboje a přinutili je zaplavat si. Teprve pak sklouzli z hřbetu do vody a nechali zvířata, aby se sama propláchla a pak vylezla na břeh. Chlapci ve vodě zůstali - voda byla teplá a oni neměli tak často možnost koupat se v příboji. Enkrovi voda podrazila nohy a chvíli jím mlátila o písek, což ostatním přišlo hrozně k smíchu, dokud se jim nestalo totéž.

Pak, když se vykoupali a odrhli ze sebe všechnu nečistotu, lehli si na písek a odpočívali. Slunce se pomalu nořilo do vln a oni je pozorovali s okouzlením, které člověka přepadá jen na břehu moře. Až když zmizel poslední kousíček, obrátili se a šli k ohni, který tam byl mezitím zapálen.

Enkra byl nezvykle potichu a zdálo se, že nad něčím přemýšlí. Jackie se na něj dvakrát obrátil s nějakou otázkou a Enkra odpověděl dost nepřítomně - až najednou řekl:

„Pedro, přemýšlel jsem o tom, že byste si měli spravit tu silnici. Pomalu se sem nedá jezdit...“

„Na betonový nebo asfaltový povrch zatím nemáme! Já vím, že je to mizerná cesta, ale asi taková bude muset prozatím zůstat...“

„Já... přemýšlím nad tím. Zaujala mě ta technika vypalování dlaždic. Víš, říkám si, kdyby se ta čočka dala na kolečka a kdyby se pomalu posunovala, mohlo by to spékat písek přímo na zemi. Že by se jako celá ta cesta udělala tak, že by se písek jenom stavil dohromady... v takovou velkou dlaždici!“

Pedro se začal smát, ostatní se k němu přidali. Taky Enkra se začal potměšile usmívat, jako by to byl vtip - a přestal, až když si všiml, jak Santanuevovi tuhnou rysy.

„Počkej! Kdyby se to uhladilo a přidávaly se rovnoměrně jednotlivé přísady, míchalo se to přímo na místě s pískem... počkej tady!“ vyskočil a odběhl do tmy. Za chvíli se vrátil s tím veselým mladíkem, který jim ukazoval postup tavení dlaždic. Diskutovali a mávali okolo sebe rukama a navzájem si dokazovali, že to nejde, ale oba se snažili najít způsob, jak by to šlo. Sedli si k ohni, ale hádat se nepřestali.

„Zkusíme to spočítat,“ říkal Santanueva. „Zítra se pokusíme něco s tím udělat. Ale budeme potřebovat novou čočku. Reorti se musí vytáhnout a udělat ji co největší...“

„Bude to potíž. Musíme jim vysvětlit, na co to chceme.“

„Jsou to chytří chlapci, jistě nás pochopí!“

„Tím si právě nejsem tak jist...“

Na ohni se peklo tele. Klukům se sbíhaly sliny a nemohli se dočkat, až bude hotové, vzali své lovecké nože a upižlávali ty nejupečenější kousky. Někdo přinesl dost tvrdé chlebové placky, aby měli do čeho maso brát a nepopálili si prsty. Chvilku to trvalo, ale nakonec se najedli docela dobře a zapíjeli to šerbetem nebo něčím podobným.

U jednoho z ohňů se začalo hrát na kytaru a zpívat, všichni se přidali. Kluci se toulali od jednoho ohně ke druhému a všude poslouchali, co se povídá - někdy to byly zajímavé věci, tak si na chvíli sedli a špicovali uši. A šli zase dál, když je hovor přestal zajímat.

Pak našli u jednoho ohně sedět Asthru. Byly s ní tři další a taky Kate; když viděla brášku Jacka a Enkru, hned se k nim vrhla. „Kluci, tady je to fajn! Víte, co se mnou všechno Asthra dělala? Uspala mě a dávala mi všelijaký zábavný pokusy... Viď, Asthro?“

Čarodějka se zvedla od ohně. Její oči v temnotě zářily jako oči šelmy. „Kate je skvělá dívka... nechám si ji tady. Jacku, požádáš doma, aby mi ji tu nechali?“

„Jak... i přes prázdniny?“

„Dokud sama bude chtít. Nechci ji tu držet násilím, ale chci ji tady podržet, dokud to bude nutné.“

„Já tady ale chci zůstat!“ řekla Kate rychle.

„Ale... přeci jsme plánovali všelijaký akce,“ namítal Jackie. „To všecko necháš plavat?“

„Já někdy přijedu podívat se domů... vezmu si taky nějaký věci. Ale zatím tady chci zůstat...“

„Je to tvoje věc,“ řekl Jackie, pořád ještě ne zcela přesvědčený, že je to správné. „Můžeš si dělat, co uznáš sama za vhodný. Ale stejně je to takový divný. A naši se budou divit..“

„Asthra slíbila, že mě naučí pracovat s ohněm! Já chci poznat Živý Oheň! Věř mi to!“

„Sama to neumí.“ řekl Enkra.

Asthra po něm blýskla očima. „Dokážu to! Není daleko ten den...“

Enkra pokrčil rameny. Jackie řekl: „Dobře. Když chceš, zůstaň tady. Ale přijeď domů, říct to našim. Aby si nemysleli, že jsem tě tady vyměnil za závodního koně nebo jinou užitečnou věc...“

„Jasně, přijedu příští sobotu. Za ten týden Asthra zjistí, jestli mám talent na tuhle práci, a napíše to našim!“

Jackie ji pleskl do ramene a zasmál se. „Tak dobře, když chceš! Budu mít švícu čarodějku! Jsem zvědavej, jestli mi budeš něco platná, když tě budu potřebovat!“

„Jen co se naučím, to něco uvidíš!“ slibovala.

Přišla sem jedna z Asthřiných dívek a žádala Kate, aby jí něco vysvětlila. Kate koukla na Asthru a když ta neměla námitek, odešla s tou dívkou. Ostatní odběhly s ní a Asthra zůstala s chlapci sama. „Sedněte si! Chci vám říct, proč ji nechávám tady. Chci s vámi mluvit jako s dospělými muži a bude lepší, když ona o tom nebude vědět.“

Kluci se tvářili dost neinteligentně a netrpělivě vyčkávali, o co se bude jednat. Asthra řekla:

„Tvá sestra, Jacku, je už dospělá žena. Možná tobě to nepřipadá, ale přišel její čas a je zapotřebí, aby byla chráněna před každým, i před sebou samotnou. Ještě o tom neví, ale je připravena stát se ženou.“

Enkra a Jackie se na sebe podívali. Enkry se to netýkalo, tak nechal řeč na Jackovi a ten řekl: „Vím, co myslíš. Ale ujišťuju tě, že na takový věci nemá naše Kate ani pomyšlení!“

„Taky jsem se nesvěřovala bratrovi se svými nápady, když mi bylo tolik, co jí,“ potřásla Asthra hlavou. „Řekla mi některé věci a snad nebude vadit, když je řeknu i vám. Je jeden člověk, který se jí líbí natolik, že je ochotna zapomenout se a podlehnout mu. Roger Monroes.“

Jackie si skousl rty a podíval se na Enkru. Ten mlčel.

„Roger je krásný muž a všechny ženy jsou potěšené jeho zájmem. Každá dívka jako Kate by byla ráda, kdyby jí věnoval svou přízeň. Prozatím to ještě nedošlo tak daleko, ale přijde léto, bude dost času a dost příležitostí. Nikdo nemůže zaručit, že se tvé sestře nebude chtít zažít s ním něco krásného...“

„Nesmysl!“ štěkl Jackie. „Nepřichází v úvahu! Na to je opravdu ještě malá!“

„A za sebe chceš ručit? Chceš mi říct, že tys ještě nikdy nepřemýšlel o žádné dívce?“

Jackie otevřel pusu, aby něco namítl, ale zarazily ho ty její veliké zářivé oči. Zas pusu zavřel, podíval se na Enkru a pokrčil rameny.

„A ty, Enkro?“

„Já ne!“ řekl Enkra rychle.

„Tak ještě chvíli vzpomínej. Jackie, chceš nám něco říct, nebo si to chceš nechat pro sebe?“

Jackie Therlowe chvíli váhal. Pak sklopil oči a řekl: „Enkro, pamatuješ, jak jsme se byli koupat na Diettermannově plantáži u toho jejich rybníka?“

„Ani mi nemluv! Tam byla voda jako kafe! A ty jejich malý na nás pořád dorážely...“

„Právě. Diettermannovi mají z obou rodin spoustu dětí a ty škvrňata jsou děsně opísklý. Pořád provokovaly, abysme si s nima rozdali rvačku, tak jsme si to dali na tý mělčině, jak bylo to příšerný bahno...“

„Jasně,“ mávl rukou Enkra. „Ale snad nechceš říct, že ses tam zakoukal do některýho z těch škvrňat?!“

„Byla tam taky Senta Diettermannová! Když bránila svý malý brášky, dala se se mnou do rvačky. Vůbec neměla šanci, přemohl jsem ji jako nic. Jenže, potom jsem na ní najednou ležel a ona se pokoušela vyprostit a já jí držel ruce... a najednou jsem ji musel pustit, nebo... nevím, jak to mám říct!“

„Najednou jsi ji nechal vyhrát,“ řekl Enkra. „Všiml jsem si toho, i když na mně viseli tři ty malý. Myslel jsem, žes ji nechal schválně zvítězit, aby měla radost...“

„Nechal jsem ji zvítězit, aby šla ode mne pryč. Musel jsem ji nechat odejít co nejrychleji, protože... zkrátka, mohla by to být hrozná ostuda! A už se s ní nikdy nebudu prát!“

„Jak stará je ta dívka?“ zeptala se Asthra.

„Chodí do třídy s naší Kate. Jsou kamarádky...“

Asthra přimhouřila oči a usmívala se. „Co ti přesně řekla, když jsi ji nechal vyhrát?“

„Měla radost. Smála se a křičela, že jsem zbabělec. Chtěla bojovat dál a...“ Jackie v rozpacích zmlkl.

„Chtěla bojovat dál a obviňovala tě ze zbabělosti! Kdyby při tom nebyly ty děti a všichni ostatní, ten boj by dopadl docela jinak. Nemysli si, že to neznám...“

Chvíli bylo trapné ticho, pak řekl Jackie dost nevrle: „Řekl jsem ti, jak to bylo. Nic jsem si nevymyslel!“

„Kdybych ji viděla, řekla bych ti, jak to bude dál. Ale myslím, že se to stejně stane. Že se spolu ještě jednou budete prát, a tentokrát ti nedovolí být zbabělý. Až do rozhodnutí...“

Jackie zvedl oči, ale nezeptal se na nic.

„Myslím, že v tom druhém souboji zvítězíš. Ty i ona, protože dívky vítězí jinak než kluci. Ty už to sám víš, jenom jsi to ještě nezkusil. O tom jsi napřed před Enkrou. Nebo alespoň on si to nechce přiznat...“

Enkra, ke kterému se obrátila jejich pozornost, upadl do stejných rozpaků jako Jackie. Jenom zavrtěl hlavou.

„Já jsem o sobě všechno řekl,“ prohlásil Jackie. „Povídej taky něco! Nebo sis fakt ještě žádný holky nevšiml?“

„Holky vem čert!“ zavrčel Enkra. „Nechci s nima nic mít! Jsou to všechno potvory a umějí člověka jenom zradit...“

„Kdo tě zradil?“ ptala se Asthra.

„To bylo ještě v Anglii, když jsem tam byl. Taková jedna... vlastně, ani mi nic neudělala. Já byl pitomec, že jsem si o ní něco myslel...“

„Noc je dlouhá,“ usmála se Asthra. „Povídej!“

„Fakt není o čem. Byla to holka... no, holka zkrátka. Jmenovala se Dot. Dorothy, příjmení jsem myslím nikdy ani neznal. Jednou jsme se potkali na ulici, měla nějaký trable, tak jsem jí pomoh. Pak jsme se párkrát viděli, než mě zavřeli. Byla fajn a já myslel, že to tak bude pořád. Jenže jak jsem jí nebyl na očích, tak na mě hned zapomněla.“

„Byla ještě mladá,“ řekla Asthra. „A ty jsi taky ještě nebyl takový, jaký jsi teď.“

„Myslíš, že jsem nenosil tu korunku na erbu, nebo co?“

„To ne. Byl jsi mladší. Teď už jsi skoro dospělý. Brzy budeš mužem. A muž miluje jinak než dítě.“

„To mi ani neříkej! Já vím, oč ti jde, Roger mi to už párkrát říkal. Ale Roger je cvok a pořád se stará jenom o holky. Já na ně kašlu!“

„Přijde čas a změníš názor. Potom přijď za mnou, já ti prozradím, co musíš vědět.“

„Nejsi první, každý mi chce něco prozrazovat. Roger a taky jiní. Jenže, já nejsem na nic takovýho zvědavej.“

„To je v nejlepším pořádku. Ale stejně potom přijď.“

Enkra se odvrátil, poněkud rozladěn. Neměl rád řeči toho druhu a divil se dokonce Jackovi, že se tak vytahoval s tou svojí zkušeností. Cítil, že mezi Asthrou a Jackem existuje jakési utajené duševní spojení, do kterého on není zasvěcen, a nevěděl, jak by je zrušil nebo do něj pronikl.

Asthra se začala tiše smát. A řekla: „Možná by bylo dobře, abys zažil něco vzrušujícího. Kdybych měla tu moc, poslala bych tě do světa, zažít tam nějaké dobrodružství!“

„Se ženskou?“

„Když je správný čas, žena se vždycky nějak zaplete. Kdyby se to týkalo nějaké holky, asi bys couvl. Musí se to týkat jenom kluků. Nejlíp něčeho, co tě pálí a co si sám potřebuješ pro sebe vyřešit. Nějaký problém, který ti zůstal v srdci.“

„Já ale nemám žádné problémy!“

„Každý by měl znát sám sebe. Ty se před sebou sám zamykáš na tři západy. Ale přijde čas, brána se otevře, ty vstoupíš do své duše a poznáš její záhady.“

Enkra vstal. „Už toho mám dost! Co vlastně ode mne chceš?“

„Nic. Co bych mohla chtít? Jenom s tebou mluvím!“

„Tak nemluv!“

„Proč se zlobíš? Ublížila jsem ti?“

„Všichni mi ubližujete! Všichni si ze mě děláte blázna, všichni od té doby, co jsem se stal princem! Jako kdyby mi místo té koruny narostly rohy nebo co, každý na mě kouká, jako že jsem něco výjimečnýho!“

„Jsi něco výjimečného. Jsi princ.“

„Já se o to nikoho neprosil!“

„Ale stalo se to. Sedni si a mluv klidně. Nebo už se mnou nechceš vůbec mluvit?“

Enkra zaváhal, pak si sedl. Jackie Therlowe řekl: „To byla politická nutnost, abys byl princem.“

„Jo, já vím. Jenže Asthra je princezna odjakživa, já jen od té doby. Tak se nedivte, že se mi to zdá takový... nějaký uhozený. Jistě by byli našli někoho lepšího, kdyby se byli pořádně podívali kolem sebe...“

„Já nejsem princezna odjakživa.“

„Já myslel, že jo! Tvůj dědeček byl kníže Juan...“

„Můj dědeček si tu hodnost přisvojil sám a po válce mu ji oficiálně sebrali. Ani já o tom dlouho neměla tušení, dokud mi to neřekli...“

„Kdo?“

„To bylo tehdá... bylo mi tak asi devět, možná ani ne. Ten den jsem se pohádala s Pedrem a byla bitá jako žito. Navíc mi ještě vynadal, že nosím vlasy učesaný jako kluk, máma se smála a říkala, že to není moderní a pěkně hloupý. A Pedro vzal nůžky a ustřihl mi copánky, které jsem měla zapletené. To mi ani tak moc nevadilo, holky se mi ve škole stejně smály. Ale urazila jsem se a utíkala do zahrady - měli jsme tam bazén. Voda byla teplá, skočila jsem do ní a trochu plavala, pak jsem si lehla na sluníčko a opalovala se. V domě někdo byl, přišel prodat tatínkovi zlato, co našel na cestách. Slyšela jsem, jak mluví s otcem, měl silný hlas a ten hlas zněl nevychovaně, nějak moc hlasitě, a vůbec. Pedro se jen objevil, zamrkal a zase zmizel - a já se šla ještě jednou vykoupat. Jak jsem tak plavala, koukám, tatínek s tím mužem vyšli z domu a šli na zahradu ke stolku, zřejmě ke svačině, protože na něm táta vydělal hodně peněz, on také a byli oba veselí. Ten muž něco vyprávěl Pedrovi a Pedro na něm mohl oči nechat...“

Enkra mlčel, třel si bradu a mračil se. Asi si představoval sluncem zalitou zahradu v Iron-cityské Kasbě.

„Byl to vysoký muž a velice tlustý - tehdy jsem ještě nevěděla, že je to ošklivé, protože jsem nikdy neviděla tlustého člověka. Měl dlouhé vlasy, dost nepořádně učesané, rozcuchané vousy a po čele a tvářích mu pořád tekl pot, bylo horko. Na sobě měl kostkovanou zálesáckou košili, kalhoty od maskáčů a podivné boty, a opíral se o hůl, protože směšně pajdal. Viděla jsem takové lidi jenom v pohádkách, na které jsem se dívala v televizi nebo v kině. Vylezla jsem z bazénu a šla k nim. Podíval se na mne a táta řekl: „To je naše malá“.

Ten člověk přistoupil blíž a sklonil se.

„Jak se jmenuješ, krásná dívko?“ ptal se a Pedro vyprskl.

„Asthra.“ řekla jsem.

„Astoreth... máš jméno fénické bohyně! Těší mě, že jsem se s tebou seznámil, princezno...“

A políbil mne na čelo. Tehdy mi poprvé řekl někdo princezno. Pedro se tomu smál ještě za pět let - ale to už učinil z Pedra nejvyššího náčelníka Ironu a ze mne skutečnou princeznu...“

„Jedno oslovení nic neznamená!“ řekl zavile Enkra.

„Taky jsem si to tehdy myslela. Pedro se mi jenom smál. Vyžvanil to před holkama z ulice a ty se mi pak posmívaly, když mě viděly, klaněly se mi a měly všelijaké hloupé řeči. Když pak Mike přišel zas s nějakým zlatem, řekla jsem mu to - a on mi slíbil, že budu princezna. Že zařídí, abych jí byla. Že zařídí, aby se Pedro stal náčelníkem a oni ho poslouchali. Učil nás číst a psát, taky spoustu jiných věcí. Například zákonům, které kdysi platily... Já vlastně ani nevím, kdy jsem začala být tím, čím jsem. Najednou se stalo, že jsem byla princezna, Pedro byl kníže a vládl tomu městu. A pak, když jsme přišli sem do Slunečního Obzoru, vystoupili z pouštní plachetnice na písek a zapíchli do toho písku svoje meče, řekli mi: „Nyní poneseš korunu. Jsi princezna.“ Nevím, jak se to stalo.“

Enkra hleděl při jejím vyprávění do ohně - teď řekl, nedívaje se na ni, jako by mluvil pro sebe:

„Byl jsem uvězněn v polepšovně, odříznut od přátel, neviděl celé dny tvář dobrého člověka. Najednou povstal v budově boj - viděl jsem, jak Armini zabíjejí nepřátele. Bojoval jsem s jedním mužem, statečným samurajem, který se jmenoval Hamiró Uši. Já zvítězil a on provedl harakiri. Potom jsem vyšel ven a dal se do boje, abych pomohl kamarádům zvítězit - nebo zemřít. A pak přišli oni - on šel ke mně, poklonil se mi a oslovil mne jako prince. Od té doby jsem princ - a on řekl, že mne sir Lera adoptoval. Najednou se svět celý změnil, obrátil se vzhůru nohama: na jediné slovo arminského důstojníka! Když jsem přišel do Arminu, už jsem byl princ. Ani já nevím, jak se to vlastně stalo. Vůbec jsem na tom neměl žádnou zásluhu.“

„S každým z nás udělal něco zvláštního,“ řekla Asthra. „Moc dlouho jsem přemýšlela, proč právě já. Proč právě já - a proč třeba ty, Enkro. Ty a já - a přece to mohlo být tisíce jiných, stejně dobrých jako jsme my. Ale on vybral nás.“

„Roger se ho na to jednou ptal,“ řekl Jackie. „Povídal: ten chlapec byl v neštěstí. Byl smutný. Chtěl jsem, aby byl šťastný. Chtěl jsem mu pomoci, proto jsem to udělal.“

„Pro naše štěstí,“ řekl Enkra a pokrčil rameny. „Říká se, že štěstí člověka je nejvyšší cíl...“

„Možná to nebylo to nejlepší, co mohl udělat.“ řekla Asthra.

„Co může být lepšího než stát se princem Arminu a tím i světa?“

„Může. Být majitel malé farmy a několika hektarů polí, bojovat jako šestý pěšák odleva ve třetí řadě svého pluku domobrany, vzít si hodnou ženu a mít s ní pět dětí, dožít se devadesátky a kupy vnoučat a potom zemřít v bázni boží na svém lůžku. Ale to se tobě, princi, nikdy nestane. Ty zemřeš v boji, ani se nedožiješ padesátky. A budeš-li navíc hodně bojovný, ani to ne. A celý ten život bude naplněn ruchem, shonem, povinnostmi, zkrácenými právy a nadšením nad tím, co tě netěší. Nedožiješ se vysokého věku, ale vstoupíš do dějin. Mně už taky možná zbývá jen pár let...“

„Chceš mi radit, abych nebyl princem?“

„Ty už si nemůžeš vybírat. Jednou jsi na tu cestu vyšel, a už z ní nikdy nemůžeš zpátky. I kdyby sis přál, nikdo ti nedovolí. Je tvá povinnost být princem. A Roger ti to brzo připomene...“

„Roger!“ Enkra zkřivil rty. „Někdy ho mám plný zuby...“

„Roger se učí být prvním ministrem, stejně jako ty se budeš muset naučit být císařem. Roger má na mysli blaho státu, proto tě potřebuje. Bude si tě hlídat. Chtěl mít svého prince a dostal ho. Teď je spokojený, dokud ho posloucháš. Možná i víc, když ho neposloucháš a on tě může krotit. Roger má skvělý, bystrý mozek, ten mozek potřebuje často cvičit. Proto vymýšlí hlouposti...“

„Roger mě nikdy neměl rád...“

„Ale ano, měl. Jednou poznáš, jaký skutečně je. Ale teď ještě ne, protože ani on ještě není hotov sám se sebou. Teď si chce hrát stejně jako ty, chce si hrát na vládu, a protože má moc, budou i jeho hry někdy kruté a nelítostné. Dobře tak každému, koho postihnou, i kdybych to měla být třeba já...“

„Proč ty?“ ptal se Jackie.

„Nevíš? Vzala jsem mu milenku, holku, na kterou měl spadeno. Myslíš, že mi to jen tak projde?“

„Myslíš Kate?“ Jackie se naježil. „Ty si představuješ, že by se to skutečně stalo?“

„Myslím, že se to skutečně stane, pokud si nenajde Kate někoho jiného. Ale odloží se to a Roger možná zapomene. Nebo to vezme jako křivdu a pokusí se mi ji vzít. Uvidíme, co dokáže!“

„Říkáš to, jako by ses těšila na souboj s ním.“

„Samozřejmě, že se těším. Taky já si myslím, že mám dobrou hlavu a chci vidět, jak to dopadne. Tím spíš, že nemám prozatím úplně jisté, že to budu já, kdo zvítězí...“

„Proč myslíš?“

„Jestli dokážu ovládnout oheň, budu silnější a Roger ustoupí. Taky on ví, co to znamená... Ale zatím to ještě neumím, zatím mohu jen slibovat. Uvidíme, co dokáže on.“

„Začínám tě obdivovat, Asthro,“ řekl Enkra. „Poslechni, je to těžké - s tím ohněm?“

„Není to těžké, když to umíš. Ale dost těžké, když se ti to nedaří, jako se to nedaří mně...“

„Zkus udělat něco teď hned!“

„Sama, bez pomoci ostatních? Vůbec nemám šanci! K tomu musí být hodně složitých příprav a soustřeďování a přivedení se do stavu vytržení a vůbec moc pokusů. Takhle bych si leda spálila ruce!“

„Ty už jsi dokázala vzít oheň do ruky?“ ptal se Jackie.

„Vždycky se nejdřív zkouší rukama...“

„Tak to zkus,“ řekl Enkra. „Teď hned!“

Asthra chtěla protestovat - ale neřekla nic. Obrátila se tváří k ohni, vztáhla k němu ruce a něco šeptala. Oheň zaplápolal, i když nefoukal žádný vítr.

„Poslouchá tě...“ zašeptal Jackie.

Asthra si toho vůbec nevšimla - pořád něco šeptala, rukama dělala drobné kroužky a občas pohnula prsty. Zdálo se, že podle těch pokynů plameny vyšlehují výš nebo zůstávají u země. Skláněla se níž a níž k ohni, její ruce se už skoro dotýkaly plamenů.

A najednou oheň oslnivě zaplápolal a vmžiku shořelo všechno dřevo, které jej živilo. Asthra uskočila zpátky, aby jí oheň nešlehl do tváře, a foukala si na popálené ruce.

„Co to bylo?“ lekl se Enkra.

„Vzbouřil se. Něco jsem udělala špatně. Kdyby to bylo v domě, shořel by možná celý i s námi. Takhle shořela jen ta hranice...“ Asthra vstala a ohlížela se. „Tady už se nepodaří nic, musíme k jinému ohni...“

Přiběhl sem Pedro a byl vzteklý. „Už si zas hraješ s ohněm? Viděl jsem na svém ohni, žes něco vyváděla! No ano, pochopitelně! Nebo jste to uhasili sami?“

„Zkoušela jsem jim ukázat, jak se s ním pracuje,“ bránila se Asthra. „Vzbouřil se a zhasl!“

„Dobře ti tak! Ještě tě měl popálit, abys neblbla!“

„Spálila jsem si prsty, ale jen trochu.“

„Povídám, že ti to patří. A mělo to být pořádně!“

„Nezlob se,“ řekla Asthra smířlivě. „Už budu opatrná...“

„Ještě lepší by bylo, kdybyste šli všichni spát. Už je po půlnoci, a ráno bysme měli být svěží...“

„Půjdem spát,“ řekla Asthra. „Hned půjdem...“

Kluci si našli vhodné místo ke spánku - byla teplá noc, tady na břehu moře teplejší než ve stepi. Zabalili se do přikrývek, lehli si co nejblíž k jednomu z ohňů a za chvíli už spali.

Enkrovi se zdálo o Živém Ohni. Dotýkal se ho, koupal se v něm a oheň ho příjemně hladil po nahém těle. Vůbec ho to nepálilo, bylo to naopak velice příjemné. Jenomže, pak musel od ohně odejít a začala mu být čím dál větší zima, chvíli drkotal ze sna zuby a nakonec se probudil.

Nad stepí pomalu bledla obloha, blížilo se ráno. Oheň dávno zhasl, od země se táhl lezavý chlad. Enkra zůstal nějakou dobu zabalený v dece a poslouchal, jak ostatní dýchají - ale pak už to nemohl vydržet, pohnul se prudčeji a pak se dokonce posadil.

„Nespíš?“ zeptal se Jackie.

„Je mi zima. Nemůžu už spát...“

Vylezli z dek. Byla jim ještě větší zima.

„Jdem si zaplavat,“ řekl Jackie. „To pomůže.“

Udělali to přesně jako včera ráno, zaplavali si v moři. Bylo strašlivě studené, takže dlouho nevydrželi, ale když pak vylezli, bylo jim docela fajn. I jiní už vstávali, zapalovali ohně a chystali snídani. Kluci samozřejmě přiběhli k jednomu ohni a ohřívali se.

„Za chvíli vyjde slunce,“ řekla jim nějaká dívka. „Potom už vám bude dobře...“

V dálce na obzoru se objevil slabý narůžovělý přísvit - kluci tím směrem obrátili hlavy a pozorovali, jak se paprsky slunce proklubávají ranní mlhou. Pak se objevil maličký zlatý proužek, ten proužek sílil a bobtnal, až z něj byla část kruhu, ten kruh se zvětšoval a stoupal pomalu vzhůru. Když už je bolely oči a museli odvrátit hlavy, přestali ho pozorovat - a uvědomovali si, že se tábor pomalu probouzí.

Někteří kamarádi cvičili, modlili se nebo zpívali. Taky Asthra na chvíli strnula na čáře příboje, tvář obrácenou k slunci a ruce zvednuté před obličejem. Nebylo slyšet, co říká, ale pohybovala rty a po skončení se uklonila a šla po své práci.

Enkra a Jackie se najedli, pak se vrátili do Slunečního Obzoru. Nejdříve se zúčastnili ranní liturgie v katedrále, ze které byly zatím postaveny jen základy. Enkra od návratu z Himálajského kláštera nedával najevo nějakou obzvláštní zbožnost a bohoslužby po příkladu jiných hodnostářů z Kingtownu navštěvoval jen velmi nerad v případech, že to bylo nutné z politických důvodů. Bylo to tím zvláštnější, že dřív byl znám prudkou útočností vůči nevěřícím, teď se k nim choval téměř laxně. Pokud ho někdo žádal o vysvětlení, řekl, že považuje službu Bohu za soukromou záležitost každé osoby, do níž nikomu nic není.

Ale tady, když sám kníže Santanueva předstoupil před svůj lid, aby před jejich zraky proměnil chléb v Tělo Páně a víno v jeho Krev, stál před kamenným oltářem a hleděl na Pedrovy ruce s určitým okouzlením. A když na něj přišla řada, přijal kousek černého chleba a doušek z poháru vína a cítil se jaksi očištěn.

Potom se všichni zase rozešli po práci - neděle v tomto městě nebyla o mnoho víc než pracovní den. Enkra a Jackie pracovali s ostatními až do oběda. Když jedli, přišel k nim Pedro a Asthra.

„Tys nám dal, Enkro, s tím nápadem!“ řekl mu Pedro. „Celou noc jsme to s Billem počítali a vypadá to, že to půjde. Pokusíme se udělat vhodnou čočku a namíchat správnou směs, potom to zkusíme. Jestli se to povede, pozveme tě na slavnostní uvedení silnice do provozu.“

„Rád přijedu...“

„Já ale myslím jako oficiální delegaci, s Rogerem a ostatními členy kabinetu,“ řekl Santanueva vážně. „Doufám, že to u Rogera prosadíš, kdyby se mu nechtělo...“

„Spolehni se! Kdyby bylo nejhůř, naznačím mu, že Kate si přeje předvést mu svoje pokroky v krocení Živého ohně...“

Všichni se rozesmáli, i Asthra. Ale ta řekla: „Odpoledne pojedem do Rossa Blanky. Zkusíme tam udělat nějaký lepší pokus než včera. Pojedete s námi?“

„Těžko. Nestihli bychom vlak do Kingtownu.“

„Máte tam něco tak důležitého?“

„Musíme zítra do školy,“ řekl Enkra, ale už při tom přemýšlel - o čem, na to se hned ptal Jacka: „Co vlastně máme zejtra?“

„Anglinu, fráninu, fyziku, matiku... dvě hodiny tělocviku a pak... nevím přesně! Oni by se tam teda bez nás obešli, ale...“

„Jasně! Jazyky, matika, nic pro nás,“ mávl Enkra rukou. „Když tam nebudeme, houby se stane...“

„Jenže, co řeknem, kde jsme byli?“

„Tak třeba, že nám ujel vlak. A možná něco vymyslíme...“

„Fajn, jedem v pondělí. Aspoň nebude ve vlaku takovej nášvih jako v neděli večer...“

Byli s tímhle řešením velmi spokojeni a pilně pracovali až do pozdního odpoledne; pak je Asthra vyzvala, aby si sbalili věci a jeli s ní domů. Pedro zůstal v Obzoru, s kluky a s Kate jely v landroveru ještě čtyři dívky z Asthřiny družiny.

„Tamté holky se šátkem na hlavě si všimněte,“ šeptala klukům Kate „Když si ten šátek sundá... skoro nemá vlasy!“

Měla smůlu, ta dívka si toho všimla a rozesmála se. „Je řeč o mně? Tak se podívejte, když chcete, no!“

Stáhla si šátek z hlavy - zjistilo se, že má kratičkého, dost nepravidelného ježka, navíc hlavu jaksi divně zraněnou. „No, jen se dívejte! Dala jsem hlavu blízko k ohni a vlasy mi trochu chytly. Taky mě to trochu popálilo, ale to už je v pořádku. Co zbylo, jsem radši dala ostříhat. To se stává. Když si nedáš pozor, taky se ti to stane...!“

„Kdysi čarodějky vůbec nenosily vlasy!“ řekla jedna z dívek.

„Proboha... to ani kluci ne?“ ptal se Jackie.

„Nikdo, kdo se koupal v ohni. Všem ohořely...“

„To by se Roger zbláznil!“ řekl Enkra a všichni se rozesmáli.

„Jak to Roger udělá, až bude potřebovat dát se ostříhat s nějakou holkou?“ zeptala se potměšile jedna dívka.

„Proč by to měl potřebovat?“

„To neznáš? Nojo, ty seš telátko... Když spolu kluk a holka spí poprvé, měli by se navzájem ostříhat. To je starý zvyk...“

„Že jsem o tom v životě neslyšel! Ty jo, Jacku?“

„Copak vy v Kingtownu! Vy se v životě nic nedovíte!“

„A kde se to dělá?“ ptal se Jackie.

„Teď už nikde, ale ve válce běžně... I potom, po ní.“

„Nojo, válka! Jenže, to bylo někdy před třiceti lety! A jak se to tehdy stříhali? Myslím, jak moc?“

„Vyholili se...“ řekla dívka a všichni se smáli.

Kluci samozřejmě nevěřili, povídaček z dávných časů je mnoho a většinou nesmysly. Nikdo v tom ani nepokračoval, protože vítr vanul z pouště spousty jemného písku a nebylo radno zbytečně moc otvírat pusu. Zbytek cesty téměř mlčeli a teprve když se objevilo město Iron-city, zase trochu oživli. Ve městě vystoupila jedna dívka, Asthra a ostatní mířili do Rossa Blanky.

Tam se zatím nic zajímavého neudálo, vesnice vypadala pořád tak jako včera ráno. Asthra zamířila do rybářské čtvrti, dřív vlastně samostatné vesnice, prokličkovala mezi domky, chvíli jela skoro po pláži a nakonec zastavila u domku z odpadového materiálu, dost blízko u moře. Před domkem seděla slepá stařena, která při zvuku motoru zvedla hlavu.

„Ahoj, babičko!“ řekla Asthra. „Přivedla jsem hosty...“

„Jsou vítáni,“ řekla stařena, vztáhla ruku a pohladila Asthru po tváři. Potom zatápala rukou a uchopila Jacka za ruku - přejela mu po dlani zkřivenými prsty a řekla:

„Jsi statečný bojovník a moudrý náčelník, chlapče. Asi patříš do našeho rodu, že? Máš štěstí - budeš mocný, moudrý a bohatý a budeš se vždy těšit přízni svého pána. A ženy tě budou stále milovat...“

Jackie se čím dál víc usmíval, dost potěšeně. Obrátil se k Asthře a zeptal se: „To mi věští nebo si dělá legraci?“

„Babička je slepá, ale uhádne budoucnost člověka z čar dlaně.“

„Tvoji ruku už jsem jednou viděla,“ pokračovala stařena. „Je to dávno, ale byl jsi tady! Nevím, kdo jsi, ale měla bych tě znát!“

„Jsem Jackie Therlowe. Byl jsem tady, to je pravda. Ale jak to myslíš, že jsem z vašeho rodu?“

„Ovšem, že jsi! Dunbarova dcera si vzala jakéhosi Therlowa, dobře se na to pamatuji!“

„To byla moje babička...“

„Tak, správně. Jdi, chlapče, a dobře si chraň svoje štěstí!“

Asthra postrčila Enkru blíž ke staré ženě. Ta uchopila jeho ruku, přejela ji prsty a potom ztěžka sklonila hlavu.

„Zdravím tě, Vládče Nebe a Země!“ řekla.

„Cože?“ Enkra měl chuť utéct, ale držela ho pevně.

„Jsi předurčen, abys nosil korunu... ne, dvě... dokonce všechny tři koruny! Až se naplní čas, budeš nosit tři koruny všech národů Arminu! Tak, jak zní zákon...“

„Koruny jsou přece dvě,“ řekl Enkra nejistě. „Zlatá koruna Arminu a ocelová koruna Reortie!“

„Byla ještě třetí,“ řekla Asthra. „Kamenná koruna říše Argerranu. Armini a Reorti zničili říši, ale koruna prý zůstala někde ukrytá...“

„Až se na hlavě jednoho muže sejdou tři koruny dávných říší, bude to předurčení,“ řekla stařena. „Ten muž bude mít ve svých rukou vládu nad celým světem. Mohl bys to být i ty.“

Enkra se rozhlížel z jednoho na druhého a zdálo se, že tomu nemá chuť moc věřit. A stařena pokračovala: „Chraň se zlých lidí, chraň se těch, co ti závidí! Je mnoho zlých, kteří touží po tvé krvi. Dávej si dobrý pozor, a budeš vládnout Zemi i Nebi!“

„To ale bude až za dlouho,“ řekl Enkra. „Já bych radši chtěl vědět, co mám dělat teď!“

„Dělej si, co sám chceš. Jsi princ, máš svobodnou vůli! Nikoho se neboj a zkus svou vůli prosadit!“

Enkra se podíval na Jacka a usmál se trochu shovívavě. Stařena asi nikdy nejednala s člověkem formátu Rogera Monroese, proti němuž svou vůli nikdy prosadit nedokáže!

„Stojíš ve stínu velkého muže,“ řekla, jako by mu odpovídala na tu myšlenku. „Bojíš se toho muže. Nemáš proč se ho bát. On slouží tobě, ne ty jemu. Ty jsi jeho pán, smíš mu poručit. Tak se ho neboj a dělej, co si přeješ. Máš plány, tak je uskutečni! Po čem vztáhneš ruku a zmocníš se toho, to bude tvoje!“

Stařena odstrčila jeho ruku a Enkra se překvapeně díval na svoji dlaň, ve které sám číst neuměl.

Asthra přistrčila k babičce Kate, která se trochu bála.

„Dobře se podívej! Chtěla bych...“

Stařena přejela dívce po ruce. „Ano, správně! Dobře jsi ji odhadla, zkus to s ní!“

„Myslíš, že to dokáže?“

„Jistě! Taky je z našeho rodu a bude velice chytrá a schopná!“

„Třeba i dnes večer?“

„Dnes je dobrý večer,“ řekla stará spokojeně. „Udělej to! Ať princ pozná tvoji moc - bude potřebovat to vědět!“

„Myslíš opravdu, že se mi to podaří?“

„Nepochybuj, nevyčkávej a zkus to! Budu ti nablízku, kdyby bylo zapotřebí... a jestli se ti to podaří, pomohu ti...“

„Byla bych ráda, ale...“

„Nevěříš mi? Já vím, jsem slepá a nemohu už chodit. Ale stačilo by, abych se jednou omyla ohněm, a mé oči budou zase vidět a zchromlé hnáty chodit!“

„Tomu už nevěřím!“ řekl Enkra zprudka.

„Nevěř, když nechceš! Uvidíš to na vlastní oči!“

„A ty už jsi to někdy viděla?“

„Koupala jsem se v ohni, když jsem byla malá! Moje matka, můj otec i moji bratři uměli vyvolávat oheň...“

„Valerie z Mendozy, čarodějka,“ řekla Asthra. „Otec byl kardinál Baarfelt. A bratři Denis a Christian, oba čarodějové...“

Stařena vztáhla ruku, podržela si ji za vlasy a přitáhla její hlavu blíž k obličeji. Chraplavým hlasem jí syčela do tváře:

„Ty budeš největší čarodějka v téhle zemi! Ty dokážeš oživit oheň a ty to budeš učit jiné čarodějky! Jenom když se odvážíš!“

„Udělám to!“ vykřikla Asthra. Vyprostila se a obrátila ke Kate, která se trochu bála všeho, co se kolem ní dělo.

„Zkusíme to dneska?“

„Já... jo!“ řekla Kate dost kurážně.

„Doufám, že se nebojíš?“

„No...bojím se, ale... myslím, že se přemůžu.“

„Nebudeš muset nic dělat. Jenom mi půjčit svoje ruce...“

Kate souhlasila. Asthra ji odvedla stranou a vysvětlovala jí, co bude třeba. Pak se vrátila ke klukům.

„Měli byste se něčeho najíst. Máte hlad?“

Kluci měli hlad, pochopitelně. Naposledy jedli v poledne.

„Co budeš jíst ty?“ ptal se Enkra.

„Radši nic. Kdybych se moc najedla, rozptylovalo by mne to. Až po pokusu. Ale pro vás něco udělám...“

„Tak to nedělej, my se nějak obejdeme,“ řekl Jackie. „Radši se pořádně připrav na ten pokus...“

„Na to není potřeba se připravovat dlouho, ale intenzívně. Klidně to zvládnu... a pojďte se vykoupat!“

Šli se vykoupat do moře. Kate měla zadostiučinění, neboť taky Asthra se koupala v džínách. Ostatně všechny jejich šaty zasloužily vyprat, v poušti se zmazaly a potrhaly. Zaplavali si v příboji, pak se svlékli, vyždímali svoje hadry a rozvěsili po plotě u chatrče.

„Proč vlastně žije říšská princezna a dcera knížete v tomhle?“ ptal se Enkra. „Nemohla bys jí poskytnout lepší příbytek?“

„Člověk potřebuje velmi málo, když je starý, slepý a v období zbavování se všech přání,“ stařena neviděla, ale slyšela velmi dobře. „Tady se mi líbí, a mám všechno, co chci.“

Čekali až přijdou dívky, které měly Asthře pomáhat. Zatím pekla ve žhavém popelu brambory, kluci je loupali a foukali si na spálené prsty. Asthra ani Kate nic nejedly, ani dívky, které se začaly pomalu scházet, nevečeřely. Přijely taky dívky z Iron-city, a bavily se o nadcházejícím pokusu.

Na obloze se rozzářily hvězdy. Asthra přinesla z chatrče starou bronzovou mísu na třech nožkách, postavila ji na kámen nedaleko mořského břehu a klekla si k ní. Dívky se rozmístily do kruhu kolem ní. Kate klečela naproti Asthře a čekala, co se bude dít. Kluci seděli za nimi a přihlíželi.

Asthra vložila do mísy několik kousků papíru a tenkých dřevěných třísek. Zapálila oheň obyčejnou zápalkou. Jedna z dívek otevřela velikou starou knihu v kožené vazbě a Asthra začala tiše zpívat nějaký starodávný, dávno nesrozumitelný text. Ostatní naslouchaly a občas hlasitě opakovaly některou větu, která měla zřejmě větší význam. Kate seděla, mlčela a dívala se.

Potom Asthra vstala. Přistoupila ke Kate, položila jí ruku na hlavu a hleděla do očí. „Spi!“ řekla. „Tvoje vůle je moje vůle, tvoje duše se podřizuje mé duši. Odpovídej mi!“

Kate mlčela a hleděla na ni.

„Jak se cítíš?“

„Je mi dobře.“

„Víš, kde jsi?“

„Na břehu moře. V kruhu zasvěcených.“

„Co je před tebou?“

„Mísa na Živý Oheň.“

„Polož ruce na okraj mísy a opakuj, co budu říkat...“

Kate poslechla. Asthra usedla vedle ní, dívka jí nastrčila před oči posvátný text. Asthra opět recitovala nesrozumitelné věty, ostatní opakovaly po ní. Kate měla ruce položené na míse, hleděla do plamenů. V její tváři se nehnul ani sval, vypadala jako socha.

Náhle Asthra z monotónního tichého zpěvu přešla do vysokých tónin a její nádherný zvučný hlas naplnil vmžiku celé prostranství. Zdálo se, že to zvoní stříbrné zvonky nebo vlci vyjí v dálce - zvrátila hlavu k obloze, upřela oči ke hvězdám ve výši a z hrdla se jí dralo teskné skučení. Vzápětí se přidaly ostatní; nějaký chlapec začal rytmicky tlouct do bubnu, další tři mu pomáhali cinkáním na maličké ruční činely, kterým se říká kartály. V tom rytmu se dívky začaly pohupovat ze strany na stranu, propletly si navzájem prsty a kývaly se, až se málem dotýkaly hlavou ramene své sousedky. Jenom Asthra a Kate byly uvnitř kruhu - ale zdálo se, že i Kate se přidává k písni. V jejích očích se objevil zájem, zdálo se, že si uvědomuje, co se kolem ní děje. A najednou, na Asthřin příkaz, vztáhla ruce nad ohněm, a on zaplanul oslnivým jasem. Během setiny vteřiny spálil vše, co bylo v míse, včetně popela, který zůstal po předchozím hoření. Nyní ten oheň planul v míse, aniž mu byla dodávána potrava.

Asthra se sehnula nad mísou, vnořila ruce po lokty do plamenů. Kupodivu se vůbec nespálila, oheň hladil její ruce, jakoby se s ní mazlil. Asthra nabrala oheň do dlaní, vztyčila se a obrátila se s ním k ostatním. „Sestry, bratři! Opět plane posvátný oheň v našem kruhu! Opět přišel mezi nás, aby nás posílil a dal nám život! Pozdravte se se svým přítelem...!“

Dívky vztahovaly ruce, dotýkaly se ohně, který hořel v Asthřiných dlaních. Jedna z nich dokonce vzala trochu ohně do ruky, přiblížila jej k tváři a nechala se jím pohladit. Žádná neprojevovala bázeň, tak Enkra i Jackie také přistoupili a dotkli se plamene. Enkra očekával něco nepříjemného - skutečně, v první vteřině oheň opravdu pálil jako každý jiný, ale pak to byl pocit velice příjemný a Enkrovi bylo skoro líto, že se ho směl jen dotknout a hned musel stáhnout ruku zpět.

A potom najednou oheň náhle a bez zřejmé příčiny uhasl. Asthra se zapotácela - klesla na kolena a opřela se rukama o mísu. Dívky ji zvedly, podepřely ji vlastníma rukama.

„Co se stalo?“ ptala se jedna z nich.

„Už... už toho bylo dost,“ vzdychla Asthra sklesle. „Nemám už sílu pokračovat... bylo toho moc najednou! Ale jsem čarodějka! Dokázala jsem to, rozumíte? Dokázala jsem to!“

Jackie se dotkl Kate, která jediná klečela u mísy a ničeho si nevšímala. Ani toho doteku si nevšimla, zůstala tak, jak byla. Jackie s ní zatřásl, ale nic to nebylo platné.

„Co se s ní stalo?“ divil se.

Dívka přistoupila, přiložila Kate dlaně na spánky a něco jí šeptala. Vzápětí se Kate pohnula, vstala a rozhlédla se.

„Podařilo se to!“ řekla jí dívka. „Dokázala jsi to! Víš o tom, že se to podařilo?“

„Ano... ale já jsem to neudělala! To Asthra... já jenom dělala, co mi nařizovala!“

„Dokázaly jsme to obě,“ řekla Asthra velmi unaveně. „Ale teď půjdu spát. Musím si odpočinout... bylo to moc namáhavé!“

Odcházela do chatrče, opřena o jednu z dívek. Na prahu se ale ještě otočila, nedalo jí to: „Ale jsem čarodějka, viďte?“

„Jsi!“ řekl jí Enkra.

Asthra odešla do chaty. Nikdo za ní nešel, dívky uložily věci, které používala, a potom se rozešly.

„Co budeme dělat my?“ ptal se Jackie Enkry.

„Půjdeme asi taky spát... Kate, jak je ti?“

„Ale, docela dobře,“ řekla holčička. „A vůbec se mi nechce spát! Pojďte se ještě vykoupat!“

Moře teď bylo tiché a klidné jako rybník. Zaplavali si, potom si lehli na pláž a čekali, až uschnou.

„Co jsi cítil, když jsi se dotkl ohně?“ ptal se Enkra.

„Bylo to fajn,“ řekl Jackie. „Napadlo mi, že bych si vzal trochu do ruky a umyl si s ním obličej, jako ta holka. Ale zatím už to skončilo, Asthra neměla sílu...“

„Prý se lidé za starých časů koupali v ohni.“ řekla Kate.

„Jak koupali?“

„Vstoupili celí do ohně. Nechali se jím omýt od hlavy k patě. Asthra mi to vyprávěla. Oheň jim léčil rány a všechny nemoci, ke kterým se dostal. Spálil prý odumřelou tkáň a hned vzápětí jim narostla nová...“

Možná by nevěřili, ale dnes v noci věřili všemu.

„Dovolila by nám to Asthra?“

„Asi ne. Tohle byl první podařený pokus... možná až se to naučí líp. A až bude mít obřadní přílbu...“

„Proč?“

„Nechápeš? Oheň by ti spálil vlasy! A taky šaty a všechno, co není ze zlata nebo ze speciálně upraveného kovu. Kdo se chce koupat v ohni, musí se dobře chránit...“

„To všechno ti povídala?“

„Ptala jsem se, proč čarodějky chodily ostříhané.“

„Na starých obrazech skutečně nemají vlasy. Vzpomněl jsem si. Ale já myslel, že to byl takový zvyk...“

„Možná se taky nechám ostříhat...“

„Neblázni, Kate! Nedělej to! Smáli by se ti!“

„Co na tom záleží? Kdoví, co bude zítra! Dnes začala nová epocha lidstva!“

„Jitro čarodějů?“

„Tak tomu říká Asthra. Já sama taky cítím, že se něco stalo... ještě nevím, jaké to bude mít důsledky, ale je to něco velkého! A já jsem při tom!“

„Mám o tebe strach.“ řekl Jackie.

„Neboj se. Asthra mě dokáže ochránit před vším nebezpečným...“

Ještě chvíli si povídali - potom odešli, zabalili se do svých pokrývek a usnuli.

Ráno bylo nádherné a Asthra vstala čiperněji než jindy. Když otevřeli oči, vařila už horký sladký čaj.

„Přemýšlela jsem, Jacku. Necháš mi tu Kate?“

„Jistě, když si to přeje...“

„Dokážu s ní velké věci! Už vím, co to bude... mám spoustu plánů! Za pár týdnů, možná měsíců, ovládnu oheň docela a dokážu to, co dávné čarodějky! Půjde mi to dobře, mám záznamy mé prababičky Valerie, a babička mi taky poradila. Zkusím hodně věcí... jsem ráda, kluci, že jste sem přijeli!“

„Proč se to podařilo právě včera v noci? Zkoušela jsi to přece dřív, ne?!“

Asthra vzala Kate kolem ramen. „Myslím, že je to kvůli tobě, sestřenko. Přinesla jsi mi štěstí! Až se naučím ovládat živly, odměním se vám, pamatujte si to!“

„Co bys pro nás mohla udělat?“ smál se Jackie.

Asthra chvíli přemýšlela. Potom vyskočila jako srnka a vběhla do chatrče. Vrátila se s tykví černé tuše a malým štětečkem. Usmívala se, ale její oči byly vážné.

„Každému z vás se splní jedno přání. Nakreslím vám na čelo symbol štěstí, a ten vás bude chránit. Chápete to?“

Kluci ochotně nastavili tvář - Asthra namalovala každému na čelo složitý obrazec v podobě kroužku s nějakým symbolem uprostřed. Vypadalo to dost divně, ale v Arminu si zvykli chodit všelijak vyzdobení.

„Nějakou dobu to nepůjde umýt, je to rostlinná barva,“ řekla jim. „Ale to nevadí. Aspoň vás drak štěstí bude déle chránit...“

„Nevypadá to moc jako drak!“ řekl Enkra.

„Je stočený do klubíčka. Drží si zuby svůj vlastní ocas.“

„Hm... jsem zvědavý, jak mi pomůže!“

„Taky jsem zvědavá! Dejte mi vědět, jak se vám daří!“ smála se.

„Mně to namaluješ taky?“ ptala se Kate.

„Až budeš odcházet. Kluci odjíždějí už dnes...“

„No, že bysme ještě zůstali?“ ptal se Enkra. „Co máme zejtra?“

„Arminštinu... a potom dějepis. Prý bude film...“

„No... koneckonců, kdybysme ho neviděli...“

„Radši jeďte,“ řekla Asthra. „Mám před sebou hodně práce. Co jste viděli, je jenom začátek. Bude zapotřebí mnoha namáhavých pokusů...“

Kluci uznali, že by ji svou přítomností rušili - tak se nacpali dobrým jídlem, a Enkra byl spokojen, že v něm není maso. Babička si potrpěla na jídelníček dle zvyklostí čarodějek. Pak se rozloučili s Kate a všemi ostatními a vydali se k domovu.

Na nádraží v Iron-city, kde museli čekat na vlak, je čekalo ještě jedno setkání: jedním z vlaků přijel vysoký štíhlý černoch s dlouhými rovnými černými vlasy, nosem ostrým jako zobák dravého ptáka a tenkými rty. Ačkoliv byl až nepřirozeně krásný a vznešený, jeho tvář připadala lidem, kteří ho viděli, jako tvář anděla smrti.

Všiml si Enkry - přistoupil k němu, a sklonil před ním svou hrdou hlavu, poklekaje na jedno koleno.

Enkra k němu vztáhl ruku. „Luciper Wang! Jak je to dlouho, co jsme se neviděli?“

„Zapamatoval sis jméno svého nejoddanějšího sluhy?“ zeptal se mladý muž hlubokým hlasem, neodvažuje se zvednout hlavu.

„Jsem povinen pamatovat si jména svých nejstatečnějších a nejslavnějších samurajů. A ty jsi oporou mého trůnu, Lucipere Wangu!“ řekl Enkra vznešeně. „Nepodáš mi ruku?“

Černoch se pomalu vztyčil. Vztáhl ruku, Enkra ji uchopil a stiskl starým jižanským pozdravem.

„Je známo, že komu Vládce podá ruku, bude žít,“ řekl Luciper Wang. „Děkuji ti, můj pane...“

„Já tobě musím děkovat za tvoji oddanost a statečnost!“

„Nezapomenu na tuhle chvíli.“ řekl černoch a odešel.

Pak už se Jackie a Enkra vrátili domů.

Symbol štěstí

Vysvědčení u Enkry a jeho kamarádů nebývá tak slavnostní událostí jako u lidí ve světě, i když je důležité. Enkra z titulu svého původu patří ke skupině lidí nadané zvýšenými schopnostmi a tím lepšími předpoklady být ve všem vynikající.

Před dávnými lety udělal Denis Baarfelt experiment s několika tisíci lidmi, kteří se téměř náhodně sešli v jeho horském sídle. Pomocí hypnotických sil a některých speciálních znalostí jim poskytl zápisem přímo do podvědomí znalosti základních oborů vědy i další schopnosti. Navíc je dle dohadů zapsal přímo do genetického fondu každého z nich, takže se dědí. Podobá se to trochu instinktivním znalostem, jaké má každé zvíře a které se rovněž předávají z generace na generaci bez záměrného přičinění rodičů. Mezi lidmi, kteří byli přítomni, byl také Robert Weston, Enkrův otec - proto se u Enkry projevují znalosti a schopnosti, jichž si předtím nebyl vědom. Celá záležitost je dost spletitá a zamotaná a nikdo z dnešních vědců si s ní neví rady. Denis o svých znalostech a metodách, kterých používal, nezanechal použitelné informace.

Enkra to vzal na vědomí a nijak nad tím neuvažuje - většina jeho kamarádů patří k nositelům univerzálky. Ve škole bývají klasifikování mnohem ledabyleji než ostatní děti, většinou souhrnně. Enkra dostal odshora dolů samé jedničky, stejně jako Jackie, Kurt a Sonny, neboť všichni patří k vyvoleným. Oficiálně se jim říká Osoby s universálním vzděláním, stručně univerzálové. Dětem to je zatím docela jedno.

Kromě toho, Enkra je princ a to ve škole vědí. Kdysi dávno, když se narodil dnešní Vládce sir Lera, jeho matka císařovna Diana usoudila, že to bude dítě zcela geniální. A když začal chodit do školy, nebylo snad učitele, který by se odvážil známkovat malého prince jinou známkou než výbornou. Dnešní Vládce sice několikrát prohlásil, že si nepřeje, aby jeho adoptivní syn byl známkován jinak než dle skutečných schopností a znalostí, tedy nikoliv podle Zákona o Urážce Majestátu, ale učitelé dobře vědí, co je jejich povinností a byli by snad Enkru obdařili samými jedničkami, i kdyby do školy vůbec nechodil. Takže přinesl vysvědčení, ukázal ho celé rodině a pak siru Lerovi, všichni souhlasně pokývli hlavami a propustili ho v milosti. Potom uložil to vysvědčení k ostatním do psacího stolu, svlékl slavnostní oděv a jel na Diettermannovu plantáž.

Kamarádi se totiž dohodli, že právě tam uspořádají drobnou oslavu svých školních úspěchů. Dneska se sešla celá smečka, včetně příznivců, přátel a rodinných příslušníků, to jest většinou děvčat, která patřila k jednotlivým rodům. Jediný, kdo chyběl, byla Kate Therlowová - vysvědčení dali Jackovi a Kate poslala z Iron-city vzkaz, aby jí odpustili, že má moc práce. Rodiče byli chvíli rozhořčeni, ale pak celkem rádi, že si dcera vybrala tak užitečného a zajímavého koníčka.

Enkra přijel na plantáž okolo půl druhé po poledni, což bylo tak akorát. Diettermannové už tam všichni byli a na ohni pekli sele, taky z jejich chovu. Kromě nich tu byl Sonny Albert, Kurtův nejlepší kamarád, a pomáhal dost ochotně při pečení, protože nějak nestihl oběd a sezobl jen pár dobrot. Jackie tu ještě nebyl, ani Roger. Enkra zavřel koně do ohrady, vykoupal se v tůni, vyždímal tričko a džínsy a pověsil na tutéž ohradu, aby proschly. Tohle automatické praní bylo všeobecným zvykem. Pak se přiblížil k ohni na nebezpečnou vzdálenost a za trest dostal okamžitě nějakou práci.

Pozvolna se sjížděli ostatní. Též Jackie, jeho bráška Leslie a Ballambwi, jejich osobní černoch. Ale nejraději viděli Albenzio Machada, který si sedl na pařez, naladil kytaru a začal hrát a zpívat. Byl to jeho koníček a protože hrál dobře a rádi ho poslouchali, ani mu nedávali žádnou práci.

Přišel taky Takamaraši Sakito, student medicíny, bývalý člen smečky ještě za časů náčelníka Dana MacLeoda, Japonec a člověk, na něhož se obraceli ve věcech medicíny, když si sami nevěděli rady. Teď se chvíli posmívali jeho krátkým vlasům, protože jako student se občas podíval do světa a nemohl nosit dlouhou hřívu jako bojovníci - pak začal rýpat on do nich a povšiml si taky napolo setřeného znaku na čele - přitáhl si Jacka blíž a pořádně si ho prohlížel.

„Drak štěstí! Kdepak jsi k němu přišel?“

„Nakreslila mi to Asthra ve Slunečním Obzoru. Už skoro ani není vidět... Enkrovi taky!“

Sakito si prohlédl ještě Enkru a usmíval se. „Drak štěstí... Nevěděl jsem, že to Asthra umí! Je to starý magický obrazec, který se už dávno nedělá. Myslím, že ani já bych to bez předlohy neuměl...“

„A takhle obtáhnout bys to uměl?“ ptal se Jackie.

„No jasně! Když ho vidím před sebou...“

Enkra se mračil, protože na sebe neviděl a na Jacka taky moc ne. Proto se zeptal: „Stejně tam nevidím žádného draka! Kde je?“

„Je tam! Podívej, tady má křídla, ocas a hlavu! Copak jsi úplně slepý?“

Enkra kroutil hlavou i nadále. Malý Číňan Čing-i-Liu, který Sakita dost obdivoval, sehnal někde barvu a štěteček a strčil mu to pod ruku, aby namočil štětec a nakreslil Enkrovi draka na zápěstí ve větším provedení. Teprve teď musel Enkra přiznat, že se to drakovi podobá.

„Mně taky!“ přál si Jackie. „Je to fajn obrázek...“

„Mám tady jehly,“ řekl Čing. „Uměl bys to, Sakito?“

Japonec byl zručným výrobcem tetovaných obrázků, tak kývl hlavou. Čingovi to stačilo, odběhl a za okamžik přinesl pouzdro se sadou zlatých a stříbrných jehel.

„Tak dobře,“ řekl Enkra. „Udělej mi to!“

Sakito se pečlivěji usadil, položil si jeho ruku na koleno a začal s prací. Uměl zasazovat jemné vpichy přesně a rychle, takže to ani moc nebolelo. I když bolest není v tomto případě na překážku, mladí bojovníci pohrdají bolestí i jejím přiznáváním, spíš se snaží dát najevo, jak jsou odolní. Za chvíli měl Enkra dráčka vytetovaného na ruce a byl velmi spokojen.

V tu dobu přijel Roger a když zjistil, co se tu děje, dost nepříjemně ho to překvapilo. „Pokud vím, je v současné době zákaz tetování nových obrázků! Zvlášť pro vás, kdo patříte ke zvláštní skupině! Jak ti to budou dostávat z kůže, co?“

„Mám tetování po celém těle,“ řekl Enkra. „A jestli se nepletu, byl jsi to ty, kdo na tom trval, když jsem do Arminu přišel. Tak nevím, proč teď bych nemohl...“

„Staré tetování se dá překrýt! Sice ne úplně dokonale, ale aspoň na určitou dobu, než zase vystoupí. Ale tohle, úplně nové?“

„Dodělej mi to,“ řekl Jackie. „Už chybí jenom kousek! To už se stejně nedá zachránit...“

Roger chodil sem tam a vrčel: „Všichni chodíte do kursů, ve kterých se učíte práci v organizaci. A přitom si sami kazíte renomé takovými věcmi, jako kdybyste už docela ztratili rozum. Co když vás pošlou mezi lidi to světa, co pak řeknete?“

„Zatím nás nikdo nikam neposílá,“ řekl Kurt Diettermann. „Až nás pošlou, dávno se to bude moct zatřít...“

Roger to věděl taky, ale chtěl se hádat, tak se hádal: „A vůbec byste se mohli pochlubit, jak prospíváte v kursech! Abych taky o vás něco věděl...“

Byl vůdcem jejich skupiny, takže o tom vědět musel, přesto jeden po druhém řekli, co a jak. Enkra samozřejmě taky prošel s vyznamenáním - tak radostně hlásil:

„Sebeobrana: jedna, práce s technikou: jedna, výroba a úprava dokumentů: jedna, šifrování: jedna mínus, řízení vozidla: dvě. Ale to si opravím, měli jsme zatím málo cvičných jízd. A život v nepřátelském prostředí taky jedna, dokonce mě dali za příklad!“

„No... jen aby,“ řekl Roger. „Stejně si nejsem jistý, jestli by někdo z vás dokázal v nepřátelském prostředí přežít. Tebe nemůžu počítat, Enkro, tys tam byl už jako kluk, ale ostatní! Například Jacka, Kurta nebo Sonnyho. Jestli jste si nevšimli, jste nejvážnější kandidáti!“

Všichni tři to věděli a považovali za vyznamenání. Je-li někdo absolventem kursů Černé Lilie, dá se předpokládat, že to bude moci ve své praxi taky využít. A byli rádi, že to Roger připomíná, byla to svým způsobem taky pochvala.

Roger ještě chvíli žvanil, ale potom se maso upeklo natolik, že si mohl kousek uříznout, tak si sedl, mlčel a žvýkal. A když dojedl, zeptal se dost opatrně, kde má Jackie sestru. Nejdřív samozřejmě položil pár otázek na ostatní členy rodu, dokonce se vyptával i na psy, ale bylo jasné, že směřuje k záležitostem Kate a Jackie ochotně vyprávěl, jak se má u Asthřina dvora.

„Bude z ní čarodějka,“ řekl Roger spokojeně. „Je hezké, že se tam dostala. Rád bych věděl, jak se jí daří - možná se stavíme v Ironu při nějaké cestě, ne?“

Jackie mlčel, protože se na něj Roger díval - zato Kurt a Sonny se šklebili. Objet Iron znamenalo dostat se do boje s místními Santanuevovými kluky a téměř jasnou porážku nebo alespoň velmi tvrdé střetnutí, a Roger doteďka nechtěl o Santanuevech ani slyšet. Bylo příjemné slyšet, že změnil rozhodnutí a že přece jen bude nějaká zábava.

Kurtovi přišla na pomoc sestra Senta. Chvíli poslouchala, potom se taky začala vyptávat na osudy Kate. Byly kamarádky a Senta trochu Kate záviděla, i když tvrdá práce v Asthřině středisku ji zas tolik nelákala - spíš se ráda bavila a považovala práci s ohněm za dobrou zábavu.

„Stejně by to bylo fajn být čarodějkou,“ natáhla ruku k ohni a předstírala, že ji chce strčit do plamenů. „Jak to vlastně dělají, Jacku? Normálně dají ruku do ohně?“

„Jo. Taky jsem to zkusil. Je to fajn...“

„A fakt bys to dokázal?“

„S tímhle ohněm ne. Ale se Živým to dokáže každý...“

„A když je někdo čaroděj, je to pravda, že mu nikdo nesmí nic odmítnout a musí poslechnout každý jeho rozkaz?“

„Ne, to není pravda. Může odmítnout, když je to nesmysl. To by potom čarodějové vládli celé zemi...“

„Ale čaroděj se může pomstít!“

„Na čaroděje vybírají lidi, kteří se nemstí pro hlouposti!“ řekl Enkra. „Kdo chce být čarodějem, musí především ovládat vlastní mysl. Teprve potom může ovládnout oheň...“

„A přece je prý Asthra rozmarná a lehkomyslná.“

„To jsou asi jen pomluvy. Mně se nezdála nějak moc lehkomyslná. Spíš bych řekl, že dobře ví, co dělá.“

„Je hezká?“

„Moc hezká. Má v očích takový zvláštní oheň... jako by se ti chtěla propálit až do duše.“

„Je hezčí než já?“

Jackie zaváhal, pak řekl: „To ne.“

„Přesto, že nemám ten oheň v očích?“

„Asthra je taková zvláštní, víš? Ty jsi normální holka. Jako každej jinej. Jako kamarád, chápeš?“

Senta chvíli uvažovala, jestli je to poklona nebo urážka. Rozhodla se, že se neurazí. „Kdybych chtěla jet za Kate do Ironu, jel bys se mnou?“ ptala se Jacka, kterému taky došlo, že jeho prohlášení by mohlo být přijato všelijak a trochu váhal, co říct.

„Teď nemůžu. Kate taky nebude mít moc času. Je to prý hodně práce a musí se moc učit...“

„Vždyť většinu toho dělá Asthra, ne?“

„To jo. Ale Kate se to líbí, tak se to chce naučit.“

„A mohla bych se koupat v ohni, kdybych tam byla?“

„Proč ne? Já jsem na něj taky sahal...“

„Ale... myslím vstoupit do ohně, jak se to dřív dělávalo! Ne jenom ruce, celé tělo... ve vodě se taky koupeme, ne?“

„Musela bys mít helmu. Oheň by ti spálil vlasy.“

Senta se rozesmála, pohodila hlavou a přihladila si vlasy. Nosila je dlouhé jako kluk a byla na ně dost pyšná.

„To bych nechtěla... nedám se ostříhat, ani až půjdu na vejšku. Co ty říkáš, Jacku?“

„Jak chceš. To je přece tvoje věc...“

„Co ty uděláš, až půjdeš na vejšku?“

Jackie pokrčil rameny. Měl ještě rok času a nepřipadalo mu potřebné o tom přemýšlet. Senta si namotala na prst pramen jeho vlasů a přitáhla mu hlavu blíž k sobě.

„Kdybys někdy potřeboval, přistřihnu tě...“ smála se.

Roger do ní kopl. Zlehka, ale přesto dost citelně.

„Neprovokuj!“ vrčel. „Přerazil bych jeho i tebe!“

„Jsem snad brambory, že mě vokopáváš?“ vyskočila. „Jackie, ty mě necháš votloukat jako píšťaličku?“

Nepatří ke zvykům Arminů zastávat se cizích dívek, a že se Senta dovolávala Jackovy ochrany, se příčilo regulím. Proto taky se Jackie tvářil dost nejistě.

„Mám ti snad ještě přidat? Nech ji, Rogere, nebo bude brečet! Je to malej prcek...“

„Kdo je malej?“skočila po něm, chytila ho za ramena a cloumala s ním. „Ty si myslím nepamatuješ, jak jsem tě posledně zmlátila!“

„Právě, že se pamatuju. Co mě vůbec pořád pokoušíš? Nech mě bejt!“

„Bojíš se?“ provokovala. „Bojinkáš, jo? Máš bobky, abys nedostal nařezáno jako minule!“

„Abys nebyla bita ty!“ řekl Jackie. Bylo to varování mírné, jaké se používá vůči holkám. Něco říct musel a rvát se s ní nechtěl ani z legrace. Zato ona očividně chtěla. Rozhlížel se kolem sebe a hledal, na co by se vymluvil, ale jako z udělání kolem sebe neviděl žádnou práci.

Senta ho chytila za zápěstí a Jackie mimovolně ucukl. Všimla si dráčka na jeho ruce. „Hele, to tvý nový tetování... ukaž mi to! Páni, to je fajn zvířátko; udělejte mi to taky!“

„Na zadek,“ řekl Jackie. „Já ji podržím, jo?“

„Třebas,“ usmála se. „Nebo tady na prsa?“

V tu chvíli zasáhl bráška Kurt. Už to nemohl poslouchat. „Kde ty máš jaký prsa, prosím tě? Fošna a na ní dva aspiríny...“

Senta se na něj vrhla. Takové vtipy nesnášela už vůbec.

Kurt čekal jenom na to. Sestřička mu šla delší dobu na nervy, ale gentleman nemlátí dámu, ani když je jeho sestra. Dokud si ovšem dáma nezačne. Potom to dostane i s úroky, a ten případ právě nastal. Vzhledem ke zkušenostem začala Senta vřískat hned po první jeho ráně.

Její kamarádka Zuzanka Albertová jí přispěla okamžitě na pomoc. Byla o hlavu menší, Sentu velice obdivovala a toužila po jejím přátelství, tak byla schopna i nasadit za ni vlastní krk. Zuzanku se snažil od tohoto počínání odvrátit Sonny, její bratr, ale protože bratři Kurta usoudili, že chce bít jeho, musel nechat sestru a bránit se proti nim. Záhy se do boje zapojili všichni a byla z toho pěkná divoká rvačka, k jakým dochází téměř pořád mezi všemi mladými Arminy.

Iniciátor celé hry, Senta Diettermannová, se snažila během rvačky dostat k Jackovi Therlowovi, což se jí ale nepodařilo. Už proto ne, že když začali mezi sebou bojovat kluci, netroufala si mezi ně, aby jí nějakou nešťastnou náhodou nepošramotili fasádu. Byli tvrdí a jejich boje se vlivem školení v Lilii podobaly skutečným soubojům. Rána hranou dlaně, která dokáže přerazit bambusový stvol o průměru deset centimetrů, nebývá zdráva ani kostem křehkých dívek.

Rvačka skončila smírem, jak je zvykem, když se všichni dostatečně unavili. Ani to nikomu nepřipadalo zvláštní; šli si lehnout do vody na mělčinu, kde zůstali, dokud nebyli přivoláni k jídlu. Při odpočinku a pak i při jídle řešili všelijaké záležitosti, které se týkaly jejich rvačky a Senta se trochu nudila, i když se chránila dát to najevo.

Potom u ohně se mluvilo zas o podobných věcech. Zvláště Roger měl spoustu připomínek a soudil, že je povinen pokárat všechny podřízené. Jednalo se mu opět o předmět, který se nazýval přežití v nepřátelském prostředí a byl to souhrn všech možných schopností při styku s cizinci. Dokonce několikrát rýpl i do Enkry, který měl v tomhle zkušenosti dost rozsáhlé.

„Nebudu se s tebou hádat,“ řekl Enkra. „Kdybys na tom trval, klidně bych ti to dokázal i ve skutečnosti. Dokážu přežít za jakýchkoliv okolností.“

„Možná ty - ale to proto, že ses tam narodil. Ostatní jsou dneska už příliš zhýčkaní a zchoulostivělí. Za pár dní by je odhalili a zavřeli do polepšovny...“

„Můžem to zkusit,“ řekl Jackie s úsměvem. „Kam mám jet a co tam mám udělat, abych tě přesvědčil?“

„Ty? Proč právě ty? Myslíš, že jsi nejlepší?“

Jackie na to neřekl nic, jenom se usmál.

„Proto by se to mělo zkusit, aby se vědělo, kdo z nás je nejlepší!“ řekl Sonny Albert. „Dejme tomu, že bys vybral několik z nás a dal každému úkol. Co ty na to?“

„Jako třeba honičku!“ řekl Kurt. „Byla by to psina, nemyslíš?“

„Ty s těma tvejma psinama...“ mávl Roger rukou. „Honičku? Jako se dělají honičky, když někdo chce dokázat svý umění v džungli?“

Jedná se o velice rozšířenou zábavnou hru. Hraje se tak, že ten nejlepší ze všech se vypraví s určitým náskokem do předem označeného terénu. Za ním potom vyrazí ostatní. Vyhrává, jestli se v určené době dokáže vyhnout všem nástrahám a dosáhnout určeného cíle, nebo zkrátka splnit úkol, který dostal. Je to boj jednoho proti všem, proto kdo se ho odváží, musí být nejlepší. O to hůř, že ho honí jeho kamarádi, kteří ho dobře znají a vědí, co umí. Pokud se mu podaří vyhrát, má zajištěnou slávu a obdiv.

„Tak něco. Honičku, jenže honičku po světě...“

„Ve světě nezůstávají stopy!“ řekl Jackie. Byl výtečný stopař.

„Ale ano, zůstávají,“ řekl Enkra. „Šikovný lovec dokáže najít stopu druhého i mezi lidmi.“

„Jak?“

„Musí se ptát a hledat. Každý za sebou zanechá stopu, i když ne jasnou jako v džungli. Kromě toho, asi by se někdo z nás nedokázal jen tak ztratit.“

„Proč, kvůli vzhledu?“ ptal se Sonny. „Já bych se klidně přestrojil třeba i za bělocha...“

„Tobě by to uvěřili!“ vyštěkl Roger. „Vypadáš tak skoro i teď!“

„Člověk má právo přestrojit se za něco jiného,“ řekl Enkra. „A my k tomu máme dokonce i schopnosti.“

„Třeba za holku!“ řekla Senta a začala se smát.

„A proč ne za holku?“ ptal se Jackie.

„To bych chtěla vidět! Jestli chceš, půjčím ti nějaký šaty..“

„Káčo hloupá,“ řekl Kurt. „Do tvých by se ani nevešel! Mysli trochu, než něco plácneš...“

„Žvaníte blbosti,“ řekl Roger. „Taková akce by se musela důkladně připravit. A vůbec, co byste ve světě chtěli podnikat?“

„Něco, co by bylo fajn,“ řekl Jackie. „Něco takovýho, aby svět padl úžasem na zadek!“

„Svět je dost otrlej a vydrží všelicos, co by se tobě mohlo zdát! Řekl bych, že usadit svět na zadek nebude jednoduchý...“

„Muselo by se to promyslet,“ řekl Kurt. „Něco by se našlo! Jak jsi třeba mluvil o tom shánění lidí...“

„To Santanueva shání lidi na pomoc...“ řekl Enkra.

„My bysme taky potřebovali nějaký lidi,“ řekl Hermann Diettermann, Kurtův bratr. „Kdyby se našli nějaký, který by s náma chtěli...“

„Co to žvaníš za pitomosti?“ rozčílil se Kurt. „Co tím vůbec myslíš, chlape?“

Hermann začal vysvětlovat, že získat lidi, kteří by chtěli být poslušni jejich smečky, je obtížné a on že by rád vyzkoušel, jestli by se to mohlo podařit. Nechápali ho, ale nabyli přesvědčení, že mu jde o to, že smečka je slabá a měla by se posílit.

„To je nesmysl,“ řekl Roger tvrdě. „Když jsem začínal, byla dvacetičlenná smečka slušná síla a mohla udělat díru do světa. Dneska jsou smečky o padesáti i více lidech, někde dokonce ještě větší. To se mi vůbec nelíbí. V tak velké smečce musejí nutně nastat rozpory.“

„Určitě nastávají. Ale co s tím chceš dělat?“

„Mělo by se to nějak zorganizovat. Zařídit, aby nebyla žádná smečka moc veliká a nebyl v tom zmatek. Já myslím, že se ti lidé ani nemohou pořádně poznat a spřátelit. Vždycky v takové smečce je někdo, o kom pořádně nevíš, co je zač.“

„Co by měl říct Santanueva? Jeho kmenový svaz čítá určitě víc než tisíc lidí...“ namítl Jackie.

„Jenže, to není jedna smečka. Jeho lidé jsou mezi sebou ještě rozděleni, jenom se sdružují do svazu, jako jsem to chtěl já v Kingtownu. Jenže, o to se nikdo kromě mě nestará a pak je jasné, že to nejde...“

„Kingtown není Indiopolis nebo Iron-city. Tady mají všichni moc rádi svoji svobodu...“ namítl Sonny.

„Santanueva je taky nespojil jen tak z ničeho nic. Nejdříve jejich náčelníky porazil, potom s nimi vyjednával a nakonec pro ně vymyslil program, který se jim líbil.“ řekl Enkra.

„Myslíš, že my žádný program nemáme?“

„No... jestli tomu, co jsi vymyslel, chceš říkat program...“

„A co bys chtěl?“ rozkřikl se Roger. „Co bys vymyslel ty, abys něco udělal? To, že jsme se spojili, abysme tě vytáhli z pasťáku, to nebyl program, nebo co?“

„To už bylo dávno! To za tebou šli všichni bojovníci z města, jenže když se to provedlo, už jsi jim neměl co nabídnout! Ze staré slávy oni žít nechtějí, a nic dalšího pro ně nemáme!“

Rogerovi se to nelíbilo, ale začal přemýšlet a na chvíli zrozpačitěl. Pak řekl: „A když něco vymyslím, kdo mi zaručí, že se to podaří?“

„To ti nemůže zaručit nikdo. Krom toho dneska už nemá cenu něco začínat. Během dvou tří dnů se kluci rozjedou na všechny strany. Budou prázdniny, a prázdniny se vždycky tráví hrami v džungli. Až se vrátíme, můžeš začít s tím programem...“

Roger něco bručel, ale bylo vidět, že pochopil. Možná měl řadu chyb, ale nebyla mezi nimi malichernost; dokázal rychle odhadnout, co mu kdo navrhuje, a když to byl dobrý nápad, začal nad ním přemýšlet. Jeho mozek byl výkonný a rychlý a zpracovával jednotlivé podněty jako computer. A zdálo se, že Roger už začíná pracovat na novém programu.

Albenzio začal zase hrát a v přestávkách kluci povídali; většinou věci, které se dozvěděli o jednotlivých kamarádech. Roger trochu zmlkl a spíš se snažil taky se něco dozvědět, než pořád ovládat ostatní.

Čing-i-Liu, který měl příbuzné v Indiopolisu, se začal vytahovat s novou lodí, kterou si pořídil Joy Maszlányi, bohatý rejdařský synek, kamarád z boje o moc. Činga na té lodi jednou svezl a tomu se to tak líbilo, že by byl rád, kdyby si podobnou loď pořídila taky smečka. Kluky to samozřejmě zaujalo, mořeplavba patří k obdivovaným dobrodružstvím. Tak se bavili o lodi.

„Santanueva by nám mohl pomoci získat takovou loď,“ řekl Enkra. „Má přece vlastní loděnici! Kdybysme mu pomohli při výstavbě Obzoru, jistě by to pro nás udělal...“

„Santanueva by s náma vyklusal,“ řekl Kurt. „Víš přece, jak se chová ke všem kdo k němu nepatří. A taky nemá tolik času, aby se s náma zaobíral...“

„Pro nás by to udělal, pro mě a pro Jacka. Jackie, řekni něco... však nám to slíbil!“ Enkra se ohlédl po Jackovi, ale nikde ho neviděl.

„Kde je vůbec Jackie?“ ptal se Kurt, ale nikdo mu neodpověděl.

Vzápětí řekl Sonny: „Slyšel jsem, že Santanueva teď vymyslel takový nápad, že bude stavět katamarany. Že prý je to lepší než normální loď, zvlášť kvůli stabilitě a tak...“

„Katamarany!“ Roger se zatvářil dost pohrdavě. „Nesmysl! Možná pro nějakou plavbu kolem pobřeží, jako to dělají Santanuevovi Malajci! Ale na dálkové plavby?“

„Co je to katamaran?“ ptal se někdo z mladších.

„To je loď, která je spojena ráhny s takovým pobočným člunem, víš? Vlastně dvojitá loď, ale lidi jsou jenom na jedné, to druhé je vahadlo, které ji vyvažuje. Loď nepotřebuje kýl a přitom se nedá převrátit...“ vysvětloval Sonny.

„Jak má ta věc být veliká?“ ptal se Kurt.

„Podle řečí prý normální loď, asi jako rybářský kutr, nebo větší. S celým oplachtěním, jaké má regulérní plachetnice, a s tím vahadlem po straně...“

„A bylo by možný, aby měla ta loď takovej plovák po obou stranách?“

„Jasně. Tomu se zas říká trimaran...“

„Jestli víš, jak má vypadat, můžem si to zkusit postavit a svézt se na tom po řece,“ řekl Kurt. „Bambusu máme až dost, zítra ráno bysme to mohli vyzkoušet...“

„Myslíš jako bambusový člun s plovákem?“ zamyslel se Enkra. „Možná by to šlo... Teď si vzpomínám, že něco takovýho jsme viděli v Rossa Blance, když jsme se koupali. Jenže pak nás Asthra zavolala... Jackie si to prohlížel.“

„Kde sakra ten Jackie trčí?“ ptal se Kurt. „Když si to prohlížel, tam by nám mohl říct, jak to bylo udělaný, ne?“

„Já se po něm jdu podívat,“ řekl Enkra a vstal.

V tu chvíli mu Roger položil ruku na rameno. „Nechoď.“

„Co?“ Enkru ten zásah trochu překvapil.

„Teď nech Jacka být. Nemá teď na tebe čas,“ řekl Roger velice vážně. „Věř mi. Tohle je jeho noc...“

Enkra na něj chvíli civěl s otevřenou pusou - pak si vzpomněl na chvíli u Asthry. Ohlédl se na Sentu, ale ta tu taky nebyla. Enkra si sedl a chtěl něco říct, avšak najednou si nemohl na nic chytrého vzpomenout. A vlastně nikdo jiný, takže nastalo dost trapné ticho. Ti starší koukali na Kurta, co on tomu říká. Mladší nechápali, o co jde a co se stalo. Kurt pochopil, že se to týká jeho a sestry, a i když nevěděl to, co Enkra, asi něco vytušil nebo se Senta pochlubila už dřív.

„No... ten katamaran...“ řekl přiškrceným hlasem.

„Jo, ten katamaran,“ řekl do úplného ticha Roger. „To je dobrý nápad. Až vyjde slunce, vybereme bambus a nasekáme ho. Máš tady nějaké mačety, Kurte?“

„Jo, v kůlně...“ Kurt chtěl vstát a jít tam, ale zas si v rozpacích sedl.

„Zahraj něco, Albenzio!“ řekl Roger, když se opět rozhostilo to ticho. Albenzio skutečně poslechl, začal hrát a ostatní se přidali se zpěvem; dost rádi. Někdo z menších dětí se šeptem vyptával těch starších, co se děje, a Zuzanka Albertová je dost nevlídně okřikla.

Zábava se pomalu rozbíhala, ale pořád působila velmi stísněně. Všichni cítili, že by se mělo něco říct nebo udělat, a nikdo nevěděl, co; jen Roger se tvářil docela klidně a vyrovnaně a právě tím klidem ostatní rozčiloval.

Trvalo dlouho, než se Jackie a Senta objevili. Přišli ze tmy, a sotva je někdo uviděl, všichni přestali mluvit a obrátili k nim oči. I Albenzio přestal hrát. Jackie a Senta měli mokré vlasy a na těle se jim třpytily kapky vody. Prošli k ohni a Senta k němu natáhla ruce.

„Byli jsme se vykoupat,“ řekl Jackie, když si povšiml, jak na něho všichni vyjeveně čumí. „Voda je báječně teplá...“

Roger vstal a přistoupil k němu. Chvíli se dívali jeden druhému do očí - pak Roger pohlédl na Sentu. Dívka byla už od začátku dost rozpačitá, ale Rogerovu pohledu neuhnula. Roger Monroes podal Jackovi pravici a stiskl mu ji s tou slavnostní obřadností, jakou se pečetí smlouvy mezi spřátelenými náčelníky. Pak tímže způsobem stiskl ruku Sentě. Poté poodstoupil a kývl na Kurta.

Kurt vstal. Prošel kolem sestry, při tom jí zlehka, téměř něžně přejel dvěma prsty po tváři. Pak podal ruku Jackovi i sestře, a ustoupil.

V tu chvíli už věděl i Enkra, co má udělat. Taky on povstal a podával oběma ruku. A po něm dle stáří či hodnosti, nebo zkrátka kdo byl nejblíž, podávali těm dvěma ruce všichni, kdo byli přítomni. Nikdo nic neřekl, jenom oheň praskal.

Když to bylo skončeno, zase si všichni posedali. Jackie a Senta si sedli bok po boku, co nejblíž k ohni, aby uschli.

„Mluvili jsme tady o lodích,“ řekl Roger. „Dohodli jsme se, že zkusíme postavit si katamaran, jaký jste viděli v Iron-city. Prohlédl sis ho, ne?“

Jackie musel chvíli přemýšlet. „Něco takového jsem tam viděl, ale jak to pluje, nevím... a nevím, jestli to budu umět postavit, tak moc dobře jsem si to zas neprohlížel...“

„Mysleli jsme, že bys nám s tím mohl pomoct,“ řekl Kurt. „Zítra bysme to postavili a hned vyzkoušeli, dokud je tady někdo, s kým bysme si to mohli na vodě rozdat...“

„Vy blázníte,“ řekl Jackie. „Postavit novou loď a hned se s ní dát do boje? Vždyť se všichni utopíme!“

„Ty určitě ne,“ smál se Roger. „Máš draka štěstí - musíš toho využít! Dokud tě chrání, podaří se ti všechno na světě!“

„Vážně to platí?“ zeptala se Senta.

Roger kývl na Sakita a ten pronesl vážně: „Chrání ho posvátný drak a chráníš ho ty. Kdo dostane draka štěstí, tomu se všechno splní, dokud ho neurazí nebo nezaplaší. Měla bys to vědět...“

„Nikdy jsem se nezajímala o kouzla,“ řekla rozpačitě.

„Drak štěstí mu pomohl získat tebe,“ řekl Sakito. „A ty ho budeš chránit líp než pancíř z lístkové oceli. Koho má někdo na světě rád, tomu se vyhne každé neštěstí a všechno se mu zdaří...“

Jackie a Senta se po sobě podívali. Jejich ruce spočívaly už dlouho jedna v druhé, teď si je ještě stiskli.

„Draka štěstí má ještě jeden z nás,“ řekl Sonny. „Enkra! Co tomu přinese?“

Roger kývl na Sakita, aby promluvil. Možná to také věděl, ale sám to nechtěl říct.

„Enkra nemá žádnou dívku,“ řekl Kurt. „Co bude s ním?“

„Neznám jeho přání. Stane se to, co si bude nejvíc přát. Zda to bude dobré či zlé, to nevím. Ale splní se mu to...“

Enkra byl ještě udivenější než Jackie. Cítil, že se na něho všichni dívají, ale nevěděl, co říct.

„Já... měl bych takový nápad,“ řekl konečně. „Takovou hru. Ale nechtěl bych... je to taková zvláštní věc..“

„A bude to bezvadná hra?“ ptal se Kurt.

„Nevím. Něco jako honička... nebo tak něco.“

„Fajn, tak to zkus. Třeba to bude psina.“

Roger se podíval na hvězdy a zívl. „Nepůjdem už spát? Máme na zítra spoustu plánů...“

Najednou všichni souhlasili. Ti mladší se ukládali rovnou k ohni, ostatní si připravili každý nějaký pelech. Jackie vzal svou a Sentinu přikrývku a odnesl je někam daleko.

Enkra se uložil kousek od Rogera. Roger byl zvědavý co vymyslel, ale nechtěl zbytečně naléhat, s Enkrou nebylo lehké pořízení a byl schopen ho napínat. Tak radši přemýšlel a vymyslel pár pěkných zábav, které nasadí, kdyby ta Enkrova hra nevyšla.

Ráno, když se probudili, Enkra mezi nimi nebyl. V ohradě nebyl ani jeho kůň - zato všechny jeho věci tu zůstaly.

Jackie byl nevyspalý, zíval a nemohl se probrat. Ale náladu měl vynikající. „Asi ta jeho honička! Chce, abysme ho hledali! Bude mít asi slušný náskok... to bude psina, žejo, Kurte?“

Ale Roger přemýšlel. „Tohle nebude obyčejná honička! Myslím, že nejlepší bude začít pátrat v Kingtownu, a ne splašeně... Obhlédnu to - vy zatím zkuste udělat ten katamaran...“

Dívka jménem Kamiko

Kamiko Watanabová byla studentkou university v Osace a v Arminu byla na prázdninách, poněkud předčasných. Dostavila se k odletu letadla ve 3.l5 těsně před odletem, ale měla letenku zajištěnou telefonicky, tak to nebyl problém. To letadlo mělo trasu Kingtown - Bombay - Teherán - Ankara - Athény a touhle dobou, na začátku prázdnin, bylo dost plné. Kamiko bez obtíží prošla celní a pasovou kontrolou; všechna její zavazadla se skládala z dost velké sportovní tašky a fotoaparátu Nikon na krku. A protože postrádala veškerý dívčí půvab, ani celník, otrávený noční službou, neviděl důvod, proč by si jí bedlivěji všímal.

V letadle si Kamiko sedla na své místo, zapnula si bezpečnostní pás a skoro okamžitě usnula. Probudila se až nad Bombayí, snědla svačinu a vybrala si anglický časopis, který si chvíli prohlížela - pak zase usnula.

Už bylo řečeno, že dívka Kamiko nebyla nic moc. Spíše drobnější postavy, vypadala více méně jako kluk. Příroda ji neobdařila ani výraznějším poprsím, ani svůdnými boky a nohy nebyly vidět, ježto měla bílé džínsy. K nim tričko s japonským nápisem, kterému nikdo nerozuměl, sportovní bundu neurčitého původu a bílý klobouček proti slunci. Boty s nižšími podpatky, spíš sportovní. Vlasy měla dlouhé, černé jako smůla a nijak zvlášť moderně upravené, zřejmě po způsobu studentek od nějaké kamarádky. Make-up decentní, spíš jen mírně naznačený. Nosila velké a mimořádně neslušivé brýle, za slunečního světla tmavé. Mluvila tiše a mírně, nejradši japonsky, v případě potřeby anglicky s japonským přízvukem. Z jiných jazyků uměla pár běžných slov, ale používala je nerada. Kromě toho se Kamiko Watanabová velmi nerada bavila s cizími lidmi. Povahy byla mírné, nevýbojné.

V Teheránu měla několik hodin času, letadlo muselo čerpat pohonné hmoty. Projela se v autobuse letecké společnosti městem, vyslechla stručné poučení průvodkyně a vyfotila si pár mešit a bývalý šáh-in-šáhův palác. Po startu letadla se naobědvala a zas usnula. Po odletu z Ankary už nespala, pustila si do sluchátek hudbu a mlčky poslouchala. V Athénách zdvořile poděkovala a opustila letadlo.

Co podnikala dívka Kamiko v Athénách, se neví. S největší pravděpodobností se toulala městem, navštívila Akropolis a nějaké museum. Dělají to všichni turisté. Ví se ale docela jistě, že po půlnoci odletěla letadlem do Říma a odtamtud odjela vlakem do Neapole. Cesta jí trvala dost dlouho, asi nespěchala a prohlížela si místní pamětihodnosti. Na celé své cestě vyvolala zcela minimální pozornost, takže později se na ni zřízenci mohli jen velmi těžko upamatovat.

Rogera Monroese potěšilo, že jeho předpoklad se zcela vyplnil. Enkra neprchal do džungle, jak by se očekávalo, ale vrátil se zcela klidně do Kingtownu. Jeho koně nalezl Roger dobře opatřeného v zámecké stáji, kam patřil. Zjistil dále, že Enkra přijel krátce po půlnoci, zcela nahý, což v noci u něho nebylo neobvyklé. Odešel asi hodinu nato, pěšky a oblečený, na svoje zvyklosti dost. Strážní pes si pamatoval, že měl bílé džínsy, nějaké tričko a bundu. Psovi připadalo, že byl oblečen divně, ale nedovedl blíže vysvětlit, co na něm bylo tak divného.

Dále Roger zjistil, že si vzal na cestu větší částku peněz, a to amerických dolarů. Kolik se nevědělo, vybral je ze svého konta. Roger to mohl zjistit, Enkrovo konto bylo u Monroesovy banky, ale stačilo mu, že u něj ty peníze viděli, když je přinesl. Teď nebyly nalezeny. Všechny obleky, které Roger znal, zůstaly doma, tedy měl na sobě něco zcela nového či aspoň jiného. Odnesl si taky japonský fotoaparát, který dostal za vysvědčení. Na přímý dotaz se Roger dozvěděl, že si tento fotoaparát přál, dokonce přímo řekl značku Nikon.

Roger se zamyslel. Pak se vydal do školy Černé Lilie. Byly už sice prázdniny, ale věděl, že někteří instruktoři tam ještě budou a ten, kterého hledal, docela jistě. Jmenoval se Artie, vyučoval výrobu a pozměňování úředních listin a nemohl dost dobře odejít, neboť jezdil na elektrickém vozíčku a cestoval nerad. Kdysi sloužil v Hongkongu u tajné služby a zapletl se s nějakou nepřátelskou skupinou. Ta si přála dozvědět se, co ví o nějakých služebních záležitostech; použila k tomu pilky cirkulárky, kterou mu postupně po pěti centimetrech odřezávala nohy. Ve chvíli, kdy mu elektrickou vrtačkou navrtávali kolenní čéšky, přišli kamarádi a osvobodili ho. Co provedli s nepřáteli, které dopadli, se ve slušné společnosti neříká. Artie se delší dobu léčil v nemocnici a pak se stal instruktorem.

Rogera uvítal s radostí, byl to jeho příkladný žák. „To je dost, že se přijdeš taky zeptat, jak tvoji kluci prospívají! Už jsem si myslel, že to náčelníka nezajímá!“

„Jde mi konkrétně o jednoho, Enkru. A o tvůj předmět. Jak si v něm počínal?“

„Je velice nadaný a šlo mu to perfektně,“ chválil Artie. „Ukážu ti, jak udělal šek na Rotschildovu banku, budeš se divit... zkus, jestli to poznáš..“

Roger si prohlédl šek a usoudil, že by ho klidně nechal proplatit. Chvíli chválil Enkru i jeho instruktora, pak se zeptal: „A co osobní doklady? Ty taky umí?“

„Samozřejmě, perfektně! Děláme jen spolehlivou práci!“

„To jsem rád. Poslyš, nepostrádáš některý z těch osobních průkazů? Neztratil se ti v poslední době nějaký?“

„Osobní doklady se ztrácejí pořád, hlavně teď před prázdninami. Pořád někdo někam jezdí a potřebuje cizí papíry... počkej, myslíš, že by Enkra taky?“

„Radši nemyslím. On jistě dělal nějaký průkaz se svojí fotkou, žejo? Mohl bych ho vidět... jestli se tedy neztratil?“

Artie musel chvíli hledat, ale pak ho Rogerovi dal. Na německém školním průkazu měl Enkra krátké světlé vlasy a přitroublý úsměv pilného žáčka, a ten průkaz byl docela dobrý, dokonce se mohl použít. Ale byl tady.

„Hm, pěkná práce,“ souhlasil Roger. „Ale s tímhle by nemohl cestovat. Nějaký jiný... poslechni, zapni trochu svou chytrou hlavu! Nemáš nějaký tip?“

Artie se zaklonil a přemýšlel. Pak řekl opatrně: „Před nějakou dobou se ztratil jeden průkaz, dokonce originální. Byl to japonský pas, holka co jí patřil, zahynula při havárii. A nemám podezření, kdo ho tak mohl ukrást...“

„Japonská holka? To vypadá zajímavě, Artie! Za japonskou holku by se Enkra teoreticky mohl vydávat. Jak vypadala?“

„Přestaň blbnout,“ rozesmál se Artie. „Myslíš, že by si tam nedal vlastní fotografii? Nebo nezměnil jméno a údaje, které tam jsou? Zapomeň na myšlenku, že by měli něco společného!“

Roger pokýval hlavou, Artie měl pravdu. Chvíli si prohlížel Enkrovu fotografii ve školním průkazu.

„Máš nějakou jeho fotku? Myslím vhodnou na doklad...“

Artie měl všechno možné, i Enkrovu fotku, dost dobrou. Roger si ji připnul na stůl, vzal černý fix a začal na ni kreslit. Trochu poopravil linii vlasů, aby to vypadalo na dívčí účes, přikreslil náušnice, ale stejně kroutil hlavou.

„Pořád ještě to vypadá moc jako Enkra! To by ho každej poznal, nemyslíš? Lidi ho znají z novin...“

„Když se nalíčí a když si vezme brejle...“

„Brejle, nojo!“ Roger přikreslil brýle a poopravil trochu i obličej, aby vypadal nalíčený. „Co říkáš, šlo by to?“

„Proč ne? Možná si načesal vlasy víc do obličeje, aby to nebylo tak vidět... takhle?“ Artie nakreslil účes, který Enkrovu tvář zmenšil a dost zakryl. „A podmalovat oči, aby byly šikmější... Enkra má dost mongolské oči, dá se to... co říkáš?“

Z fotografie na ně hleděla tvář orientální dívky, dost divné, přesto teoreticky možné.

„Vezmu si to,“ řekl Roger. „Uvidíme... jestli si někdo takové holky všiml na letišti, je to jasný.“

„Je to šikovnej kluk,“ řekl Artie. „Co je to za hru?“

„Sám nevím,“ řekl Roger a šel.

Jenže na letišti se s Rogerem odepřeli bavit. Policisté si z něho dělali legraci a když stál na svém, řekli mu, že jemu jako civilní osobě nemají co podávat hlášení. Roger jim chvíli jemně vyhrožoval svým otcem a jeho vlivem, potom se rozhodl, že to nechá být. Ale když šel z letiště, něco ho napadlo a vrátil se. Zjistil, která letadla odlétala do Evropy po půlnoci a vytipoval si, která letecká společnost je může provozovat. Tak zašel i do kanceláře společnosti KLM a zapředl hovor s dívkou, která u přepážky prodávala letenky.

„Ano, jsem tady od půlnoci,“ řekla dívka. „Už se těším, že bude konec a půjdu spát...“

„Možná si budeš pamatovat na tuhle holku,“ ukázal Roger fotografii. „Neletěla v noci do Evropy?“

Dívka si prohlédla fotku a začala se divit. „Ale to je překreslená fotka, žejo?“

„Je, ale to nevadí. Jde o tu holku...“

„Mohla by to bejt ona. Jedna taková Japonka letěla v noci do Athén... přišla na poslední chvíli.“

„Vypadala takhle?“

„Já si ji neprohlížela. Nebyla nic moc, taková kde nic, tu nic. Vzala letenku, zaplatila a šla...“

„Letenka byla objednaná?“

„Jo, telefonicky. Je tady poznámka.“

„Výtečně. A jméno tý slečny?“

Dívka chvíli hledala. „Kamiko Watanabová.“

Roger si to poznamenal a široce se usmál.

„Moc ti děkuju... Myslím, že teď už si ji najdu!“

„Hodně štěstí... je to tvoje holka?“

„V jistým smyslu moje.“ řekl Roger a šel.

Zapřemýšlel a zjistil, že se blíží poledne. Bylo záhodno dobře pojíst. Dobře se jedlo v zámecké závodní jídelně, kam chodil kromě jiných lidí taky Vládce sir Lera. Když Roger brnkne na tělo, bude tam včas. Nasedl na tramvaj a jel. Stihl to téměř na chlup, sir Lera právě odcházel z jídelny a že se najedl dobře, měl dobrou náladu. Roger pozdravil a Vládce si ho všiml.

„Hledáš tatínka, Rogere? Myslím, že je ještě v kanceláři...“

„Ani ne... ale když už tě vidím, Vládče...“

„Máš nějaké starosti?“ usmíval se sir Lera.

„Dohodli jsme se s Enkrou na jedný výpravě... a teď ho nikde nemůžu chytit. Myslel jsem že je tady, ale nikdo o něm neví. Prý někam vyrazil...“

„Už to tak asi bude,“ řekl se smíchem Vládce. „Já o něm taky nevím. Říkal jenom něco o tom, že si chce vyzkoušet nový foťák, který jsem mu dal. Ale kde...?“

Roger usoudil, že to ví, ale hrál tu hru s ním. „Mluvili jsme o nějaké hře,“ přiznal. „Enkra se chtěl někde ve světě schovat, a my že ho budeme hledat. Pěkná a zábavná hra, co říkáš?“

„Príma... tak hledej!“

„Něco už jsem zjistil. Například, že v noci odletěl do Athén. Athén v Řecku, ne tý vesnice na severu. Přestrojený za japonskou studentku.“

Sir Lera nedal najevo žádné překvapení. „A ty chceš letět za ním a nemáš na letenku, nebo co?“

„Ani ne. Myslím, že Athény nejsou konečný cíl cesty. Jenom bych rád měl přístup k hlášením operačního oddělení. Chci vědět, co se kde ve světě stane a kde se Enkra objeví. Myslím, že z Athén bude pokračovat dál, možná se dokonce pokusí nás svést se stopy.“

„I to je možné. A co chceš ode mne?“

„Už jsem řekl. Hlášení z operačního.“

„Hlášení jsou vyhrazena pro nejvyšší členy štábu. Zatím ještě nejsi ministerským předsedou, Rogere!“

„Já vím. Proto tě žádám o pomoc.“

Sir Lera chvíli uvažoval. „Dám pokyn, aby ti půjčili svodku operačního oddělení, s výjimkou přísně tajných akcí, o kterých bys neměl mít vědomosti. Souhlasíš?“

„Jistě. S jakým prodlením?“

„No... dvanáct hodin. Po vyhodnocení naším štábem bys ji mohl dostat třeba okamžitě, ale...“

„Budu jenom rád. Děkuju ti, Vládče...“

Sir Lera se jenom usmíval. Roger by chtěl odejít, ale sir Lera zatím stál a díval se na něho, takže nemohl.

„Máš s mým synem starosti, žejo?“ zeptal se.

„Ne, samozřejmě že ne... Totiž... někdy hrozný.“

„Já taky. Tu hru jsi vymyslel ty nebo on?“

„On. Vlastně, vůbec jsme se na tom nedohodli. Říkal to včera večer u ohně, tak jako zábavu. A ráno zmizel. Jenom si myslím, že to realizoval, jistě to nevím...“

„Hm... hra by měla mít svá pravidla. Například by se mělo jasně říct, co dostane ten, kdo to vyhraje.“

„Snad... možná, že ano. Ale co...?“

„Jestli ho nechytíš, splním mu nějaké přání. Když ano, tak tobě. Rozmysli si to. Kdyby ses s ním spojil, můžeš mu to říct. A přemýšlej, co mu nabídneš ty, když zvítězí.“

„Fandíš jemu, žejo?“

„Pochopitelně. Jsi starší, chytřejší a máš moc, Rogere. On to všechno zatím nemá. Musím mu fandit, je slabší...“

„Je chytrý a odvážný. Ale přesto se mu mezi lidmi může leccos stát. Co říkáš ty, Vládče?“

„Myslím, že by se o tom mělo přemýšlet.“

„Já o tom přemýšlet budu. Ale co uděláš ty?“

„Nevím,“ řekl sir Lera. „Budu přemýšlet.“

Okolo přístavu v Neapoli se rozkládá čtvrť, v níž je radno se chovat velmi opatrně. Místní obyvatelstvo se skládá z pasáků, prostitutek, podomních obchodníků, pašeráků, zlodějů, žebráků a policajtů, vesměs koupených. Příchozí jsou většinou turisté, nejčastěji američtí. Ale i pár Japonců se tam občas objeví, tak se nelze divit, že i dívka Kamiko prošla k večeru tou čtvrtí a obhlédla terén. Vrátila se tam později, chvíli před půlnocí a vybrala si jednu z prostitutek, které se otráveně promenovaly a čekaly na zákazníky.

„Ahoj,“ řekla a mluvila dobře italsky. „Poslechni, kdo v týhle čtvrti má dobrou bouchačku?“

Dívka, pronajímající svoje tělo, na ni vyvalila oči. „Cože?“

„Potřebuju chlapa s dobrou bouchačkou. Nerozumíš?“

„A na co?“

„Na hovno. Tak znáš nebo ne?“

„Tady skoro každej! Třeba zrovna Luigi... támhleten frajer v kostkovaný čepici, ten má americkou pětačtyřicítku...“

„Dík.“ řekla Kamiko a šla. Prošla ulicí a sledovala chvíli frajera, zatímco za ní kurva vyjeveně zírala. Když Luigi zašel do boční uličky, Kamiko ho předešla - nebylo to těžké, měl něco vypito a dost se motal. Japonská turistka ho nezajímala, nevěnoval jí pozornost, a to se mu vymstilo. Když šla kolem něho, vyskočila najednou jako panther a srazila ho k zemi dvěma údery hranou dlaně.

„Co... co je?“ vydechl, když mu prohledávala kapsy.

„Potřebuju tvou bouchačku. Ty si seženeš jinou.“

Luigi se pokusil zvednout. Za celý svůj život nezažil takovou drzost a měl pocit, že by měl něco udělat pro svou obranu. Když ne z jiného důvodu, tak aby aspoň neztratil v kruzích svých podřízených veškerou autoritu. Neměl to dělat - praštila ho pažbou revolveru mezi oči, on zasténal a zůstal ležet. Dalo se čekat, že bude spát nejméně hodinu.

Kamiko přešla ke vchodu do jednoho nočního podniku. Byla to tančírna, ale ve sklepě měla docela pěkně zařízenou hernu. To se Kamiko stihla dozvědět odpoledne jenom tím, že poslouchala, co si povídají opilí námořníci. Prošla tančírnou, aniž si jí kdo všiml - na schodech natáhla přes hlavu černou punčochu.

Dva svalnatci, kteří tam dávali pozor, si jí všimli, když byla těsně u nich. Sahala jim tak po rameno, takže nečekali tvrdou sérii perfektních úderů karate. Jednoho složila na místě, s druhým prorazila dveře do herny. Tím taky na sebe připoutala pozornost všech, kdo tam byli.

Když vpadla drobná postavička do herny a namířila těžkou pětačtyřicítku na bankéře rulety, všichni ztuhli. V Itálii nejsou žerty s lidmi, kteří mají zbraň. Šéf, který doteďka diskrétně přihlížel a dával pozor, aby se hosté dobře bavili, se obrátil a pomalu přicházel blíž.

„Copak, copak?“ zeptal se. „Nespletl sis adresu, ragazzo?“

„Zůstaň stát na místě a nedělej blbosti,“ řekla Kamiko výrazně sicilským přízvukem. „Nic se vám nestane, když poslechnete!“

„Ty seš holka?“ řekl šéf trochu překvapeně. „Copak se ti na nás nelíbí, maličká?“

„Potřebuju prachy. Nejlíp v dolarech.“

„Jistě, jistě. A kolikpak?“

„Nevím. Kolik stojí motorka Honda v týhle zemi?“

Někteří hosté se začali smát. Taky šéf se usmál. „Poslechni, ty sis sem přišla pro motorku Hondu? Proto přepadáváš hernu a míříš na nás bouchačkou?“

„Každej se živí, jak umí.“ vysvětlila mu dívka Kamiko.

„Víš co? Já zavolám policii a ty jim budeš vykládat, že chceš motorku, jo? Třeba ti ji koupějí za dobrý chování v kriminále. Nebo spíš v polepšovně, protože tě taxuju, že nejseš plnoletá...“

Dívka Kamiko si všimla, že jeden z mužů pije čaj. „Ty! Vyhoď kostku cukru do vzduchu!“

Muž vzal kostku cukru a vyhodil ji. Spadla na stůl.

„Trochu výš! Nechci přece nikoho zastřelit!“

Muž vyhodil kostku znovu, tentokrát vysoko. Revolver v dívčině ruce třeskl a kostka se rozlétla ve vzduchu.

„Dobrý,“ řekl šéf. „Poslechni malá, jestli nemáš co na práci, mohla bys tohle předvádět po večerech pro pobavení našich hostí, co říkáš? Vydělala by sis na tu motorku...“

„Nemám moc času! Ty prachy, a hned!“

„A povede se ti takový výstřel pokaždý? Zkus to ještě jednou! Giovanni, hoď kostku znovu!“

Giovanni poslechl - ale ona se zprudka otočila a vypálila na muže, který zrovna vytahoval ze saka revolver. Muž se chytil za rameno a vykřikl bolestí.

„Dva tisíce dolarů pokuty! A tu Hondu! A ty...“ ukázala na jednu servírku. „Seber tu bouchačku a polož ji tady na stolek. Vezmu si ji, ten člověk s tím neumí zacházet...“

Šéf přešel k pokladně a kývl na pokladníka. „Pět tisíc dolarů!“

Pokladník počítal. Dívka Kamiko zatím sebrala druhou pistoli a schovala pod bundu. Vyčkala, až šéf položil peníze na stolek, přešla k nim a schovala je.

„Děkuju. Já slyšela, že jste místní šéf camorry, jistě si ty prachy zase vyděláte. Já jich tolik nemám, ještě nevydělávám...“

„Poslechni, ty...“ řekl šéf zostra. „Víš, že po tobě půjdem? Jestli tě chytnem, tak...“

„Tak zaplatíš zas. Ten chlap, co stojí za mnou, se ani nepohne, nebo ho zastřelím. Děkuju a dobrou zábavu, pánové...“

Kamiko couvala podle zdi ke dveřím. Ohlédla se, aby zkontrolovala terén, pak vyklouzla ven.

„Teda, co je moc, to je moc!“ pravil šéf. „Čert vem ty prachy; ale to budeme každýmu puberťákovi platit motorku Honda?“

Roger si to dobře vypočítal; když došel ke slepému ramenu Charraggu, katamaran už tam byl a Jackie s kamarády předváděli shromážděným, co s ním dokážou. Dopluli v pořádku až sem; dokonce se přes veškerou snahu nepodařilo tu loď potopit. Během plavby se vzájemně shazovali do vody a rvali se jako psi, ale katamaran vydržel. Byli spokojení. Arminským klukům stačí ke štěstí dost málo.

Jackie, Kurt, Sonny a Senta přiběhli hned, jak Rogera viděli. Nemluvili o katamaranu, byli zvědaví na Enkru.

„Je to tak, jak jsem si myslel,“ řekl Roger. „Začal s tou svojí hrou. Chce, abysme si ho našli ve světě.“

„To bude príma psina!“ řekl Kurt ze všech nejrychleji.

„Kde je teď?“ ptal se Jackie v samozřejmé důvěře, že Roger ví všechno, nebo alespoň je schopen se to dozvědět.

„Jeho letadlo končí v Athénách - ale tam jistě dlouho nezůstane. Budu tady v Kingtownu a budu sledovat jeho stopy. Jak zjistím, co má v úmyslu, vyrazíme za ním.“

Kluci měli hned chuť vyrazit - Roger je sotva zkrotil. Ale pak napadlo Jackovi: „Když ty zůstaneš v Kingtownu, mohli bysme my vyrazit na výpravu, co říkáš? Přece tady nebudem všichni trčet! Pak nám dáš někam vědět, abychom se co nejrychlejc vrátili...“

Roger chvíli mlčel. Díval se jim do očí a myslel na tu svoji velkou výpravu, kterou plánoval, na obratná diplomatická jednání a snadná vítězství, kterých chtěl dosáhnout. Ale nadšené oči kamarádů ho přemohly. „Veď svoji smečku, kam chceš, Jacku Therlowe! Teď jsi náčelník...“

Kluci zařvali nadšením. Dokonce i Senta vykřikla radostí. „Vezmeš mě s sebou? Vydržím to, co kluci!“

Jackie se ohlédl na Kurta a Sonnyho. Nic nenamítali - dnešní noci se jejich duší dotkla první stopa dospělosti.

„Pojď se mnou, Sento,“ řekl Jackie. „Vím už, kam půjdeme; daleko na jihu jsou Bílé skály, ve kterých vládne moudrý a mocný náčelník Frenn. Pozval nás, a věřím, že rád uvidí i tebe...“

Senta jej políbila na tvář.

„Máš draka štěstí,“ řekl Roger Monroes. „Jdi za svým štěstím, dokud trvá...“

Katamaran odrazil od břehu - Roger stál a díval se za ním s trochou smutku v očích.

Pak řekl: „Moje hra bude možná lepší.“

Porada u šéfredaktora

Mary Westonová čekala ledacos, ale když už se jednou vydala na dalekou cestu, rozhodla se vytrvat. Zámek Cross byl sice v dost nedostupné pustině a cesta tam byla daleká, ale Mary věřila, že tam pořídí, jak potřebuje.

S černochy, kteří zámek střežili a posluhovali v něm, nebyla jako obvykle žádná řeč. Mary to ani nečekala, docela stačilo, že ji ohlásili u staré hraběnky. Což udělali, ale její bystré oko si všimlo určitých znepokojivých známek. Zahrada nebyla v tak vzorném pořádku, na jaký byla odjakživa zvyklá, ani v pokojích nebylo tak úzkostlivě uklizeno, jak hraběnka vyžadovala.

Když potom usedla v salonu a čekala, začala na chvíli pochybovat o úspěchu svého poslání; překvapilo ji, když se dveře otevřely a hraběnka vstoupila. Byla podivně pohublá, opírala se o hůl a z druhé strany jí pomáhala černá komorná.

„Ale to je Mary!“ řekla radostně, i když hlasem daleko méně zvučným a veselým než dřív. „Jak se stalo, děvče, že ses objevila až tady v divočině?“

„Ahoj, Viky!“ Mary jí podala ruku a hraběnka ji radostně stiskla. „Přece nezapomenu na starou kamarádku!“

Hraběnka se posadila do křesla a černá komorná ji zabalila do přikrývky. To bylo taky něco nového. Potom odešla, aby připravila nějaké občerstvení.

„Jsem ráda, že jsi tady,“ hovořila stará dáma. „Málokdy se mi stane, aby se někdo objevil. Všichni na mě zapomínají... to víš, když člověk zestárne a není už nikomu na nic potřebný, svět na něj nevzpomíná...“

„Právě proto jsem přišla,“ řekla Mary. „Potřebuju od tebe pomoc, Viky. Myslím, že jsi na to ta nejlepší...“

„Cože?“ hraběnka přiložila ruku k uchu. „Nerozumím ti dobře, Mary. Víš, už trochu přestávám slyšet, ale to nic. Musíš mluvit nahlas a zřetelně...“

„Potřebuju od tebe pomoc!“ Mary se rozkřikla, jako už dávno ne. Ale hraběnku to potěšilo.

„To jsem ráda... to víš, že ti pomohu! A o co jde?“

„O mého syna. Znáš přece mého syna... Enkru?“

„No jo, jistě, znám. A co s ním je? Už je veliký, co?“

„Dost veliký. Jenže má hloupé nápady. Utekl.“

„Co... kam utekl?“

„To nevím. Někam do světa. Ráda bych, abyste mi pomohli ho najít. Ty a tvůj syn...“

„Mike, nojo,“ hraběnka se nepokojně zavrtěla. „Jenomže, já už nemůžu nikde jezdit, víš? A Mike... ani nevím, kde se zase toulá. Někam odejel a ani mi neřekl, kam. Teď pořád někde jezdí a ani neřekne, kdy se vrátí. Nebo mi to možná řekl, a já jsem to zapomněla. Nevím...“

„Víš, jde o to; podezírám Enkru, že má v plánu něco nesmyslného. Mluvila jsem o tom s Rogerem Monroesem. Tomu se jeho plán líbí, i Jackovi Therlowovi a těm druhým. Jenomže, tím hůř. Nerada bych, aby se do něčeho zapletl. Mike je jediný, kdo by se o něho mohl postarat. A taky, komu Enkra věří.“

„Nojo, jenže Mike odejel; já skutečně nevím, kde je. Poslední dobou s ním není vůbec žádná řeč, nemluví se mnou, a když se mnou mluví, tak velice hloupě, skoro vůbec mu nerozumím. Mám s ním jenom starosti, a čím je starší, tím větší starosti to jsou. Sama to poznáš...“

„Mike má spoustu starostí, jistě. Ale přece jen, je Enkrův kamarád a Enkra ho má velice rád. Kdyby mohl něco udělat, byla bych tobě i jemu moc vděčná...“

„A co myslíš, že mi řekne, když mu něco vytýkám? Vůbec nepřemýšlí o tom, co mu maminka radí, tváří se, jako kdybych už vůbec ztratila rozum. Nikdy předtím takový nebýval, vždycky se se mnou rozumně poradil, ale teď, zvláště v poslední době, se s ním vůbec nedá mluvit...“

Mary s podivem zaznamenala, že hraběnka si mluví svoje a téměř jí neodpovídá na to, co ona povídá. Překvapovalo ji to, především proto, že ji takovou neznala. Viky se vždy zajímala víc o jiné lidi než o sebe, ničeho nelitovala a její příslovečný optimismus byl posilou pro každého, kdo s ní přišel do styku. Mary sama si od ní v mládí nechala často radit a nikdy toho nelitovala, protože Heda (nebo také Viky) Crossová byla žena moudrá a světa znalá. Teď jí připadalo trapné poslouchat její lamentace:

„Co jsem mu jenom napovídala, že by měl už konečně na čase něco udělat, aby nebyl tak sám jako kůl v plotě. Jenže on má pořád všechny možný starosti, jen ne se postarat o to základní, aby měl slušnou rodinu. Copak je tak těžký najít nějaké hodné děvče a oženit se s ním? Připomínám mu to pokaždé, ale jako kdybych hrách na stěnu házela...“

„Má třeba moc práce...“ namítla Mary, ale hraběnka se nedala vůbec rušit ve svých hlasitých úvahách:

„Já nechápu, jak vůbec může být mladý člověk tak neschopný. Proboha, když já byla mladá, mohla jsem se vdát třeba každý týden! Tehdy byli snad ti mladí muži nějak odvážnější nebo co... věřila bys, že jsem je musela od sebe dokonce odhánět? No vážně, já bych ti přece nelhala - když mě třeba žádal o ruku továrník Berkowitz, to nebyl žádný chudák, měl čtyři továrny a asi dvacet milionů majetku, ale já jednou řekla ne, tak mu muselo být jasné, že se mnou nic nepořídí. Víš, já mívala vždycky tvrdou hlavu a to se mužům nelíbilo. Můj manžel vždycky říkal: »Jiná by se rozbrečela, kdybych jí tohle udělal, ale ona jenom pohodí hlavičkou a klidně si jde pryč...«“

Mary se cítila nesmírně trapně. „To víš, každá máme něco...“

Hraběnka ji snad vůbec nevnímala. Mluvila dál, a sama se rozvášňovala svojí řečí: „Já jsem přece od něho nikdy nic nechtěla! A on potom povídal po všech možných lidech, že jsem spotřebovala moc peněz! Peněz, a od něho? Copak on někdy nějaký měl? Samozřejmě, na svoje zábavy, na to měl peníze vždycky, i na ty svoje slečny, pochopitelně. Jenže, když už jich měl dost, tak jsem mu potom byla dobrá... jednou mi jednu z nich představil, myslel si snad, že budu žárlit, nebo co! Jenomže, já jsem se na ni jenom usmívala a vlídně jsem se s ní bavila, a ta holka měla slzy na krajíčku... Takový telátko to bylo... A on? Proboha, on si snad i po rozvodu myslel, že já se k němu vrátím, nebo co! Jenže, to by si počkal...“

Mary to vzdala. Seděla, poslouchala, pila čaj a přikusovala k tomu obložené chlebíčky. Dívala se na svou přítelkyni a začínala chápat, že ta žena už opustila břeh, na kterém jsou ostatní lidé, že už hledí do minulosti, spojena se skutečností jen velice tenkým poutem, které se hrozí přetrhnout. A napadlo jí také, že možná vidí tu ženu naposledy.

Hraběnka to nevnímala. Plácala páté přes deváté, šťastná, že tu má někoho, kdo ji poslouchá. Nakonec se unavila a dala najevo, že si potřebuje odpočinout. Mary se loučila, a hraběnka jí řekla:

„Jsem moc ráda, že jsem tě viděla... víš, Mike je pořád pryč, já jsem tak opuštěná, málokdy někoho známého vidím! A vlastně, cos to vůbec chtěla?“

„Nic důležitého,“ řekla Mary. „Nedělej si starosti...“

„Ty jsi šťastná,“ řekla jí Viky. „Máš hodného syna, který ti dělá jenom radost. To je dobře. To je moc dobře...“

„Dělá mi jenom radost,“ pomyslela si Mary. „Jenom bych moc ráda věděla, kde teď zrovna tu radost dělá...“

Motor motocyklu Honda bublavě řval a krajina se míhala kolem černých brýlí drobné řidičky. Kamiko jela opatrněji, blížila se k pohraničnímu pásmu mezi Itálií a Francií. Pak uviděla hraniční čáru; červenobílozelená závora italská byla zvednuta, ale před červenobílomodrou francouzskou stáli dva policisté.

„Páni, na to se podívej!“ řekl jeden, když Kamiko dojela k závoře a zastavila. „Honda CX 500 Turbo! Viděl jsem tohle žihadlo zatím jenom v časopise, ve skutečnosti ještě ne! To je přece perfektní stroj!“

Kamiko chvíli čekala, co bude, potom sáhla do bundy a vytáhla svoje doklady. Druhý policista je prohlédl.

„Proboha, to je holka! Japonka!“

Kamiko sundala helmu a taky tmavé brýle. Policista se jí zeptal francouzsky: „Kam jedete, slečno?“

Kamiko nerozuměla francouzsky a tvářila se nechápavě - opakoval to anglicky, a na to odpověděla tichým hlasem:

„Paříž, Cherbourg, Brest... Bretagne...“

„Zábavní cesta?“

„Ano, prosím.“ řekla jako vychovaná školačka.

„To mě podrž,“ obcházel policista motocykl. „Japonská holka, a ona má takovej strojek! Čtyřválec s turbomotorem, dvě sta kilometrů v hodině. A přitom je houžvička, jak vůbec dokáže takovej stroj udržet?“

Orazítkoval pas a vrátil ho Kamiko. Druhý řekl:

„Podívej se, jestli má vůbec řidičák!“

Kamiko poslušně ukázala řidičský průkaz s mezinárodním osvědčením. Byl docela nový a nebylo divu.

„Je jí osmnáct,“ řekl policista, který kontroloval oprávnění. „Vypadá na patnáct. Japonky vypadají mladě...“

„Někde se na tom žihadle zabije. Jezdí jako kamikadze...“

Kamiko rozuměla poslednímu slovu, otočila zvědavě tvář a usmála se. V té chvíli se policista trochu zarazil.

„Něco se mi na ní nezdá... je to divný!“

„Chceš se podívat na její papíry?“ natáhl první ruku.

„Ne, papíry budou dobrý. Ale ta holka se mi nelíbí.“

„Každá holka nemusí bejt krásná...“

„Tak to nemyslím. Je na ní něco divnýho...“

„Chceš ji tu zadržet?“

„Ne. Dej jí to, ať si jede. Ale je to nějaký divný...“

Kamiko schovala papíry do bundy. Poděkovala, nejdřív anglicky, potom velmi lámaně francouzsky. Policisté se smáli.

„Nojo, dej si vodpich, holka. A nepřeraz se někde!“

Kamiko se usmála a řekla něco japonsky. Upravila si helmu, nakopla stroj a vyrazila vpřed, jako kdyby měla za patami družstvo pekelných andělů.

„Určitě se někde rozseká,“ řekl policista, který prohlížel její papíry. „Co se ti na ní nezdálo?“

„Právě o tom přemýšlím. Jako kdyby byla někomu podobná... Někomu, o kom se psalo v novinách.“

„Nějaký herečce? Vypadala spíš jako kluk...“

„Až na ty vlasy, viď? S trochou štěstí to mohl být hezkej kluk. Ovšem holka docela obyčejná, řekl bych...“

„Celý je to zvláštní,“ řekl první. „Taková holka, a taková motorka! No, čert ji vzal...“

„Čert ji vzal,“ souhlasil druhý. „Pojď, jdem na to. Nebo tady za chvilku bude štrúdl až za italskou hranici...“

Kamiko přidala a vítr jí hučel okolo uší. Usmívala se a tiše si prozpěvovala do rytmu předoucí motorky Honda.

Mike von Cross seděl na poradě šéfredaktora listu Hlas Arminu Henry Gardnera. Henry právě mluvil o finanční situaci listu, a shledával ji velmi nevalnou. Důvodem toho byla celkově nízká úroveň článků, která nepodněcuje obyvatelstvo ke čtení těchto novin, a už vůbec ne ke zvýšení předplatného. Za mizernou úroveň jsou vinni všichni členové redakce, přítomné v to počítaje. Takovéto hřímání se konalo v redakci pravidelně a Mike příliš neposlouchal, dokud ho nevyrušilo jeho vlastní jméno a následující chvíle ticha.

Bleskově se probral. „Ano,“ řekl. „Máš pravdu, souhlasím...“

Henry Gardner se zatvářil vztekle, někdo se zasmál.

„Smím se zeptat,“ pronesl vlídně, což bylo u něho obvykle předehrou před výbuchem. „Zda je vznešený a osvícený komthur hrabě Mike George von Cross přítomen?“

„Ano, jsem tady.“ připustil Mike.

„A může mi Jeho Svatost komthur sdělit, zda je tu přítomen i jeho vznešený duch, nebo jen jeho značně obézní tělo?“

Mike na to neřekl nic, protože to viděl sám.

„Můžeš mi říct, o čem jsem teď zrovna mluvil?“

„O tom, že náklad klesá a že je to naše vina.“

„Tvoje vina!“ zařval Gardner, až se okna třásla. „A ty na to řekneš, že mám pravdu! Spal jsi, nebo co?“

„Přemýšlel jsem nad jinou věcí. Promiň.“

„Ty že jsi přemýšlel? Ty nikdy nepřemýšlíš, ty jenom kecáš a vymýšlíš si výmluvy! Copak tě neznám, sakra? Dobře, tak tedy řekni, co navrhuješ ke zlepšení situace!“

„Já? Radši nenavrhuju nic. Ty jsi šéfredaktor.“

„Ale ty jsi člen Korunní rady a navíc akcionář listu! To tě vůbec nezajímá, jaký užitek budeš mít ze svých peněz?“

Mike se zatvářil, jako že je mu to líto.

„Kdysi 's vymyslel dobrou myšlenku, totiž použít jako tématu ke komiksovému seriálu příhody Enkry Westona v Arminu během jeho prvních kroků. Tehdy nám lidi rvali noviny z ruky, myslím tedy sobotní časopis, že! Taky jsme něco dokázali, například dostat ho z té jeho polepšovny. Jenže, dneska nám nikdo noviny z ruky nerve! A já chci, abys něco takovýho vymyslel znovu!“

„K službám. Zase o Enkrovi?“

Gardner vyskočil, pak upřel oči k nebi a zalkal: „Ty si ze mě děláš legraci! Tolik blbosti v jednom člověku, to se přeci nemůže vejít ani do toho tvýho panděra! Říkám ti, že můžeš psát o čem chceš, ale napiš to, napiš to, napiš to!“

„Vezmu si na to tvůrčí dovolenou. Zaplatíš ji?“

Gardner si rozmýšlel, jestli je rozbití huby komthura útok na veřejného činitele. Pak se rozhodl uklidnit se.

„Až uvidím prvních pět pokračování, tak ti řeknu.“

Mike pokrčil rameny a pohodlněji se opřel. Henry pokrčil rameny taky: „Jak vidím, vzal jsi to na vědomí. Můžeš spát klidně dál.“

Porada pokračovala. Henry dal slovo ekonomickému tajemníkovi, rozvalil se do křesla a naslouchal jeho zprávě, ale při tom přemýšlel. A jak tak přemýšlel, začalo se mu tu a tam něco jevit jinak, než při prvním záchvatu vzteku. Ukázal Mikovi na prstech, aby s ním vyšel ven na chodbu.

„Poslouchej, jak jsi to myslel s tím Enkrou?“

„Nijak. Jenom jsem přemýšlel o tom seriálu tehdy. Třeba by se dalo udělat pokračování.“

„Všechno, co se dělo kolem prince, jsi už popsal knižně i seriálově, a vydali jsme to. Všecko rozprodáno, chystáme další vydání. Ale potřebujeme něco nového. Je léto, okurková sezóna. Co vůbec dělá Enkra?“

„Nemám tušení. Asi je někde s kluky v džungli, ne?“

„Ne, to není. Zaslechl jsem něco, že je mimo Armin.“

„To je nesmysl. Weston, Ross Bartlett i Mary Westonová jsou doma. Jako následník trůnu určitě nikam nejel, to bysme věděli.“

„Přesto tady není. Slyšel jsem, že Roger Monroes žádal o povolení procházet si svodku hlášení ze světa. Snad si kluci na něco hrají. Ale Enkra je ve světě...“

„Zajímavý... kdo by o tom mohl něco vědět?“

„Roger, samozřejmě.“

„Myslím, mimo Rogera.“

„Operační a lidi ze štábu. Musel jim říct, co a jak, a Roger tajemství určitě neudržel za zubama.“

„S operačníma se znám se všema, ve štábu mám kamarády. Pozeptám se ti na to.“

„Totiž... co myslíš, že bude Enkra dělat ve světě?“

„Vylomeniny, jak ho znám.“

„Správně. Potřebovalo by to učesat a upravit pro potřeby čtenářů. Dát tomu vysokou ideovou úroveň. A případně prince trochu poopravit, kdyby udělal nějakou chybu.“

Mike se zamyslel. Chvíli se díval z okna na město, protože porada se konala v nejvyšším patře Gardnerova mrakodrapu a Kingtown byl před nimi jako na dlani.

„Co by se líbilo našim čtenářům, zvlášť mladým, se v žádném případě nebude líbit veřejnosti a státním orgánům v zemi, kde teď Enkra je.“

„Já vím,“ řekl Gardner. „Proto to chci po tobě.“

„Chceš, abych ho našel, jel za ním a hlídal ho?“

„Hlídal, pomáhal mu, dával mu rady a platil jeho výlohy do rozumné výše. A psal zprávy a posílal mi je.“

„Bude to drahé.“

„Cena nerozhoduje. Jestli to budou dobré zprávy... a taky jsme vlastenci. Přání našeho milovaného prince je nám rozkazem!“

„Kdybys ho znal tak jako já, nepropadal bys nadšení.“

„To není můj názor, ale stručný obsah úvodníku. Ostatně, něčím snad přispěje taky sir Lera, ne?“

„Na to zapomeň. Sir Lera nepodporuje nesmysly.“

„Ani když se týkají prince?“

„Především v tom případě ne.“

Gardner se bleskově rozhlédl okolo, i když byli na chodbě zcela sami. „Poslyš, co si doopravdy myslí Vládce o svém synovi?“

„Samozřejmě, má ho rád. Jako všichni v Arminu.“

„Jako všichni v Arminu,“ opakoval Henry. „Ne víc?“

„Sir Lera si vždycky přál mít syna.“

„Přál si ho, tomu věřím. Ale přál si, aby se mu narodil, nebo aby mu ho přidělili?“

„To chceš napsat do těch svých novin?“

„To chci především vědět. Samozřejmě, že...“

„Sir Lera uznal, že pro dobro státu je zapotřebí, aby se princem a následníkem trůnu stal Enkra Weston. Pro svoje mimořádné schopnosti a další předpoklady...“

„To jsme napsali! Ale jaká je skutečnost?“

„Přesně stejná. Pochopil, že je to jeho šance, jak zavřít aspoň na chvíli hubu nespokojeným vlastním přívržencům.“

„Čímž ovšem jeho láska k princi Enkrovi silně vzrostla. Jak na něj vlastně hledí teď?“

„Princ Enkra ho příjemně potěšil. Zneužívá své moci méně, než by bylo teoreticky možné. A určitě daleko méně, než by to dělal kdokoliv z okruhu Rogera Monroese.“

Gardner údivem hvízdl, ale moc překvapen nebyl, spíš ho udivila otevřenost, s jakou to Mike řekl.

„Takže předpokládáš, že kdyby prince Enkru odnesl čert do horoucích pekel, Vládce by litoval jenom toho, že bude muset shánět nového následníka trůnu!“

„Taky toho, že ten nový bude ještě horší.“

„To jsi mi to vysvětlil docela jasně. A taky, že od vlády nedostaneme ani šesták.“

„Přesně tak.“

„Hm... co myslíš, dal by nám něco Percival Higgins?“

„Percy je ředitelem televize. Televize bude chtít, aby za svý peníze měla co vysílat. Něco napsat je jednodušší než natočit televizní šot.“

„Takže se domníváš, že to budu platit všechno já?“

„Jenom tě varuju. Je možné, že princovy zábavy budou nezřízeně drahé. Nevím, kolik má peněz, ale jsem si jist, že to moc nebude. A já do toho svoje prachy taky nevrazím.“

Gardner si kousal rty. „Budu o tom přemýšlet. Řeknu ti.“

„Řekni,“ souhlasil Mike. „A teď se vrať na tu svou poradu. A omluv mě. Sednu si do tvý kanceláře a přečtu si cizí noviny. Jestli se náhodou někde něco nepovídá...“

Henry jenom kývl hlavou. Vrátil se na poradu, sedl si a po zbytek jednání působil dojmem duchem nepřítomného.

Počítal peníze.

Peníze počítala taky Kamiko Watanabová. A pročítala při tom kurzovní lístky, čímž dospěla k přesvědčení, že nejlepší bude nechat zatím co nejvíc peněz v dolarech. Dolar pomalu, ale vytrvale stoupal. Moc dolarů ovšem neměla - těch pět tisíc padlo na motorku Hondu CX Turbo. Kromě ní koupila péřový spacák a helmu, kryjící celou hlavu. A taky nějaké jídlo.

Kamiko seděla na lavičce v parku u nádraží v Marseille. Byl večer a bylo záhodno něčeho pojíst. Pokud možno lacino. Pokoj v campingu by byl zbytečným luxusem. Vykoupat se je možno koneckonců po setmění kdekoliv. A měla ten spacák.

Marseille jako město ji v jednom ohledu zklamala - nebyla tady žádná na první pohled zřejmá zločinecká čtvrť. Určitě v tomto městě existuje organizovaný zločin, ale děje se tak tajně a nenápadně. Místní obyvatelé asi oceňují, že tu nefunguje žádná mafie, ovšem Kamiko to trochu vadilo. V Arminu existoval velmi populární dětský seriál „Anděl pomsty“, kde usměvavý Andy Serenna, nevalný student gymnázia, po večerech přepadával různé přední bossy podsvětí a obíral je o jejich naloupené úspory, které potom předával na nejrůznější humanitní a ekologické cíle. Vždy se při tom ovšem choval mírně a nepoužíval zbytečně násilí, což v místním provedení znamenalo, že sice uměl karate a používal ho, ale nikdy nikoho nezabil. Pro mládež se stal vzorem, a kdyby se kdokoliv dostal do podobné situace, zajisté by učinil totéž, co tento sympatický a dívkami oblíbený mstitel.

Zaslechla výkřiky nějakých opilých mladých hlasů a ohlédla se; byla to parta chuligánů v černých kožených bundách a riflích, měli účesy a la Travolta, vylepšené vyholenými spánky až vysoko nad uši, tu a tam též náušnice v jednom uchu. A měli dost peněz.

Kamiko zaváhala. Otočila se trochu a opatrně sledovala skupinu pohledem. Zaujal ji mladík s úzkou tváří, trochu šikmýma očima, tmavší pletí a černými vlnitými vlasy. Zřejmě měl ve svém rodokmenu něco orientálního, protože měl taky trochu vysedlé lícní kosti, ohnutý nos, oslnivě bílé zuby. Byl hezký, byl si toho vědom a choval se hrubě a povýšeně. Jeho nejlepším kamarádem byl hromotluk se světlejšími vlasy a výrazem tupého vyhazovače v bordelu. Tihle dva se hádali se zbytkem party, kam zapadnout, a zřejmě se nedohodli.

Kamiko se zvedla. Když zamířila směrem, kterým pravděpodobně mířili ti dva, vlnila se v bocích a cupitala krokem poplašeného ptáčete. Nebylo to jejím zvykem, chodila většinou lehce a pružně jako chlapec, nebo ještě spíš divoká kočka.

Snad to cupitání na ni upozornilo dvojici. Hromotluk upozornil hezounka - oba se hlasitě rozesmáli a zahvízdali na ni. Kamiko se po nich ohlédla, zachvěla se strachem a poněkud přidala do kroku. Oni se rozesmáli ještě víc a potom se vydali za ní. Kamiko cupala, nervózně se rozhlížela a zdálo se, že má čím dál větší strach. Kluci se tím bavili a snažili se, aby jim neutekla, ani ji zatím nedohonili.

Za nádražím se nacházelo několik zbývajících ulic staré čtvrti; tam Kamiko zamířila. Bylo tu málo lidí a prostředí nevyvolávalo dobrý dojem. Hromotluk ji dohonil.

„Hele, maličká, neutíkej nám! My nic nechceme, jenom se trochu pomazlit...“ zařval na ni dechem páchnoucím alkoholem.

Kamiko se lekla ještě víc. Zamířila do úzké, křivolaké a opuštěné uličky a skoro se dala do běhu. Mládenci zahýkali nadšením a vrhli se za ní. Vmžiku ji dohonili.

Padlo několik tvrdých úderů karate. Hromotluk zůstal ležet v bezvědomí, hezounek se nemohl dost dobře dívat. Cítil, jak mu Kamiko přejela po kapsách, vytáhla peněženku, osobní průkaz, dokonce řidičák. Pak dostal ještě jednu a omdlel.

O hodinu později vjela Kamiko do campingu nedaleko Marseille. Najala si bungalow a zavezla tam svůj motocykl. Pečlivě zamkla dveře a přesvědčila se, že okna jsou zvenčí neprůhledná.

Pak se svlékla. Včetně podprsenky s vycpanými ňadry a některých drobných pomůcek, vylepšujících jí postavu. Po těchto úpravách se z ní stal chlapec, který vstoupil pod sprchu, pustil ji na plno a delší dobu se nechal se zavřenýma očima bičovat proudy studené vody.

Osvěžilo ho to; usedl ke stolu, přistavil si silnou lampu a rozložil po stole všelijaké pomůcky. Jako každá dívka potřebovala i Kamiko spoustu kosmetických prostředků. Některé měly ovšem poněkud jiné užití, než bylo záměrem výrobce. Například jedna z lahviček po odšroubování uzávěru se stala klenotnickou lupou s dost silnou optikou.

Tou lupou si prohlédl osobní průkaz, který měl od neurvalého hezounka z Marseille. Především prohlížel fotografii; byla stará asi tak dva roky, možná víc, a chlapcův obličej tam vyhlížel mnohem dětštěji. Nový majitel si postavil na konec stolu zrcadlo, prohlížel se v něm a zjišťoval podobnost mezi svým obličejem a fotografií. Kromě vlasů, které měl mnohem delší, neshledával podstatných rozdílů - detaily byly samozřejmě odlišné, ale leccos se dá zakrýt nalíčením. Ve tvaru nosu, rtů a očí nenašel velkých odlišností a to ho potěšilo. Nebylo důvodu, proč by nemohl průkaz používat.

Jmenoval se Marcel Benoit, l9 let, student průmyslovky v Marseille. To nešlo. Chlapec se kriticky prohlédl v zrcadle a usoudil, že víc jak šestnáct mu být nemůže. Ve skutečnosti mu bylo čtrnáct, ale ty dva roky by se daly usmlouvat, byl na svůj věk fyzicky zdatný. Vymazal v průkazu jednou z vodiček datum narození a za pomoci lupy ho přemaloval. Samozřejmě musel přemalovat i ostatní data, aby některý údaj nebyl nesmyslný. Dále bylo možné, že Marcel Benoit po probuzení ohlásí ztrátu, a policie by mohla nového majitele dopadnout. Proto bylo zapotřebí přepsat i jméno. Rukopis vystavovatele byl takový, že se Benoit dalo přepsat... například na Lemaitre. Samozřejmě i jména rodičů a další údaje. Nejsložitější bylo provést drobné retuše na fotografii, ale i ty se podařily. Průkaz po úpravách vypadal poněkud otřele a rozžvejkaně, ale všichni vědí, jak neopatrní jsou někteří mladí lidé na svoje dokumenty.

Pak si Marcel Lemaitre prohlížel i řidičský průkaz. Tomu byl vůbec nejraději, protože to byl první doklad, který od něho mohli policisté chtít. Jenže fotografie na průkazu byla nade vší pochybnost toho kluka, s tím se nedalo nic dělat. Chlapec měl ovšem několik svých fotografií - vybral tu, která se hodila, pak šikovně odloupl z řidičáku fotografii toho druhého a nahradil ji svou. Nejdéle mu trvalo vyrobit přes roh otisk razítka, ale taky se mu to podařilo.

„Musím to ukázat instruktorovi Artiemu,“ říkal si. „Za tohle by mě určitě pochválil. Myslím, že je to dobrý průkaz...“

Ještě jednou si prohlédl svoji práci a neshledal na ní žádných závad. Sebral všechny zbytky po své práci, fotografii, papír, na kterém si zkoušel pera a rukopisy, různé další drobnosti, a všechno to spálil v popelníku. Popel rozetřel a vysypal z okna, popelník umyl pod vodovodem. Pečlivě si vydrhl ruce, chemické preparáty zanechávaly stopy. Pak spokojeně zalezl do postele a usnul.

Zdvořilá japonská dívka Kamiko opustila camping brzy ráno a pokračovala v cestě na Paříž.

Mike von Cross navštívil sira Leru, Vládce Arminu.

„Chtěl jsem s tebou mluvit o Enkrovi.“

„Každý se mnou chce o něčem mluvit,“ řekl sir Lera. Jak se zdálo, nebyl v příliš dobré náladě. „Jestli tě můžu o něco prosit, nemluv se mnou o ničem. Už jsem toho slyšel v životě moc a na nic dalšího nejsem zvědavý.“

„Nezajímá tě ani, jaké problémy má tvůj syn?“

„Ne, vůbec ne. Každý, kdo za mnou přijde, má nějaké problémy. A každý chce, abych zrovna já tyhle jeho problémy řešil. Nevím, co je to za hloupý zvyk. Ať si každý řeší své problémy sám!“

„Jak chceš. Jde jenom o to, že by se problémy Enkry mohly stát problémy celé země.“

Sir Lera chvíli kroutil hlavou. Pak se usmál: „Ty jsi o těch problémech s Enkrou informován?“

„Ano, jsem. A proto...“

„Tak je vyřeš. Ty sis vymyslel prince. Tak se starej, aby s ním bylo všechno v pořádku. Stejně nic neděláš. Tak aspoň jednou udělej svoji práci pořádně.“

„To bych musel odjet za ním. Do Evropy.“

„Tak to udělej.“

„Bude to stát nějaké peníze.“

„Až se vrátíš, napíšeš cestovní zprávu. Doložené výdaje samozřejmě zaplatíme, jako každou jinou služební cestu.“

„A výdaje mimo cestovní účet? Myslím výdaje pro prince.“

„Zapomeň na to. Informoval jsem se. Moc peněz si nevzal, brzo mu dojdou. Pak se vrátí domů nebo se obrátí na někoho z našich lidí. Není hlupák, dobře ví co dělat. Starej se, aby to bylo co nejdřív. Ať si dělá hlouposti tady. To můžeme zatušovat, ve světě to bude těžké.“

„Zkusím to.“

„Až tě příště napadne obtěžovat mě dotazem na věci, které jsou tvojí samozřejmou povinností a právem komthura, tak nejdřív mysli a pak teprve přijď. Jinak ti přeju příjemnou dovolenou.“

„Děkuji, nápodobně.“ řekl Mike a šel.

Mike navštívil také Rogera Monroese.

„Zatím nic nevím,“ řekl mu Roger. „Zaujala mě jenom jedna zvláštní zpráva. Nevím, jestli o tom víš...“

Mike vytáhl italské noviny. „Zvlášť drzé přepadení baru v Neapoli.“ ocitoval a Roger kývl hlavou.

„Jo, to. Píšou tam, že ta holka, co to přepadla, chtěla motorku Honda. Enkra taky dlouho chtěl Hondu.“

„Jestli chtěl motorku, tak to znamená, že jede někam dál. V Itálii asi nezůstane, tuší, že by se po něm sháněli. Je to pěkná drzost říct si šéfovi camorry o prachy.“

„Enkra se nebojí nikoho a ničeho, to je jasný. Jenomže, kam tak asi mohl jet?“

„Nevím. Sháním se po něm.“

„Proč ho hledáš?“

„Mám dva příkazy. Od Vládce, abych ho přivedl pokud možno bez maléru domů. Od Henry Gardnera, abych mu umožnil udělat co největší maléry a napsal o tom články do jeho novin.“

„Hm. Kdo platí víc?“

„Henry. Vládce nechce dát vůbec nic.“

„Takže je to jasný, ne?“

„Na kterou stranu se dáš ty?“

„Na žádnou. Já ho musím najít, a musím si ho najít sám. Neměl bych vlastně ani dovolit, abys ho hledal ty. Ale asi tě nedokážu po dobrým zadržet.“

„To jistě ne, Rogere. Mohl bych ti pomoct nebo poradit. A mohl bych ti dát echo, kde ho hledat. Ale...“

„Jasně. Porušil bys tím možnost, aby udělal co největší průšvih. Co uděláš?“

„Nejdřív zajedu domů. S matkou je to... nejistý. Pak asi vyjedu do světa.“

„Dobře, jeď. A mamince vyřiď, ať se brzo uzdraví...“

Mike se po cestě zastavil v Sun City. Bydlel tam jeho kamarád Glenn Morris, náměstek generálního ředitele místních Strojíren. Mika uvítal s nadšením, protože ho dlouho vídal jen letmo a neměli možnost si popovídat.

„Slyšel jsem o tvém synovi,“ polichotil mu Mike. „Je to prý takový darebák, jako jsi byl ty v jeho letech...“

„Můj kluk?“ Glenn se smál. „Už se o něm začíná mluvit... Říkají mu Frenn, slyšel jsi o tom?“

„Slyšel. Dokonce se začíná spojovat i s kluky z Kingtownu. S Jackie Therlowem, například.“

„Vážně? To má teda známosti, ti povím... poslechni, on mi ale říkal, že mají s někým sraz dole ve skalách... myslíš, že by to mohlo být s těmi kluky z Města?“

„Nic bych za to nedal... dokonce bych byl rád. Potřeboval bych se na něco zeptal Jacka Therlowa...“

„Zajeď si tam. Frenn bude rád...“

„Myslíš, že se na mne pamatuje? Dlouho jsem ho neviděl!“

„Vyprávěl jsem mu o tobě, a o celé naší smečce.“

Mike kývl hlavou. Asi taky vzpomínal.

„Frenn bude dobrý náčelník,“ řekl Glenn Morris. „Ale měl by mít čaroděje, jakého jsem míval já.“

Mike se nespokojeně ohlédl. Pokrčil rameny.

„Já vím,“ řekl Glenn. „Když ne, tak ne. Ale přál bych mu, aby s ním byl někdo, jako jsi ty. A jako Kes Merrit a Craneovi kluci. A vůbec, všichni ti, co s náma jezdili.“

„Já vím,“ řekl Mike. „Jenže, to už je dávno.“

„Srub pod Stříbrnou skálou už zase stojí. Zajeď si tam - Frenn tam má někde svoje sídlo...“

Chlapec Frenn byl drobný a nenápadný, ale jeho tělo bylo samá šlacha a sval a oči živé a inteligentní. Jeho stopaři objevili jezdce, který přijížděl ke starému opuštěnému srubu a oznámili mu to. Frenn se jel podívat a poznal Mika - dlouho ho neviděl, proto se rozhodl s ním mluvit. Přesně řečeno, připlížil se k němu, když se Mike zastavil u potoka, aby se napil a dal napít koni, a skočil mu na záda. Mike to nečekal a sletěl do potoka i s Frennem. Mike se málem utopil, i když tam bylo vody tak sotva metr; když se vynořil, kašlal, prskal vodu a strašně nadával. Frenn se jen smál.

„Seš stejně blbej jako tvůj táta! Kdybych tě podle ničeho jinýho nepoznal, tak podle těch pitomejch nápadů!“

Frenn se smál ještě víc. Mike vylezl, svlékl se a ždímal mokrou košili a džíny. Frenn neměl co ždímat.

„Můžeš mi říct, co tady hledáš, Miku?“ vyzvídal.

„Co by, tebe hledám! A tvýho kámoše Jacka Therlowa!“

„Toho hledám i já - a on mne! Až se chytnem, bude boj, že se o něm bude kecat do příštích prázdnin! A co ty se pleteš do našich válek?“

„Chci s ním mluvit o Enkrovi Westonovi.“

„Enkra s nima není?“

„Není, a já bych chtěl vědět, kde je. Možná něco řekl Jackovi, nebo se aspoň zmínil...“

Frenn přemýšlel. Potom řekl: „Jackie je mazaný, bude to trvat dlouho, než ho chytíme. Máš tolik času?“

„Moc zrovna ne. Chyťte ho rychle, třeba samotného...“

„Chceš od nás pěkný věci! A jak, to mi neporadíš?“

Mike se usadil pod strom a spokojeně se usmíval.

„Poradím, co by ne. Nastražíme na něho léčku. Pošli dva kluky někam do města... nějaké menší, aby se neubránili. Jestli je Jackovi kluci objeví,

jistě je chytí. A pak z nich na mučení vymlátí, kde tě mají hledat. Co říkáš?“

Frenn chvíli uvažoval. Pak mu to pomalu začalo docházet a zvolna se usmíval. Pak vstal.

„Půjdu vybrat ty dva kluky.“ řekl.

Zachránit život

Příští noc strávil Enkra v lese nedaleko Neversu. Slyšel toho moc o zámcích na Loiře a nechtěl projet Francií, aniž by si prohlédl alespoň ty nejkrásnější a nejznámější. Probudil se znenadání a protože byla zima, vylezl ze spacáku a chvíli cvičil, aby si rozhýbal tělo.

Pak zjistil, že není sám. U nejbližšího houští seděla liška a pozorovala ho. Vůbec se nebála a nechtěla utéci. Jen sledovala jeho počínání a v jejích očích se sotva postřehnutelně měnily barvy. Zkušené Enkrovo oko okamžitě postřehlo, kdo je.

Enkra se k ní obrátil tváří. Přešel k vyhaslému ohništi, vyndal z krosny zbytek chlebové placky, ulomil kus a natáhl ho na ruce směrem ke zvířeti. Liška udělala dva kroky blíž, zastavila se a pořád se na něj upřeně dívala.

„Neboj se,“ řekl. „Pojď sem blíž, neublížím ti.“

Nepřekvapilo ji, že mluví arminsky. Ale taky nepřišla.

„Nemohu k tobě jít.“ odpověděla.

„Proč jsi tedy přišla?“

„Máš jistě zbraň. Chci, abys mne zabil.“

Enkra nechal klesnout ruku s jídlem. Chvíli mlčel.

„Ne. Nesmím nikoho zabít. Pojď sem, alespoň tě pohladím...“

„Nesmíš. Nikdo se mne nesmí dotknout.“

Enkra mlčel. Začínal tušit, co se stalo.

„Jsem nemocná.“ řekla liška.

„Pojď sem. Pochopil jsem to. Umím léčit a chci ti pomoci. Vyléčím tě...“

Liška přece jenom přišla blíž, ale zůstala mimo jeho dosah. Sedla si a otočila oháňku okolo tlapek. Byla to krásná liška, zářivě rezavá, na břiše bílá a na tlapkách černá, s jiskřivýma očima a bělostnými zuby.

„Jak jsi poznala, kdo jsem?“

„Nepoznala jsem to. Našla jsem tě tady v noci. Příjemně voníš. Nevěděla jsem, že umíš naši řeč.“

„Jsem šelma jako ty. Pocházím z Ostrova.“

„Neslyšela jsem nikdy o Ostrově ani o lidech, kteří jsou šelmy. Teď už je to ale jedno. Dokážeš mne zabít?“

„Zabít je to nejlehčí. Ale nechci zabíjet. Pomohu ti, abys žila. Musím ti pomoci, jsi kamarád.“

„Nikdo mi nemůže pomoci. Zemřu. Potkala jsem psa, který mne napadl. Kousl mne, od té doby jsem nemocná. Znám tu nemoc. Zahynula na ni moje matka a můj bratr.“

„Já ji také znám, lidé jí říkají vzteklina. Taky bych ji mohl dostat, ale jsem očkovaný.“

„Neznám to slovo.“

„Dali mi lék. Nikdy nemohu dostat vzteklinu. Mohu se tě dotknout. Neonemocním, ani když mne kousneš.“

„Nekousnu tě. Nechci zabít nikoho. Chci sama zemřít, než přijde smrt. Ta smrt je zlá. Člověk zabíjí rychle.“

„Ne,“ řekl Enkra. „Poslechni mne. Pojď se mnou, zkusím tě zachránit. A neboj se mne.“

„Když mne nedokážeš vyléčit, zabiješ mě?“

„Ano, samozřejmě.“

„Udělám, co budeš chtít.“

Liška konečně přišla až k němu; Enkra ji prohlédl, jak jen to nejlíp šlo bez lékařského vybavení. Pak sbalil všechny svoje věci a připravil motorku. Liška seděla vedle něho a pozorovala, co dělá.

„Pojedeš se mnou na tom stroji. Schovám si tě pod bundu, ale budeš se moci dívat na krajinu. Nebojíš se?“

„Nikdo z nás se přece ničeho nebojí.“

Enkra nasedl na motorku, liška mu vlezla do bundy. Zapjal bundu až k jejímu krku a ona mu vykukovala na prsou. Samozřejmě nemohl jet tak rychle, ale stejně nejel daleko.

Bylo ještě brzy ráno; Enkra projel nějakým městečkem a ocitl se na konci. Prohlížel si vilky a četl štítky, na kterých byly poutače jednotlivých majitelů. Tak nalezl ordinaci doktora Valéryho, veterinárního lékaře. Dům i tabulka mu byly sympatické, tak zajel do uličky za domem, slezl a rozhlížel se. V domě doposud vše spalo; pustil nejdřív lišku a pak přelezl plot.

Přiřítil se sem pes, vesnický voříšek. Enkra výstražně zavrčel; ten pes se stáhl zpět a překvapeně na oba zíral. Liška se snažila se mu vyhnout; radši skočila Enkrovi do náruče a on ji nesl s sebou. Dům byl zavřený, ale Enkra odemkl pomocí dvou drátků, a když vešel, zase stejně zavřel. Ordinaci našel lehce podle šipky a potěšilo ho, že tam zaslechl syčení vařící se vody.

Doktor Valéry byl starý, bělovlasý a plešatý. Skláněl se nad plynovým vařičem, vzal konvici a zalil kávu v porcelánovém šálku. Pak zaslechl Enkrův krok a otočil se.

„Chlapče!“ řekl překvapeně. „Co to máš?“

„Lišku,“ řekl Enkra. „Je nemocná. Potřebuje ošetřit.“

Doktor Valéry postavil konvici a otřel si ruce. „Ta liška má třeba vzteklinu,“ řekl káravě. „Vůbec jsi na ni neměl sahat! Radši ji okamžitě pusť...“

Enkra postavil lišku na stůl. „Má vzteklinu docela určitě. Proto jsem s ní přišel. Potřebuji ji vyléčit.“

Doktor Valéry se smutně usmál. „Nejsem kouzelník, milý hochu, a už vůbec se nezabývám léčením lišek, které mají vzteklinu. Zato o tebe se budu asi muset postarat, a to rychle. Co tě to vůbec napadlo si s tou liškou hrát?“

„Je to má povinnost. Musím léčit každého, kdo to potřebuje. Hippokratova přísaha.“

Doktor Valéry se na něj chvíli mlčky díval. Pak se posadil.

„Myslíš, že Hippokratova přísaha se vztahuje i na tebe?“

„Ano.“

„Hippokratova slova se týkají lidí. Liška není člověk.“

„Ani já nejsem člověk, doktore.“

Valéry si ho prohlížel. Úzká tvář s vysedlými lícními kostmi, dlouhé vlasy, pronikavé černé oči. Chlapec se mu líbil a při tom všem se mu zdál velmi zvláštní.

„Řekni mi, jak to bylo.“

„Spal jsem v lese. Přišla liška. Chtěla, abych ji zabil, je nemocná. Prohlédl jsem ji, a skutečně má vzteklinu. Musí dostat sérum, je to zatím v počátečním stádiu.“

„Podle zákona je zvíře, podezřelé z nákazy vzteklinou, třeba izolovat a v případě pozitivního nálezu okamžitě usmrtit. Pokud je to zvíře divoké, třeba liška, pak usmrcení je nutné i bez pozorování. Člověk, který přišel se zvířetem do styku, musí být hospitalizován a je-li podezření na kontakt, potom očkován.“

„Byl jsem očkován proti vzteklině preventivně.“

„Děti se obvykle proti vzteklině neočkují!“

„U nás ano.“

„Kde u vás?“

„Doktore Valéry, nevěřím vám natolik, abych vám řekl cokoliv o svém původu nebo ostatních faktech, které se nevztahují k záležitostem té lišky.“

Doktor Valéry se usmál. „Podle řeči jsi Francouz, to znamená, že musíš poslouchat zákony. Nevím, na co si hraješ, ale já musím plnit svou povinnost. A pokud s tím nesouhlasíš, budu muset zavolat policii.“

„Počítal jsem s tím,“ řekl Enkra. Vytáhl ruku z kapsy a ukázal doktoru Valérymu revolver. „Jestli se pokusíte udělat něco proti mně nebo proti lišce, musím střílet.“

Doktor Valéry si zase sedl. Řekl: „Tak.“

„Potřebuji sérum, injekční stříkačku a desinfekční prostředek. Provedu to sám, jenom nemám vybavení.“

Doktor vstal. Přešel ke skleněné skříni, otevřel ji a podal chlapci injekční stříkačku a krabičku s jehlami. Potom našel ve skříni na léky sérum proti vzteklině.

„Stejně nevíš, jakou máš dát dávku.“

Enkra uchopil lišku za kůži na hřbetě. „Může mít pět kilo. To znamená desetinu dávky pro člověka. Podle váhy... možná o trochu víc, ne?“

Vytáhl jednu ampulku, rozlomil a natáhl do injekční stříkačky přesně odměřenou dávku. Počínal si rychle a jistě, takže doktor seznal, že tomu zřejmě rozumí. Ale přece jen řekl:

„Snad bys měl tu lišku aspoň přivázat. Nenechá se píchnout!“

Enkra něco zachrčel. Liška zvedla levou přední tlapku a Enkra jí vydesinfikoval kůži. Pak zabodl jehlu a vstříkl pomalu obsah. Liška to strpěla a teprve když jí dovolil, postavila se zas na všechny čtyři. Chtěla si tlapku olíznout, ale zakázal jí to.

„To zvíře tě poslouchá?“

„Chce žít.“ Enkra klidně uklízel nástroje.

„Myslíš, že ji skutečně dokážeš vyléčit? I když se asi vyznáš v medicíně, přece jenom se mi to zdá zvláštní...“

„Myslím, že to dokážu. Ale budu potřebovat ještě něco. Posilující lék pro sražení horečky a posílení jejího organismu.“

„Jaký lék?“ Doktor Valéry se už nedivil ničemu.

„Ten nemáte. Budu ho muset namíchat. Smím to udělat?“

„Co k tomu potřebuješ?“

Enkra vytrhl list z bloku a napsal na něj několik chemických názvů. Doktor Valéry mu hleděl přes rameno a kroutil hlavou.

„To, co z toho namícháš, je prudký jed! Nemohu ti to dovolit. S tím bys mohl otrávit ne jednu lišku, ale třeba celé město!“

„Budete to muset dovolit. Jinak neodejdu! A nezapomínejte, že mám zbraň!“

„Ty mě nezabiješ. Člověk jako ty nezabije člověka, když předtím vyléčil lišku. Ty nejsi ten typ, který zabije kohokoliv.“

Enkra sklopil oči. „Vy mi zase neodmítnete pomoc.“

„Chci vidět, co budeš dělat.“

Enkra zapálil lihový kahan, přinesl si baňku a několik zkumavek. Doktor mu podával jednotlivé ingredience, Enkra je míchal a sléval v přesných dávkách.

„To všechno si pamatuješ zpaměti?“

„Jenom pár nejběžnějších věcí. Tohle jsme se učili.“

„Ten recept je tajný, nebo mi ho můžeš dát?“

Enkra se díval do baňky a zvolna míchal skleněnou lžičkou.

„Budete s tím umět zacházet?“

„Jsem lékař čtyřicet let, chlapče. Neměl by ses tak ptát. Já jsem se taky neptal, jestli umíš léčit.“

Enkra bez zaváhání napsal chemický vzorec, dávkování a pár technických podrobností. „Výroba je provozním tajemstvím. Ale vy asi neprodáte vzorec nějaké chemické továrně. Myslím, že vy to budete používat jen k léčení.“

Svařil směs a odstavil ji do chladicího boxu. Liška zatím chodila po stole, očichávala jednotlivé skleničky a kroutila nad tím nespokojeně hlavou.

„Co chce to zvíře?“ ptal se lékař. „Nemá hlad?“

„Nechtěla jíst. Ale zeptám se jí.“ Enkra něco zavrčel, liška mu odpověděla a on se zasmál. „Hlad nemá, ale je mlsná. Má chuť na něco dobrého a cítí tady spoustu zajímavých vůní.“

„Jak se s ní domluvíš?“

„Není to obyčejné zvíře. Je trochu zvláštní. Kdybyste si prostudoval její anatomii, poznal byste to sám.“

„Jak velké jsou to rozdíly?“

„Asi jako mezi neandrtálcem a člověkem.“

Doktor Valéry přistoupil blíž a položil na lišku ruku. Neuhnula, jen mu očichala zápěstí a tiše zapískala nosem.

„Mohu jí dát kousek salámu?“

„Ovšem. Cokoliv, co jí bude chutnat. Můžete jí to dokonce dát z ruky, vezme si to opatrně.“

Doktor Valéry docela zapomněl, že liška má vzteklinu. Nabídl jí pár koleček salámu a ona je graciézně snědla. Enkra se zatím staral o svůj lék; ochutnal ho, potom nalil trochu do dlaně a dal lišce slízat. Pak naplnil jednu lékařskou lahvičku a zbytek postavil na stůl.

„Nechte si to. Můžete to používat podle libosti. Má to povzbuzující účinek na lidi i na šelmy.“

„Děkuji.“ řekl doktor.

Enkra řekl něco lišce, ta k němu přistoupila, aby ji mohl odnést.

„Co jsem dlužen za lékařský výkon?“

„Máš peníze?“

„Moc ne.“

„Tak si je nech, chlapče. Stačí mi, že jsem tě viděl při práci. Bude z tebe jednou zručný veterinář.“

„Vyřídím to svým učitelům. Budou potěšeni.“

„Ale stejně si dávej pozor. Na sebe i na to zvíře. Mohlo by se vám něco stát, lidé jsou zlí...“

„Dám si pozor,“ řekl Enkra. „A děkuji...“

Jackie Therlowe nebyl hlupák. Odvedl si Kurta a Sonnyho bokem: „Nezdá se mi to. Celá ta věc je podezřelá, především ti dva pitomci. Aby se někdo sesypal za tak krátkou dobu a všecko vykecal, to není normálně možný!“

„Jsou to zbabělci,“ řekl Sonny pohrdavě. „Ani jsme je tak moc nemučili! A už prosí o milost...“

„Měli jsme dát pro kontrolu mučit s nimi někoho z našich,“ řekl Jackie a protože jeho zvědavý bráška špicoval uši, dodal: „Třeba tuhle Leslieho...“

„Jasně!“ potěšilo Leslieho, že byl povšimnut. „Rozhodně bych vydržel víc než ti zbabělci...!“

„Právě! Přece jim musí být jasné, že když tak zbaběle zradili svého náčelníka, už nikdy se mu nemůžou podívat do očí!“

Kurt a Sonny se tvářili pochybovačně, Leslie řekl: „Kdyby mě mučili stokrát víc než je, tak nic neřeknu! Jsou zkrátka srabi!“

„Kdepak! To není tím... Mám podezření, že je to nějaká past. Že je poslali schválně...“

Kurt a Sonny se domluvili jediným pohledem. Leslie zmlkl a začal hbitě přemýšlet. Jackie vysvětloval: „Poslal bych třeba tebe a Hermanna pro něco do džungle, kde bych věděl, že jsou nepřátelé. Až by tě chytili, nechal by ses nějaký čas mučit, pak by ses složil a vykecal, co bys věděl... Třeba, že budu sám v nějaké opuštěné chatě. A co myslíš, že by udělali oni?“

„Jasně, jeli by tam! A my bysme je obklíčili?“ Lesliemu zaplály oči. „Jasně, to by bylo fajn!“

„Tak vidíš. A na něco takovýho přišel Frenn. Proto jeli ti dva do města a proto nám to řekli.“

„Takže je jasný, že jim nepolezem do pasti.“ řekl Kurt.

„Co kdybysme to zkusili sežrat?“ ptal se Jackie.

„Jak to myslíš? Proč bysme měli?“

„Třeba... zaútočíme, ale ve chvíli, kdy se na nás vrhnou, zadržíme je my tři a ostatní utečou. Frenn pošle svý kluky, aby je honili. A my... jako naši se vrátí obloukem, osvobodí nás a zajmeme při tom i Frenna. Co vy na to?“

Koukali jeden na druhého a uvažovali. Nakonec řekl Sonny: „Jestli se to nepovede, budem hrozně bití. Ale když jo...“

„Proč by se to nepovedlo?“

„Co když si řekne, že my mu stačíme, a ostatní nechá?“

„Budeme mu muset nějak vsugerovat, že kluci se nevyznají v džungli, a že bez nás budou ztracení. Aby si myslel, že je to snadná kořist a poslal ty svý blázny.“

„Kolik lidí s námi může Frenn nechat?“ přemítal Kurt. „To by se za určitých okolností dalo - jistě pošle většinu po stopě. Koně budou muset jet dál... ale bez bojovníků!“

„S koňmi pojede Senta a pár malejch. Ostatní zůstanou u řeky, tam se dá zmizet. Počkají, až projede stíhací oddíl. Může to trvat dost dlouho, musíte mít trpělivost. Potom se vrátí zpátky. My to zatím nějak zvládnem...“

„Frenn si jistě dá dobrej pozor.“

„Frenn bude ze všeho nejdřív zjišťovat u svejch kluků, jak to probíhalo, a chválit je před nastoupenou jednotkou. Potom teprve začne přemýšlet. Co říkáte?“

„Co když to prokoukne?“

„Tak budeme bití, jak říkal Sonny. Ale zkusit to můžeme.“

„Zkusíme,“ řekl Kurt. „Děj se vůle Alláhova.“

„Fajn,“ řekl Jackie. „Jdeme se připravit. A vy zatím svolejte kluky a vysvětlete jim, co se bude dít. Musí to perfektně klapnout. Jinak se bude Frenn děsně smát.“

Ohýnek sotva plápolal, nehřál ani neosvětloval pustý žleb, ve kterém si Enkra udělal tábořiště. Dlouho hledal, než našel místo neviditelné ze žádné strany. Netoužil po návštěvě lidí, ani jeho společnice po něm netoužila.

Liška ležela přitisknuta k němu v pootevřeném spacím pytli. Těžce dýchala, čenich měla suchý a horký. Enkra se občas přesvědčoval, jak jí je; věděl, že dnešní noc bude pro ni nejhorší. Podaří-li se jí tuto noc přežít, pak už se její zdravotní stav bude jenom lepšit. Udělal všechno pro to, aby se uzdravila - teď mohl jenom čekat.

Liška se jmenovala Sindy. Odpoledne, když rozkládal tábořiště, se jí na to zeptal a ona odpověděla:

„Nemám jméno. Nikdy mi nikdo žádné nedal.“

„Každý by měl mít jméno.“

„Vymysli mi nějaké.“

„Budu ti říkat Cindey. Sindy. Líbí se ti to?“

„Co je to?“

„Jméno pro lidskou dívku. A taky písnička.“ zapískal jí kousek refrénu. Měla ráda, když si tiše zpíval, to už zjistil, když spolu jeli na motocyklu. Dokonce tiše kňučela do taktu.

„Budu mít jméno Sindy.“ rozhodla se.

A teď spolu leželi ve spacáku a Enkra nad nimi rozprostřel ještě igelitový přístřešek, protože noc byla větrná a mohlo se stát, že by dokonce sprchlo. Naslouchali společně zvukům nočního lesa a byli klidní, protože všechno, co slyšeli, do lesa patřilo. Nikde se neozval žádný lidský zvuk, a to je uklidňovalo.

„Jak je ti?“ zeptal se Enkra.

„Dobře,“ řekla, ale bylo patrné, že jí moc dobře není. „Ty nebudeš vůbec spát?“

„Možná budu. Ale teď musím dát pozor na tebe. Povídej mi něco. Třeba o tom, jak jsi se narodila. Odkud pocházíš.“

„Tam, kde jsem se narodila, byly hory. Nevím, jak se jmenují. Lidé jim jistě dali jméno, ale mě to nezajímá. Znala jsem jenom svoji matku a bratra. Otec zahynul, ještě než jsem přišla na svět. Maminka nás učila lovit a skrývat se před lidmi. Vůbec nevěřila lidem...“

„Měla dobře. Lidem není co věřit.“

„Nikdy bych nešla k lidem - ale když jsem poznala, že jsem nemocná a brzo umřu, chtěla jsem, aby to bylo rychle. Umírat je velmi bolestivé. Lidé to nevědí.“

„Neslyšela jsi nikdy, že jsou lidé jako my?“

„Nikdy jsem se nepotkala s nikým, kdo by byl jako my. Jednou s kocourem. To bylo ve vesnici, kradla jsem tam kuřata. Jenže jsme nemohli dlouho mluvit, objevil se člověk...“

„Nevěděl jsem, že jsou ještě mezi lidmi naše šelmy. Už před moc lety je císař Charry přivedl domů.“

„Nevím, kde je to domů. Povídej mi o svém světě...“

Enkra se převrátil na záda. Její horký čenich se mu opřel o tvář. Zahleděl se k bezhvězdnému nebi a tiše jí vyprávěl o svém nádherném Arminu. Sindy naslouchala s okouzlením.

„Chtěla bych jednou vidět tu tvoji zemi.“

„Vrátím se tam, až to tady skončím.“

„Chtěla bych jít s tebou.“

„Půjdeš, samozřejmě. Převezu tě tam.“

„Co řeknou lidé?“

Enkra se rozesmál. „Nech ma bozkajú do riti.“

Sindy nerozuměla, musel jí to přeložit a potom ještě vysvětlit. Smysl pro humor jí zřejmě scházel úplně, nikdy s ní nikdo nežertoval. Každé slovo, které řekla, myslela smrtelně vážně.

„Co jedeš dělat mezi lidi?“

„Ještě nevím. Možná někomu pomoci. Požádali mě o to. Ale nevím, jestli to není nesmysl.“

„Ten někdo je člověk?“

„Zřejmě ano.“

„Tak proč se do toho pleteš?“

„Je třeba mu pomoci. Každému musíme pomoci, když je třeba. On by pomohl tobě, takže ty musíš pomoci jemu.“

„Myslíš, že by mi pomohl tak, jako ty?“

„Naučím ho to. A nebude-li chtít, pak nestojí za to, abych se o něj staral. Je to... taková hra, víš? Každý má několik možností. A kdo zvolí tu správnou, vyhraje.“

„Takové hry hrají lidé?“

„Někdy také. Já je hraji rád. A moji přátelé.“

„Je hodně takových, kteří jsou zároveň lidé a šelmy?“

„Dost.“

„Chtěla bych je poznat.“

„Pochopitelně. Pojedeme tam, až to tady skončíme.“

Sindy chvíli ležela mlčky a přemýšlela. Pak řekla: „Těším se na to, co bude. Je to tak správně?“

„Ano. Já se taky těším. A je to velmi správně.“

„Já nikdy nemyslela na to, co bude příští den. Ani jsem se nebála, ani jsem se netěšila. Jen jsem tak žila. A šla jsem krajem a hledala přátele.“

„Dlouho?“

„Víc než tři zimy. Tu první jsem byla ještě malá.“

„Taky hledám přátele. A věřím, že to bude dřív. Zatím jsem našel tebe, a to mi stačí.“

„Říká se, že kdo prokáže někomu něco dobrého, tomu se osud odmění. Říkala to moje matka.“

„Možná. Mám draka štěstí. A teď mám i tebe. To, co mne čeká, bude dobré. Teď už to vím.“

Sindy se mu přitulila k tváři.

Šlo to velice rychle. Jackie, Kurt a Sonny, kteří jeli v čele kousek před ostatními, si stačili jenom uvědomit, že tohle místo by se skvěle hodilo k přepadu. Vzápětí už zaslechli zběsilý jekot nepřátel a ze všech stran se vyřítili Frennovi bojovníci. Jackie, Kurt a Sonny se dali do rvačky s takovou zběsilostí, že útok na chvíli zadrželi - zatímco ti ostatní se rozprchli jako hejno vrabců a prchali zpátky.

„Pitomci, zbabělci!“ řval za nimi Jackie. „Copak jste se zbláznili? Ztratíte se v džungli! Vraťte se a do nich!“

Sám Frenn mu skočil na krk, strhl ho s koně a váleli se spolu na zemi. Frenn byl silnější, ale Jackie měl školu Černé Lilie a byl o něco obratnější; podařilo se mu dokonce dostat Frenna pod sebe a chtěl ho omráčit úderem ruky, ale to už mu skočili na záda další dva a sevřeli ho tak, že se nemohl vůbec hýbat.

Frenn už byl taky na nohách. Pobíhal po bojišti a vztekal se, protože jim kromě těch tří všichni utekli.

„Copak jsi ztratil rozum, Aleku?“ křičel na kluka, který měl uzavřít cestu zezadu. „Říkal jsem ti obklíčit! Jenže tys je nechal utéct! To nemáš ani tolik síly, abys zadržel pár zjančenejch malejch kluků?“

Alek si držel čelo, na kterém mu narůstala boule, a kroutil hlavou. „Nedalo se, Frenne! Jak začal ten zmatek, oni obrátili strašně rychle a prorazili! Já jim vjel do cesty, ale někdo mě praštil nějakým klackem, možná to byl luk nebo tak něco. A mám dojem, že holka!“

„Holka mezi nima, jo?“ Frenn ztrácel trpělivost. „Ty aby sis nevymejšlel! Místo, co bys nased a jel za nima, vykládáš mi tady pohádky! Potloukl ses sám, jak jsi sletěl s koně jako hruška!“

„Srazila mě, říkám ti jasně! Když to říkám, tak je to pravda!“

Frenn se rozhlédl. Jeho kluci tu stáli s prázdnýma rukama, jen šest jich hlídalo zajatce.

„Aleku, vyrazíš za nimi a pochytáš jich co nejvíc! Jsou mladý, nedokážou se ti ztratit. Jsi nejlepší stopař, tak se nedej zblbnout ještě jednou, nebo uvidíš, co s tebou udělám!“

Alek kývl hlavou. Pískl na koně, a už se vyšvihl do sedla. Čekal jen, až nasednou ostatní.

„Kolik nás má jet s ním?“ ptal se jeden z chlapců.

„Všichni,“ mávl Frenn rukou. „Tyhle tři uhlídám se šesti lidmi bez potíží! Počkáme na vás, až se vrátíte!“

Kluci nasedli na koně a vyrazili. Frenn počkal až zmizeli, pak přistoupil k zajatcům. Nejdřív si všechny tři pozorně prohlédl.

„Jackie Therlowe, Kurt Diettermann, Sonny Albert. Znám vás.“

„Taky tě známe, Frenne.“ řekl Jackie.

„Půjdete se mnou do mého tábora. A protože vám moc nevěřím, dám vás spoutat. A protože vím, že vy absolventi všelijakých kursů se dokážete dostat z jakéhokoliv svázání, spoutám vás trochu zvláštním způsobem. Ale bude se vám líbit...“

Byli zvědaví, a to neměli být. Frenn jim přivázal levou ruku vzadu ke krku, takže si prsty mohli sáhnout jen na šíji. Pravou potom mezi nohama přivázal k přirození - tak mohli dělat jenom malé kroky a nijak zvlášť rychlé pohyby, protože při prudším pohybu nebo vzpouzení se mohli sami vykleštit.

„Kdo vymyslel tuhle zhovadilost?“ sténal Sonny, když ho takhle svázali a když zjistil, že se z toho nedostane.

„Mého otce to naučil jeho čaroděj.“

„S chutí bych mu za to rozbil hubu!“ řekl Jackie.

„Budeš mít možnost. Čeká v našem táboře.“

Nejhorší bylo, že takhle spoutaní museli přejít přes řeku. Byl to vlastně jenom rozbahněný potok, ale stačilo to, zvlášť když strážci občas podrazili někomu nohu a pořádně ho vyváleli v bahně. Kluci slibovali Frennovi krutou pomstu a taky oplacení, jestli ho někdy zajmou.

„Jenže, vy na mě máte krátký tričko!“ posmíval se jim Frenn. „Vy mě totiž nikdy nedostanete!“

A tak teď mlčeli a šlapali po úzké stezce džunglí, až se dostali na paseku, kde stál nějaký srub. Jackie si všiml, že za údolím se tyčí do výšky skála bílé barvy a poznal, kde jsou.

„Stříbrná skála! To je srub pod Stříbrnou skálou, jak o něm byl ten film, víte?“

„Ten přece vyhodili do povětří!“ řekl Kurt malomyslně.

„Potom ho asi postavili znovu...“

„Postavili jsme ho my!“ řekl Frenn. „Teď je ještě lepší!“

Před srubem seděl člověk, zahalený do barevné pokrývky; oči měl zavřené, snad spal. Ale když viděl přicházet Frenna a jeho zajatce, odhodil deku a vstal.

„Miku!“ řekl Jackie. „Kde ty se tady bereš?“

„Hledám tě. Chci se tě na něco zeptat...“

„Tak to máš smůlu. Právě jsem zajatcem kamaráda Frenna, a ten mě hned tak nepustí...“

„Ale pustí! Zajal tě na moje vyzvání, protože jsem nechtěl čekat, až si vybojujete ty věci v džungli. Já trochu spěchám...“

Došli ke srubu a Frenn dal pokyn, aby jim uvolnili pouta. Kluci byli docela rádi. Odtud by se jim těžko utíkalo, ostatně pořád je sledoval někdo z věznitelů.

„Co chceš vlastně vědět?“ ptal se Jackie Mika.

„Chci se dozvědět, kam a proč odešel Enkra.“

„Ode mě? Ale já to taky nevím!“

Mike si sedl a pokynul, aby ostatní taky usedli. Jackie a Frenn před něho, ostatní včetně zajatců do kruhu.

„Přece ti něco musel říct! Jsi jeho nejlepší kamarád a s kamarády se většinou radíme o tom, co chceme dělat!“

Jackie začal přemýšlet, přesněji řečeno se tak zatvářil.

„Uvažoval jsem o tom. Několikrát se mě na něco ptal, to jo. Třeba jednou se ptal, co by asi Roger dělal, kdyby se Enkra ztratil a nebyl k nalezení. Řekl jsem, že by zuřil a dal ho všude hledat.“

„To už se tím asi zabýval. Roger tvrdí, že si už před časem sehnal japonský pas a asi ho předělal pro sebe.“

„Jo, jako nějaká holka. Roger nám říkal i jméno. Enkra se ale nepřevlíkal rád za holku...“

„Styděl se!“ řekl s potěšením Kurt. „Měl pocit, že když dělá holku, každej si ho prohlíží...“

Kurt totiž se převlíkal za děvče docela rád, dokonce to byla jeho specialita. Měl jemnou tvář a dlouhé kučeravé vlasy zlatožluté barvy, takže i dívka byl hezká. Ramena měl užší než třeba Jackie nebo Sonny, uměl nosit vycpanou podprsenku a dokonce se naučil chodit v botách s vysokými podpatky. V rodině, kde je tolik děvčat, nebylo divu.

„Taky jsem se doslechl, že si snad pořídil motorku,“ řekl Mike. „Vypůjčil si na ni v jedné herně v Neapoli.“

„Hondu, ne?“ smál se Kurt. „Enkra vždycky toužil po motorce Hondě. Dokonce si vymýšlel, jaká má být...“

„Nejvíc se mu líbily ty moderní,“ řekl Sonny. „Radil jsem mu pětistovku turbo, ale ta je moc drahá...“

„Honda CX 5OO Turbo,“ řekl Jackie. „Moc krásnej stroj. Psali o něm ve Vědě a technice.“

Mike si to zapamatoval. „Možná si ji koupil.“

„Na to by neměl. Stojí hrůzu peněz.“

„Z tý herny si odnesl dvanáct tisíc dolarů. Podle novin...“

Kluci si vyměnili pohledy. „To už je balík!“ hvízdl Frenn.

„Za to může přejet celou Evropu,“ řekl Sonny. „Kde ho Roger bude jenom hledat?“

„Jacku, přece musí mít nějaký cíl!“ naléhal Mike. „Jistě tam chce něco vidět, nebo udělat, nebo... tak něco!“

Jackovi se začal rodit v hlavě nápad. „Když jsem k němu přišel, hrál si s nějakým dopisem. Už se o něm mluvilo. Nějakej mezek z Francie ho žádal, aby přijel a osvobodil jeho kámoše z pasťáku. Jenže, kde to bylo a o co šlo, to já nevím. Viděl jsem to nebo slyšel, ale o co jde přesně... na to já nemám hlavu!“

„Vy si taky nic nepamatujete?“ obrátil se Mike na kluky.

„Mluvilo se o tom a Roger se hrozně vztekal, když to slyšel,“ řekl Kurt. „Ale ten dopis jsem nečetl.“

„Já taky ne. Jenom jsem si myslel, že je to nějakej podraz. Že to na Enkru ušil někdo z našich kámošů.“ řekl Sonny.

„Ale já vím, kdo to četl docela jistě,“ řekl náhle Jackie. „Má ségra Kate! Ta čte všecko, co dostane do ruky, a ten dopis se válel s ostatní poštou v naší chatě. Ta jistě ví, kde je dopis a co v něm je!“

„A kde je Kate?“ ptal se Mike.

„To je právě to. Ve Slunečním Obzoru u Asthry. Zkoušejí tam ovládnout Živý Oheň.“

„Dobře, zajedu si tam. To není problém. Děkuju ti aspoň za to.“

„Nic to nestálo,“ mávl Jackie rukou. „Jestli ho najdeš, pozdravuj ho od nás a řekni, že mu přejem úspěch.“

„A že nás moc mrzí, že tady není s náma!“ dodal Kurt.

„V pohostinné náruči náčelníka Frenna!“ doplnil Sonny. „Poslyš, tys býval u jeho otce ve smečce?“

„Ano, kdysi dávno. Byl jsem tam dokonce čarodějem. Jenomže, to už je pěknejch pár let...“

„Měl bys mít syna!“ řekl Sonny. „My bysme mu osladili ty tvý nápady!“

„Měl bys mít syna,“ řekl Frenn. „Byl by mým čarodějem a já už bych dohlídl, aby mu tihle sprosťáci nezkřivili ani vlásek!“

„Počkej, jak tobě to spočítáme, až tě dostanem do ruky!“ vyhrožoval Kurt. „Ukážem ti za všechno... i za ty dva všiváky, co nás do toho vlákali...“

Frenn se začal smát, Mike se zatvářil provinile.

„To byl taky můj nápad! Potřeboval jsem s tebou mluvit rychle, Jacku. Tak jsem poradil Frennovi, jak tě vylákat.“

„Moc mě mrzí, že nemáš syna!“ řekl Jackie. „Čím dál víc. Jenže, kdybych tě teď oženil, už by se to nestihlo. Škoda...“

Mike se jenom smál. Frenn se začal starat o to, kam zavřít zajatce na noc, a Mike se začal oblékat.

„To nepočkáš ani na večeři?“ divil se Frenn. „Už se peče divoký prase, a bude výtečný, to ti slibuju...“

„Tak na to si ještě počkám. Ale potom už budu spěchat. Jestli chci najít Enkru...“

A v té chvíli zaslechli bojový pokřik. Z křovisek se vyřítili kingtownští kluci. Jackie skočil na Frenna, Kurt a Sonny na nejbližší a nejsilnější dva skaláky. Na ostatní se vrhli útočníci a že jich byla přesila, dost rychle je zmohli. Jenom Mike stál mezi tou vřavou klidně a usmíval se.

„Tak, Frenne,“ řekl Jackie. „Tohle je na oplátku. Škoda, že nemáš syna, Miku. Uvázal bych ho ke kůlu vedle Frenna!“

„Věčná škoda,“ kývl hlavou Mike. „Taky je mi to líto.“

Ráno po té bouřlivé a větrné noci bylo nádherné, obloha jako vymetená. Enkra vařil snídani a pískal si při tom Sen můj a Lízin. Když se probudil, Sindy u něj nebyla - vrátila se ve chvíli, kdy začaly vonět ovesné vločky, které si smažil na pánvi. Olizovala se a vypadala spokojeně.

„Dobrý ráno,“ řekl jí Enkra. „Máš chuť?“

„Ulovila jsem jenom nějakou myš. Co to je? Dáš mi?“

„Dám - ale nejdřív lék!“

„Proč? Už mi nic není!“

„Jen si vem, když ti to říkám. Bude ti to k dobrýmu!“

Liška se učila být poslušná. Nejdřív slízala z Enkrovy dlaně posilující lék, a teprve potom vylízala pánev.

„Je to zvláštní, ale chutná mi to! Lidé umějí dělat dobroty!“

„Ještě uvidíš, co všechno dovedou!“

„Kam dneska pojedeme?“ zajímala se.

„Pořád dál. Včera jsme se vyhýbali městům, ale dneska už nemusíme. Budou si myslet, že jsi pes. Kdyby se někdo staral, nevšímej si ho a dělej, co ti řeknu. Nebudeš se bát lidí?“

„S tebou nebudu.“

„To je fajn. Kdybych šel do nějakého města a něco tam chtěl, nechám tě někde u lesa a budeš na mě čekat. Umíš být trpělivá?“

„Ano. Počkám, dokud tě neucítím nebo neuslyším tvůj hlas.“

„Dobře. Zapískám nějaký signál. Třeba Bílou královnu.“

Zapískal jí refrén, a liška jej úspěšně zakňučela s ním.

„Tak jedem,“ Enkra vytlačil motocykl z úkrytu pod křovím. „Vzhůru do boje za lepší svět!“

„Co to znamená?“ divila se.

„Toho si nevšímej. To je jen takové heslo...“

Princezna Asthra uvítala Mika s radostí a když jí vysvětlil, proč přichází, dala ihned zavolat Kate.

„Normálně bysme čekali na večer, až se zapálí oheň, ale tobě se pochlubím hned. Kate je výborný medium...“

Kate přišla a hned se omlouvala, že ten dopis sice četla, ale nepamatuje si na něj; jenom že byl napsaný školáckým rukopisem, byly tam hrubé chyby a sloh odpovídal mírně zaostalému dítěti. Rozhodně se nepamatovala na žádný konkrétní údaj.

„To nevadí,“ usmívala se Asthra. „Četla jsi to, to stačí.“ Položila jí ruce na hlavu a uspala ji. Šlo to velice rychle a Kate působila i v hypnotickém stavu svěžím dojmem.

„Vzpomeň si na dopis, na který se ptá Mike! Opakuj jeho text!“

Kate mechanickým, nezúčastněným hlasem přečetla dopis.

„Troissy-sur-Mére,“ opakoval po ní Mike. „Nějaká díra, ani to nebude na mapě. Podívám se na speciálku, doufám, že to najdu...“

„Chceš tam zajet?“ ptala se Asthra se zájmem.

„Chci - nechci, asi budu muset. Je to přání vyšších míst.“

„Vládce?“

„Vládce mi to poručil, Henry Gardner to platí. Každý má v tom sice jiné zájmy, ale to je jedno. Zkrátka, měl bych tam jet a zařídit to.“

„A co vlastně?“

„Podle sira Lery, aby se Enkra hodně rychle vrátil domů, než stihne ztropit nějakou výtržnost. Podle Henryho zorganizovat co největší výtržnost, ve které by se princ projevil jako národní hrdina.“

„Pěkně protichůdné příkazy!“

„Jo, zdá se. Co ty, jaké příkazy mi dáš ty?“

„Příkazy ti nedám žádné. Jenom dobrou radu. Dělej to, co si přeje princ. Má zdravý instinkt šelmy, nikdy neudělá nic hloupého. A kdybys potřeboval, zavolej mě...“

„Telefonem?“

Asthra odešla ke svému psacímu stolu. Jedna zásuvka byla vybavena jako příruční trezor, tu otevřela a vytáhla z ní náušnici se skleněnou perlou. Podala ji Mikovi.

„Ale já asi nebudu moct nosit náušnici...“

„Tu perličku vyloupneš a hodíš do ohně. Nesmíš se leknout, chvíli to bude vypadat jako... malý ohňostroj. Ale ohněm se to rozšíří, a můj oheň mě upozorní, že jsi mne volal.“

„A ty sedneš na koště a poletíš za mnou, ne?“

„Máme Stříbrné šípy. V případě potřeby můžeme být za dvanáct hodin na kterémkoliv místě světa... dávám to tobě, protože doufám, že jsi uvážlivý. Enkrovi bych to nedala...“

Mike schoval náušnici do kapsy a poděkoval.

„Že přeju svému princi hodně štěstí. Chraň ho, bude tě možná potřebovat. Budu se dívat do ohně a sledovat vaše kroky...“

„Dokážeš už, aby ti oheň ukázal, co se děje?“

„Dokážu ledacos. Ještě ani sama nevím, co všechno. Ukážu ti to, až se vrátíš...“

Mike ji pohladil po vlasech. Nastavila mu rty k políbení, ale on ji políbil na čelo; sahala mu po rameno, takhle to bylo lehčí.

„Přeju ti štěstí,“ řekla šeptem. „Draka štěstí ti nemohu dát, tobě by nepomohl... jsi zasvěcenec, drak štěstí pomáhá jenom těm, kteří nic neznají. Ale budu s tebou...“

„Možná, že to budu potřebovat.“

Troissy-sur-Mére

Počasí u moře bylo větrné, občas drobně poprchávalo. Studený vítr hnal mořské vlny proti pobřeží a ony se s rachotem rozbíjely o betonová mola přístavu. Kdo nemusel, nešel ven; ale přístavní dělníci neměli na vybranou, ani zaměstnanci továrny na zpracování ryb, neboť právě přijela velká plovoucí základna a z jejích útrob se stěhovaly zmrazené ryby do skladišť konzervárny.

Kamiko Watanabová nechala svůj motocykl na náměstíčku, kde bylo zřejmě parkoviště pro všechny cizince. Prošla se kolem náměstí, nahlédla do několika obchodů a pročetla na vývěsce místní novinky. Vyfotografovala si věž katedrály ze l3.století, radnici ze l6.století a některé renesanční a barokní domy, pečlivě upravené. Novější výstavba už nebyla tak impozantní; město prožilo své nejlepší období ve středověku, teď bylo už jen bezvýznamné přímořské letovisko.

Kamiko došla až k moři - zastavila se na vyvýšené části mola, kam nedosahovaly vlny, a hleděla do nedozírné dálky Atlantického oceánu. Stála a dívala se dlouho, zřejmě o něčem přemýšlela. Dlouhé černé vlasy jí vlály ve větru. Pak přešla zase zpátky do města, obešla několik ulic a sledovala, co se tam děje. Koupila si taky plán města, sedla si v malé hospůdce k čaji a pozorně jej studovala. Nakonec si vytipovala některé objekty, které se rozhodla obejít a prozkoumat.

V té době se blížil k tomuto městu také doktor Jacques Merciér. Přijel z Paříže do Le Havru rychlíkem a odtamtud autobusem, který byl v tomto počasí poloprázdný. Doktor Merciér pocházel ze Ženevy a byl primářem psychiatrické kliniky. Hodlal strávit na pobřeží svoji dovolenou a toto městečko mu bylo doporučeno známými jako klidné a mírné, kde ho nikdo nebude rušit. Doktor Merciér měl pocuchané nervy, přestože nervy svých bližních léčil, zřejmě velmi úspěšně.

Autobus jej vyklopil na tomtéž náměstí, kde měla svoje vozidlo postaveno Kamiko. Doktor Merciér vystoupil, v jedné ruce kufr, na zádech tlumok, v druhé ruce hůl. Rozhlédl se po náměstí a zjevně jím nebyl na první pohled nadšen. Zato když si všiml motocyklu Honda Turbo, přišel dokonce k němu, prohlédl si ho a obešel kolem dokola. Potom pokrčil rameny, odešel do nejbližší kavárničky a dal si kávu se šlehačkou. Shodou okolností si sedl tak, aby viděl na motocykl. Půjčil si Paris Match a v klidu jej četl.

Asi za hodinu nato se vrátila ke svému motocyklu Kamiko. Obešla kolem dokola bývalý zámeček, ve kterém se nacházela místní polepšovna a obhlédla si to místo. Zjistila, že celý objekt je obestavěn vysokou zdí se špicemi nahoře - jen brána se silnými mřížemi dávala možnost vidět dovnitř. Kamiko to zkusila, a okamžitě se na ni vyřítil vlčák zvíci pořádného telete. Kamiko zaváhala, ale protože se objevil druhý, snad ještě větší, a za ním potom neurvalý chlap zpustlého zevnějšku, poodstoupila od mříže.

„Copak vy tady, slečinko?“ vybafl ten chlapík, když uklidnil vztekající se psy.

„Já chtít prohlédnout zámek.“ řekla Kamiko mírně a půvabně se uklonila.

„Tohle nejni žádnej zámek!“ řekl chlapík velmi zle.

Kamiko mu zamávala před očima tištěným průvodcem. „Tady napsaný zámek šestnácté století na renesančních základech barokně přestavěný,“ řekla divným přízvukem, leč přesto srozumitelně. „V době napoleonských válek přestavěný v empírovém slohu, pozdější úpravy bezvýznamné. Tak napsaný průvodce. Já chtěla dovnitř.“

„Slečinko,“ řekl ten člověk, prohlížeje si ji dost nevraživě. „Tohle nejni žádnej zámek, už vám to říkám podruhý! Tady nemá nikdo co dělat. Co vy jste zač?“

„Já studovat historickou architekturu na universita Sorbonne,“ vysvětlila Kamiko. „Co teda, když ne zámek?“

„Tady my zavíráme takový parchanty, co něco vyvedli, aby nemohli mezi normální lidi!“ vysvětlil jí.

„A co jest to parchanté?“ ptala se se zájmem.

Muž si odplivl. „Zločinci, no! Malý zločinci. Děti!“

„L°enfants criminée? Děti zločinci? To není dobrý povídaný. Není pravda. Já mluvit správce zámku, on jistě pustí mě. Já nic nechtěla, jenom vyfotit trochu. Co tady za architektura, už je to jasný?“

„Jo,“ zavrčel. „Úplně jasný. Račte zmizet!“

Kamiko pochopila, že s ním nic nepořídí. Uklonila se mu.

„Sayonara. To jest na shledanou.“

„Radši ne.“ odplivl si.

Kamiko se tedy vrátila, a byla docela spokojená.

Když nasedala na svůj motocykl, sledoval ji doktor Merciér schován za novinami. Když zmizela, zaplatil a zvedl se.

„Mohl byste mi poradit nějaký dobrý pension u moře?“ ptal se číšníka, který na okamžik předstíral přemýšlení.

„Pension vdovy Fresnellové! Je to řádná žena, která u sebe vždycky ubytovává letní hosty. Když jí řeknete mý jméno, François, jistě vás přijme...“

„A je to u moře?“

„Je to hezkej domek a stojí na takový malý vyvýšenině, asi tři sta metrů od pláže. Ale v tomto počasí je to skoro lepší než ty bungalowy, co stojí hned u moře...“

„Myslím, že máte pravdu, François,“ řekl mu doktor Merciér. „Zkusím to u té vdovy Fresnellové...“

„Bude mi potěšením, když nás zase navštívíte...“ řekl číšník a zdvořile se uklonil. V tu dobu bylo málo hostů, bylo třeba si jich vážit.

„Jen ještě takovou maličkost... v tomhle městě je nějaký ústav pro narušenou mládež, že?“ ptal se doktor.

„Ano, pane. Ve starém zámku, kousek od města...“

„Víte, psal mi jeden z mých spolužáků, že tu dělá ředitele. Nějaký Renard, Antoine Renard. Studovali jsme spolu na lékařské akademii, ale on toho potom raději nechal...“

„Renard, pane? Doktor Renard... ne, to jsem nikdy neslyšel. V tom ústavu dělá ředitele pan Augustus Gramm, tajemník našeho pana starosty. To jméno Renard opravdu neznám...“

„Možná už tu není, je to několik let... neměl jsem čas jezdit po Bretagni! A možná, že jsem si spletl jméno města...“

„Asi ano, pane. Ale jestli se zeptáte pana Gramma, jistě vám rád řekne o vašem příteli, co bude vědět...“

„Rád bych se s Antoinem setkal... byl to velmi příjemný mladík, když jsme ještě spolu studovali... jenže, je to už pár let...“

François se jenom usmíval. Usoudil, že pán je starý sentimentální hlupák. Ale nedal to najevo a ukláněl se mu velmi zdvořile, když odcházel.

Enkra objel město kolem dokola a zastavil u lesa. Zapískal Bílou královnu a vzápětí se v nejbližším křoví objevil čenich lišky Sindy. Vyskočila mu do náruče. „Objevil jsi, co hledáš?“

„Pojedem se tam podívat.“ Nastartoval, projeli po několika lesních cestách a na kraji lesa zastavili. Enkra prošel až na místo, odkud bylo vidět.

„Je to tamten dům.“

„Cítím psy. A slyším je štěkat.“

„Psů se neboj, já už je zkrotím. Jenom mi jde o to, jak se tam dostat. A jak dát vědět tomu kamarádovi, že si pro něj přijdu. Abych vůbec věděl, který to je.“

„Jak to uděláš?“

„Nevím. Už na něco přijdu. Ty budeš čekat tady.“

„Jestli chceš, půjdu s tebou.“

„Ne. Nesmíme to uspěchat. Zatím jsem šel do města jako holka, aby mě nepoznali. Zítra tam půjdu jako kluk. Zkusím se poptat po tom Pasqualovi, ten by mne tam jistě zavedl. To víš, takhle jsem se moc vyptávat nemohl...“

Liška nechápala, ale souhlasila. Vrátili se k motocyklu.

„Utáboříme se někde v lese. Ale ne daleko od moře. Půjdu si zaplavat, až se setmí. Ty umíš plavat?“

Sindy zatím neměla moc ráda vodu a plavání v moři považovala za šílenství, tak se nehrnula. Enkra se smál.

„Tady je moře studené - ale u nás je nádherné. Já bych dokázal být v moři třeba celý den. Jenomže, to nejde...“

Zajel do lesa, schoval motocykl a prošel se nejpustší a nejdivočejší částí. Byly tu vápencové skály, dost strmé a vysoké, taky všelijaké rokle, kam je možno lehko spadnout. Kromě toho tam, kde nebyl dostatečný příkrov lesní půdy, se nacházely díry, do nichž bylo možno zapadnout některou nohou a zlomit si kotník. Sindy revírovala kolem něj a zjišťovala, kdo tu kdy byl.

„Lidé sem moc nechodí. Naposledy tu byl někdo před třemi dny, asi hledal něco k snědku...“

„A hajný sem chodí?“

„Málo. Pach hajného bych poznala...“ chlubila se.

„Zůstanem tady. Tam pod tou skálou. Je to kryté před tím zatraceným větrem a snad taky před deštěm...“

Rozložil stan, přesněji řečeno přístřešek z igelitu. Rozbalil taky spací pytel, do kterého se vešli oba, nalámal větve a nakladl je pod igelit, který dával pod sebe, aby nenachladl od země. Svému lůžku věnoval vždy značnou pozornost - soudil, že když se člověk řádně nevyspí, nestojí pak celý den za nic. Sindy nebyla tak náročná, ale v pytli u Enkry se jí docela líbilo. Taky měla radost, když zapálil oheň a dělal na pánvičce večeři.

„Projdu to tu a zkusím něco ulovit,“ řekla, když snědla svůj díl a olizovala si špičatou tlamičku.

„Bezmasá strava ti nechutná?“ smál se jí.

„Ale ano... ale já ráda lovím...“

„Já se půjdu vykoupat. Tam dole je moře...“

Tam dole, to bylo asi pět set metrů příkrou strání. Moře tam tlouklo do rozeklaných balvanů, vzdorujících živlu s hrdinnou odhodlaností. Za ta staletí vymlelo v kamenech všelijaké díry a otvory, taky vytvořilo malou písečnou pláž, vřezávající se do pobřeží. Nikdo tu nebyl - Enkra se hbitě svlékl, vlezl do vody a plaval proti oceánu. Šlo to ztěžka, ale měl silné paže a plaval velice rád - tak se koupal, dokud ho neroztřásla zima.

Když se vrátil, Sindy na něj čekala.

„Chtěl bys bydlet v kamenné díře?“ ptala se.

„V jeskyni?“ zeptal se se zájmem.

„Objevila jsem takové místo. Chceš ho vidět?“

Podíval se trochu lítostivě na svůj pečlivý pelech.

„Když to bude fajn, tak se tam odstěhujeme.“ rozhodl.

Jeskyně se nacházela ještě výš ve svahu, v místě, kam by se rozumný člověk dost nerad drápal. Nebylo tam nic, co by mohlo někoho lákat, jen rozeklaná skála se tyčila nad hustým porostem. Ale liška porostem prošla, Enkra prolezl za ní a uviděl černý otvor dost nízko u země. Protáhl se jím a ocitl se ve větší prostoře; chvíli vyčkával, pak si na tmu zvykl. Jeskyně byla dost prostorná pro deset až patnáct lidí, pokud by neměli přehnané požadavky na pohodlí. Enkra takové požadavky neměl, nebyl ani proti značně ostrému zápachu, který ucítil. Zřejmě v jeskyni bydleli netopýři a ten pach byl zápach jejich výměšků.

„Je tu ještě jedna díra,“ řekla Sindy. „Dál, tam vzadu!“

Enkra měl s sebou baterku; teď už si musel svítit, i když věděl, že liška nemá ráda, když používá světlo. Dost ochotně snášela oheň, ale třeba reflektor motocyklu jí příjemný nebyl.

Protáhl se do vedlejší jeskyně, teď ještě užší dírou. Sousední jeskyně byla dokonce opatřena krápníkovou výzdobou u stropu, i když dost chabou. Ve stropu jeskyně viděl šikmo stoupající komín, kterým sem pronikalo trochu světla zvenku.

„To je fajn, tady budeme moci zapálit oheň. Vedle bychom se udusili...“

„Je to dobré místo,“ řekla liška. „Co jsou ti ptáci, co hnízdí támhle pod stropem?“

„Netopýři - létající myši.“

„Myši mohou létat jako ptáci?“

„Nikdy jsi nebyla v nějaké zřícenině nebo opuštěném kostele? Tam hnízdí spousta netopýrů!“

„Vyhýbám se lidským obydlím.“

„Tak vidíš. Jestli některý z nich slétne nebo spadne dolů, můžeš si na něm pochutnat...“

Sindy s tím docela souhlasila. Enkra vylezl ven pro své věci, natahal je dovnitř, zapálil oheň a uložil se k němu. Sindy si lehla vedle, položila mu čenich na ruku a poslouchala, jak si tiše prozpěvuje.

Doktor Merciér se seznámil s vdovou Fresnellovou celkem rychle. Byla to čiperná stařenka kulatých tvarů, rychlého a špičatého jazyka. Ochotně ho ubytovala v parádním pokoji pro hosty, a hned pro něj udělala večeři. Souhlasil s nájemným, které nebylo příliš vysoké, a také se vším, co mu řekla.

Při večeři byli sami a tak vdova Fresnellová zahájila sice obratný, leč přesto zcela patrný výslech. Doktor Merciér to čekal a vlídně a ochotně odpovídal na vše, co chtěla vědět. Ostatně, činila to taktně. Takže se dozvěděla, že psychiatrická klinika, na níž je primářem, patří nějakému Američanovi, který ale o její správu nejeví žádný zájem a ponechává doktoru Merciérovi volnou ruku. Merciér má sice domek, ale nebydlí v něm, povětšinou žije v ústavu. Teď si vyjel na dovolenou, neboť mu dělá dobře mořský vzduch. Rád chodí na dlouhé procházky, cestuje po okolí a zajímá se o vše, co stojí za pozornost. Je rozvedený, nerad mluví o příčinách rozchodu se svojí ženou. Manželce zanechal slušnou částku jako odškodné, ale neplatí žádnou rentu, neboť neměli děti. V současné době žije sám a stará se o něj personál ústavu.

Samozřejmě je pravda, že vdova Fresnellová neměla žádný důvod, aby se vyptávala, ale dělala to ráda. Doktor Merciér zase neměl důvod, aby jí to říkal, ale raději se podvolil jejím vychytralým otázkám, než by strpěl, aby o něm roznášela po městě nějaké klevety. Byl shovívavý ke slabostem svých bližních a neviděl důvod, proč by neměl přiznat, co si mohla během času zjistit.

„Ostatně, ze zdejšího kraje pochází jeden z našich ošetřovatelů,“ řekl, když pil už třetí šálek čaje. „Jeho sestra se vdala za nějakého... moment... Devarta? Slyšela jste tu někdy jméno Devartových?“

„Devartovi?“ vdova bystře prošla všechny rodokmeny kraje. „Počkejte, že by se jednalo o Ožralýho Devarta, toho starýho... promiňte, zajisté se nechci dotknout cti vašeho ošetřovatele, ale ten člověk Devart je hrozný ničema! Všechno co má propije, a když nemá na pití, klidně třeba ukradne slepici a prochlastá ji! Je to ostuda města, a měli by ho zase zavřít...“

„Už ho někdy zavřeli?“

„To víte, že jo, několikrát! Jenomže, prozatím asi nic tak zlého neprovedl, aby si ho tam rovnou nechali, tak ho musejí zase pustit. Je to hanba; takové by měli zavírat rovnou na doživotí.“

„A jeho manželka?“

„Počkejte... to už bude hodně let, co umřela! Já se na ni dobře pamatuji, byla to taková hodná, tichá paní! Sloužila u starosty nebo... u učitelových? To už nevím, je to skoro deset let, co opustila tenhle svět. Utrápila se, protože jí ten surovec nedal žádné peníze na jídlo, dokonce ji bil! Pak taky... ale to jsou všechno jenom ošklivé řeči! Říká se, že jí pomohl odejít ze světa, ale to asi nebude pravda...“

„Dokázali mu něco?“

„I ne, vůbec to nevyšetřovali! Paní Devartová umřela asi na souchotiny, byla taková hubeňoučká, slaboučká... škoda jí je! Kdyby toho nebylo, možná z jejich kluka mohlo být něco lepšího než kriminálník...“

„Měli syna?“

„Ještě mají. Je to ale lotr, zavřeli ho do polepšovny.“

„Copak provedl?“

„A co já vím? Já se o lidi nestarám, mně nic není po tom, co kdo dělá. Ale jistě věděli, proč ho zavírají, když už ho zavřeli. Ono není divu. Otec alkoholik, kluk pořád na ulici, co mohl dělat dobrýho, ne?“

„Musíme být shovívaví ke slabostem svých bližních,“ pokrčil rameny doktor. „Co myslíte, mohl bych se o tom chlapci něco dozvědět? Můj ošetřovatel by byl třeba rád, kdybych mu o synovci podal zprávu...“

„Je od vás hezké, pane doktore, že jste tak lidský a soucitný, ale v tomhle případě je to skoro zbytečný. Ten kluk vážně nestojí za to, abyste se o něj staral, je to nevděčný a zpustlý klacek. Je tolik ubohých lidí, o které je třeba se starat...“

„To máte pravdu. Nechme ho být... ostatně, v tom ústavu mu jistě není tak zle...“

„No - to bych zrovna netvrdila. Nikomu v tom ústavu není moc dobře, kromě jeho ředitele.“

„Ředitele? Znáte ho?“

„Všichni ho znají. Jmenuje se Gramm, Augustus Gramm. Veliký kariérista, pane doktore! Člověk, který usiluje o politickou moc! Dokonce se nabídl panu starostovi jako neplacený tajemník, věřil byste tomu? Chce se stát poslancem a možná získat i úřad u vlády v Paříži!“

„Proč ne... pokud se bude starat dobře o své povinnosti, je to úsilí jen chvályhodné!“

„Ten? Stará se jenom o svůj prospěch! Kdyby jeho huba byla most, to by se lidí utopilo! A okrádá chovance, to tady každej ví! Všechno, co město dá na tu polepšovnu, strčí ředitel do své kapsy! Chce jenom hrabat a hrabat...“

„Každý jistě není tak zlý, paní Fresnellová!“

„Já neříkám, že každý. Ale Gramm, to je mizera. A nafoukaný je, ani s člověkem pořádně nepromluví, ani ruku nepodá. Jenom před volbami, to se vytahuje, chodí po lidech... Jenže, nic potom z toho není, tak jakou cenu má taková řeč?“

Doktor Merciér se jenom usmíval. Začal vyprávět něco o nějaké korupční aféře, o které slyšel ve svém okolí. Po několika větách ho vdova přerušila a vyprávěla mu potom zevrubně a obšírně o všech zlořádech a špatnostech ve městě a okolí. Působila dojmem, že vede městskou statistiku zločinnosti veřejné i dosud utajené. Doktor Merciér ochotně poslouchal, a teprve když se čas nachýlil, rozloučil se a šel spát.

Spalo se mu dobře a byl s tímto dnem spokojen.

Ještě není čas pro supy

Holič pan Prevôt zasunul zástrčku elektrického stříhacího strojku do zásuvky a pohlédl láskyplně na ježatou hlavu kluka na svém křesle. Začínaly prázdniny, doba jeho nejlehčích výdělků a nejmenší námahy, kdy se celé vesnice dávaly houfně stříhat dohola, což důvtipné hlavy zdejších sedláků považovaly za velmi výhodnou investici. Po létě přijde zase podzim a pak zima, kdy jen děti velmi bohatých občanů budou mít snahu nechat si zušlechtit svoje hlavičky - a ouvej, málokdy u něho, neboť pan Prevôt si musel po pravdě přiznat, že jeho umění není valné. Dlouholetý mírný alkoholismus způsobil, že ruce se mu třásly a rovně stříhal snad jen ve svých snech. Proto také, ač se mu léta nachýlila, nebyl majitelem honosného kadeřnictví na hlavní třídě, ale maličkého krámku na předměstí, který navštěvovali hlavně uličníci, jako ten na křesle. Zdálo se, že pravidelným stříháním pěstují rodiče v natvrdlých chlapeckých hlavičkách onu rozvážnou moudrost, která je provázela od kolébky až do hrobu, a kterou podědili od svých praotců někdy při vpádu Julia Caesara do Gallie.

Prevôtův žací stroj se zakousl s temným hučením do dávno nečesaného a nemytého porostu na krku, a občas se zahlcuje přívalem potravy pod lištou, pokračoval zvolna nahoru až k nízkému čelu, rozděluje výše zmíněný prales na dvě geometricky stejné poloviny. Pan Prevôt si s rozkoší představil, jak tisíce vyděšených příslušníků drobného hmyzu prchají zbaběle od vysekaného pruhu do míst, která ještě nejsou zasažena vražedným náporem žací lišty. Někde v podvědomí mu klíčil pocit, že by ta zvířátka měla také vyděšeně pištět, ale protože kromě mizerného zraku byl i nahluchlý, usoudil, že proto nic slyšet nemůže.

Pan Prevôt se cítil odedávna být umělcem a byl rád, že si na trpělivých dětských hlavičkách může trochu zafantazírovat. Přejížděl proto chlapcovu hlavu sem a tam, vytvářeje na ní podivuhodné obrazce, a zároveň sleduje postup práce v zrcadle před sebou. Také zákazník, tak asi čtrnáctiletý, sledoval postup díla se zájmem - čím více však se bujný porost ztrácel a čím větší prostor se měnil v hladkou kouli, tím se ztrácel i Prevôtův elán a muž nakonec pracoval skoro otupěle.

Najednou si povšiml v zrcadle zvláštního zjevu, který se právě objevil na ospalém plácku před krámkem. Bylo horko a život téměř ustal; proto také chlapec, který tudy procházel, mohl vzbudit pozornost. Prevôt zaváhal, je-li to kluk nebo děvče - protože dotyčný měl dlouhé černé vlasy, spadající až na záda. Kromě toho bílé rifle, měkké bílé boty a něco mezi košilí a vestou, vylepšené ještě šátkem na krku. Nikdo v tomto městě nechodil takhle oblečen. A nikdo tu neměl tak pružné, rychlé a při tom vláčné pohyby, jako ten kluk. Zdálo se, že ani není člověk, ale kočka s tělem člověka. Jakoby se ty jeho bílé botičky ani nedotýkaly špinavé rozpálené dlažby.

Nakonec si pan Prevôt nechal obličej. Chlapec měl úzkou tvář, hodně tmavě opálenou, černé pozorné oči a bílé zuby - zdálo se, že se pořád usmívá, ale možná, že jenom tak vydechoval. Hlavní a nejnápadnější byly ovšem ty vlasy; Prevôt zapřemýšlel a napadlo mu, že kdyby se mu podařilo je získat a prodat na paruku, mohl by si přilepšit pár šestáky.

Uprostřed plácku stála kašna - nikdo ji už dávno nečistil, voda v ní byla kalná a zarostlá žabincem. Přesto tam padal tenký pramínek; chlapec přistoupil blíž, natáhl ruku a dotkl se toho pramínku, jako by chtěl zkusit, zda se od té vody neumaže.

Prevôt klepl do ostříhané hlavy svého zákazníka.

„Hele, kdo je támhleto?“

„To není nikdo zdejší,“ řekl kluk okamžitě. „A vůbec, je to kluk nebo holka?“

„Těžko říct, ale asi kluk, ne? Podle ramen a podle chůze...“

„Ňákej blbej lufťák! Stahujou se sem a vyžíraj nás! Dodělejte mě, pane Prevôt, a já ho voťuknu!“

Najednou cizinec udělal něco, co oba překvapilo. Na zídce jednoho domu seděl totiž kocour ševce Rogćse, mohutné žíhané zvíře rezavé barvy, které mělo povahu zlostnou a nedůvěřivou, a nenechalo na sebe od nikoho sáhnout. Zvlášť nepřátelsky byl kocour naladěn vůči dětem, a věděl proč. Cizinec si kocoura povšiml, ale neudělal to, co by udělala většina pořádných lidí ve městě, totiž neohnul se pro kámen, aby ho po té potvoře hodil. Naopak, přistoupil blíž, zakňučel nosem, potom vztáhl ruku a pohladil ho. A kupodivu, kocour to bez odporu snesl, dokonce se zdálo, že se mu to líbí. Chlapec ho začal šimrat pod krkem a kocour blaženě zapředl.

„No tohle!“ řekl kluk. „To je divnej lufťák! Já si ho vomrknu, jenom co budu hotovej...“

Pan Prevôt udělal několik posledních tahů strojkem.

„A je to,“ nastavil dlaň. Kluk mu dal těch pár drobných, ještě jednou si s potěšením přejel přes holou kebuli a vyšel ven. Prevôt za ním, a zůstal stát na prahu, aby mu nic neuteklo.

Jako všichni řádní občané mladšího věku, měl i ten kluk v kapse prak. Sehnul se pro kamínek, nasadil ho do praku a namířil. Na co on namířil, to bylo ztraceno, o čemž by mohla vypovídat okna i pouliční lucerny. Pan Prevôt pochopil, co se stane - a se škodolibostí vlastní všem holičům si představoval, jak kocour vykvikne a zatne drápy do ruky toho snědého dlouhovlasého kluka.

Kámen z praku se zasvištěním vyletěl, a žádná moc ho nemohla odvrátit od vytčeného cíle. Jen cizinec - prudce se otočil a vymrštil ruku. Pan Prevôt nevěřil na zázraky, ale zdálo se mu, že ta ruka srazila kámen a odmrštila jej zpět - a co horšího, cizincova tvář se při tom ani nepohnula, i když ho to muselo jistě zabolet.

Kluk zůstal stát s otevřenou pusou. Nikdy v životě neviděl ani si nedovedl představit nic podobného. Byl to tupec, ale pocítil, že se děje něco nebezpečného.

„Jsi špatný střelec,“ řekl cizinec. „Mohl jsi zasáhnout to zvíře. Podruhé to nezkoušej.“

Kluk zamrkal překvapeně očima. Ten hlas zněl klidně a vážně a jak se zdálo, klasickou francouzštinou bez jakéhokoliv přízvuku. Prevôt znal spíše místní nářečí, ale za mlada procoural celou zemi, takže uměl odhadnout, odkud kdo pochází. U tohohle kluka to ale nebylo možné. Zřejmě z Paříže, usoudil nakonec.

Kluk nad tím neuvažoval. Udělal dva kroky blíž a nahrbil se. Tvářil se krvežíznivě. „Koukej vodsuď padat, dokud seš celej!“

„Proč?“

„Máš vlasy jako holka a tlamu jako frajer,“ řekl rozhodně kluk. „My takový frajírky nesnášíme! Je to jasný?“

„Kdo si přeje, abych odešel, musí mne k tomu donutit.“ pronesl cizinec docela chladně. Dokonce se zdálo, že se ironicky pousmál, ale v žádném případě se nechystal k obraně.

„Rozbiju ti hubu!“ zuřil kluk.

Cizinec povytáhl jedno obočí a usmál se tentokrát doopravdy. A to tak nedůvěřivě a posměšně, že to místního borce rozčílilo na nejvyšší míru. A tak po něm skočil.

Pan Prevôt nevěděl, co se stane, ale co viděl, by nikdy neočekával. Cizinec udělal krok stranou, vymrštil nohu a zasáhl nepřítele do prsou špičkou bílé botky. Kluk padl dozadu, a jak padal, zasáhl ho cizinec ještě jednou rukou do ostříhané hlavy. A kluk zůstal nehybně ležet. Nedostal se ani k ráně, ani k jakékoliv akci, protože to vše proběhlo téměř naráz.

Cizinec potřásl hlavou, pokrčil rameny, odvrátil se a odcházel. Všiml si pana Prevôta a omluvně se usmál - potom si všiml, že je to holičský krám a usmál se ještě jednou, stejně urážlivě pohrdavým způsobem jako předtím na kluka. Pan Prevôt by mu za ten úsměv strašně rád nafackoval.

Místní borec se pomalu zvedal. Byla to strašná rána, ale nedokázala ho uspat na dlouho. Teď se sice trochu potácel, zato vztek mu dodával sílu. Rozběhl se za cizincem, uchopil ho zezadu za krk a stiskl, co měl síly.

Cizinec se zastavil. Škubl sebou, ale kluka nesetřásl - uchopil proto jeho ruce a odtáhl je od svého krku. Stejně snadno by si poradil s ocelovým svěrákem. Překvapený chlapec dokonce o krok ustoupil a bránil se jen chabě, takže cizinec, stále ještě svíraje jeho zápěstí, jej odstrčil.

„Víš, co je to černý pásek karate?“

„Ne!“ hlesl chlapec vyjeveně.

„Tak proto,“ řekl cizinec, pustil ho a svěsil ruce podél těla. Zřejmě tím považoval věc za vyřízenou - ale uražený hrdina nikoliv. Usoudil, že teď má šanci a vrhl se na něho.

Pan Prevôt na rozdíl od kluka věděl, co je karate a co v něm znamená černý pás. Proto očekával něco strašného; ale to se nestalo. Cizinec jen zachytil klukův útok, uchopil ho za krk a za kalhoty, zvedl nad hlavu a hodil velkým obloukem do špinavé kašny. Pak si otřel pár kapek vody, které mu ulpěly na manžetách a přihlížel, jak se nepřítel hrabe z vody. A usmíval se tomu.

Kluk vylezl z vody a otřepával se jako pes. Pokračovat v boji už neměl chuť - dokonce mu ani nevadilo, že prak, který mu vypadl, zůstal ležet na dlažbě. Střelil po cizinci aspoň sprostou nadávkou a rozběhl se odtud pryč. Poprvé v životě byl poražen a nemohl se s tím smířit.

Cizí chlapec zvedl prak ze země a zkoušel, jak péruje. Byla to dobrá zbraň, líbila se mu. Zastrčil ji do náprsní kapsy košile, potom se rozhlédl kolem. Povšiml si Prevôta a opět se na něj omluvně usmál.

„Prosím, pojď dál!“ řekl holič a kývl do krámku.

Chlapec přišel blíž. Žádný z jeho kroků nebyl hlučnější než krok kočky. Prevôt mu ustoupil, chlapec vešel a rozhlédl se po oficíně. Usmíval se, jako by mu něco připomínala, ale nejevil chuť se svěřit holičovým rukám.

„O prázdninách stříháme jenom dohola.“ upozornil ho Prevôt.

„V pořádku. Vaši zákazníci si nezaslouží nic jiného.“ Chlapec přistoupil ke stolku, vzal stříhací strojek a na chvíli ho spustil. Díval se na lištu, jako by to bylo velice zajímavé, a pořád se tak divně usmíval.

„Tak si sedneš, nebo ne?“ zeptal se Prevôt. Byl si vědom své převahy, i když chvílemi už o ní pochyboval.

„Proč?“

„Potřeboval bys holiče.“

„Nikdy nepotřebuju holiče.“

„Holiče a hrobníka potřebuje každý!“ Pan Prevôt byl někdy docela vtipný a byl na to velmi hrdý.

„V Indii žije národ Pársů, uctívačů ohně,“ řekl chlapec klidně, téměř poučně. „Když někdo z nich zemře, odnesou ho na Věž Mlčení. Země, voda i oheň jsou posvátné, nesmějí se zneuctít mrtvým tělem. Na věž přiletí supi a postarají se o důstojný pohřeb.“

Pana Prevôta to zhnusilo. „To myslíš vážně?“

„Mně se to líbí. Až přijde čas zemřít, objednám si na to supy.“

„A až přijde čas se ostříhat?“

„Vy toužíte dostat se na úroveň supů?“

Pan Prevôt najednou nevěděl, co na to říct.

„Co tedy ode mne chceš?“ ptal se.

„Vy jste mne pozval dál. Já přece nic nechci! Možná přece... máte tady sponky? A... nějaké kosmetické prostředky. Potřeboval bych světlou paruku, dost krátkou...“

„Paruku?“ holič užasl, ale chlapec mávl rukou.

„Jen tak, kdybyste měl nějakou, kterou potřebuju. U nás holiči takové věci mívají. Může být i stará, já bych ji zas vrátil.“

„Nemám nic takového! Já tě můžu jenom ostříhat!“

Chlapec se křivě usmál. „Ale ještě přece není čas pro supy!“

Prošel kolem Prevôta ven, zastavil se na prahu a rozhlížel se kolem sebe. V tu chvíli se na náměstí objevil další kluk; tmavovlasý, usměvavý, na chromovaném bicyklu. Přijel s obratností hodnou kaskadéra, před krámkem zarazil a seskočil tak šikovně, že méně obratný kluk by si zlámal vaz.

„Co je?“ zeptal se. „Prevôt nestříhá?“

„Jak koho. Jednomu to udělal.“

„Já můžu odjet a počkat, až budeš hotovej!“

„Já už jsem hotovej.“

„A co dělá Prevôt?“

„Asi inventuru.“

Chlapec s bicyklem snad dokonce věděl, co je to inventura.

„Co může proboha počítat?“

„Zuby. Aby věděl, kolik jich měl, kdyby na mě sáhl.“

Chlapec se nadšeně rozesmál. „S tebou je psina...“

„To už jsem někde slyšel. Ty se vážně chceš dát ostříhat?“

„Naši mi to nařídili!“

„No, tak prosím... každej svýho štěstí mašinfírou. Já tě ukecávat nebudu...“

„Tobě to nenařídili?“

„Já si velím sám a nenechám se hned tak od každýho zblbnout.“

„Takže ty si myslíš, že bych neměl?“

„Vypadáš na svéprávnýho. Dělej si, co chceš!“

Chlapec zavedl kolo ke zdi a tam ho odstavil. Ale nespěchal do holičské oficíny, naopak si prohlížel cizince. „Ty seš divnej! Nevím proč, ale seš divnej! Něco na tobě není v pořádku...“

„Moc toho na mně není v pořádku.“

„Fakt, seš divnej. Ty nejseš vodsuď, žejo?“

„Nejsem. Přišel jsem z daleka.“

„Tam u vás se kluci nedávaj na léto stříhat?“

„Tam u nás se nedávaj stříhat vůbec nikdy.“

Chlapce zaujal prak, který měl cizinec v kapse košile. Prohlížel ho se zájmem, dokonce po něm natáhl ruku.

„To tady zapomněl jeden nevychovanej buran.“

„Ale to je prak Etienna Langa!“ řekl kluk po průzkumu.

„Nepředstavil se mi.“

„To je Etiennovi podobný. Je to největší rváč a sprosťák v celým městě. A taky nejnebezpečnější.“

„To mi neřekl.“

„Buď rád, že jsi se s ním nestřetl. To už bys takhle nemluvil. Stejně je divný, že to tu zapomněl...“

„Pospíchal. Ani neměl čas se o něj starat.“

„To je stejně divný. Etienne je nejlepší střelec.“

„To si taky jenom myslí. Zkoušel to, a netrefil.“

„Etienne trefí vždycky. Vždycky zasáhne co chce, a každýho zmlátí. Kdyby věděl, že máš jeho prak, zmlátil by tě taky.“

„Asi to ví.“

Chlapec se zarazil. Potom se zeptal: „Co se tu vlastně stalo?“

„Z tam toho krámku vylezl kluk. Hlavu jako kluziště. Velice deprimující pohled. Dělal na mě ramena. Asi si mě s někým spletl.“

„Ty jsi s ním mluvil?“

„To se nedá říct. Spíš se pokoušel mě zbít.“

„Pokoušel se, a neudělal to?“

„Právě proto odešel tak nakvap.“

„Proboha... co jsi s ním udělal?“

„Hodil jsem ho do kašny.“

„Etienna Langa - do kašny?“ chlapec vykulil oči. „To si vymejšlíš! To nemůže být pravda!“

„Zeptej se holiče, díval se na to.“

„To nedokázal ještě žádnej kluk ve městě!“

„Já nejsem z tohoto města.“

„Páni! Tohle kdyby tak viděl Leon! To by byla věc!“

„Leon Devart?“

„Ty ho znáš?“

„Slyšel jsem o něm. Poslyš, kamaráde, nemohl bys odložit to svý stříhání o den nebo dva? Rád bych s tebou hodil řeč, a rád bych se při tom na tebe díval, aniž by se mi udělalo špatně. Třeba vaši zaváhají a dostanou rozum?“

„Jasně, já nikam nespěchám! A co chceš?“

„Pojď odsud. Ten člověk poslouchá moc zvědavě...“

„Jasně, s radostí. A kam bys chtěl jít?“

„Kam chodíte, když chcete mít klid?“

„Třeba k moři? Jsou tam... takový skály, nikdo se tam celej den neukáže...“

„Tak jeď. Poběžím za tebou.“

„To bys mi asi nestačil!“

„Zkus to, uvidíme...“

Chlapec nasedl na svoje kolo a vyrazil. Cizinec se dal do lehkého vlčího klusu a běžel vedle jeho kola, rytmicky a klidně, ani se nezadýchal. Místní chlapec přidával, ale ten druhý se dokázal držet po jeho boku, dokonce chvílemi běžel rychleji.

„Seš dobrej,“ řekl cyklista, když ocitli mimo město. „Jak ses tohle naučil?“

„Závodil jsi někdy s jezdeckým koněm?“

„To teda ne... Támhle dole je naše pláž...“

Kolo nechali nahoře v křoví, a spustili se strmou stezkou na břeh, lemovaný skalami. Bylo tu krásně - ten místní kluk to tu znal, ale cizinec se s překvapením rozhlížel.

„Já jsem Jean. Jean Carmeau...“

„Enkra Weston.“

„Enkra? To není naše jméno...“

„Tygří.“

„Co ty máš společného s tygry?“

„Jsem tygr. Jenom vypadám jako člověk.“

Sedli si na kameny. Enkra si rozepjal košili.

„Povídej mi o Leonovi Devartovi.“

„Tys o něm stejně slyšel, tak víš, jakej byl, ne?“

„Znám jenom to jméno. A to, že byl náčelníkem města.“

„Divnej titul, ale není to pravda. Kdepak náčelníkem... jenom vedl naši partu, než ho zavřeli. Teď bručí tam za městem v tom pasťáku. Ale když nás vedl, to byly fajn časy!“

„Chtěl bys, aby se vrátily?“

„Jasně! Jenže, to nejde. Leon je zašitej a my jsme bez velitele. Leda, že bys to chtěl vzít po něm...“

„Leon se postará sám. V čem byl tak dobrej?“

„Měl fantastický nápady. Třeba - napadlo by tě někdy uřezávat zajatejm nepřátelům knoflíky z bundy a z kalhot?“

Enkra jenom pokrčil rameny.

„No ne, vážně! A třeba rozřezat jim tkaničky z bot a dokonce i gumu u trenýrek? To byla sranda...“

„Díváš se někdy na filmy pro pamětníky?“

„Na co?“

„Je takovej film. Knoflíková válka se to jmenuje. Tam se tohle všechno dělá, a ještě víc. Je to francouzskej film, takže to Leon klidně mohl někde vidět.“

„No jo, ale stejně! Ty bys na to nepřišel!“

„Možná ne. Já nechci tvýho Leona urážet ani hanět. Jenom říkám, co je pravda. Snad bys mi to mohl věřit.“

„Jasně... zvlášť, když jsi přemohl Etienna Langa.“

„Pořád ten Etienne. To byl fakt tak dobrej?“

„Etienne je největší rváč ze všech. A největší syčák.“

„Proč nebyl náčelníkem místo Leona?“

„Protože nechtěl. Byl vždycky proti všem. Byl nafoukanej, že každýho přepere. A fakt jsi ho přemohl?“

„Jenom jsem ho trochu uklidnil a zchladil.“

Jean o něčem uvažoval, bylo to na něm vidět. „Hele, zkusíme to?“

„Chceš mě vyzvat k boji?“

„No... jenom tak z legrace, ne? Abysme viděli, kdo je silnější!“

„Na břehu nebo ve vodě?“

„To snad je jedno, ne?“

„V obleku nebo bez?“

„Proč máš takový blbý otázky? Copak to není jedno?“

„Já jen, jak tobě vyhovuje. Tak máš možnost...“

Enkra si vyzul svoje měkké střevíce. Bos prošel kolem Jeana, a díval se při tom někam k obzoru, kde se moře stýkalo se zemí. Jean zaváhal, ale potom neudělal nic.

„Dal jsem ti šanci zaútočit. Tak co bude?“

„Myslel jsem, že nemám bojovat, když se na mě nedíváš!“

Enkra se otočil. Stál teď zády k moři a čelem k Jeanovi. Jean po něm skočil - Enkra uhnul, Jean proletěl kolem něho a udělal ještě několik kroků - tam uklouzl a padl na zem, přímo na čáře příboje. Zmáchal se, ale to ho jenom posílilo.

„Neuhýbej, bojuj jako chlap!“ zařval.

Enkra udělal několik kroků blíž k němu. Jean dokonce o krok ustoupil, a tím se ocitl v moři - ale jak se Enkra přiblížil, skočil po něm a Enkra ho hbitě odrazil a hodil zas zpátky do vody. Jean se vyhrabal na břeh a prskal vodu.

„Ale ty se vůbec nepereš! Jenom děláš takový triky...“

„A ty snad chceš, abych se pral jako malý dítě?“

„Já nevím, jak ty tomu říkáš. Ale normálně, no!“

V tu chvíli po něm Enkra skočil. Padli oba na zem a váleli se v příboji - skulili se do vody a tam se prali a smáli se při tom, protože bylo docela fajn válet se v měkkém písku, když ve chvíli, kdy někdo získal vrch, zalila ho zpěněná voda, a vzápětí se vracela do oceánu. Jeanovi se několikrát podařilo dostat Enkru na lopatky, ale tomu vždy stačil jediný pohyb a osvobodil se. Jeana to rozčilovalo, ale když se podíval na Enkru a viděl jeho veselý smích, nedokázal se zlobit.

Konečně Jeanovi došly síly - byl poražen a musel přiznat, že už dál nestačí. Enkra okamžitě přestal bojovat, dokonce mu pomohl na břeh. Sedli si do písku a smáli se tomu velkému boji.

„Teda fakt, jseš dobrej,“ vzdychal Jean. „Dal jsi mi pořádně... ale já tobě taky, viď?“

Enkra se jenom divně zatvářil - a Jean to asi pochopil.

„Co... myslíš, že bys mohl ještě dál, nebo co?“

„Kdybych chtěl, porazil bych tě jedním úderem.“

„To teda pěkně kecáš! Už jsem viděl, co umíš, už bys mě nedostal! Jenom se vytahuješ!“

Enkra vstal. Ukázal Jeanovi, aby se postavil a jen to udělal, smetl ho úderem bosého chodidla do vody. Jean ani nestačil pochopit, jak se to vlastně stalo.

Než se vyhrabal z vody, Enkra svlékl, vyždímal svoji košili nebo bundu a teď hledal, kde ji rozprostřít na slunce.

„Teda fakt,“ vzdychal Jean. „Ty bys dokázal člověka i zabít...“

„Jo.“ zahučel Enkra pro sebe.

„Co... fakt zabít? Jako aby byl mrtvej?“

Enkra se k němu otočil. „Nesmím to udělat.“

„To je jasný, že ne... ale jestli bys to dokázal?“

„Dokázal.“

Jean nevěřil - Enkra přešel po pláži k místu, kde moře vyhodilo na břeh trosku nějaké bedny, dost silné prkno - to položil na dva kameny, rozmáchl se a udeřil hranou dlaně. Prkno prasklo vejpůl a Jean překvapením vykřikl.

„Tohle jsem viděl v televizi - dělají to Japonci!“

„Náš instruktor je Japonec.“

„Takže... ty jsi ninja, žejo?“

„Ne. To budeme brát až ve čtvrťáku...“

Stáli blízko sebe - Jean si všiml na Enkrově opáleném těle tmavých řádků, splétajících se do složitých ornamentů. Na prsou z nich bylo vytvořeno velké V se středem na hrudní kosti a okraji na ramenou. Uprostřed byl znak tygří hlavy, dost jasně patrné.

„Tohleto je tetování?“

„Ano.“

„To ti píchali bod po bodu? Po celým těle?“

„Ano. Kamennou jehlou a rostlinným barvivem.“

„Jehlou udělanou z kamene? Proč?“

„Teď se většinou používají ocelové jehly. Ale ten kluk, co mi to udělal, byl příznivec tradičních metod.“

„To muselo pěkně bolet...“

„Jako normálně.“

Enkra si zatím svlékl i kalhoty. Zůstal úplně nahý, ale Jeanovi to nepřipadalo nijak divné. Spíš ho překvapilo, že po celém těle má kůži stejnoměrně opálenou, jako kdyby nenosil žádný oděv.

„Ty chodíš doma nahý?“

„Když to jde, tak ano. Je to tak lepší, nic tě neškrtí...“

„A vaši ti to dovolí?“

Enkra jenom pokrčil rameny. Rozkládal svoje věci po skále a zatěžoval je kameny, protože vál dost čerstvý vítr.

„Myslíš, že bych se mohl taky svlíknout?“

„Tvoje věc, ne?“ pokrčil rameny Enkra.

Jeanovi trvalo svlékání trochu déle, ale pak vyždímal a rozložil své věci stejně jako Enkra. Ten si sedl na kámen, sledoval Jeanovo počínání a mlčel. Jean si sedl vedle něho a úkosem ho pozoroval.

„Proč vždycky říkáš, že můžu dělat, co chci?“

„Přece ti nemůžu poroučet, co máš dělat. Můžu poradit, když o to budeš stát. Ale rozhodnout se musíš sám.“

„Já vím. Seš svéprávnej, dělej si, co chceš.“

„Přesně tak.“

„Kdyby to tobě tak někdo řekl, co bys povídal?“

„Já to vím, mně to nikdo nemusí říkat.“

Jean jenom vzdychl. Enkra se pohodlně natáhl - kámen byl vyhřátý, shora do nich pražilo slunce a vítr je příjemně chladil.

„Povídej mi ještě o Leonovi!“

„Co ti mám povídat? Leon byl fajn. Vždycky věděl, co je správný, a řekl nám to. Když jsme se zařídili podle něho, bylo to vždycky dobrý. A vodil nás do bojů proti jinejm...“

„Proti komu?“

„Z druhý strany města je taková vesnice. Tam mají kluci silnou bandu. S těma jsme si toho užili...“

„Hm... brali jste taky trofeje?“

„Co jako? Jo, jestli jsme jim něco vzali na památku? Jo, někdy. Leon měl vynikající nápady. Michellovi, to byl vůdce těch křupanů, jsme jednou sebrali kalhoty...“

Enkra něco zamručel na souhlas. Informaci, že i to viděl před lety v kině, si nechal pro sebe.

„Jenže, teď je Leon v šeredě, a my jsme bez vůdce,“ řekl smutně Jean. „Kdyby tak byl zase s náma...“

„Jak to vypadá v té polepšovně? Myslím zevnitř, zvenku jsem si to obhlédl a dokonce i vyfotil přes mříže.“

„Jednou jsem tam byl Leona navštívit. Normální chodby a pokoje, nic zvláštního. Ale my jsme stejně byli jenom dole v klubovně.“

„Zajišťovací zařízení?“

„Co jako?“

„Mříže, strážní stanoviště, galerie dozorců...“

„Mříže jsou v oknech... a na chodbách, takový veliký. Od stropu až k zemi. Odemykají se...“

„To je v každé věznici.“

„Ty už jsi v nějaké byl?“

„Jo.“

„Já ještě ne - jenom tam. Proč to chceš vědět?“

„Musím promyslet, jak ho osvobodit.“

„Osvobodit Leona? Pustit ho z tý polepšovny?“

„Přišel jsem kvůli tomu.“

Na Jeana to bylo už moc. Vyskočil na nohy. „Ty říkáš, žes přijel jenom kvůli osvobození Leona Devarta? A vůbec ho neznáš?“

„Ano.“ řekl Enkra docela klidně.

„To je teda pěkně divný!“

Enkra čekal, až to Jeanovi dojde a zase si lehne.

„Kdo je to Pasqual?“ zeptal se potom.

„Nevím. Kdo to má být?“

„Někdo, kdo mi napsal dopis. Žádal mě, abych Leona osvobodil. Asi někdo z vaší party, ne?“

„Nikdo takovej mezi náma není.“

„Tak někdo z města. Nebo od konkurence. Z té vesnice.“

„Ani tam není nikdo takovej! Vůbec to jméno neznám!“

„Není to třeba jeho jméno, ale přezdívka...“

„To taky ne. Já přece vím, jak se komu říká! A žádnýho Pasquala fakticky neznám, nikdy jsem to neslyšel!“

„Uvidíme. To se ukáže...“

„Stejně mi to vrtá hlavou. Ty ses vydal sem, do Francie, jenom proto, abys Leona osvobodil? Odkud vlastně?“

„Z jednoho takového ostrova v jižních mořích.“

„Jenom proto, že ti nějakej kluk napsal dopis?“

„Nechtělo se mi sedět doma.“

„Já bych taky nechtěl sedět doma - ale nemám na to, abych někde cestoval. Ty na to asi máš?“

„Umím si sehnat prostředky.“

„Ale stejně. Nic jsi o nás nevěděl - a stejně jsi přišel!“

„Tak nějak se mi to zalíbilo. Věříš na osud, Jeane?“

„Měl bych?“

„Já na osud věřím. Tak nějak se mi zdálo dobré jít sem a udělat to. Nevím, proč to udělám. Ani nevím, co bude dál. Je to hra.“

„Hra? Chceš osvobodit člověka z polepšovny, to už není hra! Já vím, možná se ti to nepovede, ale stejně...“

„Povede se mi to.“

„Ještě nevíš, jak to udělat! Sám jsi to řekl!“

„Zavedeš mě tam. Obkouknu to.“

„A zavřou nás tam oba.“

„Dáme si pozor.“

Jean vůbec nebyl přesvědčen o tom, že je to dobrý nápad. Ale usoudil, že odporovat Enkrovi není radno. A tak jen řekl:

„Takhle tam nemůžeš. V tom svým obleku a s těma vlasama...“

„Jak bych měl vypadat?“

„No... normálně! Hlavně ten účes, ten je moc divnej...“

„Budu mít jinej. A šaty... koupíme. Nebo mi půjčíš.“

„To bych chtěl vědět, co s těma vlasama uděláš...“

„Uvidíš. Nejdřív mi řekni, kdy tam půjdem.“

„Dneska je středa. Návštěvy jsou ve čtvrtek a v neděli. Třeba bysme mohli zítra?“

„Mohli. Potřebujem k tomu nějaké doklady?“

„Já ne, mě znají... ale ty...“

„Má Leon nějaké příbuzné v jiném kraji?“

„Nikdy jsem o žádných neslyšel. Nějakou tetu v Paříži.“

„Dobře. Budu jeho bratranec z Paříže.“

Jean si o tom myslel svoje, ale nakonec souhlasil.

„Půjdem si zaplavat,“ řekl Enkra. „Voda je tu fajn...“

Šly dost silné vlny, ale Enkra se do nich vrhl bez bázně, a plaval mocnými rozmachy paží. Jean mu sotva stačil - když Enkra viděl, že zůstává vzadu, přestal plavat, splýval a čekal, až ho Jean dožene.

„Ty plaveš... jako delfín...“ vydechoval Jean.

„Delfíni mě to učili.“

„Umíš se i potápět?“

Enkra místo odpovědi udělal přemet a zmizel ve vodě. Jean viděl, jak se spouští na dno a prohlíží si tam kameny. Vynořil se a ukázal mu kamínek, který vytáhl.

„Ty bys mohl lovit perly...“ smál se Jean.

„Pomáhal jsem kamarádům lovit perly...“

Když dorazili ke břehu, byl Jean u konce sil, Enkra v dobré náladě. Zase se natáhli na slunce.

„Je něco, co jsi ještě neviděl nebo nedělal?“

„Spousta věcí.“

„Například jsi ještě nikoho neosvobozoval z vězení?“

„To ne. Ale mě už osvobozovali.“

„Ty jsi byl taky v pasťáku?“

„Ano. V Anglii.“

„V kterých jsi byl zemích?“

„V leckterých. Teď naposledy v Řecku a Itálii.“

„Páni... jak ses tam domlouval?“

„Jak se tam mluví.“

„Ty umíš všecky řeči?“

„Ne, jenom ty, které potřebuji.“

„No ne... a bretonsky umíš?“

„Nevím jistě... proč?“

„Ti křupani ve vesnici jsou Bretonci. Když nechtějí, abysme jim rozuměli, melou tou svojí hatmatilkou... My jsme Francouzi, tak jim moc nerozumíme.“

„Možná jim trochu budu rozumět. Bretonština je keltský jazyk. Stejně jako skotština nebo irština...“

„A tomu rozumíš?“

„Kdysi nás to naučil jeden čaroděj. Teď to umíme všichni.“

„To by bylo fajn, umět všechny řeči...“

„Rychle si zvykneš.“

Jean měl pocit, že Enkra se nudí. Nevěděl, proč. Enkra mluvil i jednal maximálně úsporně, spíš se zdálo, že je mu všecko jedno. A měl úžasnou trpělivost - zřejmě čekal, až bude zítra a bude moci jít do polepšovny obhlédnout terén. Jean mu položil ještě několik otázek a dostával na všechno znalecké, vyčerpávající, ale velice lakonické odpovědi. Nakonec to vzdal.

„Co budeš dělat teď odpoledne?“

„Nevím. Co ty?“

„Půjdu se domů najíst. Odpoledne... šel bych do kina...“

„Co hrají?“

„Nějakou gangsterku. Máš rád filmy o banditech?“

„Docela jo, když je to legrace...“

„Ty znáš bandity jistě líp, žejo, takže tě to nebaví. Ale já ještě nikdy žádnýho opravdovýho neviděl...“

„Já už pár jo. Máš pravdu. Půjdu s tebou do toho kina. A jestli na to nemáš, zatáhnu to.“

„Ještě mám nějaký drobný. Měl jsem jít k tomu holiči... poslyš, mám nebo nemám? Ale vážně mi poraď!“

„Počkej s tím, dokud neodejdu. Aspoň těch pár dní...“

„Ty potom odejdeš? Osvobodíš Leona, a půjdeš dál?“

„A co bych tu ještě dělal?“

„Kam půjdeš?“

„Nevím. Kam povede cesta. Kde se mi to bude líbit.“

„Kam chceš vlastně dojít?“

„Nevím přesně.“

„A jak poznáš, že už jsi tam?“

Enkra se rozesmál. „Myslí ti to, Jackie...“

„Jmenuji se Jean.“

„Já vím. Jackie Therlowe je můj nejlepší kamarád. Taky takhle někdy mluví, tak jsem se spletl...“

„Kde je teď ten Jackie? Měl by tu být s tebou, ne?“

„Jackie je tam, kde má být. To já jsem jinde.“

Jean povzdechl. „Bude to chvilku trvat, než se naučím tě chápat. Půjdem domů?“

„Jestli ti už uschly šaty, tak můžem. Moje uschnou hned, jsou na to dělané. Já mám všechno koupací...“

Oblékli se. Vraceli se k městu a Jean sledoval Enkrův plavný vlčí klus, když běžel podle kola.

„Pozval bych tě k nám na oběd - ale našim by ses nelíbil.“

„Nedivím se. Najím se ve městě, viděl jsem tam slušný bufet.“

„Sejdem se potom ve městě?“

„Počkám tam na tebe.“

Jean bydlel na předměstí - Enkra ho doprovodil, chtěl vědět, kde ho může najít. Než došli k domku, rychle se rozloučil a šel.

Jean měl štěstí - doma byla jenom matka, která mu dala ochotně najíst a pak ho zas pustila ven. Proběhl ulicí a sehnal tři kamarády, bývalé členy Leonovy party. Byli to normální předměstští rváči hrubých tváří i názorů, ale když jim povídal o Enkrovi, projevili přání ho poznat. Jmenovali se Pepé, François a Tony - François jméno zkracoval na americky znějící Frank.

Když přišli na náměstí, Enkru tam nenašli a nikde ho neviděli - ale když obcházeli plácek, zaslechl Jean ostré zasyknutí a když se ohlédl, Enkra na něj kýval z úkrytu za rohem. Přiběhli blíž.

„Děje se něco?“ ptal se Jean.

„Támhleten chlapík, co obědvá v kavárničce. Ten tlustej.“

Jean si nechal upřesnit, o koho jde. Ten muž se s chutí živil a zapíjel svůj oběd červeným vínem. Vypadal spokojeně a velmi dobromyslně.

„Co s ním je?“

„Nesmí mě vidět. Sakra, co ten tady dělá?“

„Kdo je to?“

„Hrubá šarže naší tajné služby. Ale kde se tu ke všem čertům mohl vzít? Kluci, pomozte mi ho šmírovat! Nesmí mě ani na chvíli vidět, nebo bude průser...“

„Mohl by ti ublížit?“

„To ne. Ale mohl by o mně rozkecávat, že jsem tady a to já nechci. Počkáme, až se nají a pak ho budeme sledovat. Umíte sledovat člověka, aby vás neviděl?“

Kluci se dívali jeden na druhého. Jean sice tvrdil, že to zvládnou, ale po pravdě řečeno, nebyl o tom tak docela přesvědčen. A divil se, co se to stalo s Enkrou - bylo po jeho lhostejnosti a klidu, byl vzrušený, oči mu svítily a vypadal, jako by se skvěle bavil. Sedli si na zem a jeden z kluků sledoval přes roh toho spokojeného strávníka.

„Začínám si myslet, že ten chlap hledá mě. Ale divím se, že na to poslali zrovna jeho. Roger Monroes není zrovna jeho největší obdivovatel, i když na válečné noze spolu taky nejsou. Čert ví!“

„Kdo věděl o tom, kam jedeš?“

„Nikdo... tedy, mohl to vědět Jackie, jestli se hrabal v mé poště. Nebo...“ Enkra se najednou zamračil a kousl se do rtu. „Sakra, udělal jsem chybu! Už vím, kdo to věděl - Kate, Jackova sestra! Četla si moji poštu!“

„Myslíš, že by to vykecala?“

„Ještě hůř! Kate je teď u Asthry, to je princezna z Ironu, čarodějka. Mike k ní často chodí, asi se tam sešel s Kate a ona si vzpomněla na tohle město. A tak Mike přijel a hledá mě...“

„A proč tě vlastně hledá?“

„Protože je to jeho práce. Dostal úkol od Rogera nebo od Lery, nebo je to vlastní iniciativa, to nevím a nic mi po tom není. Ale stejně bych nerad, aby mě chytili předčasně.“

„Co budeš dělat?“

„Dám si zatracenej pozor, aby mě neviděl. A budeme zachovávat tu nejpřísnější opatrnost. Nikdo mě už nesmí vidět. Do toho kina se nejde, radši se budem schovávat celej den v lese nebo ve skalách. Mika sledovat... sakra!“

„Bojíš se ho tak moc?“

„Ale ne! Ale když mě dokázal najít on, dokáže to i Roger! A jestli to dokáže Roger, tak jsem prohrál, chápeš? A budu mu muset splnit nějaké přání!“

„Jaké přání?“

„Nevím, z toho mám právě strach. Nevím, co si vymyslí, ale nebude to nic příjemnýho, natolik Rogera znám. Je mazanej a vymyslí vždycky něco, co by vyhovovalo jemu a ne mně. Kdybych mu dokázal zmizet, vyhrál bych já, a pak by viděl!“

„Ještě se můžeš ztratit. Ještě tě ten chlap neviděl!“

„Neviděl, všiml jsem si ho dřív... ale stejně se to dozví, když je tady! Škoda, že musíme čekat až do zítřka!“

Seděli a přemýšleli. Nikoho nic chytrého nenapadlo, ostatně kluci skoro nechápali, v čem je problém. Až pozorovatel oznámil, že muž dojedl, zaplatil a vstal.

„Sleduj ho opatrně dál. My zdrháme!“ rozhodl Jean.

Zmizeli v boční uličce - jeden z kluků zůstal na náměstí, dával pozor a po chvíli na ně kývl. Druhý tam doběhl, chvíli mluvili a první se vrátil.

„Četl si jízdní řády autobusů a něco si psal do notesu. Ale prohlížel všechny, nevím, kam chce jet...“

„Mike si pořídil notes, to je úspěch,“ mávl Enkra rukou. „Obvykle si dělá poznámky na zadní stranu pohlednic. Kam šel?“

„Chodí po městě a rozhlíží se. Chodí hodně pomalu...“

„Rozhlíží se... viděl tě?“

„Myslím, že ne. Nevšímal si mě...“

„Hm... budete se střídat ve sledování. Víš, jak?“

„Jasně. Jeden ho nechá, druhej ho převezme. Přece chodíme do kina a koukáme na detektivky v televizi...“

Enkra to schválil. Kluky to bavilo, tak se pomalu přesunovali za tím člověkem a sledovali, co dělá. Vlastně, nedělal nic. Prohlédl si program kina, koupil si noviny a prolistoval je na lavičce. Občas zvedl hlavu a rozhlížel se. Pak vstal, šel pomalu ulicí do přístavu, tam se zastavil a pozoroval delší dobu lodě. Prošel tržnicí, teď už dost opuštěnou, největší nával byl ráno. Kdyby Enkra netrval na tom, že ten člověk je nebezpečný, vůbec by je nenapadlo ho sledovat, nedělal nic podezřelého.

„Nenecháme toho?“ Frank se už začínal nudit.

„Necháme. Ale nejdřív potřebuju vědět, kde bydlí. Musíte ho sledovat až domů!“ rozhodl Enkra.

„Ale to je hrozná nuda! Kdyby aspoň něco zajímavýho dělal!“

„Ty myslíš, že to není zajímavý? Chodí sem tam a nedělá nic. Co myslíš, že teda opravdu dělá?“

„No... to nevím! Fláká se, jako všecky lufťáci.“

„Hledá mě. A hned tak toho nenechá. Jenže nevím, proč mě hledá tak nápadně. Je to trochu divný. Neviděli jste někde poblíž chlápka s kudrnatejma vlasama, hezkým ksichtem a koženou bundou? Může mít taky čapku jako jockey nebo moderní džínovej oblek...“

„Ne, neviděli. Kdo to má bejt?“

„Kapitán Sid Hawker, jeho pobočník. Bere ho s sebou, když jde do nějaké akce. Ale Sid teď povýšil, možná to nechal někomu mladšímu, toho já nebudu znát...“

„S nikým nemluvil, kromě místních lidí.“

„Divil bych se, není blbej. Pořád sledovat dál!“

Tak ho sledovali dál. Muž prošel přístavem, pak šel podél moře a sledoval, co se kde děje. Trochu se zajímal o partu dětí, které si hrály na břehu, ale hned toho nechal. Pořád se rozhlížel.

Nakonec se vydal podle moře směrem do vilové čtvrti, prošel ji a zamířil k pensionu vdovy Fresnellové. Sledoval ho Pepé; odvážil se přijít dost blízko, aby zjistil, kam se ztratí.

Ve chvíli, kdy Pepé pochopil, že to přehnal a ocitl se sledovanému nebezpečně blízko, se muž otočil, usmál se a kývl na něj: „Pojď sem!“

Pepé zaváhal. Ale řekl si, že kdyby utekl, mohl by vzbudit jeho pozornost. Přiloudal se blíž.

„Řekni mu, že o něm vím, že se nemusí schovávat. Včera nechal na náměstí svou motorku a já ji viděl.“

Pepé zamrkal očima. „Motorku? Jakou motorku?“

„Hondu Turbo 500. Tu, co si koupil za ty prachy z Neapole. Prohlídl jsem ji a napsal si číslo, i když ho může vyměnit. Pamatuju si tebe i ty dva druhý. Taky toho, kterej vám velí. Jeho jsem ještě neviděl, ale umím si ho docela dobře představit.“

„Ale... koho?“

„Toho cizího kluka. Nevím, jaký vám řekl jméno, takže ho nebudu shazovat. Ale dáš mu ode mne lístek.“

„Jakej lístek?“

Muž vytáhl zápisník a tužku. Chvíli psal, pak vytrhl ten list a podal Pepému. Ten na něj jen mrkl a zjistil, že to není písmo, ale jakési klikyháky.

„Že ho nechám pozdravovat. Ať dává pozor.“ řekl ten muž a šel.

Pepé přinesl Enkrovi lístek a vzkaz. I když ho trochu popletl, protože byl dost vykulený. Enkra si jen povzdychl.

„Je to špatný?“ zeptal se Jean.

„Kapitán Sid mi vykládal: »Jeden můj kámoš, nějakej Wayne McGlouskie z Talbingo v Austrálii, se jednou vsadil v Durbanu s krokodýlem, že přeplave řeku rychlejc. Tenkrát to vyhrál ten krokodýl. Mám pocit, že můj kámoš udělal ňákou blbou chybu...«“

Kluci se zasmáli, ale Jean řekl: „A co?“

„Myslím, že jsem na tom jako ten Sidův kámoš. Udělal jsem nějakou blbou chybu. Nechal jsem včera stát motorku ve městě, on ji viděl a mě asi taky.“

„Ty máš motorku?“

„Ukážu vám ji. Mám ji schovanou v lese.“

„Co ti píše?“

Enkra přečetl: „Jmenuji se dr. Jacques Merciér a bydlím u vdovy Fresnellové. Chceš-li se se mnou setkat, najdeš mě buď ráno na procházce u moře, nebo za mnou kdykoliv během dne pošli jednoho z těch kluků, co mě celé odpoledne šmírovali. Kdybys potřeboval peníze, mám krytí na sto tisíc franků.“

„Myslel jsem, že ho znáš...“ řekl Jean.

„Znám jeho, jeho jméno ne. On taky říkal, že neví, jak jsem se představil. Můžeme používat různá jména. Například já jsem taky japonská turistka Kamiko Watanabová...“

„Ty se přestrojuješ za holku?“

„Někdy je to potřeba. Takže to vypadá, že ví všechno. Jenom ne to, co budu dělat dál. I když je možné, že ví i to...“

„Co uděláš?“

„Provedu, co chci, ale s maximální opatrností. Nasadím svou nejlepší formu, aby po mně nezůstala žádná stopa. Pomůžete mi?“

„Jasně!“ slibovali jeden přes druhého. „Tobě vždycky!“

„Fajn,“ Enkra obrátil oči k nebi. „Moc bych potřeboval vyřadit na zítra Mika z činnosti. Kdyby se tak chtělo nebe smilovat a poslalo mu něco do cesty, co by ho zdrželo...“

„Mohl bys mu něco udělat sám!“ navrhl Jean.

„To ne, to by nebyla poctivá hra. Něco bych sice zkusit mohl, ale nesmělo by to bejt nic nečestnýho, chápeš?“

„Tak co teda uděláš?“

„Nevím. Mám draka štěstí. Třeba mě štěstí neopustí.“

„A když jo?“

Enkra zkřivil obličej a nakrčil nos.

„Potom jsem plaval pomalejc než ten Sidův kámoš v Durbanu.“

Vnučka z Paříže

Doktor Merciér seděl v salonu a četl noviny, když zaslechl motor automobilu, který někdo nelidsky týral. Když vyhlédl, zjistil, že motor patří k červenému sportovnímu automobilu, snad některému typu Mercedes. K autu patřila taky něžně vyhlížející plavovláska, která se snažila tím autem prorazit bránu, a když se jí to nepodařilo a zastavila na pár centimetrů od betonového sloupku, aspoň zahrála na klakson fanfárovou melodii.

„Je někdo doma?“ rozkřikla se, když se nikdo neobjevil.

Doktor Merciér usoudil, že je třeba, aby se ukázal.

„Dobré odpoledne! Copak si přejete, slečno?“

Dívka se na něj podívala s netajenou nechutí. Nepovažoval se sice za krasavce, ale aby na něj někdo pohlížel jako na něco, co zrovna vylezlo z kanálu, to si snad nezasloužil.

„Neměla jsem na mysli zrovna vás, pane! Co tu děláte?“

„Bydlím. A vy, slečno?“

„Taky tady budu bydlet. I když, jak vidím, by bylo lepší, abych to otočila a jela zas, odkud jsem přišla, ne?“

„Dům stačí pro oba,“ řekl vlídně. „Otevřu vám bránu...“

„Nemusíte se obtěžovat! Kde je babička?“

„Paní Fresnellová šla nakoupit,“ řekl čím dál laskavěji. „Soudím, že si hodlá při té příležitosti popovídat se svými přítelkyněmi, takže se vrátí později...“

„To se dalo čekat, že se bude chlubit,“ řekla dívka a protože jí doktor otevřel zatím bránu, vjela dovnitř. Vysedla a vyndala z kufru svoji cestovní tašku, dost malou na dívku tak elegantní.

„Pravděpodobně tu trávíte svoji dovolenou. Jen mi není jasné, co jste zač. Bankéř, továrník, rentiér nebo něco z té pakáže?“

„Vy máte něco proti osobám požívajícím bohatství? Dovolte, abych se představil. Doktor Jacques Merciér.“

„Těší mě. Simone Fresnellová. Tak doktor... no, doktora už jsme tu taky měli. Chirurg nebo internista?“

„Psychiatr, když už to musíte vědět.“

„Páni! Doktor Cvok! No, to už teda babička přehnala. Já moc rozumu nemám, ale že bych potřebovala zrovna psychiatra, tak moc jsem se snad ještě nezcvokla!“

„Paní Fresnellová zřejmě nemyslela zrovna na vaše zájmy, když mě přijala pod svou pohostinnou střechu.“

Dívka Simone na něj hleděla s pohrdáním a nenávistí.

„Já vím nejlíp, na co myslela, když vás sem brala. No, co se dá dělat, dobrovolně asi nepotáhnete, kam patříte. Zkusím to s vámi vydržet, ale říkám vám na rovinu, že z toho nebude nic kloudnýho! A ani bych vám to nepřála, vypadáte dost bezbranně.“

„A co by mělo být?“

Simone nejdřív vešla do domu a zamířila do salonu. Svoji sportovní tašku hodila na zem a ještě do ní kopla, čímž ji dopravila ke dveřím pokoje, který jí byl zřejmě určen. Svlékla bundu a hodila ji za taškou. Pak si sedla na stůl.

„Asi bude lepší, když to řeknu na rovinu, abyste věděl už od začátku, na čem jste. Moje babička trpí fixní ideou, že je mi kdovíjak špatně, když nemám komu prát spodky a štupovat ponožky. A proto si sem zve všelijaký pracháče dost hloupý na to, abych si je vzala a vytahala z jejich naditých prkenic celoživotní úspory. A vy jste, jestli vám to nedošlo, nejnovější model!“

Doktor Merciér se posadil mnohem pohodlněji do křesla a poslouchal se značným zájmem. Pak se usmál. „Asi se mýlíte - zatím ještě nepadla zmínka o vás ani o tom, že bych si vás snad měl vzít...“

„Ale už vás jistě vyslechla a otaxírovala, na kolik byste přišel, ne? Nemyslete si, že jste si náš pension vybral jen tak náhodou. Ta stará čarodějnice má podplacený ve městě všecky číšníky, zprostředkovatele a podobný lidi, aby jí posílali vhodný chlápky. Asi jste se zdál vhodnej...“

„Co se dá dělat,“ povzdychl si doktor Merciér. „A vy jste zásadně proti všem mužům, nebo jenom proti mně?“

„Všichni mužský stojej za stejný...“ zarazila se. „Zkrátka, žádnej z nich nestojí za to, abych si o něj opřela kolo. Včetně vás. Takže zapomeňte, a zanechte všech nadějí!“

„Jsem rád, že to vím. Jste si jistá, že znáte dost mužů, abyste to mohla kvalifikovaně posoudit?“

Simone na něj chvíli překvapeně zírala. Pak zaklela, zvedla se a odcházela, aniž by co dále řekla. Jen tak v běhu sebrala svoji tašku a bundu a práskla za sebou dveřmi. Doktor Merciér slyšel, jak se zamyká v koupelně a po chvíli pouští vodu.

Paní Fresnellová přišla asi za hodinu na to a byla velice překvapena, když viděla na zahradě auto.

„Ach bože, to je naše Simone,“ vzdychala a pobíhala sem a tam s přičinlivou starostlivostí. „Ani jsem nevěděla, že sem přijede strávit prázdniny! Víte, to je moje vnučka, dcerka po nebožtíku synovi! Má v Paříži moc dobré místo v jedné bance, moc dobré místo, ale mám s ní veliké starosti... je ještě tak nezkušená a tak málo zná život...“

Doktor Merciér poslouchal s přívětivým úsměvem její stesky a přemýšlel nad svými věcmi. Simone mu nepřipadala nezkušená a neznalá života; soudil, že kdyby slyšela svou babičku, asi by protestovala, ale nechal si to pro sebe.

Večeře byla společná - Simone se chovala společensky, to jest mluvila málo a nesnažila se nikoho urážet, dokonce ani doktora. Většinu konverzace obstarala vdova Fresnellová, která bez nejmenší stopy únavy zpovídala svoji vnučku, a jak se něco dozvěděla, hned to s komentářem vykládala doktoru Merciérovi, jako kdyby neseděl vedle a neslyšel to sám. Byl to velmi příjemný večer, který se vdově Fresnellové velmi líbil - ti dva druzí se spíš nudili a proto když doktor podotkl, že je Simone asi unavená a šla by radši spát, dívka rychle přisvědčila a během půlhodiny se na lože odebrali všichni.

Doktor Merciér měl rád ranní procházky. Probouzel se velmi časně a hned, jak se probral, měl ve zvyku se obléci a vyrazit ven. Prošel se po pobřeží nebo zašel do města, než se probudila paní Fresnellová a připravila snídani, už byl zase doma, ve výborné náladě a při chuti. Tohle by vdově celkem vyhovovalo, ale Simone o tom nevěděla a nemohla to zahrnout do svých plánů.

Také tohoto rána vstal doktor brzy, oblékl se a vyšel si na procházku po útesech. Když se asi po hodině vracel, příjemně prochladlý, protože nahoře dost foukalo a ráno bylo chladné, zjistil, že se někdo už koupe - a když přišel až ke břehu, viděl, že je to Simone. Doktor stál nahoře na skále nad pláží - Simone ho viděla, zamávala na něj a volala, aby šel dolů. Slezl namáhavě po strmé stezce na pláž a ona v téže chvíli vyšla z vody.

Bylo to trochu zvláštní setkání, protože Simone nepovažovala za potřebné v tuhle dobu nosit plavky. A protože to byla dívka překvapivě dobře rostlá, byl na ni příjemný pohled a doktor Merciér se pochopitelně rád podíval. A kupodivu, Simone to vůbec nevadilo a zdálo se, že to není poprvé - už proto, že byla stejnoměrně opálená po celém těle.

V bezprostřední blízkosti dal doktor najevo, že mu přítomnost neoděné dívky působí rozpaky.

„No, co je?“ zeptala se. „Snad jste už někdy viděl některou svoji pacientku svlečenou, ne?“

„Samozřejmě - ale nejsem si jist, zda vám to nepůsobí nějaké nepříjemné pocity...“

„Proboha, přestaňte žvanit a pomozte mi se otřít!“ hodila mu froté ručník. „Víte, jaká je zima?“

Stulila se mu do náruče, on ji zabalil do ručníku a třel jí ramena a záda, protože to považoval za společensky únosné. Simone asi měla jiné představy, protože řekla:

„Pořádně, nejsem z cukru! Jako když mi chcete sedřít kůži z těla - nezblázním se, když trochu přitlačíte!“

Takže se snažil, aby ji pořádně vydrhl - když to bylo u konce, Simone se oklepala jako pes a pořád ještě nahá se posadila na kámen. Usmívala se přívětivěji než včera.

„To je hrozně fajn, takhle se po ránu vykoupat! Rozhodla jsem se, že budu žít zdravě. Brzo půjdu spát, ráno brzo vstanu, vykoupu se ve studené vodě. Budu jíst pravidelně a vydatné věci, budu pít jen věci bez alkoholu a nebudu kouřit. Je to tak dobře?“

„Velice dobře. Všechno jsou to zásady, které vám jistě pomohou upevnit zdraví...“

„Dej Bože! Už jsem z toho celá zničená - jenom ta dovolená u moře mě ještě může zachránit! Nervy mám nadranc...“ potřásla hlavou a pak si uvědomila, s kým to mluví. „Což ovšem neznamená, že bych potřebovala psychiatra!“

„Neodvážil bych se si to myslet! Podle mého jste velmi příjemná a sebejistá dívka, která je určitě duševně zcela zdravá. Dokonce soudím, že jste na tom líp než mnozí, kteří si to myslí...“

Simone se rozesmála. Zvedla se z balvanu a začala shledávat na břehu svoje věci. Doktor Merciér našel horní díl jejích plavek, zvedl jej a podával jí ho.

„Jo - a budu se koupat bez plavek, nosit džínsy a tričko bez podprsenky, nebudu se malovat a zapomenu na všechnu tu kosmetickou parádu. To je taky zdravé?“

„Pro vás jistě.“ kývl hlavou doktor.

Přistoupila blíž. „Hele, to si budem pořád vykat jako dva blbci? Přece ještě nejsme tak staří...Já jsem Simone...“

„Jacques.“ řekl doktor a podal jí ruku.

Místo toho ho políbila na tvář. „Moc se mi to k tobě nehodí! Jacques, to je takové vyloženě solidní jméno. A ty přeci nejseš jen obyčejný solidní člověk, nebo jo?“

„Nevím, jaký jsem.“

„Solidní občan by se pohoršil, kdyby mě viděl nahou. Nebo se schoval za balvan a zíral, jak se převlíkám. Ale nešel by ke mně a netvářil by se tak klidně, jako kdybych byla jeho dcera!“

„Těžko říct, co by udělal solidní člověk. Já nezastírám, že se mi líbíš. Jsi velice krásná dívka, dokonce mám podezření, že být nahá je ti příjemné...“

Opět se rozesmála. „Babička ti říkala, že dělám v Paříži, žejo. Víš, co tam dělám?“

„Nějaké dobře placené místo v bance...“

„To zrovna! Striptérku v jednom baru na Pigalle. Svlékám se pro potěšení hostů, k jejich velké radosti. Co ty na to?“

„Myslím, že s tímhle tělem si to můžeš dovolit.“

„Chodíš taky do barů, kde se svlékají dívky jako já?“

„Málokdy. Většinou jenom pracovně.“

„To jsem si myslela. Ty nejsi ten typ... ostatně, nevypadáš na to, že bys byl ochoten platit to vstupné, které dávají muži, aby mě viděli nahou...“

„Kdybych tě znal... až zase přijedu do Paříže, půjdu se na tebe schválně podívat!“

„Abych ti snad dala adresu, žejo? Jinak bys nepřišel, to je jasný... A stejně nepřijdeš, to se pozná! Ty nejsi člověk, který se poflakuje po barech. Spíš bych hádala na nějakého aktivního koníčka, ale nevím jakého. Ještě budu přemýšlet. Ale něco s tebou není v pořádku...“

„Když myslíš...“

„Budu myslet,“ Simone ho vzala za ruku a podívala se na hodinky. „Jej, poběžíme! Počkej, hned budu oblečená...“

Měla pravdu. Zabalila se do koupacího pláště, plavky strčila do kapsy, ručník si hodila přes rameno a sandály nesla v ruce. Doktor Merciér projevil snahu vzít jí alespoň ten ručník a sandály, ale odmítla.

„Co budeš dělat přes den?“ ptala se. „Nudit se?“

„Přemýšlel jsem... chtěl jsem si vyjet do okolí. Zajímá mě město Saint-Malo, odtud je to kousek... snad tam pojedu.“

„Saint-Malo je hnízdo plné turistů a všelijakých pitomců, a místní lidi se snaží vnutit jim vzpomínky na svoji pirátskou minulost, která už dávno není pravda! Je to ospalá a hloupá díra a nevím, co bys tam chtěl.“

„Taky nevím, ale chci se přesvědčit osobně.“

Simone našpulila rty jako vzdorovité děcko, a zmlkla.

Paní Fresnellová je uvítala s nadšením a hned prostírala. Doktor Merciér byl zvědav na ranní noviny a taky na novinky, které přinesla z města. Už se stačila projít po trhu a popovídat si s ostatními městskými klepnami, takže se dozvěděl mimo jiného, že se zbláznil starý holič z předměstí Prevôt.

„Zbláznil?“ zajásala Simone, když to slyšela. „To je něco pro tebe, Jacquesi, ne?“

Vdova Fresnellová se na ni podívala káravě, že mu tyká.

„A proč myslíte, že se zbláznil?“

„Povídá něco o nějakým klukovi, kterej má černej pás karate a zmlátí svýho soupeře tak rychle, že si to nikdo nestačí ani prohlídnout. Prej byl u něj v krámě, ale stříhat se nenechal. Naopak, nosí vlasy dlouhý jako holka...“

„Všechno je možný,“ nevzrušil se doktor.

„A co to má bejt za kluka?“ ptala se Simone otráveně.

„Těžko říct. Prevôt ho odhaduje tak na čtrnáct, patnáct. Má takový zvláštní chování - jako kdyby pohrdal Prevôtem i vším, co s ním má něco společného...“

„Nedivím se mu,“ řekla Simone. „Když jsem byla malá holka, nechala jsem se jednou od něho přistřihnout na léto. Udělal mi ofinu samej zub. Vypadala jsem jako debil.“

„A co se dělo ještě?“ ptal se doktor.

„Prevôt už nic neví. Prý odešel s nějakým jiným klukem, pak už ho neviděli...“

„Aha.“ řekl doktor a přestal o tom mluvit. Paní Fresnellová obrátila pozornost k místnímu lékárníkovi a slečně z pošty a začala probírat jejich milostný vztah, známý celému městu.

Sotva bylo po snídani, Simone vyskočila a odběhla. Vrátila se za deset minut, v odřených džínách sotva držících pohromadě a tak těsných, že by do nich už nedostala ani sirku, a v bílém tričku s obrázkem kačera Donalda. Taky to tričko ji těsně obepínalo a jak slíbila, neměla podprsenku.

„Tak co je, jedem?“ zeptala se zvesela.

„Kdo, proč a kam?“ tázala se paní Fresnellová.

„Jacques chtěl jet do Saint-Malo. Je to sice blbost, ale já jsem připravená vyrazit. Nebo se převlíkneš?“

„Hned přijdu,“ řekl doktor. Odešel do svého pokoje, ale nepřevlékl se, neboť se vrátil během minuty. „Netušil jsem, že chceš jet se mnou! Připadalo mi, že se ti to město nelíbí...“

„Líbí - nelíbí... mám se nudit tady nebo tam, to je jedno. To sis nemohl vzít na sebe něco rozumnějšího?“

Doktor měl bílou košili a sako a soudil, že je v pořádku. Simone si myslela něco jiného. „Vypadáš jako paďour! Já ti seženu něco co k tobě líp půjde, abys mi nedělal po světě ostudu!“

„Ale Simone,“ řekla paní Fresnellová. „Nesmíš být na pana doktora tak drzá! On přece ví sám nejlíp, co je správné...“

Simone ji políbila na tvář. „Starost o pana doktora ponech laskavě mně, milá babičko. Přišel sem, aby si odpočinul, ne pokračoval v tom, co dělal doposud. Se mnou si odpočine, to zaručuju. Jdem, Jacquesi?“

Vyšli na zahradu, Simone vlezla do svého sporťáku a zatůrovala motorem. Zdálo se, že chce motor zničit.

„Aspoň mi snad otevři bránu, ne?“

Doktor otevřel bránu, Simone zařadila trojku a rozjela se. Když si uvědomila, že na trojku se nerozjíždí, pověsila se na řadicí páku a narvala tam zpátečku. Doktor zavíral bránu, skočil velkým obloukem do záhonu macešek a zakryl si hlavu rukama, ale Simone jenom nezřetelně škrábla zadkem o branku a zastavila.

„Co je? Copak myslíš, že na tom nemám brzdy?“

Doktor Merciér vstal, oprášil se a zavřel branku. Pak si vlezl vedle ní a kroutil hlavou. „Máš skutečně nekonvenční způsob startování...“

„Maličkost,“ řekla a zapnula stěrače, ač nepršelo. Potom znovu nastartovala a zařadila správně jedničku.

„Máš zataženou ruční brzdu.“ informoval ji.

„Vidím! K sakru, tohle je pitomý auto, nikdy si nezvyknu, jak je tu všechno sestavený dohromady...“

„Máš ho dlouho?“

„Čtrnáct dní. Předtím jsem měla Lancii. Řídil jsi někdy Lancii? Fantastická kára. Kdyby víc vydržela, mohla jsem s ní jezdit dodnes...“

„Opotřebovala se?“ zeptal se nejistě.

„To ani ne - zůstala jsem s ní trčet v jednom plotě u Arles. Dneska dělají ty auta z hrozně slabýho plechu, stačí se někde otřít a hned se to mačká jako harmonika... tohle bude taky takovej aušusovej plech...“

Doktor se chytil řídící desky. „Proboha, jenom to nezkoušej tím, že prolítneš nějakým plotem! Rád bych dnešní jízdu přežil ve zdraví...“

„Ty seš stejnej zbabělec jako všichni ostatní mužský! Já přece chci taky přežít, ne? Já už jsem měla všelijakejch havárií, a při tom jsem pořád ještě naživu a nezraněná. Ani si nemůžu dovolit žádný zranění - jak by to vypadalo, kdybych měla všelijak po těle jizvy jako nějakej přístavní rváč?“

„To máš pravdu,“ smál se doktor. „Normálně zaměstnaná žena schová ledacos pod šaty, ovšem to ty nemůžeš...“

Simone se potěšeně usmívala. Byla hrdá na svoje krásné tělo a byla si taky vědoma, že si toho každý muž musí všimnout. Soustředila se na jízdu a předjela nějakého nového Peugota velmi odvážnou myškou přes souvislou bílou čáru.

„Pro boha živýho...“ vzdychl doktor Merciér upřímně.

„O co se vsadíš, že předjedu každýho, kdo se nám bude motat do cesty?“ řekla velmi zvesela.

„Nikdy se nesázím,“ řekl znepokojeně. „Ale přesto bys měla mít trochu rozumu. Ta silnice není jenom tvoje...“

„Kdo se plazí jako šnek, nemá mi co překážet...“

„Ty chceš to auto skutečně rozsekat? Poslechni, to tvoje svlékání musí být docela dobře placený, když máš na opravy a na nový auto pokaždý, když to starý rozbiješ...“

Simone se usmála, dost pohrdavě. „Ty myslíš, že to platím ze svýho? Pcha! Na co by potom byli chlapi?“

„Jaký chlapi?“

„Ty pracháči, co jsou tak v balíku, že nevědí, za co by ty svý miliony dali. Takovej je ještě rád, že mi může koupit pěkný auto, abych se na něj pěkně usmála...“

„Takže, ty se nejenom předvádíš na jevišti, ale sem tam se i k někomu šikovně přitřeš, žejo?“

„Chceš říct, že jsem kurva?“ Simone pustila volant a začala šermovat rukama, což bylo v té rychlosti o život, takže doktor urychleně chytil volant sám. „Podle mýho je kurva ta, která jde s každým, kdo zaplatí. Já teda ne, já si pěkně vybírám a vyberu si jenom toho, kdo je mi sympatickej! To je snad něco jinýho!“

„To je skutečně něco jinýho.“ Doktor si oddychl, protože už zase držela volant sama.

„Třeba budeš pohoršenej z důvodu uražený morálky?“ posmívala se. „Slušná dívka by takhle mluvit neměla, co?“

„Já nemám žádnou morálku. Ostatně, je to tvoje věc.“

„A nemysli si, že nevím, co je to čistá a nezištná láska! Zrovna teď jsem jednu... skončila. To byla doopravdy čistá láska, ten kluk byl študent a neměl ani šesták. Sebrala jsem ho na ulici, beze mě by tam chcípnul hlady jako pes!“

Přesto její hlas nezněl nijak zvlášť bezstarostně; spíš to vypadalo, že má na toho študenta pěkný vztek.

„Někdy se stane, že jeden to považuje za čistou lásku, a druhej si toho nedovede vážit.“ řekl doktor opatrně.

„Přesně tak!“ Simone zas zvedla ruce z volantu a chytla se za hlavu, aby ukázala svoje zlomené srdce, ale tentokrát auto ovládla dřív, než po něm doktor sáhl. „Byl to zkrátka darebák, jako všichni chlapi, se kterejma jsem se kdy setkala. Ty seš psychiatr, ty bys mi to mohl vysvětlit. Proč je každej chlap, kterýho já v životě potkám, syčák?“

„K takové věci bychom se měli sejít někde jinde, než tady v autě...“ Doktor Merciér zřejmě neviděl rád její výbuchy citů při řízení, hlavně při zběsilém předjíždění.

„Já vím. Takovej ten gauč, co máš v ordinaci. Já bych si na něj lehla a povídala, co by mi slina přinesla na jazyk... jenomže, já si ráda povídám v autě. To se pěkně mluví a navíc mi druhej moc neodporuje...“

„Nedivím se. Má strach, že bys ho zabila.“

Simone ohrnula nos. „Hele, tak schválně, vysvětli mi to! Do ordinace mě nedostaneš, tak ordinuj tady!“

„To bys mi musela vyprávět víc! A proboha, nech ruce na řízení, neobracej se ke mně a dívej se na silnici. Teď jsi málem přejela toho kluka na kole!“

„Ještě jsem nikdy nikoho nepřejela. A že sem tam do něčeho narazím, to ničemu nevadí. Já se znám se zástupcem pařížskýho prefekta, ten by mi to vyžehlil...“

„Fajn. Tak povídej, já budu mlčet.“

„Můžeš mi do toho mluvit, já to mám ráda. Když ti něco nebude jasný, klidně se zeptej.

Tak, začalo to, když mi bylo patnáct, ten kluk byl tady odtud, z městečka. Já byla hodná holka, to bys ani neřek. Do těch patnácti jsem se ani s nikým nepolíbila. Jenomže, on mě pozval poslechnout si nějaký desky Beatles. A Beatles jsou fajn muzika, moc se mi líbila. Taky mi dal něco napít, potom mě svedl. Ani to za moc nestálo, já jsem se víc bála, než abych to vychutnala. Byla jsem ještě blbá holka, vůbec jsem nevěděla, proč se to dělá. Styděla jsem se, že se musíme dotýkat tak ošklivým koncem těla.“

Projela nějakou vesnicí, aniž by zmírnila. Lidé jí uskakovali z cesty a hrozili za ní pěstmi.

„A víš, že mě to dost dlouho drželo a nechtěla jsem s nikým nic mít? Až na škole, to jsem studovala na gymplu. Byl tam mladej profesor, moc se mi líbil. A ten teprve mě naučil, co a jak se dělá. Já byla mladá žába a myslela, že se do mě zamiloval a že si mě vezme. Jeho žena byla stará semetrika, bylo jí skoro třicet - mně sedmnáct, takže jsem ji považovala za vykopávku. On říkal, že jeho žena na to přišla a že se se mnou musí rychle rozejít, protože by mi mohla pokazit život. A za týden jsem ho potkala se svojí kamarádkou, vedl se s ní zrovna tak, jak chodil se mnou! Chápeš tu zradu? Udělal to kvůli ní...“

„A vzal si tu kamarádku?“

„To tak ještě - nechal ji taky, a našel si zas mladší. A to chudinka Florence byla ještě panna, když ji dostal. To já už ne! Ale zato mě naučil, co krásnýho se dá zažít v posteli. Pak už jsem neměla žádný hloupý zábrany...“

„Proboha! On byl na hlavní!“

„Cože?“

„Jak jsi vlítla před ten náklaďák! Kdyby nezabrzdil, mohl nás rozšrotovat, vyjeli jsme z vedlejší cesty...“

„Ten? Na to by mu nestačil dech, podívej se, kde je! Ten by nás nedohnal, ani kdyby si dal do zadku vrtuli!“

„Simone, proboha, nech těch nesmyslů a jeď opatrně! Já si chci ten tvůj příběh vyposlechnout do konce!“

„Taky jo! Kde jsem přestala? Aha, u Armanda. To byl moc krásnej chlap... jenže syčák, jak už jsem řekla. Ale aspoň mi dával dobrý známky, takže jsem mohla do Paříže na universitu. Chtěla jsem studovat práva nebo sociologii...“

„Ani nevím, že máš vysokou školu...“

„Mám jenom dva semestry. Vlastně jeden a půl. Na škole mě jeden kluk přivedl do jinýho stavu. Jo, vynechala jsem dva nebo tři, který nestojej ani za zmínku, ale to snad nevadí? Tak, to byl Hubert. Byl z Alsaska, měl modrý voči a světlý vlasy... no, zkrátka Němec. Nenávidím bosche, od tý doby. Nejseš Němec?“

„Trochu jo, ale jen docela malinko. My Švýcaři...“

„Jo, jasně. Tak, s tím jsem žila nějakou dobu dokonce v jeho ateliéru. Byl malíř a maloval mě, tak jsme se seznámili. Namaloval dva nebo tři moje obrazy, ale neprodal nic. Zato mě stačil zbouchnout...“

„Proboha, závory!“

„My projedem, co se bojíš? Ještě je daleko!“

„Mohl nám těma šraňkama roztřískat střechu!“

„Chm! Tak teda, Hubert mě přived na mlíko, jak jsem řekla. Já měla hroznej strach se s tím vrátit domů, tak jsem si nechala pomoct od jedný báby. To jsem asi neměla dělat, jenomže Hubert neměl na pořádnýho doktora. Všechno propil nebo za to koupil ty svý barvy. A když jsem mu řekla, že nemám z čeho žít, dohodil mi místo v jednom baru. Tam jsem začala s tím striptýzem, a vypracovala jsem se až na špičku. Jsem jedna z nejlepších tanečnic v Paříži, važ si toho!“

„Jednou se na tebe fakt přijdu podívat!“

„No, když tančíš a seznamuješ se s lidma, občas je ti někdo sympatickej. Třeba tě pozve na večeři nebo tak něco, popovídáte si a zjistíš, že je to docela fajn chlapík. A tak jsem se třeba dala uprosit. A potom mi došlo, že bych mohla počkat, až mi dá nějaký pěkný dárek. Přece nemusím bejt blbá, nebo jo snad?“

„Nemusíš, Simone,“ vzdychl doktor Merciér. „Chápu tě.“

„No, tak vidíš! A potom se řekne prostitutka! Ale já z toho nežiju, a dárky přece berou i slušný holky, žejo?“

„U dívek, které mají vyšší cenu, se už toho slova nepoužívá. Prostitutky jsou jenom ty laciné, má drahá...“

„Nojo, jasně! Já tedy laciná nejsem, zvlášť když dotyčnej má peněz, že neví, co s nima. To já zas teda vím!“

„Jak s tím dlouho hodláš vydržet?“

„Nemysli si, že všechno rozházím! Náhodou, třeba svý šperky mám schovaný, aby mi je někdo nevyfoukl. Prachy jsem teda měla doma, to jo... dokud mi je nesebral ten zatracenej malej mizera...“

„Kdo to?“

„No ten študák, ne? O kom pořád mluvím? Taková nula... musela jsem mu nejdřív dát najíst a nechat ho vykoupat, než ke mně mohl přijít! Žil z mých peněz tři měsíce, a najednou se z něj stal moc velkej milostpán! Koupila jsem mu šaty, dokonce ani prádlo neměl, samý starý hadry! A potom se bude na mě vytahovat, že prej je moc hrdej na to, aby žil z peněz kurvy! A že nechce nic, na co jsem si vydělala svým tělem! Ale že by chcípnul hlady, na to nedbal!“

„Byl asi mladej, že?“

„To taky, ale to není žádná omluva. Byl mizera, věděl moc dobře, do čeho jde, já ho k ničemu nenutila! Sám mi vlezl do postele, tak ať nekňučí! A to mý tělo se mu moc líbilo, dokud mě neměl dost...“

Doktor Merciér si povzdechl. „Víš, poradil bych ti něco...“

„Na to zrovna čekám, ne?“

„Dej si teď o dovolené pokoj od všech mužů. Vůbec s nikým nechtěj chodit a dej se především dohromady ty sama. Zkus si myslet, že každej muž je tvůj brácha a vůbec nepřipouštěj, že by ses ráda s tím nebo oním vyspala.“

„Na to jsem už myslela taky. Je to dobrá rekreace, žejo?“

„Tak, správně. Nepřijímej žádné návrhy, neházej po nikom očima, zkrátka chovej se jako že nemáš o nikoho zájem. Říká se tomu být nepřístupná. Buď nepřístupná a uvidíš, že tě mindráky rychle přejdou...“

„Já nemám žádný mindráky. Jenom mě to hrozně štve.“

„Proto asi jezdíš jako blázen.“

„Já nejedu jako blázen!“ vykřikla a jako obvykle pustila volant. „To s tím nemá co dělat!“

„To jsem rád. Víš, musíš si uvědomit, že abys mohla zodpovědně žít s někým druhým, musíš umět především žít sama. Abys mohla v každé chvíli říct: Nepotřebuju tě, koukej se spakovat a jít, mně bude samotný líp. Tak to musíš říkat, být o tom přesvědčená, a bude ti dobře...“

„Já vím!“ Simone se rozvášňovala. „Nemysli, že já se k někomu vinu, to bych byla pěkně pitomá! Mě musí takovej chlap moc pěkně poprosit, abych s ním vůbec hodila řeč! A když mi něco přinese, nemysli si, že hned jásám jako nějaká slepice. To radši řeknu: A to je všechno? A ten člověk se ještě cítí provinile, jako že mi dal málo...“

„Jen je pořádně vyždímej, zaslouží si to. Nejsou to žádní chudáci, můžou si to dovolit.“

„Viď, já to pořád říkám. S tebou je aspoň rozumná řeč! Ty lidi kolem mě jsou hrozný pitomci, každej má spoustu řečí o morálce a o tom, jak bych měla žít. Proč mě vlastně má každej chuť vychovávat a poučovat? Je to má postel a mý tělo, a co si s ním počnu, to... viděl jsi to?“

Simone začaly planout oči, a bylo taky proč. Nějaký drzý klacek na silném motocyklu ji předjel právě ve chvíli, kdy musela na chvilku přibrzdit z obavy o svůj život. Jeho spolujezdec se na okamžik otočil, ale asi měl strach a tak se pevně držel řidiče.

„Viděl.“ řekl doktor Merciér zlomeně.

„To jsem teda ještě nezažila!“ bouřila Simone, dupajíc na plyn. „Já snad toho skrčka nedoženu! No počkej, s tebou si to rozdám!“

„Radši ne! Vidíš, že ti ujíždí!“

„Je rychlejší,“ vzdychla - málem se rozbrečela, že se jí hra nedaří. „Víc z toho nevyždímu, a i kdyby, on přece daleko líp manévruje... To je smůla...!“

„Škoda, že jsem se nevsadil... Nech ho jet, nebo se zabijeme!“

Simone skutečně zmírnila a jela normálně, to jest asi tak stovkou. Při tom se stále víc vztekala: „Takovej mizera zakrslej! Je to asi nějakej mladej blázen! A co má za fantastickej stroj!“

„Hondu CX 500 Turbo.“

„Fakt, jo? To je ta nová japonská mašina, slyšela jsem o ní! Má dokonce zamontovanej malej počítač, kterej jí pomáhá při ovládání všech součástí! Takovou bych chtěla!“

„Nech si ji od někoho darovat...“

„Máš blbý fóry,“ řekla otráveně. „Jen počkej, ty blázne! Však oni ti někde seberou řidičák...“

Doktor Merciér už chvíli uvažoval. Teď řekl: „Žádnej nemá. Ledaže by si ho namaloval sám...“

„Myslíš, že by mu ho ani nedali? Proč?“

„Ještě na to nemá léta.“

„Myslíš? Jo, možná mu bude tak sedmnáct, to se dělají takový věci. Pěkně praštěnej chuligánek... puberťák!“

„Nedávno mu bylo čtrnáct.“

Simone se zarazila a pohlédla na něho úkosem. „Ty ho snad znáš?“

„Znám. Mohla by ses ho držet, abych zjistil, kam má namířeno?“

Simone zaváhala - trochu přidala a jela, co to dalo, ale Turbo Honda zmizela už v dálce.

„Asi do Saint-Malo.“ řekla potom. „Tam je to nejblíž...“

„Chtěl bych tě o něco požádat. O pomoc, jestli ti to nebude vadit. Rád bych se o tom klukovi něco dozvěděl.“

„Říkal jsi, že ho znáš.“ řekla opatrně.

„Právě proto. Co dělá, proč to dělá, s kým se stýká. Možná si ho budu chtít dokonce vyfotografovat. Mám aparát v tý tašce. Bylo by dobře, kdyby si mě nevšiml.“

„Jasně,“ Simone vycenila zoubky v úsměvu. „Proč se o něho tak zajímáš? Snad to není tvůj milej, kterej ti zahejbá?“

Doktor Merciér se taky usmál. „Třeba jo,“ protáhl, jako to dělají homosexuálové. „Je mi nevěrnej, můj miláček...“

„Hele, to na mě nehraj. Já pár teplejch znám, i jejich způsoby. To radši řekni pravdu, o co jde.“

„Dělám pro jedny noviny. Ty noviny se o něj zajímají.“

„Co je na něm tak zajímavýho?“

„Uvidíš, až ho trochu poznáš. Je to... zkrátka, je nabitej divokýma nápadama. Poslali mě, abych na něho dohlídl.“

„Tebe? Doktora přes cvoky?“

„Nedá se říct, že by ten kluk byl úplně blázen, ale trochu spadá do mý kompetence...“

Simone pleskla dlaní do řídící desky. „No fajn, to jsi mohl říct hned! Už jsem se začínala nudit - teď to vypadá, že tady bude nějaký vzrůšo, žejo?“

„Jestli se mi nepovede ho ukecat, tak skutečně bude nějaký vzrůšo,“ povzdychl si doktor. „Zatím mi uniká. Ví o mně, ale neví o tomhle autě ani o tobě...“

„Fajn. Tak ho najdem a budem ho šmírovat. Ještě něco?“

„Nevím. Uvidíme, jak se to vyvrbí.“

„Když má na takovou motorku, to asi bude hodně v balíku?“

„Umí si sehnat prachy.“

„Jde o toho, kdo tě poslal. Ten asi na to má, aby si najal chlápka jako jsi ty, žejo? Je to někdo bohatej? A mocnej?“

„Bohatej a mocnej. Musím ti říct, kdo?“

„Nechceš, nemusíš. Stejně to vyleze ven. Já budu hádat, až toho malýho uvidím. Ale protože jedeš ze Švýcarska, asi to bude nějakej pracháč, možná ani ne náš člověk, co? Třeba nějakej Japonec? Nebo naftovej šejk?“

„Nevylučuji, že se dost brzo dozvíš, o koho jde, ale pro klid své duše bych ti nerad říkal všechno po lopatě. Snad ti stačí, že ten chlapec je následníkem trůnu, a jestli se všechno podaří jak má, bude jednou vládcem své země.“

„No nazdar! Kolik jsi říkal, že je mu roků?“

„Čtrnáct.“

„To máš ještě kliku. Bude mu víc, a bude dělat problémy i s holkama. Připrav se na to.“

„Doufám, že na to už pošlou nějakého jiného odborníka.“

„I tak je to fajn. Kluk, kterej je očividně ťáplej, a bude z něho šéf státu. Občani se mají na co těšit.“

„Nemysli si, že je blázen. Naopak, je to velmi chytrý, až téměř geniální chlapec. Někdy až moc geniální.“

„To je to samý. A ty seš jako jeho ochránce?“

„Přesněji řečeno, jsem pověřen vyřešením obtíží, které by mohly za určitých okolností nastat.“

„Nádherná formulace! A jakého druhu by mohly být ty potíže?“

„I to je specifikováno. Jedná se o potíže, které nelze dost dobře vyřešit normální diplomatickou cestou.“

„A jejda! To znamená cokoliv, co není normální a co by jeho majitelům či správcům mohlo podtrhnout stoličku. Jseš odpovědnej za všecko, i za počasí, krátce a stručně. Co se stane, když se ti to nepovede?“

„Těžko říct. Doufám, že se mi to povede.“

„Jaké další možnosti mají ti lidé?“

„Mají možnost poslat... no, osoby méně vybíravé v prostředcích. V nejhorším i expediční sbor. Já jsem ten, kterej to má vyřešit po dobrým...“

„Taky chápu! Poslouchej, máš vzrušující povolání! A divím se, kde na to bereš čas při tom svým primářování ve Švýcarsku!“

„Tam jsem za tím účelem dostal delší dovolenou.“

Simone spokojeně pokývala hlavou. Líbilo se jí to.

„Jakou pomoc potřebuješ ode mne?“

„Nemám právo něco chtít. Ale jestli budeš ochotna mi pomáhat, mohu toho využít. Jestli tě to bude bavit...“

„Chtěla bych se s tím vynikajícím hošíkem seznámit. Mám ráda děti, snad proto, že žádné nemám a mít nemůžu. Při mém povolání by to asi nešlo, zničilo by mi to postavu...“

„Obávám se, že se s ním seznámíš.“

„Co tady ten kluk vlastně dělá?“

„To ještě nevím přesně. Obávám se, že má v úmyslu provést nějakou akci, která se nebude líbit místním úřadům.“

„Perfektně řečeno. Jen tak pro pořádek, co dokáže zvládnout?“

„Cokoliv.“

„To snad ne. Dokázal by třeba vybrat banku?“

„Před několika dny vybral kasino... hernu v Neapoli.“

„A sakra! Pročpak?“

„Potřeboval peníze na tu motorku.“

„On si ji koupil až tady? A za kradené peníze?“

„Nestačily mu úspory.“

„Doma mu malinko přišlápli kabel, co? To bylo rozumný, ale jak se zdá, mladej pán si dokáže pomoct. Tu hernu přepadl s nějakou zbraní, nebo jen tak?“

„Měl revolver. Zřejmě ho někomu sebral ve městě.“

„Dokáže přemoci člověka se zbraní?“

„Hravě. Má černý pás karate.“

Simone zacvakaly v hlavě kontakty, a bylo jí to vidět na očích. „Ten kluk, co tak vyjevil starýho Prevôta?“

„Toho holiče? Ano, předpokládám.“

„Jsem čím dál napjatější, jakej bude...“

„Hlavně se chovej nenápadně. Čím míň si tě všimne, tím je to pro nás oba lepší. Zatím dělej, že tě nezajímá...“

„Jasný! Poslouchám jako švýcarský hodinky!“

V téhle družné zábavě dojeli konečně k cíli cesty. Město Saint-Malo je rozloženo na malém ostrůvku, spojeném s pevninou jen náspem; totiž stará část města je takto položena. Okolo celého města jsou mohutné zdi s několika pevnostními baštami, město ve středověku žilo z pirátství a muselo svým poněkud neurvalým občanům poskytovat patřičnou ochranu. Dodnes se skládá ze spousty křivolakých uliček s mnoha starými domy, pietně rekonstruovanými po značném zpustošení během druhé světové války. Do uliček není radno vjíždět automobilem, a parkuje se většinou před hradbami na mořském břehu. Tam taky zajela Simone.

„Hele, támhle je motorka! Nebude daleko!“

„Klid, nespěchej,“ doktor Merciér si vzal svoji tašku, vytáhl z ní fotoaparát a prohlížel, je-li v pořádku. Simone mu tašku podržela a při tom si všimla zbraně, která tam byla.

„Co je tohle?“ ptala se udiveně a vytáhla ji ven.

„Plynová pistole. Používáme ji na uklidňování některých našich obzvlášť zuřivých pacientů.“

„To máš pro případ, že bys musel svýho prince trochu zkrotit?“

„I ta možnost tu je. Ale pistoli zatím necháme tady...“

Prošli přes parkoviště a prohlédli motocykl - doktor Merciér si pamatoval číslo, takže si byl jist.

„Mám mu šáhnout do zapalování?“ ptala se Simone. „Neodjede bez našeho svolení!“

„Neboj se, že by si to nedokázal spravit. Není žádnej pitomec.“

Procházeli městem a drželi se hlavních ulic. Doktor se zajímal především o historické památky města a upozorňoval na ně Simone, která ale nejevila moc zájmu. Zato když začal v jednom krámku prohlížet pohlednice, pomáhala mu přebírat a divila se, nač jich potřebuje tolik.

„Sbírám je. Mám jich už pár... tisíc doma.“

„Kolik přesně?“

„Pětačtyřicet tisíc, zhruba...“

„Dobrý!“ rozesmála se. „Někdy si je přijdu prohlídnout!“

„Ale vem si na to dovolenou!“

Od té chvíle si vzala za svou povinnost prohlížet pohlednice, které viděla na stáncích kolem, porovnávat je s těmi, které si už koupili, a upozorňovat na nové záběry. Ale všímala si i lidí na ulici a divila se, že doktor jim nevěnuje moc pozornosti.

Ale najednou zasykl: „Zajeď tady do krámku!“

Byla to zrovna parfumerie; vstoupili dovnitř a doktor se trochu schoval za Simone, kterou nechal u výkladu. Viděli tím výkladem ven na ulici, a on ukázal: „Támhleten kluk to je!“

„Ten? Páni, ten má vlasy... to nosí všichni takové?“

„Někteří ještě delší...“

„Ten druhej je místní, řekla bych...“

„Viděl jsem ho včera v Troissy. Zřejmě si našel kamaráda. Rád se přátelí s domorodci.“

„Vypadá dost orientálně... ta tmavá pleť...“

„Hodně jim tam svítí slunce.“

Chlapci prošli okolo nich. Jean nesl přes rameno svinuté horolezecké lano, Enkra nějakou tašku. Živě a zvesela se bavili.

„Myslíš, že nás neviděli?“ ptala se Simone.

Doktor udělal dva snímky fotoaparátem, teď se jenom pousmál na mladou prodavačku a vyšli ven. Dívali se za oběma kluky, kteří odcházeli - ale nemířili k parkovišti, nýbrž někam k přístavu.

„Jdem za nimi?“ v Simone se ozval lovecký duch.

„Můžeme, ale opatrně.“

Ulice byly plné lidí, většinou turistů - museli se mezi nimi proplétat a kdyby sledovali jen Jeana, určitě by se jim ztratil. Ale Enkra byl poněkud nápadnější, tak ho objevili, když už se jim zdálo, že někam zmizel. Všimli si, že ti dva zamířili do jednoho obchodu a tak přišli blíž.

„Kadeřnictví?“ divila se Simone. „Že by ho napadlo nechat se konečně ostříhat jako člověk?“

„To je dámské kadeřnictví... A taky prodávají paruky a vlasové příčesky...“ upozornil doktor.

„Ty blázníš! Že by mu ty vlasy až na záda byly málo?“

„Řekl bych, že chce ženskou paruku. Zřejmě se hodlá přestrojit za něco jiného. Možná za ženu, možná za kluka, to ještě nevím. Umí to...“

„Ten se nedokáže přestrojit vůbec za nic! Poznala bych ho za první pohled, i kdyby se namaloval jako Indián!“

„Uvidíme. Myslím, že vím, kam půjde. Půjdeme se podívat, jak mu to bude slušet. Dneska odpoledne ve tři hodiny.“

„Tady?“

„V Troissy. Projdem si ještě město a potom se vrátíme. Už vím, o co mu jde...“

„A to horolezecké lano?“

„Buď chce prozkoumat ty skály na pobřeží, nebo se s ním chce dostat na střechu jednoho objektu. Nebo obojí...“

„Co má v úmyslu?“

„Osvobodit jednoho vězně z místní polepšovny.“

„Má tam kámoše?“

„Požádali ho o pomoc, a on se cítí povinen jim pomoci. Nenávidí veškerý útlak, miluje svobodu a pomáhá trpícím. Je to ušlechtilý mladý muž, který má spoustu dobrých vlastností. Jenom škoda, že se to vždy nesrovnává se zákonem.“

„Zákony lidí pro něj asi moc neznamenají, co?“

„Nebere je v úvahu. Je tak vychovaný. Jedna z mých povinností je taky nedopustit, aby se zlo světa na něm nějak moc projevilo. To znamená, aby si meze sice uvědomil, ale nedal se jimi příliš zviklat ve svých názorech.“

„Nechápu. Co to konkrétně znamená?“

„Bude vládcem, musí se naučit podřizovat ostatní své vůli. Měl by zhruba vědět, kdy to smí nebo nesmí udělat, ale s citem. Asi tak: nesmí prosazovat svou vůli za všech okolností, v tom případě by skončil na válečném tažení. Ale nesmí při tom ustupovat. Musí se naučit prosazovat tu svou vůli aspoň někdy, protože kdyby to neuměl, byl by slabý vládce, a toho nemá naše země zapotřebí. A já mám dohlédnout, aby poznal ty svoje meze.“

„Co považuješ za ty správné meze?“

„Zákony Boží. Ty naopak uznávat musí.“

„Hu, to jsem se lekla,“ otřásla se Simone. „Takový děcko nemá snad o Božích zákonech žádný ponětí...“

„Divila by ses. Je to snad jediná věc, kterou bere při svém rozhodování v úvahu. Podařilo se mi, že se mírně uklidnil a aspoň to nedával tak najevo. Ale jak se zdá, osud promluvil a přikázal mu, aby se opět stal tím, čím byl...“

„Můžeš mi naznačit, co to bylo?“

„Anděl Pomsty.“

„To zní příšerně! Myslíš, že by mohl...?“

„Obávám se, že ano.“

„Dostáváš opravdu vypečený úkoly, to je fakt.“

„Úkoly, které je potřeba plnit.“

Simone na něj koukla úkosem a trochu se zachmuřila.

„Mám takovej divnej dojem... už celou dobu, co tě znám. Ty nejseš ten, kterej chceš, aby lidi viděli, že seš. Seš někdo docela jinej, a zřejmě dost hluboko schovanej. Je to tak?“

„I kdyby bylo. Nelámej si s tím svou krásnou hlavičku.“

„Mám vůbec na to, abych ti s něčím pomohla?“

„Určitě ano. Jsem rád, že tě mám po svém boku. A že mi pomůžeš...“

Simone si jenom vzdychla. „Čekají mě pěkný věci...“

„Ty si naříkej,“ mávl jenom rukou. „Co mám říkat já? Mě čeká šílená jízda s tebou za volantem! A to bude o život!“

„Tvůj princ jezdí taky ostře!“ namítla.

„To je fakt. Jenže, já s ním jet nemusím!“

Sestřenka Nicolle

Enkra přijel s Jeanem zpět do Troissy krátce po poledni. Jean byl na vrcholu blaha, protože jízda se mu líbila - kromě toho byl po dobrém obědě za Enkrovy peníze, který si dali v nějakém motorestu. Žít jako pán nebylo tak zlé.

Enkra objevil už včera nějakou kůlnu, která byla sice napolo v troskách, ale nikdo tam aspoň nechodil; teď sem zavezl motocykl a nechal ho tam. Měl tu taky schovanou svou sportovní tašku, pod kupou starých bedniček - teď ji vytáhl a rozkládal za kůlnou na jedné bedně.

V Saint-Malo si koupil taky dopisní papír, dost úctyhodný - teď vzal jeden list, ze svých věcí vytáhl ocelové pero a inkoust, a chystal se psát. Jean, který používal většinou propisovačku, se trochu divil, ale Enkra se jenom smál.

„Poslyš, jaký se ti líbí dívčí jméno?“ ptal se.

„Třeba... Nicolle. To je jedna holka...“

„Tak fajn. Bude se jmenovat Nicolle.“

„Kdo jako?“

„Leonova sestřenka. Říkal jsi něco o jeho tetě, ne?“

„No jasně. Je to nějaká stará panna v Paříži.“

„To není překážka, aby neměla dceru.“

„Hm... a co má být s tou tetou?“

„Právě píše Leonovi dopis.“ Enkrova ruka hbitě malovala elegantní písmena. Psal skutečně krásně, mnohem líp, než byl zvyklý. Když dopis napsal, pečlivě si ho po sobě přečetl a potom na něj stříkl trochu voňavky z flakónku, který používala Kamiko.

„Ale kde vemem tu holku?“

„Není ti jasný, na co jsme kupovali tu paruku?“

„Snad nechceš tu holku dělat ty?“ zděsil se Jean.

Enkra se jen usmál. Pak zvedl hlavu a rozhlédl se, ale hned se uklidnil. „Kluci. Už asi na nás čekají...“

Přišli Frank, Pepé a Tony, a s nimi ještě jeden, který k nim taky patřil. Jmenoval se Alain a byl na Enkru velmi zvědav.

„Ahoj,“ řekl jim Enkra, když se přiblížili.

„Ahoj!“ pozdravili skoro sborem. „Už jste zpátky?“

„Byla to fantastická jízda!“ řekl Jean nadšeně. „Kdybyste viděli! Předjeli jsme všechno, co se hejbalo!“

„Nádhera,“ řekl Frank. „Svezeš nás někdy, Enkro?“

„Klidně, ale ne teď. Půjdem se asi vykoupat, potom se budem chystat na cestu do polepšovny. Teda, já a Jean.“

K moři si dali závod, což vyvolal Alain, který se považoval za dobrého běžce. Enkra běžel chvíli za nimi, ale kousek od pláže je bez obtíží předběhl, ačkoliv měl s sebou tašku - na pláži ji odhodil a vběhl do příboje.

„Ty ne, Jeane,“ zarazil kamaráda. „Musíš zůstat suchej - když se mnou půjdeš do toho domu...“

Jean se zarazil, zato Enkra sebou sekl do vody a plaval mocnými rozmachy silných paží kolem břehu. Kluky to přece jenom trochu zarazilo, taky Jeanův příklad je zdržel, tak se váhavě svlékli.

Enkra se vrátil, svlékl se, vyždímal svoje věci a rozložil je k uschnutí. Dělal to automaticky a bylo lze poznat, že je to jeho běžný zvyk. Alain se ho na to dokonce zeptal.

„Jo, nejlepší je hadry trochu přeprat. Jsou udělané tak, aby se jich nechytala špína, ale trocha vody ničemu neuškodí...“

„A když se koupeš, to nikdy nenosíš žádné plavky?“

„Ve městě musíme. Ale stejně se to nedodržuje tak úplně. Venku, třeba u moře, je to každýmu jedno...“

Kluci trochu váhali, pak se taky svlékli. Kdyby se jim to stalo za normálních okolností, smáli by se jeden druhému - ale Enkrovi se smát nemohli, k němu to zkrátka patřilo. A tak se nesmáli ani sobě, spíš byli hrdí na svou statečnost.

Vykoupali se, dokonce se na mělčině trochu poprali, i když je Enkra nakonec srovnal všechny, a nedalo mu to ani moc práce. Pak jim slíbil, že je to naučí a skutečně je učil, jak se bránit útoku zezadu. Klukům se to líbilo, takže jim doporučil trénovat sami a šel si na chvíli lehnout na slunce.

„No, bude čas stát se dívkou.“ řekl a otevřel svoji tašku.

Kluci ho obklopili a čekali, co se bude dít.

„Stejně to bude divná holka - s tím tetováním na rukou a nohou!“ namítl Frank. Mohl si to dovolit - byl to on, kdo přinesl Enkrovi šaty své sestry, růžové, letní a odhalující nohy ke kolenům a ruce až po ramena. Zato límeček byl až ke krku.

„Tetování nebude.“ rozhodl Enkra. „Mysleli jsme na všecko.“

Vybral z kosmetických prostředků nějaký spray a postříkal si jím obličej, ruce i nohy. Dlaněmi si masíroval nejdříve tvář, uši, krk, pak paže a nohy. Nevěděli, proč to dělá, ale pochopili to za chvíli, když kůže v místech, na kterých rozetřel tekutinu, začala zvolna blednout. Tetování nejdříve vystoupilo mnohem ostřeji a potom se začalo ztrácet, až zmizelo úplně.

„Je to něco jako líčidlo, jaké používají herci,“ vysvětlil Enkra. „Jenom pokryje celé tělo tenoučkou vrstvou. Budu mít dost práce, než to potom ze sebe dostanu, ale v tomhle případě je to jedno, světlý se na veřejnosti mohu objevit...“

Teď si pročesával vlasy a stáčel je do uzlu na temeni hlavy. Připnul je těsně k hlavě sponkami a ještě omotal obvazem, aby byly co nejméně patrné - přesto nevypadal o mnoho líp.

„Klídek,“ smál se. „Není všem zázrakům konec...“

Alain dostal za úkol držet Enkrovi před obličejem zrcátko, takže viděl všecko nejvíc zblízka. Enkra si nejdříve namazal na obličej krém, kterým se vrásky ve tváři trochu vyhladily a dost ostré rysy dostaly přece jen měkčí vzhled. Pak si na tváře natřel trochu tekutého pudru, ale jen docela málo. Rty si přibarvil rtěnkou a trochu zvýraznil. Velkou pozornost věnoval očím: použil několika očních stínů a černidla na řasy, a dával zvlášť pozor na to, aby jejich orientální vzhled upravil spíš na evropský. Taky obočí si upravil - a protože ten obličej ještě víc zbledl, vypadal po skončení skutečně jako děvčátko.

„Teda, dobrý,“ ocenili to kluci. „Ty bys mohl klidně dělat maskéra někde v divadle...“

„Učíme se, učíme. Občas nám natlučou, když neumíme, a hned se učíme líp...“

Natáhl si na hlavu plavou paruku, učesal a sepnul po stranách dvěma sponkami ve tvaru slunéčka sedmitečného, tak zvané „berušky“. Zbytek vlasů si rafinovaně načesal do obličeje a tam přistřihl nůžkami. Tak se mu povedlo dost zamaskovat vysedlé lícní kosti, ostatně nyní zapudrované.

„Tak co? Jsem holka, nebo ne?“

„No... zatím to jde.“ konstatovali kluci.

Enkra si natáhl dívčí kalhotky. Tam nemohl dělat moc velké změny, kdyby se na něj někdo podíval, určitě by poznal, co a jak. Ale v případě, že by mu někdo náhodou viděl pod sukýnky a viděl jen ty kalhotky, mohl se eventuálně splést. Potom si oblékl vycpanou podprsenku; stačilo, když byla ňadra jen naznačená, holčička Nicolle byla ještě mladá. Blůzku s krajkovým límečkem. Růžové letní šaty, které přikryly tmavé části těla docela přesně. Bílé ponožky a botičky, jaké nosily zdejší dívky. Taky majetek Frankovy sestry.

„Dobrý,“ uznali kluci. „Seš holka jako obrázek.“

„To bych řek! Jeane, vyfoť mě pro dějiny!“

Jean to skutečně udělal, Enkra ho dopoledne naučil zacházet se svým Nikonem. Kluci se srovnali k němu, aby tam byli všichni.

„To jenom, kdyby mi doma nechtěli věřit. To poslední si vezmu až tam, je to trochu protivná věc. Modré oči.“

„Ty dokážeš změnit i barvu očí?“

„Ještě jsi neslyšel o kontaktních čočkách?“

Enkra si schystal věci do malé kabelky, jakou nosí děvčata. Tu kabelku si nesl v ruce, když odcházeli z pláže. Svoje věci nechal zahrabané v písku u jednoho nápadného kamene.

Kluci šli kolem něho jako stráž - tak pěknou a naparáděnou holčičku je nutno bránit proti zlému světu. Vydali se přímo k zámečku a odpojili se teprve na dohled. Pouze Jean doprovázel Nicolle na návštěvu do polepšovny.

Na parkovišti před zámečkem stálo taky auto Simone Fresnellové. Někdo v něm seděl, ale kluci si nevšímali, kdo to je. Zato doktor Merciér si jich všímal dobře.

„Tak co?“ řekl, když prošli kolem. „Poznala bys ho?“

„Koho? Ty chceš říct, že ta holka je tvůj princ?“

„Ano, samozřejmě! Pozor, vyfotím si ho...“

„Nevěřím! To přece není vůbec možný! Je úplně jinej!“

Enkra se na chvíli zastavil za jedním autem. Sklonil se, vytáhl něco z kabelky a vkládal si to do očí.

„Kontaktní čočky,“ vysvětlil doktor. „Modré nebo zelené má nejradši. Asi modré, když má světlé vlasy.“

„Proboha,“ vydechla Simone. „Ten dokáže věci!“

„Počkáme, co udělá uvnitř. Doufám, že nechce přepadnout věznici se zbraní v ruce. Asi chce nejdřív okouknout, který ten jeho Leon vlastně je...“

Zatímco se domlouvali, Nicolle a Jean vešli dovnitř. U vchodu stál neurvalý podomek, který ovládal taky psy, mračil se a naháněl hrůzu. Jean se trochu přikrčil, jeho svědomí nebylo nejčistší, zato Nicolle se rozhlížela kolem se značným zájmem.

„Zabezpečovací zařízení na všechny vchody,“ řekla, když šlapali po schodech nahoru. „U dveří je ovládací skříň. Dost starý typ... něco jako Alarmic, takový poplašňák. Budu ho muset vypnout.“

„Dokážeš to?“

„Takové poplašňáky vypínáme ve škole při výuce. Jenže, vadí mi tam ten chlap... budeme ho muset odlákat.“

„Jak?“

„Ještě nevím.“

Enkra rychle zmlkl, protože nad schodištěm stál osobně pan ředitel ústavu Augustus Gramm. Jeho tvář byla nafoukaná, pyšná a zlá, ale teď se tvářil přívětivě, neboť lidé přicházející na návštěvu nepodléhali jeho moci. Zato na Jeana pohlédl velmi přísně a na dívku podezíravě.

„Co vy si přejete?“

„To je Nicolle,“ řekl Jean. „Přijela na návštěvu za Leonem Devartem... Ona je z Paříže...“

„Z Paříže?“ pan Gramm podrobil dívku přísné prohlídce a shledal ji vyhovující. „Ty jsi nějaká jeho příbuzná?“

„Ano... moje maminka je jeho tetička...“ řekla Nicolle poněkud vystrašeně, protože tak vznešeného pána se bála.

„Nikdy jsem o žádných jeho příbuzných neslyšel!“ pronesl pan Gramm sebejistě. „Vy se zřejmě příliš nestýkáte!“

„Maminka je bohužel velmi často nemocná... Doposud si nepřála, abych cestovala sama. Ale teď jsem do tohoto kraje přijela na prázdniny...“

„Leon Devart ovšem nepatří zrovna k chovancům, na které bychom mohli být hrdí! Doposud se chová neodpustitelně tvrdohlavě a vzpurně a nebere příliš na vědomost naši snahu poskytnout mu výchovu a vzdělání, jež jeho ničemný otec tak zanedbával!“

„Ano,“ pípla Nicolle. „Maminka mi často připomínala, abych si vážila toho, že žiji v rodině ctnostné a spořádané, a o panu Devartovi hovořila bez nadšení...“

„Nedivím se! Nu, doufám, že tvoje návštěva poskytne Leonovi Devartovi morální vzpruhu!“

Nicolle vyndala z taštičky dopis. „Maminka mu napsala tento list. Domnívá se, že by to pro něj mohlo být užitečné...“

Pan ředitel Gramm si nasadil brýle a četl:

Můj drahý, ubohý Leonku,

já i celá naše rodina jsme byli na pokraji zoufalství, když jsme se dozvěděli tu smutnou, přenešťastnou věc, že jsi se dopustil činů tak zavrženíhodných, že bylo nutno oddělit tě od ostatního světa. Je nám jasné, že to pro tebe není příliš příjemné - ale měj na paměti, že tvoji vychovatelé a celá společnost chce jenom tvoje dobro a že jsou vedeni tou nejupřímnější snahou pomoci ti najít opět cestu k lidské společnosti. Přece bys nechtěl stát stranou, odvrhnout od sebe Boha a dobré lidi, a dát se na šikmou plochu, na které zákonitě skončí všichni, kteří si počínají tak nešťastně, jako sis počínal ty? Věřím, že až skončí léta tvého napravování, vyjdeš z brány onoho ústavu čistý a smířený s celým světem! Modli se k Bohu a pros ho, aby ti odpustil - a buď si jist, že on i jeho Milostiplná matka Panna Maria tě opět s láskou přivine na svou hruď.

Tvoje milující teta Clotilde.

Pana Gramma to psaní dojalo až k slzám. Vrátil dopis Nicolle a řekl již o poznání vlídněji: „Jdi, děvče... když toho lotra nenapraví tohle, potom už jistě nic...“

Procházeli chodbou - nějaký strážný jim otevřel mříže od stropu až k podlaze a pustil je dál. Na chodbě byly jednotlivé cely, ale tam neměli co dělat - naopak, zavedli je do hovorny, kde už stálo několik hloučků návštěvníků. Chovanci měli jednotné šedivé uniformy vojenského střihu, ale bez jakéhokoliv označení, na hlavách čepičky bez štítku, které někteří drželi v ruce. Enkru potěšilo, že již delší dobu nebyli stříháni. Věznici měl na starosti pan Prevôt, ale ten se sem teprve chystal. Takže se dalo očekávat, že i Leon bude jakž takž schopen vyjít mezi lidi.

Jean musel dávat pozor - a taky Enkru upozornil.

Leon Devart byl štíhlý, světlovlasý, měl inteligentní obličej a živé šedomodré oči. Zarazil se, poznal Jeana, ale holka vedle něj mu byla neznámá, a nevěděl, co říct.

„Leone!“ vykřikla ta dívka a padla mu okolo krku. „To už je let, co jsme se neviděli... nepamatuješ se na Nicolle?“

Nepamatoval se a ani nemohl, ale Jean se zatvářil tak divoce, že by byl ochoten přiznat cokoliv. Kromě toho mu Nicolle zašeptala do ucha: „Sakra, dělej, že mě poznáváš!“

„Nojo,“ řekl Leon. „Jasný, Nicolle... a co tu děláš?“

„Maminka mě za tebou posílá... dokonce poslala i dopis! Moc ji mrzí, že jseš tady v pasťáku... vlastně ve vězení! A chtěla by, aby ses brzo dostal ven...“

„To já taky!“ řekl Leon upřímně.

Nicolle mu podala dopis a Leon se do něj podíval. Pak protáhl tvář a řekl dost bez nadšení: „Blbý kecy!“

„Dobře si ten dopis schovej,“ řekla Nicolle. „A čti si ho, až budeš sám a bude ti smutno...“

Leon kývl hlavou, strčil dopis do kapsy vězeňských kalhot. Bylo dost pochopitelné, co s ním udělá, až půjde na velkou stranu, a taky to Jeana ani Nicolle nepřekvapovalo.

„Jdi ven,“ řekla Nicolle Jeanovi. „A počkej na mě! Já tady ještě chvíli zůstanu s bratrancem...“

Jean kývl hlavou, moc se mu zde stejně nelíbilo. Mohlo se mu snadno stát, že by tu byl zavřen s Leonem. Nicolle se k němu nahnula: „Víš, kde je psinec? Střel tam z praku, ať psi udělají pořádnej randál! Za pět minut, jo?“

Jean neměl hodinky - Nicolle sáhla do taštičky a podala mu svoje, sice klukovské, zato dost kvalitní.

„Pět minut!“ zasykla a postrčila ho pryč.

Leon se tvářil divně. Rozhlédl se a zjistil, že strážný si ho už chvíli nevšímá. Takže se k dívce nahnul: „Na co si to hrajem?“

„Dneska v noci...“ šeptla Nicolle, ale v tom k nim přicházel pan ředitel Gramm. Tvářil se velmi sebevědomě.

„Nuže, Devarte? Jak si bereš k srdci ponaučení milé tetičky?“

„Jistě, pane řediteli,“ řekl Leon a uklonil se trochu. „Budu... si ten dopis často číst...“

„To dělej! Měl bys být šťasten, že se o tebe zajímá tak laskavá a dobrá bytost, jako je tvá teta a její neteř...“

„Já taky jsem!“ zahučel zpitoměle Leon.

Pan Gramm poodešel k další skupině. Nicolle objala Leona:

„Na záchodě ten dopis počurej! Je psaný tajným písmem. Na zadní straně... všecko se dozvíš...“ vzápětí dodala nahlas: „Já už musím jít, tak se tady měj dobře, Leone...“

„Ty taky...“ řekl Leon poněkud tupě.

Nicolle cupkala drobnými dívčími krůčky ke dveřím. Ale ve dveřích stál ředitel Gramm. „Už odcházíš? Domníval jsem se, že poskytneš Leonovi větší ponaučení!“

„Já...“ Nicolle trochu zaváhala. „Víte... mohla bych ještě někdy zajít? Třeba o příštích návštěvách?“

„Zajisté! V neděli například máme společné bohoslužby v bývalé zámecké kapli. Chodí na ně i rodinní příslušníci, neboť v ten den jsou srdce i těch nejzatvrzelejších otevřena dobru a lásce...“

„Ano...“ řekla Nicolle. „Ano... to by bylo velmi krásné...“

„Očekávám tě tedy v neděli...“ pronesl důstojně pan ředitel a propustil ji v milosti.

Nicolle přidala do kroku. Časová rezerva beznadějně utíkala. Enkrovy hodinky měl sice Jean, ale Enkra uměl počítat čas i z hlavy.

Byl v polovině schodiště, když se zvenku ozval zběsilý a divoký štěkot. Neurvalý chlap stál pořád ještě u vchodu - teď zaváhal, vyhlédl ven a pak vyrazil zjistit, co se to děje s jeho hlídači.

Nicolle spadl kámen ze srdce. Seběhla kočičími kroky se schodů, v chůzi otevírala kabelku. Ovládací zařízení zabezpečovacího systému bylo zavřeno na dost obyčejný zámek - na ten stačil kus ohebného drátu a bylo otevřeno za dvacet vteřin. Víko zaskřípělo, ale naštěstí nikdo nebyl nablízku.

Nicolle zachytila pohledem stín ve vchodu - zprudka se otočila a vymrštila ruce k úderu karate. Ale díky bohu, byl to jenom Jean, a dost se lekl.

„Co je?“ sykla Nicolle.

„Nic... udělal to Alain, já tady na tebe čekám...“

„Tak dávej bacha!“

Nicolle hbitě přejížděla prsty po jednotlivých kontaktech a něco hledala. Byla tu spousta kontaktů a mezi nimi různobarevné dráty. Jean do toho koukal jako husa do flašky a nedovedl si představit, jak se v tom někdo může vyznat, ale Nicolle se vyznala. Vytáhla jeden drátek, z tašky vzala malé kombinačky a uštípla asi tři centimetry uprostřed. Oba konce nacpala zpátky a zastrčila šroubovákem co nejhlouběji, aby ani kousek nevyčníval. Potom rychle zasunovala kryt na původní místo.

Stihla to na chlup. Když schovávala drátky do taštičky, objevil se nahoře na schodišti ředitel Gramm.

„Ach, pane řediteli,“ řekla Nicolle. „Ti psi tam...“

„Neboj se, dítě,“ řekl ředitel a pohladil ji po hlavě. „Nic ti neudělají. Ti jsou jenom na zlé děti, víš?“ a rychle se vydal za svým podomkem.

„Padáme!“ řekl Jean.

Leon využil zmatku a dovolil se na záchod. Když kropil ten dopis, ruce se mu chvěly. Nejdřív si myslel, že je to blbý vtip, ale k té dívce mu to nepasovalo. Potom se však na mokrém papíru začala objevovat písmena.

Tvoji kamarádi se rozhodli pomoci ti na svobodu. Dnes v noci zůstaň vzhůru a buď připraven spolupracovat s člověkem, který přijde. Po dobu akce ho poslouchej na slovo, je to odborník. Způsob provedení akce bude upřesněn po skončení průzkumu dívkou Nicolle. Buď připraven na všechno.

V případě, že se akce nezdaří nebo bude zmařena v zárodku, buď připraven zítra v tutéž dobu. Nebude-li ani zítra akce provedena, musíš vyčkat dalších pokynů. Další postup bude průběžně zpřesňován dle momentální situace, proto buď připraven na jakékoliv události a nedávej najevo žádný údiv nebo nechápavost.

Tento dopis po přečtení zlikviduj.

Leon jenom kroutil hlavou.

Doktor Merciér a Simone taky slyšeli poplach psů. Doktor sáhl do tašky a vytáhl svou plynovou pistoli.

„Jestli utíkají, vezmeme je. Nastartuj a čekej!“ nařídil.

Simone to provedla - ale vzápětí zavrtěl hlavou a pistoli zase schoval. A pokynul, aby vypnula startér.

„To není poplach, jaký by udělal on. Asi ten druhý kluk... jen klid, jistě vědí, co dělají...“

Psi štěkali, vyli a vrčeli a byli blízko šílenství. Simone něco začalo přicházet na mysl. „On umí ovládat psy?“

„Velice dokonale.“

„Ty taky?“

„Jakž takž taky.“

Mlčeli. Chvíli nato se objevili Jean a Nicolle a rychlými kroky opouštěli zámeček. Živě se bavili, vypadali spokojeně.

„Konec akce,“ řekl doktor Merciér. „Můžeme opustit stanoviště. Pokračování bude večer, pravděpodobně.“

„Půjdeme se tam podívat?“

„Jestli nemáš žádný lepší program...“

Simone si jenom povzdychla. „Zažila jsem spoustu vzrušujících nocí, jak se tomu říká, ale postupem času mě to vzrušuje čím dál míň. Možná, že aspoň tohle mě bude trochu bavit...“

Nastartovala a rozjela se. Po cestě předjeli Jeana a Nicolle, a Simone se po nich otočila.

„Už má zas černé oči,“ konstatovala spokojeně. „Asi ty kontaktní čočky nejsou nic moc příjemné...“

Na svobodu

Enkra a členové Leonovy party se sešli na mořském břehu na místě, kde se koupali předtím. A ještě jich o jednoho přibylo, protože Alain po cestě potkal kamaráda a vzal ho hned s sebou.

Všichni se zájmem přihlíželi, jak se Enkra svlékl, odložil světlou paruku a smýval si všechno malování z obličeje. Pořád ještě měl na rukou a tváři světlejší barvu než jinde, ale na rukou i nohou už zase slabě vystupovaly čáry tetování. Vykoupali se všichni a když se vyřádili, starali se, co dál.

„Já půjdu spát.“ řekl Enkra klidně.

„Spát? Teď, odpoledne?“ nechápali.

„V noci budu mít asi jiné starosti. Kdo chce celou noc být na nohou, musí na chvíli zavřít oči teď...“

„Co máme dělat my?“

Enkra zaváhal, pak řekl: „Nejlepší bude, když se vrátíte domů a budete se chovat úplně normálně, jako že nic. Říká se tomu dělat zeď. A zítra ráno přijdete sem, na pobřeží.“

Klukům se to nelíbilo, ale Enkra jim vysvětlil: „Až se Leon jen tak ztratí, začnou po něm jistě pátrat. A budou se ptát taky vás, pochopitelně. Například na to, kde byl celou dobu Jean. Vy musíte tvrdit, že byl s vámi a že nikde necoural. A musíte pochopitelně mluvit všichni stejně. Vyznáte se trochu v teorii výslechu?“

Nevyznali - jak by také mohli.

„Výslech lze chápat jako souboj mozků mezi vyšetřovatelem a vyšetřovaným. Zvítězí ten, komu se podaří ovládnout druhého. Vyšetřovatel, když se něco dozví, a vyšetřovaný, když nic neřekne. To znamená co?“

Všichni koukali a nevěděli, co na to říct.

„Když se vás někdo bude ptát, tak nic nevíte, nic jste neviděli, neslyšeli, nikde jste nebyli a nikoho neznáte. A dneska v noci vás ani nenapadlo někde lítat. Jasný?“

Snad jim to bylo jasné - ale kluk, který přišel s Alainem, měl ještě něco na srdci: „Ty neuznáváš, že když někdo něco provede, měl by se k tomu radši včas dobrovolně přiznat?“

„Ne. Jak jsi na to přišel?“

„No... všichni to říkají...“

„Ať se přiznají ti, co to říkají. Já to neříkám.“

„Takže v žádném případě se nepřiznávat?“

„Když si seš na sto procent jist, že to na tebe vědí, je to někdy lepší, přiznání je polehčující okolnost. Ale když na tebe nevědí nic, jako v tomto případě, tak zatloukat, dokud to půjde.“

„A až to nepůjde?“ ptal se Jean.

„Nevšímat si toho a zatloukat dál.“

Takže kluci, když už nedostali žádný rozkaz, měli aspoň o čem přemýšlet. Lámajíce si hlavy, odešli domů do města. Enkra a Jean sedli na motorku a odjeli do lesa.

Jean v Enkrově skrýši ještě nebyl - teď ho tam Enkra chtěl zavést. Bylo to zapotřebí, když se tam měl ukrývat Leon, někdo musel znát cestu.

Když schovali motorku a lezli strání nahoru ke skalám, řekl Enkra: „Nelekni se! Mám tady kamarádku...“

Tiše zapískal signál - pak ještě jednou, a potom dokonce tiše zakňučel jako liška. Teprve potom se z křovisek opatrně vysunul špičatý čenich lišky Sindy.

„Páni, liška!“ řekl Jean překvapeně. „Je ochočená?“

„Ne, není. Je divoká, ale je to moje kamarádka.“ Enkra mluvil k lišce arminsky, a ona přišla blíž, ale chránila se přiblížit k Jeanovi, jenom větřila a ježila hřbet.

„Neboj se! Přijde a očichá tě, a když jí budeš vyhovovat, nechá se od tebe i pohladit. Řeknu ti...“

Jean natáhl ruku, liška ji očichávala a tiše kňučela.

„Zdá se, že jsi jí sympatický,“ řekl Enkra. „Pohlaď ji...“

Jean přejel prsty dost opatrně lišce hlavu. Neuskočila, dala si to líbit. Pak přešla k Enkrovi a lehla si k němu.

„Půjdem do jeskyně.“ řekl Enkra. Jean se dost divil, když se po břiše vplazili pod skálu - sám by jeskyni neobjevil, i kdyby tudy procházel denně. Enkra mu vysvětlil, jak jeskyni našli.

„Lehnem si a budem spát. Vezmi si spacák, stejně ho dám potom Leonovi. Mně stačí deka...“

Jean zalezl do spacáku a s Enkrovou pomocí ho zavřel. Taky Enkra si lehl a Sindy vlezla mezi ně. Jeanovi se ani moc nechtělo spát, měl spíš spoustu otázek - ale Enkra zavřel oči a vypadalo to, že usnul. A tak Jean ležel a přemýšlel, a najednou se probudil a zjistil, že utekla nějaká doba.

„Enkro,“ zašeptal. „Není už čas?“

„Ještě je světlo,“ řekl Enkra. „Spi...“

„Tys nespal?“

„Probudím se, když se pohneš nebo něco řekneš. Ale hned zase usnu, když se o nic nejedná. Tak spí šelmy.“

„Sindy taky?“

„Probudila by mě, kdyby se něco dělo a já se neprobral.“

Jean už nespal. Ležel, díval se do tmavého stropu a uvažoval nad podnikem, jehož se má zúčastnit. Líbilo se mu to, i když měl spoustu obav, které nedokázal utajit. Nakonec vylezl z pytle, obcházel jeskyni a prohlížel si ji. Taky vlezl do té druhé a procházel jí; když se vrátil, zjistil, že i Enkra vstává.

„Už je čas?“ ptal se dychtivě.

„Ne. Ale ty se už nemůžeš dočkat, jak vidím. Tak vstanem...“

Protože kouř odcházel dírou ve stropě, dalo se v jeskyni zapálit i oheň. I když Enkra to neviděl rád, kouř mohl upozornit náhodného návštěvníka. Teď se už stmívalo, takže srovnal malou hraničku, zapálil ji a ohříval na pánvi konzervu. Najedli se i s Jeanem, zbytek vylízala Sindy. Potom vylezli z jeskyně.

„Vidíš, je ještě brzy,“ řekl Enkra. „Ještě je vidět. Musíme počkat nejmíň do deseti hodin v noci.“

„Co budem dělat?“

„Seběhnem do zátoky a zaplavem si. Teď večer bude voda teplá...“

Jean poslechl. Enkrova zátoka byla ještě nepřístupnější a krásnější než všechna ostatní místa, která znal. Dokonce směrem k moři se zatáčela, takže by tam mohl kotvit i člun, aniž by byl při jízdě kolem vidět. Jean si už zvykl plavat nahý a líbilo se mu to - uvažoval, že v tom bude pokračovat i nadále.

Sindy se moc ráda nekoupala - sice se trochu smočila, ale pak vylezla, otřepala se a lízala si kožich. Kluci si zaplavali, vylezli, na břehu je roztřásla zima, tak se zas oblékli a prošli lesem k motorce.

„Stejně je to nádhera bydlet v lese jako ty,“ řekl Jean. „Máš všechno pohodlí a nikdo tě neotravuje. To je moc fajn, hned bych se k tobě přidal...“

„A co ti v tom brání?“

„Našim by se to asi nelíbilo.“

„Co řeknou, když nebudeš dneska doma?“

„Řekl jsem, že budu u Franka. Máma mi to dovolila. Říkal jsem jí, že jsme si postavili u něj na zahradě stan...“

Enkra se trochu divil, stan na zahradě mu připadal jako nesmysl. Ale nekomentoval to.

Lehli si do trávy a dívali se nahoru na hvězdy. Enkra znal jednotlivá souhvězdí a jmenoval je Jeanovi.

„V noci se podle nich často orientujeme...“

„Který souhvězdí se ti líbí nejvíc?“

„Jižní kříž. Ale ten tady neuvidíš, jen na jih od rovníku.“

„A tady?“

„Orion, nebeský lovec. Jenže ten je vidět až v zimě. Možná... Malý a Velký Medvěd. A Severka, protože ukazuje cestu...“

„Poslyš... říkají, že na hvězdách je život jako u nás. Že tam žijí i lidé. Je to pravda?“

„Nevím... řeknu ti to, až se vrátím.“

„Ty tam chceš letět? Jako astronaut?“

„Proč ne? Za takových deset let to bude technicky možné. Přihlásím se ke zkouškám, a když to vyjde...?“

„Berou jenom letce. A ještě si z nich vybírají...“

„Letecký kurs budeme mít napřesrok ve škole. Dokonce nás nechají lítat na dvoumotoráku...“

„Fakt vás budou učit lítat? To přece normálně nedělají?“

„Máme svoje vlastní školy. Tam mě naučili jezdit s motorkou a taky leccos jinýho. Jako ve skautu, víš? Po vyučování...“

„To ale asi není pro každýho...“

„Jenom pro vyšší důstojníky.“

„A ty seš...?“ Jean ani nedokončil. „Co budeš dělat?“

„Teď? Počkám, až se setmí, a...“

„Ale ne... až budeš velkej!“

„Budu pracovat... v nějaké funkci.“ Enkrovi se zjevně nechtělo říct v jaké. „Třeba... jako koordinátor.“

„Co to je?“

„Skupina řídících pracovníků. Nevím, jak bych ti to vysvětlil. Zkrátka, jsou to lidé, kteří řídí a ovládají všechno. Armádu, policii, vládu, průmysl, finančnictví, kulturu, zkrátka všechno!“

„A to budeš dělat ty, jo?“

„Měl bych. Když budu prospívat ve škole...“

„A jde ti to?“

„Nemůže mi to nejít.“

Jean zkřivil obličej. „Já se učím na trojky. Nic moc.“

„To by nevadilo. Dali jsme příkaz k prozkoumání možností zvýšení mechanické výuky neprospívajících jedinců...“

„Cože?“

„Ale, tak. Promýšlíme možnost, jak ty, kterým to nejde samo, naučit všechno potřebné jiným způsobem než ve škole. Ty to asi nebudeš chápat. Jsou to takové pokusy...“

„Stejně je to divný... ty seš asi hodně vysoká šarže, co?“

„No... někteří by to tak řekli.“

„A že se s náma tak bavíš! Hrubý šarže se s obyčejnýma lidma moc nebavějí...“

„Ty už nejsi obyčejný člověk, Jeane.“

Jean sebou škubl a obrátil se k němu. Nechápal.

„Ještě to nevíš, ale dnes odpoledne jsi prošel základním testem pro získání předního místa v naší společnosti. A řeknu ti hned, co to je. Koukni, Sindy leží vedle tebe, čenichem se ti opírá o ruku. Kdyby neměla k tobě důvěru, vůbec bych se s tebou nebavil a nic nevykládal.“

„Ale... já jsem ji přece nijak neovlivňoval!“

„Ani není třeba. Ona sama mi řekla.“

Jean silně zrozpačitěl. „Vůbec to nechápu.“

„Tím, že jsi splnil ten test, jsi se dostal do blízkosti našeho společenství. Můžeš tomu říkat třebas Řád Černé Lilie. Všiml sis, že mám lilii vytetovanou na rameni?“

„Ano... ale já s tím nemám nic společného!“

„A chtěl bys?“

„Jasně, že jo... jenže, to snad nejde?“

„Jiným to nejde, tobě teď už ano. Proto ti o tom povídám.“

„A... co budu muset udělat?“

„Od chvíle, kdy jsem se s tebou setkal, procházíš duchovním uvědomováním. Zatím jsi o tom nevěděl, ale teď jsi dosáhl prvního zasvěcení, a už víš, o čem je řeč. To je sice malý, ale přece jen první krok.“

„Kolik jich je? Myslím těch kroků...“

„Sedm.“

„To komnat Šao-linu je víc.“

„Šao-linský klášter je dneska jen atrakce pro turisty. Ale máš pravdu, je to něco podobného. Bojové umění je jedna z věcí, které se naučíš. Jsou tam důležitější věci, které poznáš později. Sám tě naučím, co bude třeba. Já a pak i další.“

Jean uvažoval. „A... to všichni nosí tak dlouhé vlasy?“

„V podstatě ano. Někteří ještě delší než já.“

„Asi vám to doma dovolí, co?“

„To je naše věc. Věc bojovníků, kluků ze smeček.“

„Smeček?“

„Tak se říká partám, které spolu bojují.“

„Ono se o tom všeobecně ví?“

„Ano. Je to považováno za ideální výchovu k samostatnému rozhodování a rychlé orientaci ve složitých problémech.“

„Cože?“ Jeanovi to přece jen zapalovalo pomaleji.

„Například, když budeme mluvit o armádě. U nás nemáme armádu v tom smyslu jako jinde ve světě. Všude na světě musejí vojáka učit bojovat. U nás se to učíme už jako kluci. Pak nás jenom seřadí, vyfasujem uniformy a jde se na věc...“

Jean se začal smát. „Ty mě valíš, žejo? Přece nechceš říct, že jsi skutečně důstojník a dokážeš bojovat s opravdickou armádou?“

„Nevím. Ale už to takoví kluci dělali, za války. Museli bojovat jako každý jiný. U nás se říká, že nic není tak malé, aby to nemohlo být zabito. Proto se každý musí umět bránit.“

„To je divný... když my jsme s někým bojovali, dostali jsme za to doma ještě nářez...“

„To my občas taky, hlavně když to projedeme.“

„A když vyhrajete?“

„Podívej, já jsem se dal na určitou akci. Ten chlapík, kterýho jste sledovali, je jeden z lidí, kteří rozhodnou, jestli jsem vyhrál nebo prohrál. Proto mě sleduje. Jestli vyhraju, zaboduju a něco dostanu. Když ne, bude to se mnou zlý. Ani nevím jak, ale bude to ostuda a škoda... A proto bude dobře, když se zvednem a půjdem. Je čas.“

Zvedli se, Enkra nastartoval motorku a vyjeli. Sindy tiše kňučela, těšila se na dobrodružství. Jean se držel a raději mlčel. Enkra jel až kam se dalo, tam zastavil a schoval stroj. Svlékl bundu a sundal i boty, ale nechal si odřené rifle modré barvy, které vyměnil za ty parádní bílé kalhoty. Byl docela tmavý, jen bělmo očí a zuby mu svítily.

„Proč se svlíkáš?“ ptal se ho Jean. „Bude ti zima...“

„Je to lepší pro případ, že bych musel bojovat.“

„S kým?“

„S dozorci.“

„Troufl by sis?“

Enkra se jenom zasmál. Bral si nářadí a skládal je do malé tašky, kterou si pověsil na krk. Jedna z věcí, kterou vzal do ruky, byla taky pistole s tlumičem. Jean se lekl.

„Ty máš dokonce bouchačku? Kde jsi ji vzal?“

„Překážela jednomu pitomečkovi v Neapoli. Tak mi ji dal.“

„To bych se divil, dát pistoli klukovi jako jsi ty...“

„On se taky divil.“

Pak vyrazili. Sindy šla před nimi, větřila a tiše kňučela. Enkra řekl: „Nojo, já vím, že jsou tam pejsci. Neboj se!“

„Ona ti rozumí, co říkáš?“

„Takhle ne, ale řeknu jí to po jejím,“ Enkra tiše zakňučel a zachrchlal, jakoby se dusil. Liška odpověděla stejně.

„Myslíš, že to zabezpečovací zařízení fakt nepracuje?“

„Dneska v noci ho nedokázali zapnout. Možná seženou zítra opraváře, ale to už bude pozdě.“

„Jak se dostaneš dovnitř?“

„Otevřu si. Umím odemykat zámky, ke kterým nemám klíč.“

„Trezory umíš taky otevírat?“

„Budu to umět. Příští rok se to budem učit.“

„To se učíte v těch kurzech... pro koordinátory?“

„Nikdy nevíš, co musíš umět.“

„Koordinátoři musí být bohatý lidi, žejo? Když potřebujou peníze, otevřou si zkrátka nejbližší trezor, a...je to!“

„Koordinátoři vůbec nepotřebují peníze. Mají takový kartičky, když mají platit, napíšou číslo konta, podepíšou se a účet přijde rovnou bance. Ani nedostávají plat, všechno mají zadarmo.“

„To je divný, ne?“

„Jsou to lidé na takové úrovni, že toho nezneužijí. Kromě toho, když nemáš přístup k penězům, tak se těžko krade. Přišli jsme na to, že je lacinší všechno jim platit než jim cpát peníze, aby si je schovávali do punčochy.“

„A ty máš taky takovou kartu?“

„Ne docela. Mám, ale jenom na něco. Ještě nejsem ve funkci.“

„Na co, například?“

„Na jídlo, na oblečení... tak, na obyčejný věci.“

„Jako je legitimace na tramvaj?“

„Na tramvaj nepotřebuju legitimaci. Do patnácti jezdíš všema dopravníma prostředkama zdarma, jenom v rychlíku musíš mít místenku. A v autobuse taky... Ve vlaku je někdy ukecáš, že ti svezou zadarmo i koně, když jseš dost malej.“

„To je bezva, ne?“

„Normálka. Některý kluci využívaj, že vypadaj dětsky, ještě dlouho v dospělosti...“

Přiblížili se k zámečku. Sindy bez ustání větřila a kňučela, a nervozně se točila kolem. Enkra klekl a chvíli si s ní povídal.

„Něco se jí nelíbí. Není zvyklá chodit do lidských obydlí. Ale bude klidná, neboj se...“

V tu chvíli je ucítili psi. Začali zběsile štěkat, ale vzápětí Enkra tiše zavyl jako vlk, a oni rázem ztichli. Ještě chvíli tiše kňučel, pak spokojeně kývl hlavou.

„Jsou to pitomci, ale poslouchat ještě umějí. Jdu dovnitř. Ty tady zůstaň, mohli by tě kousnout. Zůstaneš tady se Sindy a budeš pískat, kdyby něco. Ale já si dám pozor...“

Jean byl docela rád, že nemusí dovnitř. Došel až k mříži a díval se, jak Enkra hbitě přelezl a seskočil mezi psy. Ti k němu hned přiběhli a trochu vrčeli, ale Enkra zavrčel taky, a oni se nechali dokonce pohladit! Jean žasnul, protože byli vycvičeni, aby každého cizího člověka nenáviděli.

Enkra došel ke dveřím, vytáhl nějaké nástroje a oťukával zámek. Pak sestavil paklíč, vsunul ho do zámku, vyzkoušel, poopravil a nakonec jím otočil. Nic se nestalo, dveře se ochotně otevřely.

Enkra nejdřív naslouchal - uvnitř bylo mrtvé ticho a tma. Protáhl se dveřmi a šel opatrně podle stěny, tiše jako kočka. Viděl ve tmě, takže mu nedělalo potíže najít schody a vystoupit do patra. Tam se zarazil; dva noční dozorci seděli v osvětlené strážní místnosti a hráli karty. Jeden z nich měl pistoli na opasku, druhý si sundal opasek i se sakem a byl jen v košili a kalhotách na šlích. Zřejmě si vůbec nevšimli, že dveře dole zavrzaly; nenapadlo je, že by v domě mohl být někdo cizí.

Enkra se přiblížil, jak nejvíc mohl. Pak si vyměřil skok a vymrštil se. Dopadl na stůl mezi karty, a než stačili projevit svůj úžas, kopl jednoho do obličeje, druhého uchopil za hrdlo a udeřil hranou dlaně ze strany za ucho. Ten první se zvedal, i když byl otřesen, snažil se dostat ke své zbrani, ale Enkra byl rychlejší - srazil ho podobným způsobem jako prvního. Pak chvíli vyčkával, co se bude dít, přece jen způsobil trochu hluku. Ale nedělo se nic. Prohlédl oba muže a ujistil se, že jim nezpůsobil žádné zranění, a bezvědomí nebude trvat dlouho. Takže je spoutal, jednoho ocelovými pouty, která našel ve stole, druhého řemenem, který původně držel tu pistoli. Jejich zbraně zamkl do stolu a klíč položil na skříň, aby se nedal snadno najít.

Když to dělal, zaslechl klapnutí dveří. Přece jenom ten hluk někoho probudil - ale dotyčný zřejmě považoval za potřebné se nejdřív obléknout, než se půjde podívat, co se stalo. Enkra zaslechl jeho kroky; věděl, že schovat se nemá kam, místnost byla zasklená a bylo do ní ze všech stran vidět. Ještě několik kroků, a ten muž ho uvidí.

Enkra vyskočil na chodbu. Onen muž byl ten hrubý podomek, pán psů, taky držel v ruce karabáč na psy. Uviděl Enkru a v prvním leknutí zvedl bič nad hlavu, ale to už Enkra znovu skočil. Zasáhl chlapíka hlavou do břicha, srazil ho na zem a udeřil hranou dlaně do čela, vše v jedné vteřině. Podomkova hlava zaduněla o podlahu a on ztichl.

Enkra váhal, zda přijde ještě někdo, ale potom se uklidnil. Odtáhl muže k ostatním dvěma a spoutal ho, pokud možno lépe než ostatní, protože ten chlap měl mohutné tělo a mohl mít velkou sílu. Enkra byl sice rychlejší, ale kdyby neměl na své straně moment překvapení, mohl mít s tímto mužem pěkně těžkou práci.

Teď se vydal k Leonově pokoji. Věděl, který to je, to mu řekl Jean. Měl číslo šest a byl na konci chodby. Mříže Enkra odemkl klíčem, který vzal dozorcům, a dával pozor, aby mříže neskřípaly. Taky Leonovu celu odemkl bez potíží. Dokázal by to i paklíčem, ale nebylo zapotřebí.

V tomto pokoji spalo dvanáct chlapců. Která postel patří Leonovi, to Enkra samozřejmě nevěděl. Takže musel obejít pokoj a podívat se - ale jak vstoupil, z jedné postele se zvedl Leon.

„Ty jdeš fakt pro mě?“ zašeptal.

Enkra jenom kývl hlavou. Leon měl svoje věci sbalené do kapesníku; moc toho nevlastnil. Teď kapesník popadl a chtěl jít s Enkrou, ale jeho krámy se mu rozsypaly a způsobily dost velký hluk. Jeden z kluků se probudil.

„Co je, co blbneš?“ ptal se rozespale. „Kam jdeš, Leone?“

„Zdrhám,“ řekl Leon po pravdě. „Pryč z pasťáku...“

„Co je to za volovinu? A kam?“

„To ještě nevím. Chrápej, Eriku...“

Chlapec Erik se obrátil na druhý bok a skutečně usnul. Enkra s Leonem vyšli z místnosti.

„Kdo je ten kluk?“ ptal se Enkra. „Nechce jít s námi?“

„Erik Targiér. Dobrej, ale... nevím, kam by měl jít. Domů nemůže, jeho táta je taky zašitej...“

Enkra to vzal na vědomí. „Nechám otevřený dveře. Jestli někdo chce odejít, tak ať klidně jde...“

Vyšli na chodbu. Leon se potácel, nebyl zvyklý na tmu. Enkra ho vzal za ruku a prošli ke strážnici. Leon nakoukl dovnitř.

„Hele, co je bachařům?“

„Dali si dvacet. Spí jako nemluvňata...“

„To se divím...“

„Tak se nediv. Pojď za mnou... co je všechno dole?“

„Dole? Ředitelova pracovna, pak tělocvična a sprchovna a taky ajnclíky pro provinilce... ale teď tam nikdo není...“

„Kde bydlí ředitel?“

„Nahoře má soukromej byt... proč?“

„A dole někdo je?“

„Teď v noci nikdo. Všichni jsou v patře nebo navrchu v pokojích.“

„Má ředitel v kanceláři telefon?“

„Cože?“

„Telefon, kterým se jde dovolat do celostátní sítě.“

„Jasně, telefon má... ale proč?“

„Nic. Zavolám si na jeho účet domů. Počkáš tu chvíli?“

Leon zamlel pusou naprázdno. „Měli bysme spíš zdrhat, ne?“

„Kdo má v noci službu?“

„Tamti... a potom psovod. Jenže...“

„Tak vidíš, že nikdo. Půjdem si zavolat...“

Enkra neměl klíč ke kanceláři, ale odemkl ji stejně jako všechny dveře, které byly nedopatřením zamčeny. Sedl si do křesla ředitele a vzal sluchátko telefonu. Vytočil několik čísel a spokojeně se usmál. „Jasný, už jsem v Paříži! Tak, teď hurá domů...“ Vytáčel dlouhé a složité číslo, nejmíň dvacet znaků - Leon by si jich nikdy nedokázal tolik zapamatovat.

„Dobrý je to,“ řekl spokojeně. „Už jsem na operačním...“

Na druhém konci světa to někdo zvedl.

„Operační...“ ohlásil se mladý hlas.

„Enkra, ahoj.“

„Co? Tady je MacAllan... kde tě čerti nosej, ty kluku?“

„Ahoj, Shorty!“ Enkra se rozzářil. „To jsem rád, že má službu někdo rozumnej... jak se ti slouží?“

„V pohodě... a tobě?“

„Taky v pohodě. Máš zapnutej magneťák?“

„Jasně, pořád všechno nahráváme... odkud voláš?“

„Nezkoušej to zjistit, dostal by ses jenom na pařížskou linku, a v Paříži je složitá centrála. Zítra si přečti noviny, a zkus hádat, kde jsem. A teď poslouchej:“

Rozkaz pro vrchního velitele branné moci Černé lilie, barona Rogera z Monroesu.

Z moci prince následníka trůnu Arminské republiky nařizuji:

1. Stanovit jako služební vozidlo vyšších důstojníků a hodnostářů Černé Lilie motocykl Honda CX 5OO Turbo.

2. Zakoupit několik zkušebních strojů dle nejvýhodnější nabídky buď v maloobchodní síti, nebo od výrobce.

3. Provést průzkumné práce a zjištění, zda by nebylo možno vytvořit arminskou variantu tohoto stroje a zajistit jeho sériovou výrobu.

4. V případě, že nebude možno zavést tento stroj do výroby pouze našimi prostředky, prozkoumat možnost obchodní spolupráce s firmou Honda formou sdružené investice nebo výstavby pobočky Hondy v Arminu.

5. V případě, že by ani toto nebylo z nějakých důvodů možné, zjistit možnost nákupu co nejvýhodnějším způsobem.

6. Upozorňuji, že dle mého názoru je nejvýhodnější varianta bodu 3., tj. vlastní výroba, a doporučuji provést to s maximální pečlivostí.

Za splnění úkolů odpovídá osobně Roger Monroes.

Podpis: Enkra Weston, v.r.

„Máš to?“

„Jasně, je to zaznamenáno a předám adresátovi. Dokonce s nevšedním potěšením...“

„To chápu. A teď mi povídej, co je doma novýho. Nemáš tam nějakej kvalt, doufám?“

„Kdepak, je ospalý odpoledne... kolik tam máš ty?“

„Po půlnoci. Všechny slušný lidi spějí...“

„Jasně, v Evropě je to normální. Poslechni, kde ty se touláš? Lidi se po tobě silně shánějí!“

„Jaký lidi? Roger, jo?“

„Jasně! Hledá tě po celým světě!“

„Jestli mě najde, je jednička, řekni mu to. Co Vládce?“

„Nic. Nechává si podávat hlášení, co děláš.“

„Normálka.“

„Proslejchá se, že jižanskej klub ti fandí. Dokonce ti chtějí pomoct, kdyby ses dostal do průseru.“

„Ohlídám se, Shorty, neboj se. Jo, poslechni, odjel jsem dost nakvap... Už skončil v televizi Sandokan?“

„Jo, zrovna v sobotu byl poslední díl.“

„Fajn. Jakpak to dopadlo?“

„To ti mám po telefonu vykládat celej seriál?“

„Stačí poslední dva díly. Co ti to udělá?“

„To máš tolik peněz na telefony?“

„To neplatím já, ale nepřítel. Za čas se bude divit, co mu to naúčtovali za nesmysl...“

„Seš zvíře, Enkro, Tak hele, jak Sandokan a Marianna přijeli na Mompracem, to jsi viděl, jo?“

„No, to zrovna končilo. Tak povídej...“

Enkra se rozvaloval v křesle a poslouchal. Leon nerozuměl ani jedinému slovu, ale nenudil se - klepal se strachy, že se někdo probudí a vpadne sem. Ale bál se připomenout svému zachránci, že jsou na útěku, a Enkra tomu očividně nevěnoval pozornost. Konečně skončil, rozloučil se a vstal.

„No, tak půjdem...“ řekl. Pečlivě otřel všechno, čeho se dotkl, a když vyšel z ředitelovy kanceláře, dokonce za sebou zamkl dveře. Zato venkovní dveře nechal odemčené... Psi čekali u vchodu a na Leona začali vrčet, ale Enkra je rychle uklidnil.

„Ty necháš otevřeno?“ ptal se Leon.

„Proč ne? Kdyby chtěl někdo odejít, je to pohodlnější.“

„Ty chceš, aby všichni, kdo tu nechtějí být, utekli?“

„Podle našich zákonů je nemorální zavírat lidi do vězení. Kdo je zavřenej, má právo utéct. Dokonce povinnost...“

Leon musel chvíli usilovně přemýšlet, než to pochopil. Zatím přelezli zeď a ze tmy k nim přiběhl Jean.

„Ahoj! Já už měl strach, kde jste takovou strašnou dobu!“

„To on,“ řekl Leon. „Musel si zavolat domů...“

„Jako telefonem, jo? Přes půl světa?“

Enkra jen pokrčil rameny. Šli rychlými kroky pryč od zámečku; Leonovi se připletla pod nohy liška Sindy a on málem upadl.

„Sakra, co je to? Nějaký pes?“

„Liška,“ řekl Jean. „To je jeho...“

„Ochočená liška?“

„Enkra říká, že divoká. Jenom jeho kamarádka...“

Leon už mlčel. Došli k motocyklu a tam se zastavili.

„Jeane, ty teď jdi domů. Dávej si dobrý pozor, mohli by se tě zítra vyptávat. Neprozraď se ani náhodou!“

„Jasný. Nic jsem neviděl, nic neslyšel, nikoho neznám.“

„Dávej bacha, oni taky nejsou blbí! Mluv spíš míň a tvař se jako úplnej pitomec. Nejlepší je neříct vůbec nic.“

„Dobrý. Budu ze sebe dělat blbce.“

„Já teď odvezu Leona. Jestli budeš mít zítra odpoledne čas, přijď za námi. Ale pozor, jestli tě někdo nesleduje. A v každým případě přijdeš sám! Kluci ať se zbytečně neukazují!“

„Počkej,“ Leon konečně našel řeč. „Poslechněte, než se rozejdem, mohl by mi někdo vysvětlit, co se vůbec děje? Kdo a proč mě vytáh z díry? Kdo seš ty a co tu děláš? A vůbec, spoustu věcí...“

„Ptej se, rád ti odpovím.“ řekl Enkra velmi vlídně.

„No tak dobře. Kdo jsi?“

„Jmenuji se Enkra Weston.“

„Proč jsi sem přišel?“

„Abych ti pomohl na svobodu.“

„Jak jsi na to přišel?“

„Požádal mě o to tvůj kamarád jménem Pasqual.“

„Žádnýho takovýho kámoše nemám. Jak to, že tě požádal?“

„Napsal mi dopis. Asi o mně četl v novinách.“

„O tobě píšou noviny?“

„Čas od času ano.“

„Ale ty nejsi z našeho kraje. Odkud jsi přišel?“

„Z ostrova Arminu.“

„To je... někde v Indickým oceánu, žejo?“

„Ano, tam.“

„A to jsi přišel jen tak, abys mě osvobodil?“

„Ano.“

„To snad není odpověď! Kdo jinej by přišel pomoct druhýmu jen proto, že ho o to požádali?“

„Nevím. Měl by to udělat každý, na koho se kamarád obrátí.“

„Ty se rád pleteš do záležitostí, po kterých ti nic není?“

„To je otázka, jestli mi do toho něco je nebo ne. V každém případě někdo porušil naše zákony, a já mám povinnost to napravit. Víš, každý člověk mne může jednou v životě o něco požádat, a já mám povinnost mu splnit, co potřebuje. Takže jsem splnil Pasqualovi jeho prosbu, abych tě osvobodil.“

„Kdo je to ten Pasqual? Já ho neznám!“

„Já taky ne. Napsal mi dopis.“

Leon potřásl hlavou a obrátil se na Jeana. „Je to pravda, všechno, co povídá?“

„Já nevím. Potkal jsem ho teprve včera a říkal mi to samý.“

„Kam teď máme jít?“

„Do skrýše v lese. Jean ji zná.“

„To pojedeme touhle motorkou?“

„Ano.“

„Kolik je tobě vlastně roků?“

„Čtrnáct.“

„A to už máš řidičák?“

„Do jisté míry. Mám řidičák, ale není můj. Kromě toho mám určité oprávnění, ale to zase není regulérní řidičský průkaz. Ale pro tvůj duševní klid: ano, mám.“

„Takže jezdit na tom asi umíš, co?“

„Jakž takž.“

„Fantasticky, Leone!“ vykřikl Jean. „Včera jsme byli v Saint-Malo! Nádhera, celou cestu jsme frčeli jako drak!“

„Co se mnou bude dál?“

„To rozhodneme zítra,“ řekl Enkra. „Prozatím jsem ještě nerozhodl, protože chci vyslechnout taky tvůj názor.“

„To jsem opravdu rád,“ řekl Leon upřímně. „Myslel jsem si, že se na moje názory už vůbec nikdo neptá. Jo, a ještě: Co to bylo za holku, co s tebou přišla, Jeane?“

„To jsem byl já,“ smál se Enkra. „V dívčím převleku...“

„Nesmysl... měl jsi docela jiný vlasy a oči a... vůbec!“

„Umím se přestrojit za holku.“

„Jeane, je to fakt?“

„Beze srandy, umí to, Leone. A spoustu jinejch věcí!“

„Ty, a nebojíš se, že z toho budeš mít průser?“

„Život je nepřetržitá řada průserů, nepravidelně po sobě jdoucích. To říká jeden můj kamarád.“

„A že z toho budou mít průsery i jiní?“

„Ano, toho se trochu bojím. Proto jsem dal Jeanovi pokyny, co má povídat. I ostatním tvým kámošům. A co se tebe týče, doufám, že tě taky naučím, jak se vyhnout nebezpečí.“

„Nezdá se ti, že seš trochu zvláštní?“

„Jak kde a jak kdy.“

To Leona dorazilo. Rozhodl se, že se přestane vyptávat a že pojedou, kam Enkra řekne. Rozloučili se s Jeanem a vyrazili do lesa. Jean pospíchal domů a přemýšlel, co bude vypovídat.

Leona lesní skrýš dost překvapila - zvlášť liška, která byla pořád s nimi, očichávala ho a kňučela. Enkra mu nedal moc času na údiv, zahnal ho do spacáku a sám se zabalil do deky. Liška se stulila mezi ně.

Leon měl spoustu otázek - ale jak byl unavený, radši rychle usnul. Bylo toho na něj už dneska moc.

Dobré jitro a hezký den!

Leon se probouzel těžce. V noci se mu zdálo o pronásledování celou četou policistů a když ho dopadli a svázali, probudil se celý zalitý studeným potem. Teprve teď pochopil, že není svázaný, jen zabalený ve spacím pytli.

V jeskyni bylo příšeří - shora pronikalo světlo komínem, kousek od Leona žhnuly uhlíky polovyhaslého ohně. Nad ním visel kotlík, z něhož se linula velmi příjemná vůně. Leon vylezl ze spacáku, protáhl se a zajímal se o kotlík - byla to polévka a když ochutnal, (lžíci našel mezi Enkrovými věcmi), velice mu chutnala. Snědl trochu, ale potom se zastyděl, neboť usoudil, že to nebude zrovna jeho snídaně.

Vylezl z jeskyně, což mu dalo dost práce - neznal ještě dokonale cestu a vchod byl tak úzký, že se musel plazit po břiše. Ze všeho nejdřív si všiml lišky Sindy, která se protahovala na sluníčku. Pak spatřil Enkru, který přicházel se stráně a nesl náruč klacků. Leona zarazilo, že byl úplně nahý, dokonce chodil v lese bos.

„Ahoj,“ smál se Enkra. „Jak ses vyspal? Snídaně chutnala?“

„To... to bylo pro mě?“ ptal se Leon.

„No jasně. Já a Sindy už jsme jedli.“

„Aha...“ Leon se škrábal ve vlasech a přemýšlel. Na nic nepřišel a tak byl nucen se zeptat: „Proč tu chodíš nahý?“

„Je ráno, lidé ještě spí. Půjdem se vykoupat?“

„Kam?“

„Dole je mořská zátoka. Neslyšíš, jak moře bije do skal?“

Leon se díval dolů a natahoval uši - cosi slyšel, ale nic z toho nechápal. Zato pochopil, že Enkra má dobrou náladu a zřejmě se dokonale baví, a rozčílilo ho to.

„Šaty si můžeš nechat tady,“ radil mu Enkra. „Třeba je strč do jeskyně, aby je nikdo neviděl. Jsou trochu nápadné...“

„To se mám koupat úplně nahej?“ vzbouřil se Leon.

„Jak chceš. Jseš svéprávnej, dělej si, co chceš.“

Leon slyšel tuhle větu poprvé, ale rozčílila ho i tak. Ono ho vlastně rozčilovalo všechno, dokonce i to, že je nádherné ráno. Slunce pálí, ptáci řvou, kytky smrděj - a ještě ke všemu je na keřích kolem třpytivá rosa.

Enkra se vydal po stráni dolů k moři. Skákal jako koza od jednoho stromu ke druhému, Leon klouzal a klopýtal za ním. I když měl boty a Armin byl bos, šlo se Leonovi hůř a když dorazili na břeh moře, byl vyčerpaný a ještě vzteklejší. Enkra přeběhl pláž a vrhl se do příboje; hned začal plavat mocnými rozmachy paží. Leon chvíli váhal - pak se svlékl do ústavních trenýrek a šel za ním. Pak mu to bylo trapné, vrátil se a svlékl i ty trenýrky. To mu bylo sice ještě trapnější, ale aspoň si neměl s Enkrou co vyčítat. Zkusil plavat, po chvíli ho roztřásla zima a tak radši rychle vylezl.

Enkra se taky vrátil, vylezl na břeh a oklepal se jako pes, až mu lítaly mokré vlasy kolem hlavy. Uhladil je rukou a natáhl se na jednu skálu. Ještě nebyla vyhřátá, ale slunce ji už zalévalo.

„To tady budeme ležet a opalovat se?“ ptal se Leon.

„A co chceš dělat?“

„No... něco udělat musíme, ne?“

„Prosím. Navrhni, co!“

„Zdrhat! Nebo mě chytěj a zase zavřou. A tebe taky.“

Enkra se zřejmě moc nebál. Pokrčil rameny a usmíval se.

„Počkáme, co udělá konkurence. Jean nám řekne, na co přišli, a podle toho se zařídíme...“

„Stejně bysme měli zdrhnout. Než mě začnou hledat!“

„Za pár hodin můžeme být v Belgii. Proč se bojíš? Já vím, co dělám, neboj se! A v lese nás nenajdou!“

„Vezmou si psy a vyčmuchají nás!“

„Sindy by nás upozornila, kdyby šli psi. Nemá je ráda. A já umím psy usměrnit, aby nás nehledali...“

„Jo, viděl jsem v noci... co jsi s nimi udělal?“

„Zkrotil. Umím s nimi mluvit...“

„Měl jsi je zabít! Jsou to bestie, chytají kluky, který se pokusili o útěk.“

„Nesmím nikoho zabít.“

„Nemyslel jsem lidi - jenom ty prašivý čuby!“

„To je jedno. Pes je taky člověk.“

Leon se zarazil. Zvedl hlavu a řekl důrazně: „Pes není a nikdy nemůže být člověk!“

„To je jedno,“ opakoval Enkra. „V tom případě jsem já pes.“

„To je taky blbost! Poslyš, ty seš nějakej divnej! Proč říkáš takový nesmyslný věci?“

Enkra se posadil a řekl pomalu a vážně: „Pamatuj si: psa bolí stejně jako tebe, když mu ublížíš. Je to kamarád, nesmíš se proti němu dopustit zlého činu. Jinak ublíží zase on tobě!“

„Ty možná nesmíš, ale já ano!“

„Sindy říká, že jsi dobrý člověk. Nevěřím, že bys někoho zabil.“

„Někoho? Myslíš nějaký zvíře? No, zatím ne... teda, aspoň si to myslím. Líčil jsem oka na zajíce, ale asi se žádný nechytli...“

Enkra na to neřekl nic. Leona to dožralo: „To se ti taky nelíbí, líčit oka na zajíce?“

„Sindy taky loví. Nemám to za zlé jí, nemůžu mít ani tobě.“

„Mezi mnou a liškou je snad nějaký rozdíl!“

„Jakej?“

Leon si jenom vzdychl. „S tebou bude těžkej život! Poslyš, jak jsi se dokázal dostat do polepšovny?“

„Odemkl jsem si dveře a vstoupil.“

„Je tam poplašný zařízení.“

„Vypnul jsem je.“

„To ses nebál? Co kdyby tě při tom někdo viděl?“

„Jean dělal zeď. A já jsem si dával taky trochu pozor...“

„Hm... a co kdyby se ti to nebylo podařilo?“

„Muselo se to podařit. Je to starý typ, s tím nejsou problémy.“

„Myslím, kdyby se ti nebylo podařilo najít to zařízení nebo kdybys mu nerozuměl. Co bys potom dělal?“

„Koupil jsem si včera lano a nějaké věci na lezení. Zkusil bych vylézt po zdi a vylomit mříž v okně.“

„To máš takovou sílu?“

„Taková mříž není nikdy moc důkladná, je tam spíš pro formu. Mohlo se to podařit. A kdyby ne, tak bych si příště přinesl elektrickou pilku...“smál se Enkra.

„A to všechno jsi dělal pro mě, aniž bys mě znal?“

„Myslím, že ty bys to udělal taky, kdyby tě o to někdo požádal. Nebo se mýlím?“

„Možná bych chtěl. Ale jestli bych to dokázal...“

„Máme morální povinnost pomáhat lidem, kteří to potřebují. Je to něco jako slib, nebo služba. Chápeš?“

„A kdyby tě někdo požádal, abys mě chytil a přivedl zpátky do basy, to bys měl taky morální závazek to udělat?“

„Záleží na tom, kdo by to byl. Kdyby policajti, potom na ty se nevztahuje žádná morálka. Ostatně, já osobně soudím, že není správné zavírat kohokoliv. Zvlášť ne kluka jako jsi ty nebo já.“

„Tebe už taky někdy zavřeli?“

„Ano.“

„A tobě taky někdo pomohl?“

„Samozřejmě. Mám přece kamarády.“

„A ti, co hlídali ten pasťák, s tím souhlasili?“

„Někteří ano. Ti ostatní... měli bohužel smůlu. Tehdy to bylo poněkud nepřehlednější, zamíchal se do toho jeden... no, zkrátka, někteří dopadli špatně.“

„Co se jim stalo?“

„Co si zasloužili.“

„A to podle tebe znamená co?“

„Podle mne nic. Ale podle toho člověka smrt.“

„Co je to za člověka?“

„Jmenuje se Luciper Wang. Ale ty se s ním asi nikdy nesetkáš.“

„Tvůj kamarád, jo?“

„Ano, to taky.“

Leon si jenom vzdychl. „Je mi tu zima... nepůjdem zase do jeskyně? Snědl bych si tu snídani...“

„Pojďme,“ řekl klidně a s úsměvem Enkra.

Leona potěšilo, že se mohl zase obléknout. Přece jenom se tak cítil jistější. Vyšplhali do svahu a vlezli do jeskyně.

Simone Fresnellová se probudila dost pozdě a neměla chuť na nic, jenom zůstat v posteli. Ale babička, která už několikrát nahlédla do jejího pokoje, ji nenechala spát.

„Styď se, taková mladá holka! Podívej se na pana doktora Merciéra, ten už byl na svojí ranní procházce, a jak je svěží a čilý...“ bručela. „Z něj si vem příklad...“

Simone zívala a drbala se ve vlasech. „Doktor Merciér je cvok! On asi dokáže nespat celou noc a potom být ještě ráno svěží, ale já jsem zvyklá si přispat, to snad není žádný zločin!“

Přesto se ale oblékla do župánku a šla na snídani. Doktor už měl větší část jídla v sobě, teď si četl noviny.

„Píšou tam něco?“ ptala se Simone, zase zívajíc.

„Ne, zatím nic.“ řekl vlídně a s úsměvem.

Vdova Fresnellová měla tenké uši. „O tom útěku z polepšovny?“ ptala se a přiběhla. „To asi v novinách nebude, ale město je toho plný! Už víte, že těch lumpů je celý gang?“

„To snad ne,“ řekla Simone. „Prosímtě, zase nepřeháněj!“

„No jasně, jsou to nějací gangsteři a zřejmě mají spadeno na starýho Devarta, toho hroznýho ožralu, protože unesli z polepšovny zrovna jeho kluka. Taky spoutali všecky dozorce, zničili zabezpečovací systém...“

„Kolik jich bylo v tom gangu?“ ptal se doktor Merciér.

„Podle toho, co se říká, nejmíň čtyři. Jeden je asi nějakej inženýr, ten musel vypnout to zařízení. Bylo prý jedno z nejlepších v kraji, lepší než v bance! Potom nějaký krotitel, který ovládl psy, aby neštěkali. A potom chlapi, co přemohli ty dozorce. Jak říkám, celá banda!“

„Co tomu říká policie?“

„Policie zatím neví nic. Přišel tam pan vrchní strážmistr Grébe a všechno si zapsal. Asi pozvou kriminálku z Paříže.“

„Pochopitelně,“ řekla Simone. „To musejí. A hledají ho?“

„Jako mladýho Devarta? Kde ten už asi bude! Když ho takhle unesli, jistě ne proto, aby s ním zůstali tady, to je jasný! Ten už bude někde za hranicema a možná... kdo ví! Víte, co povídala paní lékárníková?“

„To nevím, ale lékárníková je potrhlá drbna.“

„Že prý je možný, že ho unesli na nějaký šílený pokusy! To se prej dělává, že někde ukradnou dítě a pak ho zaživa rozpitvávají, aby zjistili, co to udělá. Nebo z něj vezmou nějakou část a tu potom transplantují nějakýmu nemocnýmu milionářovi. Leon byl zdravej a silnej, nikdy nestonal...“

„Lékárníková to nemá v hlavě v pořádku,“ soudila Simone. „Asi čte moc krváků a kouká na televizi, když dávají horrory.“

„A kdo to teda byl podle tebe, co?“

„To já nevím. To snad je věc policie, ne?“

„Budu muset zajít na trh,“ rozhodla se stará Fresnellová. „Možná, že už bude policie něco vědět...“

„Tak se zeptej a přijď nám to říct. Budu asi na zahradě a budu se opalovat,“ zívla Simone. „Co ty, Jacquesi?“

„Možná půjdu taky do města. Zajímá mě to...“

„Hm... hm!“ řekla Simone a mávla rukou.

Vdova Fresnellová vyrazila jako blesk, v ruce košík a v očích touhu se co nejvíc dozvědět. Dalo se předpokládat, že dokud to neprodebatují se všemi přítelkyněmi, nevrátí se.

Simone si přinesla lehátko a doktor jí pomohl je rozložit za živým plotem, aby nebylo vidět od cesty. Simone si nemohla dovolit opalovat se v plavkách, pruhy po těle by při jejím povolání vypadaly směšně.

„Bylo to bezva,“ řekla, když za babičkou zapadla vrátka. „Poslechni, fakt se ti nechce spát?“

„Jak stárnu, začínám v poslední době spát dost špatně.“

„Hm. Díval ses na ty fotky, co jsi udělal?“

„Ne. Zabalil jsem je, a jak půjdu do města, odešlu je. Doma si je už vyvolají...“

„Stejně jsem ještě nikdy neviděla foťák na infračervený paprsky. Jak vypadá taková fotka?“

„Musí se prohnat počítačem. Je to japonská výroba, koupili jsme to od firmy Asahi. To je vydavatelství novin. Mají to taky Američani, ale ti to používají k vojenskejm účelům.“

„Poslechni, ty se nějak moc vyznáš ve špionážní technice. Neděláš náhodou taky nějakýho agenta?“

„Jenom velice nerad.“

„To je moc hezky formulovaný... stejně bych ráda něco věděla.“

„Jen se ptej. Když budu moci...“

„Kolik ti za to dávají?“

„Kolik si naúčtuji. Je to umění, napsat cestovní zprávu.“

„No, málo to jistě nebude.“

„Například, místo tohohle pensionu uvedu hotel Grand na náměstí. Najdu si důvod, abych platil večeře s pořádným občerstvením, sem tam i s dámskou obsluhou... Bylo to nutné, musel jsem vyzvědět důležitá fakta od místních hodnostářů...“

„Sežerou ti to ti vaši šéfové?“

„Je jim to jedno. Takovej Roger Monroes má peněz, že neví co s nima má dělat. Ale rád se hádá o šestáky.“

„Jo, to jsou milionáři! Jedna moje kamarádka dělala společnost mladýmu Rockefellerovi. Říká, že je to škrob. Když na to udělala narážku, řekl, že kdyby rozhazoval, nikdy by ty miliony neměl.“

„Tak vidíš.“

„Kdo je to... ten Roger?“

„Kluk, kterej bude ministerským předsedou. Až vyroste.“

„To se všeobecně soudí?“

„Ne, to se ví jistě. Už se do té funkce narodil.“

„Hm... existuje v tý vaší zemi taky něco jako volby?“

„Samozřejmě. Jak by jinak mohli zvolit svý zástupce do parlamentu, kterej potom schválí předsedu vlády?“

„A co, když se tam dostanou lidi, který ho neschválej?“

„Takový lidi se tam nikdy nedostanou. Do parlamentu se volej jenom dobří občané s příznivým morálním profilem.“

„Aha. A co tomu říkají ti ostatní?“

„Jaký ostatní?“

„No, ti co nejsou dobrý občani.“

„Takoví v té zemi nejsou.“

„Nevěřím. Přece musel být někdo, komu se to nelíbí!“

„Já jsem neřekl, že nebyli. Jenom, že nejsou.“

Simone otevřela oči a zvedla hlavu. „Byli, a už nejsou? To je skutečně dobře vedená země!“

„Děkuju za optání, jde to.“

„Co s tebou udělají, když se ti nepodaří splnit nějaký úkol?“

„Já jsem expert, občan Švýcarské konfederace...“

„Jo, chápu. Tak co by udělali se svým občanem?“

„Podle toho, jak moc by se provinil.“

„Ale velký štráchy by s ním asi nedělali, co?“

„Kdyby to byla jeho vina, tak asi ne.“

„Dobrý! Krásný! Perfektní! Poslechni, dostal jsi někdy za úkol něco, co nešlo při nejlepší vůli splnit?“

„Roger se mě jednou zeptal... vlastně, nabídl mi takový obchod. Sto tisíc dolarů, když mu seženu na jednu noc známou herečku.“

„Která to měla být?“

„Mohl jsem si dokonce vybrat. Ornellu Mutiovou nebo Nastassju Kinskou.“

„Znám. Poslechni, není ten tvůj Roger blázen?“

„Ani ne, ale byl trochu... nesvůj. Bylo to o jeho patnáctých narozeninách, trochu se napil a... není zvyklý.“

„Patnáctiletej kluk a chce takový holky, jo?“

„Myslím, že to byla spíš taková... jak bych to řekl... zkusil, co by si všechno mohl dovolit. Nemyslel to vážně.“

Simone se chvíli smála. „A kterou jsi mu sehnal? Ornellu nebo Nastassju?“

„Žádnou. Vůbec jsem se o to nepokusil. On o tom taky už nikdy nemluvil...“

„Proč jsi to nezkusil? Mohl sis vydělat... Třeba by to některá z nich vzala. Nebo by zaskočila jiná holka.“

„Pokud by byla tak slavná jako ty dvě...“

„Pěkná cvokárna. Mně nikdo tolik peněz nenabídne...“

„Zahrej si pár rolí ve filmu, třeba to někdo udělá...“

Simone se zatvářila otráveně a zas zavřela oči. Potom ji ale něco napadlo: „Kolik dáš, když ti s tím píchnu?“

„S čímpak?“

„Zkusila bych to s některou tou holkou domluvit.“

„Ty se s nima znáš?“

„To ne, ale znám vlivný lidi. Jistě by se přimluvili...“

„Nevím, jestli o to Roger ještě stojí. Ale pochopitelně, rozdělil bych se s tebou o tu provizi.“

Simone chvilku uvažovala, pak mávla rukou. „Asi to nestojí za námahu. Ještě si o tom popovídáme, nech si to projít hlavou!“

Doktor Merciér vstal a protáhl se.

„Někam jdeš?“ ptala se líně Simone.

„Chtěl bych. Poslechni, půjčila bys mi to svoje auto?“

„Klíče jsou na háčku u dveří. Kdybys ho někde škrábnul, napiš si, kdo to zavinil, nemám to pojištěný.“

„Já na rozdíl od tebe řídím rozumně.“

„Hm... Kam vlastně chceš jet?“

„Chtěl bych si prohlídnout ten hotelovej komplex mezi městem a tou zátokou na jihu. Jsou tam campingy, všelijaký hotely, stanový městečka, bungallowy...“

„Ty se chceš odstěhovat?“

„To ne - ale přemýšlím, kde vlastně ten kluk bydlí. Někde přece musí mít svoje místo na přespání a tak...“

„Říkal jsi, že může spát v lese.“

„Může. Ale stejně bych to chtěl vidět. Třeba pro případě, že by bylo třeba se stěhovat. Jen tak, abych věděl, kde co leží.“

Simone se zvedla z lehátka. „Ty se člověka natrápíš... tak aspoň počkej, než si něco vezmu na sebe. Pojedu s tebou.“

„Chtěla jsi odpočívat.“

„Na odpočívání budu mít ještě fůru času. Teď se chci poučit, jak se hledají uprchlí trestanci...“

Doktor Merciér se usmál a přikývl. Simone si natáhla na holé tělo šortky a tričko, a byla oblečená.

Projeli městem a vzali to kolem polepšovny. Hemžila se tam spousta lidí, kteří všelijak očumovali a dohadovali se, co se vlastně stalo. Několik policistů bránilo těm nejdrzejším, aby nevlezli rovnou do areálu zámečku. V oknech byla hlava na hlavě, chovanci se taky zajímali, co a jak. Byly tu skoro všechny děti, taky Jean a jeho parta. A vdova Fresnellová, samozřejmě.

„Co tomu říkáš?“ ptala se Simone.

„Aspoň zadupou a zničej všechny stopy,“ mávl doktor rukou. „Až přijede posila z Paříže, neobjeví už vůbec nic.“

Enkra byl neuvěřitelným způsobem vklíněn ve skalním komíně. Špičkami nohou se opíral o několikacentimetrový vstup, zády se opíral o studenou skalní stěnu, a rukama zatloukal do mikroskopické spáry skobu. Nemohl se moc rozmáchnout, neboť na to nebylo místo, a nemohl ani změnit polohu, protože by sletěl na hlavu Leonovi, který ho pozoroval. Vlastně, nemohl vůbec nic, dokud nezatluče skobu a neumístí do ní karabinku, do které zapne lano.

Leon byl druholezec. Když mu Enkra sdělil svůj plán prolézt komínem až na vrchol skalního masivu, ve kterém byla jejich jeskyně, Leon to považoval za šílenství. Ale Enkra si koupil horolezecké potřeby, a bylo mu líto je nevyzkoušet.

„A kromě toho, kamarád Jackie a ostatní kluci jsou určitě teďka v nějakých skalách a zkoušejí lézt. Měl bych za nima zpoždění a dělali by si ze mě srandu.“ vysvětlil Leonovi.

Takže Leon dostal kolem hrudníku smyčku a učil se lézt po skalách. Proto teď stál a částečně taky visel na předchozí skobě, a chystal se uhnout, kdyby Enkra sletěl. Závada byla v tom, že nebylo kam, komín byl úzký, alespoň v místě, kudy prošli. Teď se rozšířil natolik, že se nedal prolézt stylem obvykle používaným v komínech. Zato potom se zase zužoval, a Leon měl obavu, že se jím vůbec neprotáhnou.

Enkra zatloukl skobu a vyzkoušel její pevnost. Zapnul se lanem do karabiny a usmál se dolů na Leona. „Dobírej, půjdu nahoru!“

Leon už uměl dobírat, takže stál a držel lano, zatímco se Enkra škrábal po mikroskopických chytech vzhůru. Zatím Leon radši nepřemýšlel o tom, že tam nahoru bude muset taky on.

Trvalo to dlouho, než se Enkra dostal do pokračování toho komína. A protože komín měl jinou osu, viděl Leon jenom Enkrovy nohy, a pak už ani ty ne. Jen zaslechl: „Tak lez, jistím tě...“

Leon byl silný, odvážný a všeho schopný. Pamatoval si, jak to dělal Enkra, a držel se jeho lana. Sice pomaleji a méně šikovně, ale přece jen prolezl a dostal se do komína. Enkra tam seděl na malé plošince, byl uvázaný a držel lano. Někde šikmo nad nimi bylo vidět otvor.

„To musíme až tam nahoru?“ vzdychl Leon.

„Jo, to budeme muset.“

„Ale já už dál nemůžu!“

„Budeš asi muset. Leda, že by ses zašprajcoval tady v tom komíně, jenže to bysme tě tu museli nechat vyhnít...“

Leon neměl blbé vtipy rád. Mračil se a zlobil. „Vůbec jsme sem neměli lézt! Je tady zima a stojí to tu za pěkný ho...“

„A co sis představoval?“

„Říkal jsi, že to bude nádhernej výstup!“

„A není? Už dvakrát jsem musel napnout všecky síly, abych vůbec přešel! Nevím, jak bych se odtud dostal...“

„Jo, to by mě taky zajímalo. Jak se dostanem zpátky?“

„Asi stejně, jako jsme se dostali sem, jenomže opačně. Budeme... asi budeme slaňovat vnitřkem.“

„Jsou ještě jiný možnosti, ne?“

„Jo. Slanit zvenku, po skále. Ale tam to neznám.“

„Ty někam lezeš, a vůbec nevíš, jak se odtud dostanem?“

„To je na tom právě to krásný.“

Leon na tom neviděl vůbec nic krásného, ale Enkra se jen smál. A chystal se na další pokračování výstupu.

„Mám hlad. A žízeň,“ řekl Leon. „A chce se mi na malou.“

„S tím posledním je to nejjednodušší. Pokrop skálu, než půjdeme zpátky, tak to uschne.“

„Když se pustím rukama, abych si rozepnul gatě, spadnu.“

„Máš dvě možnosti. Buď se uvázat, nebo se pochcat.“

„Seš úplně blbej.“ řekl Leon. Uvázal se lépe, zůstal napolo viset na své skobě a rozepínal si kalhoty. Enkra s úsměvem přihlížel a čekal; až když Leon bez úhony dokončil akci, začal vystupovat zase nahoru.

Nejbližší hodinu a půl na něj Leon neviděl. Viděl jen jeho nohy nebo zadek, podle toho, jak se Enkra kroutil tím hrozným komínem. Občas dolezl za ním, a Enkra ho obvykle nechal v té nejkrkolomnější pozici, takže Leon nemohl, chudák, ani pořádně nadávat. Nakonec už si myslel, že nevydrží a sletí dolů, ať to dopadne, jak chce. Jenomže v tu chvíli Enkra zavolal:

„Už jsem nahoře... tak lez!“

Leon se drápal dál, a konečně viděl opět volný prostor. Vylezli z jakési díry mezi dvěma skalními bloky, vzpříčenými proti sobě - ty asi vytvořily ten komín, společně s vodou a větrem. Nad nimi se tyčila vysoká věž, štíhlá a elegantní; o kousek dál druhá, už podsaditější.

„Díky bohu,“ Leon se složil na skalní plošinu. Byla dost veliká, aby se tam vešlo třeba deset lidí, ale její okraje spadaly strmě dolů asi padesát metrů, takže se sem jen málokdo mohl dostat.

„Tam nahoře je plechovka,“ řekl Enkra. „Už sem někdy někdo vylezl... Ale nahoru, na tu věž! Jak se jmenuje?“

„Vím já? Proboha, snad se nechceš škrábat tam nahoru?“

„Bylo by to fajn, ne? Počkej, přece musejí mít cestu vyzkoušenou! Támhle vidím krásný hodiny, hele!“

„Jaký hodiny?“

„To je takovej skalní útvar. Díra, která má veprostřed takovej váleček. Jako přesýpací hodiny, vidíš?“

„Vidím. A co?“

„Kousek od těch hodin je krásná římsa, po té by to šlo. Skoro až nahoru... tam je spára, vidíš ji? Tam, jak roste ten keříček, by se dalo... jenže, jak k těm hodinám? Kdybych měl knížku...“

„Jakou knížku?“

„Skály jsou popsaný v takový horolezecký příručce. Je tam taky bodová hodnota každýho výstupu a tak...“

„Proboha, ty tam chceš vážně lézt? Enkro, prosímtě, nelezme tam! Já už dál nemůžu, fakt! Nebo si jdi sám!“

„Já tam nelezu... Ale nápad je to skvělej!“

„Na spadnutí a zlámání vazu. A vůbec, co budem dělat tady nahoře? Nic tady není!“

„Je tu krásnej rozhled po celým kraji. Vidíš celý město, lesy, turistickej komplex na jihu, moře, skály... copak to nevidíš?“

„Copak o to, je tady nádherně... jenže...“

„Co? Máš hlad a žízeň?“

„Ale ne, to jsem řekl jen tak. Ale stejně...“

„Kdybych měl dalekohled... i když, i takhle je to vidět. Podívej, co se děje u vašeho pasťáku. Spousta lidí. Taky vidím auta, policejní, dokonce tři. Jedno velký, to je na zatýkání lidí. A čumilové všude dokola...“

„Co si asi myslejí, že jsem utekl?“

„Těžko říct. Jean nám to třeba řekne.“

Enkra si svlékl tričko a džínsy a lehl si na záda na skálu. Zavřel oči a tvářil se, že chce spát.

„Co blbneš?“ ptal se Leon. „Snad nechceš usnout?“

„Proč ne? Lehni si a opaluj se. Je tady krásně...“

„Spát, tady? Pohneš se a letíš dolů, ty blázne!“

„Nesmysl. Kromě toho, nechci tady přenocovat, jenom si trochu odpočinout. Hodinku dvě, a jdeme zase dolů. Odpočiň si taky a buď rád, že nemusíš nic dělat...“

Leon si jenom povzdychl. „Ty máš opravdu nápady! Skutečně, to sis teda vymyslel krásnej den, jen co je pravda...“

„Bude hůř.“ řekl Enkra a zívl.

Leon se, jak to šlo, uložil na skálu. Byla vyhřátá a bylo to příjemné. Ani nevěděl, jak začal podřimovat. Zdálo se mu o řediteli Grammovi, tak se radši urychleně vzbudil. Uvědomil si, kde je, a sáhl na Enkru, aby ho probudil z klidného spánku.

„Už toho máš dost?“ ptal se Enkra. „Lež ještě, dokud je teplo...“

„Je příšerný vedro a já to nevydržím! Asi se místo opalování pěkně spálím! Nejsem zvyklej na slunce jako ty, ty blázne!“

Enkra si jenom povzdychl. „No dobře, půjdem tedy dolů. Ale na tohle místo nezapomeneme. Byla by to príma pozorovatelna...“

Doktor Merciér se Simone dílem projezdili, dílem prošli po svých celý turistický areál. Prohlédli všechno a vštípili si to do paměti; pak si sedli do útulné restaurace na italskou pizzu.

„Nezdá se mi to,“ řekl doktor. „Když se budu chtít dokonale schovat, hodí se k tomu některý ten camping. Jsou tu tisíce lidí z celého světa. Jenže... zatím to nepotřebuje. A nikde po něm nevidím sebemenší stopy, ani tu motorku...“

Simone olizovala vidličku a prohlížela si plán okolí, který používali při orientaci. „V campingu asi nebude. Prošli jsme to důkladně, přece bysme ho nepřehlédli. Bude jinde...“

„Ty tenhle kraj znáš docela dobře,“ řekl doktor. „Poraď mi, kde by se mohl schovat...“

Simone neříkala nic, jen se mračila. Doktor otočil plánek k sobě a prohlížel si linii pobřeží.

„Určitě neodejde daleko od moře. Je zvyklý koupat se při každé příležitosti. A kromě toho, po moři může případně utéct...“

„Myslíš uplavat?“

„Nevím. Možná, že má nějaký člun. Nebo by měl mít...“

„Pobřeží je tu hrozně členité. Samá skála, zátočina a úžlabina. Když se schová někam mezi skály, nenajde ho nikdo, dokud nepřijde bouřka a nevyplaví ho jako myš...“

„Bouřka, vidíš, to mě nenapadlo!“

„Tady umějí být bouřky, to bys viděl,“ mávla rukou Simone. „Dá se do deště a rázem je všechno vzhůru nohama. Přála bych ti vidět, když přijde déšť náhle a pláže jsou plný. A campingy...“

„Stává se to často?“

„Ani ne, ale dvakrát třikrát za léto se to stane. Nikdy to netrvá moc dlouho, tak nejvíc tři dny. Jenže, stany to proleje během chvilky a na lidech nezůstane nitka suchá. Jenom v hospodě se člověk schová, ale ty jsou hned přecpaný...“

„Stan asi nemá... je mladý a příliš nafoukaný na to, aby spal ve stanu. Spíš jenom spací pytel a nějakou deku nebo tak něco. A igelit, pod sebe i jako přístřešek. Ale teď má s sebou Leona, tak mu asi nechal spacák a sám dělá hrdinu pod dekou.“

„Dokonale znáš jeho zvyklosti.“

„Všichni mladí jsou takhle praštění, nemysli si. Každýmu se zdá o čertech, když si má vzít pořádný vybavení. Nejradši by jezdili jenom v tom, co mají na sobě...“

„Hm... Nejlepší by to měl ve skalách. Tadyhle...“ Simonin prst opsal kruh kolem rozsáhlého pobřežního komplexu rozervaných zátok. „Je tam les, jsou tam skály... jako malá jsem tam občas chodila s holkama. Pak i s klukama.“

„Dá se tam zajet?“

„S autem určitě ne. Ale s jeho motorkou... je tam lesní cesta, dost mizerná a strmá, ale možný by to bylo...“

„Podíváme se tam. Odpoledne, nebo zítra. Jestli nechceš, půjdu sám. Bude na to potřeba dobrý boty.“

„Podívat se tam můžem.“ pokrčila rameny. „Poslechni, ráda bych se s tím tvým princem seznámila. Už mě dost zajímá.“

„Věřím. Taky bych ho rád viděl - jenom nevím, jestli má o to zájem on. Poslal jsem mu výzvu, aby se přihlásil, ale možná má zatím víc rozumu než já...“

„Tak počkáme, až ho to přejde! Poslyš, tam vzadu pod břehem je parádní soukromá pláž. Pojďme se na chvíli vykoupat!“

Soukromá pláž znamenala místo přístupné turistům nemajícím v oblibě plavky. Horní díl bikinek už ženy většinou nenosily, ale Simone obtěžovaly při plavání i kalhotky.

Takže se šli vykoupat.

Leon byl natažen v trávě a vzdychal. Právě se najedl, ale to nebyl ten důvod - po dramatickém výstupu a následujícím sestupu, neméně náročném, byl na pokraji sil a jídlo do sebe dostal jen díky silné vůli. Teď nebyl ochoten se vůbec pohnout.

Enkra seděl s nohama zkříženýma, přes ramena pokrývku a tiše si prozpěvoval v sánskrtu. Měl nějakou knížku, studoval ji a občas z ní hlasitě četl Leonovi. Koupil si ji včera v Saint-Malo, ale to Leon nemohl vědět. Kniha vyprávěla o dramatických dějinách místního kraje a Enkru moc zajímala; Leona vůbec ne. Měl chuť říct Enkrovi, aby s tím šel do háje, ale Enkra byl silnější a nebylo radno mu odporovat.

„Co budeme dělat zítra?“ ptal se Leon otráveně.

„Uvidíme, co se dozvíme od Jeana. Když nepřijde, vylezu navečer zase nahoru a rozhlédnu se po kraji, co je nového. Neboj se, tebe už tam tahat nebudu...“

„Zaplať pámbu. Víš, kdybych věděl, co se bude dít, nejdu s tebou ani za prase! A to sis ještě dělal legraci, že dneska bude krásný den!“

„Mně se líbil,“ řekl Enkra s úsměvem. „A ujišťuju tě, že příští dny nebudou o nic horší!“

„Pane bože!“ řekl Leon zdrceně a usnul.

Policejní vyšetřování

Kriminální inspektor Pierre Chartiér přijel do Troissy-sur-Mére v největším poledním žáru, okolo druhé hodiny. Nejdřív zajel na místní četnickou stanici, kde ho v čele své skupiny uvítal pan vrchní strážmistr Emil Grébe.

Grébe byl typický venkovský policista, zvyklý řešit jen ty běžné záležitosti, jak tak přicházely. Jednou za svojí kariéry vyřešil případ vraždy ze žárlivosti a několikrát různé vloupačky a krádeže - vše ostatní byly maličkosti. Se stejným klidem začal vyšetřovat i spletitý případ únosu, ale záhy zjistil, že na to asi nebude stačit, a požádal o pomoc Paříž. Paříž se zamyslela a vyslala inspektora Chartiéra.

Vrchní strážmistr Grébe byl vysoký a dost tělnatý muž, měl černý knír mušketýrského tvaru a prošedivělé vlasy. Choval se většinou důstojně a klidně, mluvil pomalu, ke starším dámám a dětem byl laskavý a vlídný. S provinilci pak hovořil tvrdě a když bylo potřeba, dovedl udeřit velikou a silnou pěstí. Jenže, na místní výtržníky stačilo jen se přísně podívat, a chuligáni a podobná verbež se v městečku Troissy objevovala minimálně.

Inspektor Chartiér byl naopak velmi vzhledný a elegantní. Byl si vědom toho, že se líbí ženám a někdy toho i využíval, i když byl už několik let šťastně ženat a měl děti. Zastával však názor, že to nemusí každému vykládat a na čele to nemá napsáno, takže ani nenosil snubní prstýnek. Za svoji kariéru už vyřešil řadu složitých případů v Paříži i jinde, a soudil, že vyřeší i tento, nepostaví-li se mu do cesty nějaká vyšší moc. A soudil, že v tomto případě to není pravděpodobné. I když nehodlal vyvinout více úsilí, než je třeba, protože útěk nějakého pitomého kluka z polepšovny není hoden jeho pozornosti.

Nejdřív ze všeho pozval strážmistr Grébe pana inspektora na oběd. To bylo dobře, neboť Chartiér měl hlad. Sedli si do místní hospůdky, dobře poobědvali a zapili to červeným vínem. Pak nasedli do inspektorovy déesky a jeli se podívat na místo činu.

Už tam nebylo tolik lidí. Dva policisté před branou se upřímně nudili; teprve když viděli svého šéfa vylézat z auta, pochopili, že přijela vrchnost a začali vyvíjet nějaké úsilí. To spočívalo v tom, že zahnali od plotu kluky uličníky, kteří tam dráždili vztekající se psy.

Inspektor Chartiér si nechal vysvětlit, co se vlastně stalo. Potom projevil přání vejít dovnitř; nejdřív bylo ovšem nutno sehnat podomka, který psy zkrotil, teprve pak mohli jít vyslechnout poškozenou stranu.

„Ti psi jsou šílení,“ řekl inspektor. „A vy říkáte, že v noci ani neštěkli?“

„Ani jednou, prosím. Vyptával jsem se na to všech, kdo byli v budově - a každý říká, že je neslyšeli štěkat. Kdyby spustili ten svůj rámus, určitě by probudili i ředitele...“

Ředitel Gramm jim přišel vstříc a tvářil se zdrceně. Vyložil inspektoru Chartiérovi, jaká strašná potupa a ztráta postihla jeho ústav, jak on vždy chtěl být těm chlapcům dobrotivým otcem a jak oni zneužili jeho dobroty, a ještě spoustu dalších věcí nesouvisejících s případem. Když se pak inspektor dozvěděl, že Gramm v noci spal a nic neví, poslal ho pryč a nechal si předvést oba noční strážce. Přišli, tvářili se provinile a ještě jim nebylo moc dobře po těch nočních ranách a několika hodinách ve stavu svázaném a uloženém na podlaze.

„Co jste dělali, když k tomu došlo?“ ptal se inspektor.

„Nic, pane. Drželi jsme noční službu...“ vysvětlil jeden.

„Noční služba bývá dlouhá, zvlášť, když se nikdy nic neděje. To jste si ani trochu nezdřímli?“

„To ne, pane! Kdybychom spali, pan ředitel by nás mohl při tom chytit a jistě by nám strhnul prémie! Už se to kolegům stalo...“

„Ředitel asi spal...“

„Občas obchází Milu, to je ten podomek. Zvlášť, když jsou psi neklidní. To je syčák, donáší řediteli...“

„Dobře, jsou i jiné možnosti. Rádio jste neposlouchali?“

„Ne, pane. Někdy posloucháme, ale včera ne.“

„Tak co jste tedy dělali? Ale doopravdy!“

„No...“ strážný zaváhal. „Trochu jsme hráli... karty...“

„Dobře. To už věřím, že jste u toho neusnuli. Jak tedy došlo k tomu útoku? Viděli jste někoho?“

„Já jsem viděl, jak někdo najednou skočil na kamaráda. A vzápětí druhý se vrhl na mě. Vůbec jsem nestačil nic udělat, udeřil mě nějakým klackem přes hlavu. Ani jsem ho neviděl, jen něco jako tmavý stín. To bylo všecko...“

„Hm... a vy?“

„Já neviděl vůbec nic. Jenom se něco kmitlo a už jsem dostal přes hlavu. Měli to dobře vymyšlený...“

„Kolik jich asi bylo?“

„Těžko říct. Tři nebo čtyři. My jsme nic neviděli - svázali nás a ucpali nám ústa, abychom nekřičeli. Našla nás až ranní směna, které bylo divné, že je všechno pozotvírané...“

„Nechali otevřené všechny dveře?“

„Ano. Kdyby to věděli kluci, jistě by utekli, ale všichni prý spali a nic nevědí...“

„To při té rvačce s vámi neudělali ani hluk?“

„Asi moc ne. Já nic nevím, byl jsem hned omráčený. Jsou to asi zkušení rváči...“

„Slyšeli jste aspoň, co mezi sebou mluvili?“

„Nemluvili vůbec. Jenom, když ten kluk šel s nimi ven, něco říkal, ale nevím, co to bylo. Bylo to venku na chodbě.“

„A když přišel ten... Milu?“

„Ani tehdy nikdo nic neřekl.“

Inspektor Chartiér si nervozně přetřel bradu. Propustil ty muže v milosti a nechal si předvolat podomka.

Milu měl postavu gorily a inteligenci tomu odpovídající. Ze všeho nejvíc si rozuměl se psy, pokud se týkalo lidí, byl ke všem velmi nedůvěřivý. Než odpověděl, nejdřív se ještě jednou zeptal, pak si to chvíli rozmýšlel a nakonec dal odpověď, ze které skutečně nikdo nemohl být moudrý.

„Byl jsem informován,“ začal Chartiér. „Že jste byl jediný, kdo viděl některého z útočníků. Je to pravda?“

„Co jako?“ zeptal se Milu.

„Viděl jste toho, kdo vás srazil?“

„Já.... no, někoho jsem viděl.“

„Mohl byste ho popsat?“

„Popsat?“

„No, říct mi, jak ten člověk vypadal.“

„No... jak by vypadal? Já ho moc neviděl.“

„Jak se to vlastně stalo?“

„No... já jsem spal. A najednou jsem slyšel randál. Jako, zdálo se mi, že něco slyším. Ale co, to nevím. Když jsem se vzbudil, už se nic nedělo.“

„A vy jste pojal podezření, že se děje něco nepatřičného.“

„Cože?“

„Bylo vám to podezřelé, ne?“

„Ne.“

„Tak proč jste vyšel ze svého bytu?“

„Chtěl jsem se podívat, co se to děje.“

„Takže vám něco muselo být divné, ne?“

„Jo. Celý je to moc divný.“

Inspektor Chartiér si jenom povzdychl. „No dobře, tak dál. Co jste viděl, když jste vyšel na chodbu?“

„Nic.“

„Jakto, že nic?“

„No, vůbec nic. Všechno bylo jako normálně.“

„Tak proč jste šel dál?“

„Já jsem se chtěl zeptat chlapů, co a jak.“

„Tedy, šel jste k místnosti strážných, že ano?“

„Jo. Teda, jako ne.“

„Tak co jste tedy dělal?“

„Udělal jsem pár kroků. A pak na mě skočil.“

„Kdo?“

„No, ten co mě bacil!“

„No dobře, ale kdo to byl?“

„To já nevím. Von to byl nějakej cizej.“

„Mohl byste mi tedy říct, jak vlastně vypadal?“

„Jo, to bych nemoh. Já ho viděl děsně rychle.“

„No dobře... tak co tedy dělal?“

„Najednou po mně skočil. Vyletěl z tý místnosti pro strážný a skočil na mě. Jako... jako kočka.“

„Počkejte. Říkáte, že jste udělal jenom pár kroků. Od místnosti strážných k vám to mohlo být přes deset metrů!“

„No, to jo.“

„A vy říkáte, že skočil tak rychle, že jste ho vůbec neviděl? Že jste si ho nemohl ani prohlédnout?“

„No skočil, no! A byla tam tma! Byl tmavej jako čert. A možná sem se v tu chvíli lek. Než jsem se vzpamatoval, už jsem ji měl.“

„A co?“

„No přece tu ránu!“ Milu se tvářil, jako kdyby inspektor byl obzvláště tupý a nemohl nic pochopit.

„Jak vás udeřil?“

„To já nevím. Zkrátka, skočil a praštil mě. Potom jsem už padl a dál nic nevím. Byla to pořádná rána!“

„Nějakým nástrojem nebo jenom rukou?“

„Nevím.“

„Viděl jste jen toho jediného člověka?“

„Jo.“

„A o těch ostatních nevíte nic?“

„Ne.“

„A ten člověk - byl velký?“

„No... asi jo.“

„Větší než vy?“

„No... asi jo.“

„Proč si to myslíte?“

„No, přece mi dal tu ránu! To by skrček nesved!“

Inspektor obrátil oči k nebi a povzdychl si. „A co bylo potom?“

„No, potom jsem se probudil. Svázanej. A pak mě našli.“

„Hm... dobře. Počkejte! Ve vaší pravomoci jsou taky psi?“

„Jo, to jsou.“

„Ti psi by nenechali přijít do objektu někoho cizího?“

„To ne, pane!“ zazubil se Milu. „Roztrhali by každýho, to mi věřte! Žádnej neprojde ani dovnitř ani ven, když nechci!“

„Jak je tedy možné, že ty lidi nezadrželi?“

„To nevím. Je mi to moc divný.“

„Myslíte, že by je někdo dokázal zkrotit?“

„No... asi jo. Když jako prošel, co?“

Inspektor Chartiér si opět povzdychl, a propustil podomka. Milu odešel a byl rád, že má po tom nerváku. A na řadu přišel ředitel Gramm. Zatím si stihl trochu promyslet, co bude povídat.

„Přemýšlel jsem o tom, inspektore. Mám pocit, že to má něco společného s tou holkou, která navštívila Leona včera odpoledne.“

„S holkou? Řekněte mi o tom něco!“

„Jmenuje se Nicolle. Přišla včera odpoledne v době návštěv. Přivedl ji sem jeden z bývalých Leonových kamarádů, nějaký Jean.. Carmeau? Snad, nevím to jistě, tak nějak se jmenuje.“

„Dobře, v případě potřeby si ho najdeme. A co bylo dál?“

„Chvíli jsem s ní mluvil; bylo to velmi dobře vychované a zdvořilé děvčátko. Až jsem se divil, že tak dobře vychované děti ještě na světě jsou. Ukazovala mi dopis od své matky, která je sestrou matky Leona Devarta. Zřejmě je to velmi moudrá, zkušená a zbožná žena...“

Inspektor Chartiér pokrčil jenom rameny.

„Divné na tom je, že jsem o té rodině nikdy předtím neslyšel. Jistě, neznám tak do detailů rodinné poměry všech chovanců, ale přece jenom, nikdy předtím se o něho nikdo nezajímal! Jeho otec je alkoholik, zpustlý a ničemný chlap, víc ve vězení než doma. A teď najednou... víte, to děvče mi připadalo jako někdo ze vznešenějších kruhů...“

„To je zajímavé,“ řekl Chartiér. „Jak vypadala?“

„Obyčejné děvče, tak čtrnáctileté. Světlé vlasy, modré oči. Měla bílé nebo světlé letní šaty, střevíce, malou taštičku...“

„Hezká?“

„No... v tomto věku, víte... těžko říct. Jako jiné děti.“

„Jak mluvila?“

„Velmi vybraně.“

„Víte jistě, že to byla Francouzka?“

„No dovolte, pane inspektore? Samozřejmě!“

„Co dělala?“

„Mluvila potom s tím Leonem. Podle mého názoru ho nabádala k pořádku a ke slušnosti...“

„Když jste byl u toho, pochopitelně. Co mu říkala jinak?“

„Moc dlouho spolu nemluvili. Vlastně, dala mu jenom ten dopis a hned zase odešla.“

„Měl jste dojem, že jsou dobří přátelé?“

„Spíš ne. Ona se tvářila příjemně, ale Leon... díval se na ni, jako kdyby ji vůbec nepoznával.“

Inspektor si udělal poznámku do zápisníku. „Na její příjmení si samozřejmě nepamatujete, že?“

„Ne... myslím, že mi ho ani neřekla.“

„A ten kluk?“

„Jean? Je odtud, z města, je to soused Devartových, dvakrát nebo třikrát za ním byl. Obyčejný kluk z předměstí.“

„Myslíte, že se s tou holkou znal?“

„No, když ji přivedl... Ale, když tak o tom přemýšlím, díval se dost vyjeveně. Jako kdyby se něčeho bál.“

„Snad ne té holky?“

„To nevím.“

Chartiér si opět udělal poznámku, a pokračoval: „Jak to bylo s tím poplašným zařízením?“

„Večer jsme ho zapnuli, jako obvykle. Okamžitě začala houkat siréna a nepřestala, dokud jsme ho nevypnuli. Milu se na to díval, ale nic nezjistil. Tak jsme to už nezapínali.“

„Díval se na to ještě někdo?“

„Hned ráno zavolal pan vrchní strážmistr Grébe opraváře z místní opravny televizorů. Díval se na to a zjistil, že je přerušený nějaký obvod, ale neví, jak a proč. Opravit by to nedokázal.“

„Dám systém prozkoumat našim odborníkům.“

„To bych vám byl vděčen. Je to velmi drahý a složitý systém, a byl bych nerad...“

„Poslyšte, kdo by takový přístroj dokázal poškodit?“

„No... jenom školený inženýr!“

„Hm... a kdy by se to mohlo stát?“

„Včera v noci byl ještě v pořádku.“

„To znamená, že jediná možnost byla včera při návštěvách. Poslyšte, kdo ještě přišel s těmi dětmi?“

„Jenom místní občané, víc nikdo.“

„A ta holka - přišla pěšky?“

„Ano. Aspoň si to myslím...“

„Odešla taky pěšky?“

„Ano, určitě. Viděl jsem, jak odcházejí s tím klukem.“

„A nikdo jiný se o tenhle ústav nezajímal? Někdo cizí, kdo tu neměl co dělat. Elektrikáři, instalatéři, člověk od plynu a tak?“

„Ne. Za poslední dobu tu nikdo takový nebyl.“

„Listonoš?“

„Přichází každý den, ale poštu od něj přebírá Milu, a nosí mi ji sem. Listonoše dobře známe... a dost se bojí našich psů.“

„Někdo cizí tady být musel. Myslím, že ti lidé by se neobrátili na nikoho místního...“

„Taky jsem na to myslel, v souvislosti s tou dívkou. Oni se přece mohli obrátit na kohokoliv dospělého, kdo by ji sem přivedl - ale vybrali si na to toho kluka. Není moc chytrý, spíš bych řekl omezený jako všichni takoví kluci. Tomu mohla ta holka napovídat, co chtěla...“

„Myslíte, že ta holka je členkou bandy?“

„Ne, to nemyslím. Ale jistě ji poučili, co má říkat. A ten Jean jí určitě uvěřil...“

„Vypadá to, že z celého města to děvče viděl jenom ten kluk!“

„Nevím. Ptal jsem se několika lidí, ale nikdo nikdy neslyšel o nějakých Devartových příbuzných...“

„Zvláštní... moc zvláštní!“ Chartiér se drbal ve vlasech a nahlas uvažoval: „To znamená, že ti lidé mají k disposici děvče. A že je jich několik... no, to je tedy najdeme. Ale pro jistotu se ještě zeptejte, jestli se v nedávné době někdo podezřele nepotloukal okolo zámečku...“

Gramm se zarazil. „Zámečku?“ opakoval nejistě. „Nojo! Na to jsem zapomněl! Milu před několika dny odehnal nějakou potrhlou japonskou turistku. Chtěla tu fotografovat...“

„Japonku? Jak to bylo?“

„Nevím. Milu říkal, že byla bláznivá. Pořád říkala, že je to podle průvodce zámeček, a že si ho chce prohlídnout.“

„Zeptáme se ho.“ rozhodl inspektor.

Milu přišel, a už dopředu se bál, co bude.

„Milu, pověz nám, jak to bylo s tou Japonkou!“ vyzval ho ředitel. „Povídej, jak jsi to říkal mně!“

„No, co! Přišla, a povídala nesmysly. Že jsme zámek, a že si ho chce vyfotografovat.“

„Co jste jí říkal?“

„Že jsme polepšovna, a že tady nemá co dělat!“

„Ústav pro převýchovu narušené mládeže!“ upřesnil Gramm.

„No, dyť říkám polepšovna.“

„Co říkala ona?“

„Mlela nějaký nesmysly. Už se moc nepamatuju.“

„Jak vypadala ta žena?“

„No - jako Japonka, ne? Dost tmavá, měla černý brejle a dlouhý černý vlasy. Bílý džínsy a bílou bundu, a takovej ten krásnej foťák, jako mívají Japonci.“

„Mluvila dobře francouzsky?“

„Kdepak. Mluvila, jako když štěbetají slepice. Tak divně, občas se zadrhla a nevěděla dál. Ale umí dost, aby se domluvila.“

„Myslíte, že tu žije delší dobu?“

„Říkala, že studuje v Paříži na nějaký škole. Sorbit...?“

„Sorbonna?“

„Jo, tak nějak se to jmenuje.“

Muži se domluvili pohledy. „Byla sama? Jak se sem dostala a co ještě na ní bylo nápadné?“

„No... přišla normálně po cestě. A nápadnýho nebylo nic.“

„Psi na ni štěkali jako normálně?“

„Málem zbořili barák. Mohli se strhat vzteky.“

Chartiér se obrátil tázavě na Gramma, ten krčil rameny.

„Myslím, že to spolu nijak nesouvisí,“ řekl konečně inspektor. „Víc mě zajímá ten kluk... Jean. Kde bydlí?“

Ředitel Gramm mu řekl adresu Leona Devarta, protože Jean bydlel v sousedství. Takže se tam inspektor vydal, ale dopadlo to nevalně. Jeana vyslýchal už dopoledne strážmistr Grébe, a tak Jean bez okolků vysypal, co už jednou řekl: jak ta holka přišla a chtěla, aby ji zavedl k Leonovi, že ji nikdy neviděl a ani s ní nemluvil. A že potom odešla, neznámo kam.

„Jak se sem dostala?“ ptal se inspektor. „Vlakem nebo autobusem?“

„Vlak sem nejezdí,“ kroutil Jean nechápavě hlavou. „Tak asi autobusem... to já nevím...“

„Říkala něco?“

„Ne. My jsme se spolu moc nebavili. Byla dost nafoukaná.“

„Nebyl s ní nějaký dospělý člověk?“

„Já žádnýho neviděl.“

Takhle si ještě chvíli povídali, až inspektor Chartiér nabyl dojmu, že Jean je dítě poněkud tupé. Rozešli se tedy v dobrém, a inspektor se vrátil do polepšovny.

„Čekal jsem to,“ řekl ředitel Gramm. „Neponechali nic náhodě.“

„Koho tím myslíte?“

„Spiklence, kteří to provedli. Je to zřejmě rozsáhlá organizace velmi dobře zakonspirovaná a se spoustou členů.“

„Jak jste na to přišel, proboha?“

„Uvažoval jsem o tom. Už známe některé členy: tu holku, Japonku, co tu slídila, ty chlapy, co provedli přepad. Velká a zřejmě vynikající organizace.“

„No dobře... ale uniká mi smysl toho všeho! Co zvláštního bylo na Leonu Devartovi, že ho potřebovali unést?“

„To nevím,“ zasmušil se ředitel. „Kdybychom se to dozvěděli, znali bychom okamžitě i pachatele!“

„Co například jeho otec?“

„Není zrovna ve městě. Ale myslím, že on to nebyl. Starý Devart je rád, že má syna z krku. Je to flákač a opilec.“

„Jestliže někdo zorganizuje rozsáhlý mezinárodní komplot, pak je taková akce pro něj jistě důležitá. Kdyby se jednalo o zájmy někoho z rodiny, mohli by přece legálně požádat, abyste Devarta propustili nebo ho aspoň pustili na dovolenku. Mohli ho získat legální cestou, bez takových drastických akcí!“

„Vy myslíte, že by to mohl být nějaký blázen?“

„Blázni obvykle nevytvářejí mezinárodní gangy.“

Ředitel Gramm to vzdal. Inspektor Chartiér se ještě pozeptal dalších lidí, ale nikdo nevěděl nic určitého - tak uzavřel vyšetřování a odešel. Z policejní stanice zavolal do Paříže.

„Ale... to je nějaký nesmysl, Chartiére!“ prohlásil pan komisař, když ho Chartiér informoval. „To vypadá jako nějaký hloupý kriminální film! Spoutané stráže a vypnuté poplachové zařízení, psi, kteří neštěkají a tajemná Japonka... nezdá se vám to všechno poněkud podezřelé?“

„Zdá se mi to velmi podezřelé, šéfe. Ba co víc, zdá se mi, že to je blbost! Ale zatím to vypadá, že je to všechno pravda!“

„Zůstaňte tam do zítřka a počkejte na expertízu o stavu toho poplachového zařízení. A zkuste zjistit, kdo ještě ve městě přišel do styku s cizími lidmi!“

„Pane komisaři, to přece nemyslíte vážně! Je léto, prázdniny, dovolené! Tady na pobřeží jsou tisíce turistů, a každým dnem jich přibývá! Na jih od města je plážový komplex, ve kterém se může naráz rekreovat pět tisíc lidí... to máme sledovat všechny?“

„Jste zkušený policista, Chartiére! Vy jistě přijdete na to, kdo je neškodný turista a kdo má něco společného s tím zatraceným případem! Buďte rád, že máte dovolenou za státní peníze!“

Chartiér si jenom povzdechl. Položil telefon a svěřil se Grébemu.

„Bylo by mi potěšením vám nabídnout pohostinství - ale bohužel, tady na stanici se pro vás nedá najít vhodné ubytování! Ale zajistím vám pokoj v hotelu...“

„Raději bych v nějakém slušném pensionu. Někde, kde bych nebyl zrovna moc na očích...“

Grébe zauvažoval a vzpomněl si. „U vdovy Fresnellové! Je to velmi slušná dáma, a má takový pension u moře... snad má ještě některý pokoj volný...“

„Dobře,“ souhlasil Chartiér. „Kde to je?“

Grébe ho tam zavezl a pomohl při jednání s vdovou. Paní Fresnellová byla velmi ráda a hned hosta ubytovala. Oznámila, že u ní bydlí jenom jeden velmi slušný pan doktor ze Švýcarska a její vnučka Simone, ale ti si vyšli na nějakou procházku do lesa a nejsou zrovna doma. A tak se inspektor Chartiér ubytoval.

Doktor Merciér se Simone se vrátili až k večeru. Nenašli nic, i když prolezli okolí břehu dost důkladně. Simone byla unavená a rozladěná, protože se jim nedařilo - a když zjistila, že přibyl další host, na náladě jí to nepřidalo.

„Je to velice slušný pán,“ informovala ji babička. „Pan inspektor od kriminální policie z Paříže!“

Simone dala najevo radostné překvapení a prohlásila, že se jde osprchovat a převléknout. Doktor Merciér šel za ní, a Simone ho vtáhla do svého pokoje.

„Policajt!“ řekla vykuleně. „Určitě jde po tvém princi!“

„Asi jo,“ řekl doktor nevzrušeně. „Máme kliku.“

„Jakou kliku, prosím tě? Naopak, je to celý v pytli, ten chlap ho dá zavřít!“

„Ještě nic neví. A než se něco dozví, tvoje babička z něj vytáhne všecko, a rozkecá to po celým městě...“

„Ještě řekni, že jsi rád, že je tady!“

„Nepřítele je vždy lepší mít raději na očích. Kdyby se neusadil tady, jak bychom o něm věděli?“

Simone začala chápat, o co jde. A začala se divně šklebit.

„Rozehraješ s ním nějakou dobrou hru, jo?“

„Když to půjde, tak jistě. Ale zatím nevím, jakej je to člověk.“

„Otipujem ho při večeři! Jak mám mluvit?“

„Dávej pozor, existuje taková metoda rozmlouvání pomocí posunků. Naučím tě jenom pár základních - dívej se mi na prsty a uvidíš, co říkám. Třeba budu mluvit něco jiného, ale na to nedej, pravdu říkají ruce. Takhle je ano, takhle ne. Opakuj to!“

Simone zopakovala posunky, ale doktor nebyl zcela spokojen. „Pomalu, klidně, jako když si hraješ s prsty! Nesmíš gestikulovat jako když spolu mluví hluchoněmí. Jenom tak ležérně přejedeš rukou po hřbetě druhé ruky a hned je všechno jasné...“

Ještě chvíli ji vyučoval - Simone byla velmi chápavá a bavilo ji to. Pak odešel a převlékl se k večeři, Simone se osprchovala a vzala si jedny ze šatů, které jí slušely, jak dobře věděla.

Inspektor Chartiér zatím trpělivě snášel výslech paní Fresnellové. Nebyl tak ochotný jako doktor Merciér a moc jí toho neřekl, ale ona stále důsledně oťukávala, a nakonec se dozvěděla, co chtěla vědět. Chartiér byl šťastně ženat, měl dvě děti a majetek nepřesahující průměr. Nezdálo se, že by byl vhodnou partií pro Simone, ale přece jen to byl člověk, který mohl být nějakou dobu hostem, proto byl docela vítán. Vdova vyčkala, až přišli i oba další, pak začala podávat večeři.

Pochopitelně, u večeře musela vdova Fresnellová vysvětlit doktorovi i Simone, kdo inspektor je a co tu dělá. Chartiérovi to nebylo zrovna milé, dal by přednost utajení, ale nedalo se s tím nic dělat. Ostatně, Simone okamžitě vykřikla:

„Ale to je fantastické! Tak romantické povolání! Vyprávějte mi, co je teď předmětem vašeho zájmu!“

Inspektor Chartiér nebyl mluvka, ale nebyl ani imunní vůči zájmu krásné ženy. Chvíli váhal, ale Simone naléhala, tak řekl:

„Jedná se o takový velmi zvláštní případ. Jistě jste už o něm slyšeli. Z místního ústavu pro převýchovu uprchl jeden chovanec.“

„Ano, to jsme slyšeli. A co, už jste ho chytili?“

„Bohužel, nikoliv. A protože se v tom případu objevuje řada nejasností, dostal jsem za úkol je vyšetřit.“

„Nejasnosti?“ řekl doktor Merciér se zájmem.

„Ano, pane doktore. Vlastně, jedná se o záležitost, která by mohla zajímat i vás. Přesněji řečeno o záležitost z vašeho oboru, psychiatrie. Jde mi o to, jaké důvody mohou vést nějakou skupinu nebo organizaci k únosu chlapce, který ničím zvláštním nevyniká.“

„Jak víte, čím vyniká a čím ne?“

„No... nevím to vlastně zcela jistě, nikdy jsem ho neviděl. Znám jen jeho materiály. Je to syn místního opilce, jeho matka dávno zemřela. Kluk se toulal, nechodil do školy a organizoval nějakou klukovskou partu na předměstí. Typický grázlík. Do polepšovny se dostal hlavně proto, že se o něho nikdo nestaral. V ústavní škole měl průměrný prospěch a chování celkem v toleranci. Jak říkám, docela obyčejný kluk...“

„A teď ho někdo unesl. Kdo to mohl být?“

„Nemáme zdání, ale jak se zdá, je to rozsáhlá organizace s řadou možností. Přiznám se, že celý smysl je mi naprosto nejasný. Rád bych věděl, co si myslíte o člověku, který nechá unést takového chlapce.“

„Nevím, co bych si měl myslet.“

„Myslím, zda je duševně zcela zdravý...“

„Nejen zdravý, i nemocný člověk má spoustu důvodů, proč udělá to či ono. Naši pacienti nám mnohokrát vyprávějí příběhy, které jsou z hlediska logiky zcela bezchybné. Je řada lidí, kteří mají perfektně promyšlenou metodu, jak se dostat ke svým penězům, nebo jak je ochránit před lupiči. I v případě, že jsou to lidé zcela nemajetní. Znal jsem člověka, který chtěl unést belgickou korunní princeznu a oženit se s ní. Měl to propočítáno na minuty, dokonce měl i zjištěno, který kněz je oddá a v kterém kostele. Jenom pozapomněl na jednu maličkost, že totiž žádná belgická korunní princezna neexistuje...“

Chartiér se usmál. „Vy se tedy domníváte, že ten člověk, který to provedl, ví co dělá, že?“

„Zcela jistě. Počínání druhých lidí nám může připadat podivné nebo i pošetilé, ale jistě je motivováno dobrými důvody.“

„Nejhorší na tom je, že nikoho z těch lidí nikdo nezná! Neviděl je nikdo, kdo by o nich mohl cokoliv vypovědět.“

„To docela chápu. Zřejmě nechtěli, aby o nich někdo vyprávěl po okolí. Vybrali si zřejmě lidi nepříliš bystré a chápavé...“

„Přesně tak, doktore. Kdyby se aspoň dalo něco vyzvědět od toho kluka! Myslel jsem, že ví víc, než řekl...“

„Jaký kluk?“ ptala se Simone.

„Jmenuje se Jean a je sousedem toho Devarta. Mluvil s nějakou dívkou, která Devarta navštívila v polepšovně to odpoledne před útěkem. Zřejmě patří k té bandě.“

„Jean Carmeau?“ zeptala se vdova Fresnellová, která právě vstoupila s červeným vínem, neboť předešlá láhev byla dopita. „Ten má vůbec poslední dobou podařený kamarády!“

„A jaké má kamarády?“ inspektor se překvapeně otočil.

„No, vám neřekli o tom cizím klukovi?“

„Ne. Jakým klukovi?“

„Byl to cizinec. Má dlouhý černý vlasy a chová se, jako kdyby to tady všechno koupil. Drzej, nevychovanej klacek.“

„A ten Jean se s ním kamarádí?“

„Vykládá to holič Prevôt. Viděl je spolu a dokonce s tím cizím klukem mluvil. Říká, že se choval hrozně arogantně a drze...“

Inspektor vstal a dokonce chtěl chvíli jít okamžitě vyslechnout Jeana. Pak mu došlo, že takhle pozdě v noci by asi u jeho rodičů vyvolal zbytečnou paniku.

„Hned ráno musím toho chlapce znovu vyslechnout. A taky toho holiče... proč tam vlastně přišli?“

„Proč tam byl ten cizák, to nevím. Ale malej Jean asi měl nařízeno se dát ostříhat. Ale neudělal to, a odešel s tím cizím. Ten si dělal z Prevôta jenom blázny...“

Inspektor chvíli kombinoval. „A víte jistě, že to byl kluk? Nemohlo to být třeba děvče?“

„No... vlasy prej měl jako holka. Ale že by... rve se prej spíš jako čert! Ale já ho neviděla, říkám jen, co se povídá...“

„V každém případě ho vyslechnu,“ rozhodl se Chartiér. „A jestli zjistím, že mi neřekl pravdu, tak mu to spočítám! Já měl pořád dojem, že něco tají, a teď už to vím jistě!“

Simone začala breptat něco o tom, jak je takové vyšetřování zajímavé, ale inspektor ji neposlouchal. Doktor Merciér ji po chvíli zarazil, protože to začalo vypadat blbě.

„Doktore Merciére,“ řekl inspektor. „V případě, že bych potřeboval vaši odbornou pomoc a spolupráci při výslechu, směl bych vás o to požádat? Mnohdy odborník na duševní život člověka dokáže zjistit víc než policista...“

„Jsem vám k službám...“ usmál se doktor Merciér. „Dobře. Kdybych vás potřeboval, dám vám vědět...“

Simone se jenom potutelně usmívala.

Krásná letní noc

Jean přišel pozdě odpoledne do lesa a nesl si tlumok a starý spací pytel, který si vypůjčil od jednoho kamaráda. Liška Sindy ho objevila, když byl ještě dost daleko a hned to oznámila Enkrovi - ten se šel podívat a vrátil se, když se ujistil, že Jeana nikdo nesleduje.

„Je to pakárna,“ prohlásil Jean. „Už to nemůžu vydržet. Už mě vyslýchali, takovej polda z Paříže...“

„Povídej, cos mu řekl!“ přál si Enkra.

Jean si sedl k jejich ohníčku, napil se čaje přímo z kotlíku a vyprávěl o celém průběhu výslechu. Enkra poslouchal velmi pozorně, nepřerušoval, jen se tu a tam zeptal na nějakou podrobnost. Nakonec, když Jean skončil, zeptal se: „No a co ses rozhodl dělat teď?“

„To je snad jasný, ne? Budu tady tábořit s váma. Už mě to doma nebaví. Je tam nuda...“

„Budou tě shánět.“

„Máma odjela k tetě do Nantes, vrátí se příští týden. Táta... hned, jak máma vypadla, sbalil peníze a šel do hospody. Vrátí se určitě až ráno. Nikdo si ani nevšimne, že jsem nespal doma. Půjčil jsem si tenhle spacák, a budu tady s váma. Co vy na to?“

Enkra se spokojeně usmál, Leon se tvářil rezervovaně.

„Co jste dělali celý den?“ ptal se Jean.

„Zkoušeli jsme trochu lézt,“ Enkra ukázal na skálu. „Tam nahoře je nádherná pozorovatelna. Je vidět po celém kraji. Teď jsme se chtěli jít vykoupat...“

„Fajn nápad,“ souhlasil Jean. „Jdeme, ne?“

Svlékli se, Jean bez zaváhání napodobil Enkru a svlékl se donaha. Leon pochopil, že by vypadalo velice hloupě, kdyby diskutoval, tak se přizpůsobil - seběhli dolů k moři, zaplavali si a pak vyzkoušeli na pláži mezi skalami některé triky sebeobrany. Nakonec se natáhli na vyhřátou skálu a sledovali, jak se slunce kloní k západu.

„To je bezva život,“ řekl Jean. „Já vám závidím, kluci, jak se máte. Měli jste počkat, šel bych s váma na tu skálu. Bylo to fajn, Leone?“

„Seš cvok,“ vrčel Leon. „Lezl jsi někdy něco?“

„Ne, ale rád bych...“

„Zítra tě tam vezmu s sebou.“ slíbil Enkra.

„Ty tam chceš lézt ještě jednou?“ zděsil se Leon.

„Proč ne? Člověk se musí udržovat v kondici, jestli má být fit. Počítám i s tebou, Leone...“

Leon neřekl nic - až za hodnou chvíli se ozval: „Je to blbost, bejt takhle zalezlej v lese. Nevím, co se ti na tom líbí, Jeane. Normální lidi žijou v domech a jedí normální jídlo v normální dobu. My žijeme v jeskyni schovaný jak myši, vaříme si na ohni a než něco dostaneme, musíme se o to sami postarat.“

Enkra se jenom usmíval, Jean se zato rozčílil. „Ale vždyť je takovej život hrozně fajn! Je to jako někde v divočině! Jako když táhli Indiáni na válečnou výpravu. Žejo, Enkro?“

„Tak nějak. Já sice přesně nikdy neslyšel, jak to bylo za indiánských válečných výprav, ale snad ano.“

„Já jsem hodně o Indiánech četl!“ řekl Jean hrdě. „Taky jsem viděl spoustu filmů. Chtěl bych žít jako oni!“

„Co ti brání?“

„Nojo, ty řekneš, co mi brání. Jenže tady u nás? Ty žiješ v divočině, ale my... a vůbec! Ty máš myslím něco společného s Indiány, ne?“

„Moje babička byla Indiánka.“

Jeanovi málem vypadly oči, jak je vykulil. „Vážně? A jaká byla? A jak se vlastně dostala tam... do toho Arminu?“

„S mým dědečkem. Byl to protestantský pastor a měl nějaké potíže se svými nadřízenými, tak se sbalil a odstěhoval se jinam. A svou ženu si vzal s sebou. Tam se narodil potom můj otec.“

„Má to tak někdo štěstí,“ vzdychal Jean, zatímco Leon se tvářil nedůvěřivě. „Proto máš takový krásný černý vlasy...“

Enkra se nejdřív podíval na svoje vlasy, jestli opravdu jsou tak krásné, jak říká. Pak pokrčil rameny.

„Chtěl bych mít takovou barvu vlasů,“ řekl Jean. „Kdybych měl černý vlasy, vypadal bych taky víc indiánsky, ne?“

„Jak chceš.“ řekl Enkra.

Jean to hned nepochopil, ale potom ano. Skočil Enkrovi na prsa a chytil ho za krk: „To by šlo? Ono by to fakt šlo, jo?“

Enkra se ani nepokusil bránit. Řekl líně: „Stejně jsem přemýšlel, co udělat s Leonem. Takhle by ho lidi moc poznali. Máme dvě možnosti: obarvit na tmavo nebo vybílit na světlejší odstín. Jestli se rozhodnu pro černý přeliv, můžu to tobě udělat taky. Stačí říct.“

Jean ho nechal a chvíli uvažoval. „Nojo... ale to by bylo napořád? Totiž, kdybych tak přišel domů, naši by mě přerazili!“

„Pokud vím, chtěli tě vaši dát ostříhat. Takže se vůbec nejedná o to, jaké budou tvoje vlasy před ostříháním.“ řekl Enkra velice logicky. „Podle mého názoru je dospělým lidem úplně jedno, co se děje, pokud je to nějak neruší v jejich spokojenosti.“

„To si jenom myslíš,“ vzdychl Jean. „Neznáš naše...“

Leon je poslouchal a něco si z toho taky vybral. A sice tu část, která se týkala jeho: „Proč mám změnit vzhled?“

„Aby tě nepoznali, pochopitelně. Slyšel jsi Jeana, že po tobě pátrají. Možná seženou i tvoji fotku. Dokázal bych tě pozměnit, že by tě nikdo nepoznal.“

„Že bys to dokázal, to docela věřím - ale má to vůbec nějaký smysl? Ty myslíš, že už se tam do ústavu nevrátím?“

„A ty jsi tam něco zapomněl?“

„A co budu dělat, když... nebudu tam?“

„To je jedno. Co chceš!“

Leon uvažoval a k ničemu to nevedlo. „Nojo - jenže, člověk musí být taky z něčeho živ, ne?“

„Prozatím máme být z čeho živí.“

„Ty tady nebudeš věčně. Co budu dělat potom?“

Enkra poprvé, co ho znali, ztratil přehled. „Uvidíme,“ řekl po chvíli uvažování. „Však něco vymyslíme. Zatím buď rád, že jsi na svobodě!“

„Jasně,“ řekl Jean. „Je to přece fantastický, že jseš zase s náma, Leone! To je tak hrozně bezva!“

„A proč?“

„No... přece to bylo nádherný, když jsme byli parta a když jsi nás ty vedl! Pamatuješ, jak jsme vyklepali vesničáky, tehdá jak jsme se řezali v pískovně? Ty mazali, co?“

Leon se zasmál. „Jenže to bylo před rokem, Jeane!“

„Právě! Co seš zavřenej, hrozně jim narostl hřebínek. Už je na čase zas na ně bafnout a vysvětlit jim, kdo je tady pánem, ne? Ten tlustej Lavalet se vytahoval, že jsme srabi a že na ně nikdy nestačíme!“

„Michell?“ Leon povytáhl obočí. „Copak teď dělá?“

„Voloviny, jako vždycky. Ale ještě víc se nafukuje.“

„Na Michella bych ještě stačil! Jenomže, to nemá žádnej smysl! Jak vylezu z lesa, chytnou mě!“

„Ti přeci Enkra říká, že tě změní! Tak co se bojíš?“

Leon nad tím uvažoval a začínal v tom nacházet potěšení. Zeptal se: „A kluci by fakt zase šli?“

„Jasně, všichni, co patřili k naší partě! Už jsem s nima o tom hodil řeč - když slyšeli, že jseš venku, ptali se na tebe. Kluci tě mají rádi, Leone!“

„Dobrý,“ usmál se Leon. „Tak fajn, Jeane. Svoláme je... třeba sem do zátoky, k moři. A domluvíme se, co uděláme. Možná bude dobře trochu srovnat Michellovy křupany, než mě zase zašijou...“

„Nikdo na tebe nesáhne, dokud jsem tady já.“ poznamenal Enkra.

„Jo, jasně. Tak dobrý, já to teda beru,“ řekl Leon. „A co jsi to povídal, že mi uděláš s vlasama?“

„Potřebuju k tomu nějaké chemické přípravky. Mohli bychom zítra někam zajet a koupit to.“

„Koho vezmeš s sebou?“ ptal se Jean.

„Klidně oba - sedadlo je široký, tři se tam vejdeme...“

Kluci začali jásat. Myšlenka na výlet se jim líbila.

„A kam pojedeme? Do Saint-Malo?“

„Tam už jsme přece byli. Někam, kde to neznáme...“

„Dobrý,“ souhlasil Jean. „Jenže, Leon nemůže v těch hadrech, co má z pasťáku...“

„Dám mu svoje rifle a tričko. Pak si něco někde koupíme.“

Plán se jim líbil, tak si šli ještě jednou zaplavat a vrátili se nahoru k jeskyni. Stmívalo se, Enkra se chystal vařit večeři. Do kotlíku nakrájel spoustu pozoruhodných věcí: něco byla zelenina, ale byly v tom taky kořínky a všelijaké listí, což by kluci nepovažovali za stravitelné. A vůbec žádné maso.

„Klid, ty kořínky se pak vyhodí. Jsou tam jen pro chuť...“

Nezdálo se, že by byli s tímhle vysvětlením moc spokojeni. A taky se trochu divili, že se ani teď neoblékl - skláněl se nad ohněm a podobal se víc než člověku nějakému přízraku z dávnověku nebo zapomenuté pohádky. Dlouhé vlasy mu padaly do tváře, pod tmavou kůží zdobenou tetováním se občas pohnuly svaly tuhé jako lodní lana. Kluci se choulili do pokrývek a přihlíželi jeho čarování se smíšenými pocity.

Povšimli si, že při vaření dodržuje určité zvyklosti: například ani jednou jídlo neochutnal, koření přidával dle uvážení zpaměti. Když bylo jídlo skončeno, odnesl je na chvíli stranou, na pařez nainstaloval nějaké obrázky a položil před ně. Potom poklekl a chvíli se modlil; až potom dal klukům najíst.

Když se pak dali do jídla, rázem jejich pochybnosti zmizely - bylo to velice chutné, i když poněkud exotické. Neměl s sebou moc věcí, ale několik malých lahviček s kořením si vezl, a to dodalo zeleninovému jídlu skutečně pozoruhodnou chuť.

„Ano, smějí se nám, že spaseme i listí ze stromů,“ smál se. „Je pravda, že kluci občas loví. Jenomže, to platí hlavně u mladších, kterým ještě působí potěšení zabíjet živé tvory. My starší už si zkoušíme vařit bez zabíjení... a Sindy ať si něco uloví...“

„Takhle žijete na těch svých výpravách?“ ptal se Jean.

„Ano. Hrozně rád spím v noci v lese. Všechno voní... přestane být horko, a když sedíš u ohně a neděláš rámus, slyšíš, jak okolo tebe zpívá džungle... nádhera.“

„Džungle zpívá?“ nevěřil Leon.

„Ano. Noční šelmy, ptáci i opice... každý nějak volá. Rád zkouším poslouchat, co mi les vypráví. I tady, když spíme se Sindy v lese, slyší každé pípnutí ptáka nebo šustnutí myši. Vždycky sebou škubne a já si to uvědomím taky...“

„Hele, je krásná noc,“ řekl Jean. „Škoda zalízat do tý jeskyně! Já si lehnu venku, ne?“

„Já taky...“ usmál se Enkra.

Leon se musel přidat, zůstal by sám, a to se mu nechtělo. Chvilku trvalo, než si upravili spacáky, ale pak do nich zalezli.

„Když necháme vyhasnout oheň, budou nám svítit hvězdy... a taky Měsíc! Dneska bude obzvlášť nádherný!“

„Ale... říká se, že ty vidíš i potmě!“

„To se jen říká, není to docela pravda. Trochu jsme se přizpůsobili, odhadujeme, kde co je a do čeho můžeme narazit. To se tak člověku stane, když žije delší dobu mimo města. Naučíme se vnímat život noci.“

„Noc... je podle tebe živá?“

„Ano, je! Víš, když se naučíš vnímat noc všemi smysly, tak se ti přestane zdát nepříjemná. Cítíš její vůni. Kůží vnímáš příjemný chlad... slyšíš zpěv nočních tvorů, ochutnáváš vítr, který ti od ní přináší poselství... pak začneš v noci i vidět.“

„Myslíš, že to dokáže každý člověk?“

„Stačí, když bude chtít. Když to dokážeš, Jeane, zkus být někdy chvíli v lese sám. Poslouchej jenom svůj dech... naučíš se si ho pak nevšímat, a naučíš se chodit tak, abys nebyl slyšet. Potom můžeš poslouchat i hlas svého těla, své mysli a svého srdce. Taky se tomu říká meditace... mohl bych tě tomu naučit.“

„To, že chodíš nahý, má nějaký význam?“

„V podstatě ne. Jenom to, že tě nic nesvírá a neškrtí a neodděluje tě od věcí, na kterých záleží. Od slunce, od vody a od vzduchu. Cítím se tak líp. Jsem jenom člověk, nic víc. Čím víc máš u sebe věcí, tím víc věcí tě spoutává. I když ti ty věci nějak ulehčují život, je lepší být jenom sám sebou. Jako šelma.“

„Tohle všechno víš jenom ty, nebo i jiní lidé? Proč nám to ještě nikdo neřekl?“

„Záleží na tom? Někdo na to přijde sám, jinému to řeknou jiní. A zase jiný se to nedozví nikdy. Ale je-li i tak šťastný, potom se nestalo nic tak zlého. Já mám rád přírodu kolem sebe, ale nenutím nikoho, aby tam žil se mnou...“

„Já bych ale chtěl...“

„Máme-li přání, potom se nám splní.“

Jean dlouho uvažoval, má-li se zeptat. Pak se odvážil.

„Enkro, jednou jsi řekl takové slovo... ty jsi čaroděj?“

„Ne.“

„Ale... dodržuješ prý jejich zásady.“

„To ano.“

„Takže... ty věříš, že existují čarodějové?“

„Pro mne to není otázka. Já jich několik znám. A vím, že jejich zásady jsou správné, proto se jimi řídím.“

„To, co jsi nám tu říkal, jsou zásady čarodějů?“

„Některé ano. Některé jsou jenom moje.“

„Všichni se neřídí stejnými zásadami?“

„Ne. Všichni lidé nejsou stejní, nemohou být stejné ani jejich zvyklosti. Každý má svou vlastní cestu...“

„Ale... takový svět je přece velice složitý!“

„Ano, to je...“

Oheň zvolna dohoříval. Enkra jim povídal o Arminu, zabalen do deky, liška Sindy mu strčila svůj špičatý čenich do ohybu ruky a naslouchala rytmu jeho hlasu, protože nerozuměla. Ale Enkra ji občas zlehka pohladil nebo k ní promluvil, a ona se mu otřela o ruku nebo zakňučela.

Pak si všiml, že kluci zvolna usnuli. Obhlédl ještě celý tábor, a potom se taky uložil ke spánku.

Bílí koně na zelené trávě

Leon se tentokrát probudil první. Vlastně ho probudila myš, která mu přeběhla přes obličej - nejdřív nevěděl, co to je, ale když otevřel oči a podíval se, uviděl, jak leze na Jeanův spacák. Leon nevykřikl ani neudělal prudký pohyb, jenom se díval; trochu se usmíval. Myška obešla Jeanův obličej, čichala co to je a rozhodla se nerušit ho - radši hledala něco k snědku kolem.

Leon pomalu vylezl ze spacáku. Enkra tady nebyl - zato Jean si všiml, že se něco děje, a taky se probudil. Zima je roztřásla, ale věděli, že brzo vyjde slunce a pak ranní chlad rychle pomine.

„Půjdem se vykoupat?“ ptal se Jean.

„Počkáme na Enkru, ne?“

„Kdoví, kde ten je... A třeba už šel k moři, ne? Kdybysme ho tam znenadání přepadli...“ Jeanovi zablýskalo v očích. Enkra je čas od času vybízel, aby ho zkusili napadnout, když to nečeká, ale nikdy se jim nepodařilo ho přemoci.

„Jdem!“ zlákalo to Leona.

Po cestě strání dolů se snažili dělat co nejmenší hluk - tak se jim skutečně podařilo dostat k Enkrovi asi na patnáct metrů, aniž je zpozoroval. Byl sám na maličké písčité pláži; stál obrácen tváří k moři a soustředěně švihal rukama a nohama do vzduchu, jako kdyby bojoval s neviditelným nepřítelem. Občas vyskočil vysoko do vzduchu, kopl před sebe, udělal salto a hned zas vyskočil na nohy, občas udělal několik přemetů tak rychle, že ho málem nestačili sledovat. Věděli, co to je; říká se tomu katy a je to obvyklé cvičení východních bojovníků.

Ale co je nejvíc zaujalo, byla jeho tvář, soustředěná a klidná, a potom kočičí rychlost a pružnost jeho pohybů. Teď, když viděli tu jeho úžasnou schopnost boje, jim myšlenka napadnout ho nečekaně připadala velmi nebezpečná. Naopak věděli, že za celou dobu, co tady byl, ani jednou nepoužil všechno, co dokáže.

Ale stačilo, aby Jeanovi pod nohou upadl kámen; Enkra se rychle otočil k nim a vymrštil ruce k boji. Pak je poznal, usmál se a pokynul jim, aby se k němu přidali.

„Tak cvičíme, ne? Ale nejdřív si jdem zaplavat...“

Vrhl se přímo do moře a plaval, dokud viděl, že mu stačí; potom se s nimi vrátil na pláž a aniž by jim dal oddechu, začal s nimi procvičovat katy znovu, tentokrát pomaleji a spíš pro ně. Dřel je, dokud byli schopni se hýbat - pak vylezli zpátky do tábora a kluci padli na zem, zatímco Enkra rozdělával třískami oheň a foukal do žhavých uhlíků. Jean se vzpamatoval natolik, že byl schopen doběhnout k pramínku kousek odtud pro vodu - než nakapal celý kotlík, vzpamatoval se.

Nepromyslel toho za tu chvíli moc, ale jedno si uvědomil - že je mu tohohle rána výjimečně skvěle po těle i po duchu, a že mu vůbec nevadí, že tu pobíhá nahý, bosý a daleko od domova. A že je možná pravda, že když bude tohle dělat pod Enkrovým vedením delší čas, bude brzo stejně zdatný jako Enkra.

Čaj dělal Enkra z listí, ale byl vynikající, jako vše, co vařil. Dodal jim sílu, a tak se začali chystat na cestu. Oblékli se, Leonovi dal Enkra tričko a modré džínsy. Sám nosil ty bílé od Kamiko. Leon byl o trochu větší než Enkra, ale do jeho věcí se vešel. Jean mu dal svou přílbu - Enkra slíbil, že pojede dost opatrně. Stejně, když měli jet na motorce tři, jedna pokuta navíc už nemohla nic znamenat.

„Doufám, že nemají uzavřené silnice,“ řekl Enkra. „Když uprchne někdo důležitý, dělají obvykle kontroly všude. Sice bych jim ujel, ale nemusíme dělat zbytečně rozruch. Kdybych viděl kontrolu, radši někam uhneme stranou...“

„Myslíš, že nás už hledají?“

„Kdyby měli rozum, dělali by to.“

Motor Hondy tlumeně předl. Enkra si vybral směr k východu, do vnitrozemí a držel se ho bez ohledu na to, kam silnice vedla. Jemu to bylo stejně jedno, neznal to tu. Čas od času se díval na silniční ukazatele, aby věděl, kudy se má vrátit. Jeli asi hodinu a půl, takže urazili asi sto kilometrů.

Nejdříve to uviděl Jean, který seděl mezi Enkrou a Leonem a díval se Enkrovi přes rameno. A protože mu to připadalo jako sen, zaklepal Enkrovi na helmu a ukázal, aby zastavil.

Do daleka se táhly zelené, šťavnaté pastviny. Za dřevěnou ohradou připomínající americké westerny se páslo stádo koní, bílých a vznosných jako plovoucí labutě. Byli krásní, moudří, vznešení, přecházeli sem tam a popásali se. Když Enkra zastavil, zvedli koně své štíhlé hlavy a moudré oči obrátili k příchozím.

„To je nádhera!“ Jean slezl s motorky a přeběhl přes příkop k ohradě. „Viděli jste někdy něco takového?“

Enkra zaparkoval motorku, takže přišel poslední. Vytáhl se na ohradu a sedl si tam - ostatní vylezli za ním.

„Bílý koně,“ řekl Leon. „To je přece nádhera!“

„Vypadají jako divocí...“ uvažoval Enkra.

„Podívej se na to hříbátko támhle!“ ukazoval Jean. „To je přeci krásnej koníček... Já bych si ho chtěl pohladit!“

Enkra sjel z ohrady dovnitř a kráčel ke koním. Podívali se po něm, zaváhali, ale potom někteří přišli blíž. Enkra k nim natáhl ruce a oni je očichávali, nechali se hladit po hlavě a po chřípí.

„Pojďte blíž! Můžete si je pohladit, jsou docela krotcí!“

Kluci se mazlili s koňmi. Jean toužil po hříběti, ale to si chtělo spíš hrát než se nechat chytit. Jeho matka se stavěla mezi kluky a svoje mládě, jakoby je chtěla chránit. Enkra ji nakonec vzal za hřívu, hladil ji a tiše jí domlouval. Hříbě přiběhlo, strkalo nosem Enkrovi do boku a chtělo se taky hladit. Jean i Leon si s ním mohli hrát, jak chtěli.

„Jezdil jsi někdy na koni?“ ptal se Jean.

„Každý den.“

„Šlo by to i na takovýmhle?“

„Zkus to!“ Enkra natáhl ruku, aby mu pomohl na hřbet.

„Ale nemá sedlo...“

„Jde to i bez sedla. Já nikdy nejezdím na osedlaným. Je lepší, když kůň ani jezdec nemají moc zbytečný parády...“

Jean a Leon si nechali pomoci na koňské hřbety. Enkra vybral jednu z klisen, chytil se za hřívu a vyšvihl se na ni. Kůň sice trochu trojčil, ale Enkra jej rychle uklidnil tichými slovy.

„Projedeme se... zatím pomalu! Podvolte se pohybům koně, musíte se chovat docela vláčně... dívejte se na mě a dělejte všechno jako já. Nesnažte se koně ovládat, ale splynout s ním... Kůň je chytrý, ví, co dělá a dělá to dobře. My lidé se musíme od přírody učit a ne jí vnucovat svou vůli...“

Kluci to zkoušeli, jezdili sem a tam po louce a měli radost, jak jim to jde. Nakonec jim Enkra dovolil projet se cvalem, až jejich vlasy a hřívy koní vlály ve větru. Dalo se s nimi do běhu i celé stádo, a dusot kopyt povznášel a opájel jejich duši.

Potom se v dálce objevil nějaký člověk na kole a mířil k nim. Divil se, co tam pohledávají a když přijel blíž, netvářil se zrovna moc přívětivě. Jean a Leon chtěli utéct, ale Enkra mu vyjel vstříc a s úsměvem pozdravil.

„Jo, dobrej den,“ řekl ten starý člověk, nepřestávaje se mračit. „Co to děláš na tom koni, klacku?“

„Odpusťte mi to, prosím,“ řekl Enkra s úsměvem. „Ale ti koně byli tak krásní, že mi to nedalo a chtěl jsem se projet...“

„To by to vypadalo, kdyby si každej dělal s koňma, co chce! A vůbec, jakto že tě poslouchají? To jsou náhodou moc divoký koně, víš o tom?“

Enkra se nahnul a popleskal klisnu po krku. „Jsou krásní a chytří... možná divocí, podle stavby těla. Ale neublíží člověku, který je má rád...“

Starý slezl s kola, Enkra seskočil a zůstal stát před ním. Kůň neodběhl, zůstal s Enkrou a občas do něj šťouchl nosem.

„Ty máš rád koně?“

„Moc. Doma mám dva, pod sedlo a chovnou klisnu...“

„Zdálo se mi, že umíš jezdit... kdybys byl starší, vzal bych tě jako žokeje. Vypadá to, že by ses koní nebál a rozuměl jim...“

„Rád bych, ale nebudu v tomhle kraji dlouho. Jsme tady jenom na návštěvě, já a moji kamarádi...“

„Tví kamarádi, nojo... A proč neslezou s koní?“

„Jsou rádi, že jsou nahoře. Neumějí moc jezdit.“

„Ale ty umíš, možná jim i rozumíš! Vybral sis nejlepší kobylu v celým stádě...“

„Ona si taky myslí, že je nejlepší. Tváří se tak...“

„Ty poznáš, jak se kůň tváří?“

Enkra vzal klisnu za hřívu a hladil ji. „Pochopitelně. Jen podívejte, jak se pošklebuje... asi tuší, že jste přijel uspořádat jim nějakou dobrou zábavu...“

„Žádnou zábavu! Chci je zahnat k řece, a potom na druhou stranu, ke statku. Přijdou turisti, je potřeba, aby byli koně po ruce, až je budu předvádět...“

„Vidím tam nějaké budovy. To je váš statek?“

„Kdepak, já jsem tu jenom správce! Jmenuje se to Chovná stanice pro záchranu francouzských divokých koní. Státní nadace...“

„To jsou koně z Camarque, že?“

„Poznal jsi to? První z nich jsem si sem přivezl krátce po válce, přímo odtamtud z delty. Zvykli si tu a mají mě rádi. Někteří dokonce vozí i děti, když to od nich chci...“

Enkra hladil klisnu po hlavě a něco jí šeptal. Farmář se usmál: „Jestli chceš, zažeň je k řece...“

Enkra se chytil koně za krkem a vyšvihl se na něj. Zapískal na prsty a vyrazil proti stádu - objel je dokola, sehnal koně dohromady a už je hnal směrem, kterým tušil řeku. Jean a Leon měli co dělat, aby se vůbec udrželi na koních, kteří se taky dali do letu - a farmář nasedl na kolo a vyrazil za nimi, aby mu příliš rychle neujeli. Enkra jel chvíli za stádem, pak je nechal objíždět a nakonec se dostal do čela - stačilo mu jenom pár skřeků, aby celé stádo ovládal.

Všechno šlo dobře, dokud se nedostali k řece - Enkra vjel totiž i s koněm do vody a tam ho vedl do nejhlubšího místa. Klisně tento směr vyhovoval a taky všichni ostatní vletěli do vody jako smršť. Námitky měli jen Leon a Jean, kteří se nestihli pustit, dokud nebyli ve vodě - Enkra hrabal rukama, aby se udržel na vzbouřené hladině a nedostal se pod kopyta, a vesele se smál.

Farmář dojel, zastavil na břehu a kroutil hlavou. Enkra vylezl, oklepal se jako pes a zeptal se: „Tak co, v pořádku?“

„Výborný! Umíš to s nima, chlapče! Ale zmáchal ses...“

„V tom horku to za chvíli uschne!“

Jeho kamarádi na to měli trochu jiný názor, ale neříkali nic a tvářili se spokojeně. Taky vylezli a dívali se k farmě, před kterou bylo malé parkoviště. Stály tam už dva autobusy, a skupiny výletníků si prohlížely zařízení.

„Jestli se chcete podívat, můžete,“ řekl Enkra. „Já dojdu pro motorku a přivezu ji dopředu.“

Chytil si klisnu, která za ním vyšla z vody, naskočil a zase odcválal. Farmář ho nechal, věděl, že to umí. Leon a Jean se šli podívat; zajímalo je to, farma byla stylizována jako hospodářství z minulého století se všemi dávno zapomenutými stroji a zařízeními, překonanými dobou. Ale největší pozornost věnovali návštěvníci koním - když je farmář vyhnal z vody do ohrady, oddělil ty krotké a dopřál hlavně dětem, aby je mohly hladit a krmit kousky chleba, byli na vrcholu blaha.

Enkra přijel a šel se taky podívat. „No, pojedem. Ale můžeme se tady stavit, až pojedeme zpátky...“

„A kam máte namířeno, kluci?“

„Kam dojedem,“ mávl Enkra rukou. „Do nějakého většího města. Potřebujeme nakoupit pár maličkostí...“

Jeli asi tak půl hodiny; pak se jim zalíbilo náměstí nějakého malého městečka a zarazili na parkovišti před obchodním domem. Tam ale nakupovat nechtěli - raději vyrazili do úzkých uliček, kde sídlili vetešníci a prodavači všelijakých tretek. Enkra se na chvíli zastavil u stánku s pohlednicemi, několik jich vybral, nechal si na ně dát obálku, napsal adresu, dal je dovnitř a tu obálku zalepil.

„Zapomněl jsi napsat text!“ upozorňoval ho Leon.

„Není třeba. Jackie ví, co a jak.“

„Ale pohlednice se posílají, aby příjemce věděl, že sis na něho v cizím městě vzpomněl!“

„Pohlednice se posílají tomu, kdo je sbírá. A když mu je pošleš, on pochopí i bez zbytečnýho čmárání, že na něj myslíš.“

Leon nad tím kroutil hlavou - tak Enkra koupil ještě jednu a napsal adresu: Doktor Jacques Merciér, u vdovy Fresnellové, Šeříková ulice, Troissy-sur-Mére.

„Ty myslíš, že bych mu tam měl něco napsat?“

„Jasně! Aspoň ho nějak pozdravovat, nebo tak!“ řekl Jean.

A tak Enkra napsal do textu „Ahoj!“ a hodil pohled do schránky dřív, než mu stihli vysvětlit, že je to málo a měl by připojit aspoň podpis. Smáli se tomu, ještě když kupovali zmrzlinu.

Pak se vrhli na vetešnictví a začali se prohrabávat ve zboží. Mnoho oděvů bylo dříve součástí vojenského oblečení, dokonce některé bundy měly i vojenské hodnosti. Dále tu byly odřené manšestráky a džínsy, trička se všelijakými reklamními nebo směšnými nápisy a všelijaké drobnosti. Přehrabovalo se v tom taky několik punkerů, kteří hledali něco obzvlášť nesmyslného na sebe. Enkrovi nejdřív připadali směšní, protože takové lidi doma vidět nemohl - ale protože nebyli opilí ani nafetovaní, neměl proti nim námitek.

Leon si vybral krásnou džínovou bundu, poněkud odřenou a zastříkanou od nějaké bílé barvy, prohlížel si ji a snažil se smlouvat o cenu. Neměl vůbec žádné peníze, ale bunda se mu líbila a taky to dal najevo. Enkra si toho všiml.

„Tak si ji vem, když chceš! Půjčím ti na to...“

Leonovi bylo jasné, že tu půjčku nikdy nevrátí, ale vzal ji. Enkra se zajímal o vojenskou čepici americké armády, která mu byla na hlavu akorát; zkusil schovat pod ni větší část svých dlouhých vlasů a zjistil, že to jde, takže ji koupil a narazil do čela. Takhle vypadal mnohem méně nápadný - taky si koupil odřené rifle, do kterých se na místě převlékl. Bylo to dobré, přestal vyvolávat zbytečnou pozornost.

Jean dlouho nemohl objevit nic, co by mu sedělo. Bloumal sem tam, očumoval a občas se pozeptal na cenu, ale protože všechno měl, nebyl v tom ten pravý zápal. Až nakonec došel ke starému dědouškovi, který měl na hromadě pohozeny divadelní kostýmy. Přehrabovala se v tom jedna dívka od punků, na oholené hlavě štětku nazeleno nabarvených vlasů, jinak docela hezká. Nenašla nic, co by ji zaujalo, odešla jinam - zato Jean popadl kabátek uniformy polských husarů, červený se zlatými šňůrami a zkoušel ho. Enkra ho objevil a ptal se, co by za to bylo.

„Nesmysl,“ řekl Jean. „To si přeci nemůžu vzít!“

„A pročpak ne? Tak kolik?“

„Dvacet franků, pane,“ zaševelil dědoušek rty. „Víc už slevit nemůžu, je mi to moc líto, ale asi bych umřel hlady...“

„Když jsem byl malej, přesně takovej kabátek jsem si přál mít,“ vysvětloval Jean. „Škoda, že už jsem moc velkej...“

Enkra podal dědouškovi dvě desetifrankové bankovky. „Už ho máš. Klidně ho nos, tamti blázni nosí daleko nesmyslnější hadry. Konečně, ten kabátek může být na noc dost teplý.“

A tak Jean získal sebevědomí a husarský kabátek; když se po něm lidé otáčeli, chvíli uvažoval, má-li se stydět nebo nafouknout. Ale radši se nafoukl a choval se, jako kdyby koupil ne divadelní kostým, ale celé tohle město.

„Tak je to v pořádku,“ vysvětlil mu Enkra. „Vůbec nezáleží na tom, co máš na sobě, ale jak se k tomu tváříš. Když se ti někdo chce smát, ať se směje, smích je zdravý. A když bude třeba, on ho ten smích rychle přejde...“

„Tak si něco takovýho obleč taky ty,“ řekl Leon. „Jestli by sis troufnul v tom chodit!“

Enkra se začal usmívat. Byli už dost daleko od vetešníků, ale on se zarazil a řekl: „Tak se tam vrátíme!“

„Půjdem tamtudy zpátky...“ upozornil Jean.

Enkra neřekl nic. Prošli městem, a Enkra se stavil v drogerii, kde zakoupil několik lahviček a prací prášek pro automatické pračky. Kluci se tomu smáli, ale on jenom kroutil hlavou a říkal, že jim to za chvíli předvede.

Vraceli se - dědoušek, který si už dneska vydělal na večeři, zvolna balil svůj krámek a bílá brada se mu třásla. Ale kluky poznal, asi díky Jeanově kabátku.

„Počkejte s tím,“ řekl mu Enkra. „Já si taky něco vyberu.“

„Jistě, pane, jistě,“ dědoušek začal jevit roztřesenou aktivitu. „A co by to mělo být?“

Enkra se přehraboval v hromadě hadrů. Nakonec vytáhl černý kabátek s hermelínovým obšíváním a rudou podšívkou, tu a tam už notně odřenou. „K čemu tohle bylo?“

„V tom hráli Hamleta, pane...“ ukazoval dědoušek. „Ještě k tomu patřily tyhle kalhoty... a baret...“

Baret byl už taky trochu omšelý, ale měl docela dobrý chochol z bílých volavčích per a velký skleněný drahokam. Enkra si navlékl kabátek, nasadil si baretku místo té vojenské čapky, oči upřel do prázdna, ruku položil v bok a začal tiše deklamovat:

„Zda být či nebýt, to je, oč tu kráčí, zda je to ducha důstojnější snášet střely a šípy rozkacené sudby či proti toku běd se chopit zbraně a skoncovat to vzpourou! Zemřít... spát...“

„Pane,“ vydechl dědoušek. „Vy umíte Hamleta?“

„Jenom tenhle kousek. Ostatní jsem taky uměl, když jsme to hráli ve škole. Jenomže, já hrál Laerta. Umím trochu s kordem, tak bylo potřeba, abych se uměl dát šikovně zabít.“

„Ale vypadáte skvěle! Jako skutečný princ, pane!“

Enkra se zarazil a pohlédl na něj s překvapením. Pak se usmál a pokrčil rameny. „Když princ, tak princ. Já si to vezmu.“

„Všechno, pane?“

„Baret a kabátek. Ty kalhoty by mi nebyly... a jsou trochu...“

Byly víc než trochu. Dědouškovi se začala zase klepat brada, tentokrát radostí. Hned začal shánět papír na zabalení.

„Není třeba, klidně si to nechám na sobě. Jenom ještě... tenhle plášť k tomu nepatří?“

„Ano, pane... nosil se k tomu...“ děda vytáhl široký černý plášť s krvavě rudou podšívkou. „Taky to nosil Mefisto ve Faustovi, jestli to znáte...“

„Znám. Tak i ten plášť.“

Děda se rozhodl kout železo, dokud je žhavé. „Ale...vaše boty!“

„Copak jim je?“

„Žádný princ, pane, nemůže chodit v takových botách! Mám tady jedny se zvednutými podpatky, snad by vám byly...“

Enkra zaváhal. Boty patří k předmětům, o kterých se arminští bojovníci dokážou bavit dlouho a zasvěceně, taky on si na ně potrpěl. Dědoušek mu přinesl polovysoké botky z měkké světlé kůže s vysokými podpatky, Enkra si je bedlivě prohlížel a potom dokonce ozkoušel - čím déle váhal, tím mu bylo jasnější, že si je vezme. A tak nakonec kývl a natáhl si je; byly o trochu větší, ale to nemuselo ničemu vadit.

„Krásné, pane,“ řekl dědoušek. „Snad rukavice?“

Rukavice hrály ve Třech mušketýrech a proto byly bílé, se širokými manžetami zdobenými krajkou. Enkra opět chvíli váhal, a opět je nakonec vzal.

„A už dost! Kdybychom takhle pokračovali, nakonec budu mít těch věcí víc, než dokážu obléknout. Kolik to bude všecko dohromady?“

Dědoušek dlouho počítal, než ohlásil cenu. Enkra bez diskuse zaplatil, do pláště zabalil všechno, co si nechtěl nechat na sobě a konečně šli.

Leon věnoval zbytek pobytu ve městě zjišťování, jak se kolemjdoucí tváří na Jeana a Enkru a co říkají jejich oblečení. Bohužel, lidé se po klucích sice otáčeli a sem tam je i mírně kritizovali, ale nevyvolali u nich takový zájem a úžas, jak Leon očekával; nejspíš si řekli, že se chystají na karneval. Jen punkové na ně něco pokřikovali, ale vypadalo to, že se spíš baví.

Na parkovišti musel Enkra změnit aspoň něco; totiž místo baretu nasadit svoji motocyklistickou přílbu, a místo krajkových rukavic si vzít kožené. Nasedli a vyjeli na zpáteční cestu s cílem ještě se stavit někde na obědě, nejlíp ve vesnickém hostinci.

Jak tak projížděli předměstím, povšiml si Enkra malého bezvýznamného holičství. Dveře byly otevřené, bylo tam prázdno a jediný člen obsluhy, mladá dívka s bohatou hřívou vlasů, seděla na verandě, nudila se a listovala v módním žurnále.

Enkra zastavil, slezli a obhlíželi terén. Dívka je zaregistrovala a cítila se nepříjemně vyrušena z poklidu a nudy. Zívla a zeptala se Enkry, který šel první: „Co je libo? Snad se nechceš dát ostříhat - to by přece byla škoda, ne?“

Enkra k ní pocítil sympatie. „Ani ne. Jenom chci zkusit menší změnu barvy vlasů svých kamarádů...“

Dívka opět zívla, ale řekla už s větším zájmem: „A co se jim nelíbí na jejich původní barvě?“

„Tak bych to neformuloval. Jim se docela líbí, ale jsou jisté obavy, že by se to mohlo nelíbit někomu jinému. Takže zkusím, ač nechtě, je malinko přebarvit.“

„Ty sám, jo? A co chceš ode mně?“

„Nějaký vercajk, mísu na mytí a tak dál. Jinak nic.“

Asi ji to uklidnilo; na požádání přinesla všechno, co si poručil a potom přihlížela, jak vytahuje ingredience, koupené v té drogerii. Zvlášť nad tím pracím práškem se zarazila a jak se zdálo, považovala to za legraci.

Enkra pracoval rychle a pečlivě, odměřoval dávky chemikálií, i toho pracího prášku dost přisypal. Vzniklá tekutina měla barvu nevábně hnědou a ani vůně nebyla nejpříjemnější - ale to nesmělo nikomu vadit. Enkra namočil prst, čichl k němu, dokonce si lízl - byla to zřejmě nejdokonalejší metoda chemické analýzy.

„Leone, můžem to zkusit.“ rozhodl.

Leon neměl moc důvěry; sedl si a Enkra mu začal mýt vlasy v tom roztoku. Dívka přihlížela a kroutila hlavou. Zvlášť proto, že Leonovy světlé vlasy začaly tmavnout, a když je Enkra vysušoval fénem, zčernaly nakonec jako havraní peří. Dívka kadeřnice se už nenudila. Spíš se dá říct, že zírala v němém úžasu, občas si na Leona sáhla, aby se přesvědčila, že skutečně tmavnou. Leon se viděl v zrcadle a tvářil se značně nechápavě; s černými vlasy mu vlastní tvář připadala cizí.

„Tak co,“ řekl Enkra. „Jak se sám sobě líbíš, Leone?“

„No... je to hrozně divný! Jako kdybych to ani nebyl já...“

„To je účel...“ Enkra si vzal malý štěteček a upravoval mu obočí. Byla to tak precizní práce, že kadeřnice ji dokázala ocenit. Pak Leonovi přičísnul vlasy a podle poslední módy mu vyholil kotlety před ušima až vysoko na spánky. Tím se Leon zdál o trochu starší, a vypadal podobnější dospělým.

„Ty seš vážně šikovnej,“ řekla dívka kadeřnice. „Klidně by ses tím mohl živit...“

Enkra se jenom smál. „Nechtěl bych připravovat lidi o chleba. Čím by ses potom živila ty?“

„Mě to stejně nebaví! Ten krám je fotrův, jenomže von chce, abych v tom jela dál. Co je to za zábavu ondulovat protivný starý báby a holit dědkům krky, co?“

„A co bys chtěla dělat?“

„Vím já? Něco jinýho, zábavnýho, žejo! Co budeš dělat ty?“

„Nic. Možná doktora u zvířat, nebo... kdovíco. Ale jestli umíš dobře s vlasama, mohla bys dělat maskérku v divadle nebo v televizi. To je taky dobrej flek.“

„To bys mohl spíš ty, jak tak na tebe koukám...“

„Učila nás to jedna holka, která dřív dělala maskérku u filmu.“

„Vás? Tebe a ještě koho?“

„No, ve škole. Máme takový kursy.“

„A na co je potřebujete?“

„Jen tak.“

Jean přihlížel té zábavě a nemohl se dočkat. „Udělej mi to taky! Chci vypadat jako Leon!“

Enkra mu samozřejmě pokynul na křeslo. Opakovala se stejná procedura a dívka přihlížela tentokrát velmi pozorně.

„Hele, dáš mi návod na tu barvičku? Kdyby si nějaká stará bréca přišla dát obarvit šedivý seno na černo?“

„Jasně, napíšu ti to. Ale přesyp si pak ty věci do jiný dózy, aby se jim to nezdálo moc málo nóbl. Budeš si moct víc účtovat!“

„Máš bezva nápady! Takovýho kluka, jako seš ty, aby pohledal. Tvý kamarádi mají kliku...“

„To ještě není tak jistý - třeba s tím někde narazíme. Tak jak se ti to líbí, Jeane?“

„Jasně. Ještě mi zařízni ty kotlety!“

„Náš zákazník, náš pokusný králík. Drž jako ovečka!“

Jenomže Jean byl zákazník náročný. „To je málo! Vyhol to víc!“

„Víc už to nejde! To bych musel zajet až nad uši...“

„Tak to udělej, ne?“

Enkra váhal. „Nevím, jestli smím... jak budeš potom vypadat?“

„Nejradši bych, jako ty kluci tam na tržišti... s těmi hřebeny! Zapomněl jsi, že se stejně musím dát ostříhat, až odejdeš?“

Enkra mlčel a hrál si s břitvou. „Odporuje to všem zákonům...“ řekl tiše, ale tak, že bylo poznat, jak ho to láká.

„Jenomže se to nikdo nedozví.“ řekl Jean.

„Vždycky se to dozví.“ řekl Enkra, ale ruce už mu začínaly s tou prací. Teď na něm dívka postřehla zápal dříve nebývalý; vyholil Jeanovi vlasy nad ušima a sestříhal tak, že se hlava opticky zúžila a podoba značně pozměnila. Při tom si bručel: „Má to účel? Ano, ovšem, má to účel! Když to má účel, potom je to povolený! Jenže, má to ono skutečně účel? Ach, do hajzlu!“

Skončili, a Jean byl tentokrát vrcholně spokojen, i když to nebyl účes přímo punkerský. Dívka se jim smála.

„Vypadáte jako nějaká Mafie. Kdybyste ještě mluvili italsky, vlezla bych strachy pod stůl, kdybyste sem vpadli...“

„Já můžu mluvit italsky!“ řekl Enkra a dodal několik běžných slov v sicilském nářečí. Dívka se smála ještě víc.

„Nojo, vypadáte na pěkný řízky! A ta motorka do toho, no hrůza! Až se někde objevíte, polezou lidi strachy na stromy!“

„A přitom jsme dobráci... jako bílý holubice!“ smál se Enkra. „Ale radši už poletíme... copak jsme dlužný?“

„Já děkuju za ten recept, voškubu za to někoho druhýho! Přeju vám další veliký úspěchy na vaší cestě...“

Spokojeně se vraceli - zastavili se ještě na jídle a nevyvolali tam větší pozornost než jiná parta mládeže, která přijela v otřískané fordce a mířila asi k moři. Ti navíc popíjeli alkohol, pokřikovali na kolemjdoucí slečny a hádali se s vrchním o placení. Enkra a jeho kamarádi se chovali přece jen líp.

„Zastavíme se u koníčků?“ ptal se Jean.

„Zajisté ano.“

U farmy nastupovala do autobusu výprava školních dětí, jiný autobus už tam nebyl. Zato tam stál džíp a americkým vojenským číslem, vedle několika osobních vozů. Kluci zamířili k ohradě.

Za pozornosti turistů se tam předváděli čtyři američtí vojáci - měli zelené barety, dovolenou a trochu v hlavě. Vykřikovali hloupé rady na jednoho z nich, který se celkem bezúspěšně pokoušel zkrotit jednoho z jezdeckých koní. Bylo by to možná šlo, ale mladík zřejmě nikdy neměl nic společného se zvířetem tak ušlechtilým jako je kůň, a neuměl s ním zacházet. V opilosti to považoval za vinu koně a sprostě mu nadával.

„Neser se s ním!“ hulákal seržant, který byl z té čtveřice zřejmě nejvyšším velitelem. „Dej mu pár bičem, zkrotne!“

Stařík, který na farmě prováděl, pozoroval tu produkci s opatrným nesouhlasem. Američanům moc nerozuměl, ale jejich činy byly celkem jasné. A když další voják sebral nějaký bič a podal ho neúspěšnému kovbojovi, starý vykřikl: „Ale páni vojáci, to ne! To nedělejte, prosím! Koně se nebijí, ani když vám to nejde...“

„Shut up!“ křikl seržant. „Ty drž hubu, starej!“

Enkra se mračil. Leon s Jeanem by byli radši vypadli, ale zarazilo je, jak si zvolna kočkovitě protahuje všechny svaly.

Kůň, kterého jezdec švihl bičem, se pokusil už po několikáté jej shodit, a tentokrát se mu to podařilo. Jezdec zůstal viset za otěže, které nepustil z ruky; kůň ho chvíli vláčel po ohradě, potom jej další voják chytil a zadržel.

Neúspěšného kovboje to velmi rozzlobilo; za souhlasného křiku seržanta i obou svých druhů počal koně surově mlátit bičem, přičemž jej pořád držel za otěže. Kůň se vzpínal a snažil se osvobodit, ale udržet ho ještě opilec dokázal.

V tu chvíli Enkra zasáhl. Přeskočil ohradu, chytil ho za ruku a řekl americkou angličtinou: „Nech ho být!“

Voják se zarazil. Obrátil se a když viděl kluka, sahajícího mu tak po rameno, rozlítil se ještě víc. „Co ty se do toho pleteš?“

„Nebij toho koně! On chybu neudělal, ale ty!“ upozornil ho Enkra sice klidně, přesto velmi rozhodně.

Voják pustil koně. „Co ty jsi zač, že mě poučuješ?“

„Člověk, který má rád koně a nemá rád, když se bijou.“ Enkra použil slova chap = chlápek, což vojáky rozesmálo.

„Ty že seš chlap? Obyčejný škvrně! Zákrsek! Padej odsud!“

„Radši vypadněte vy,“ řekl Enkra unaveně. „Ti koně vás neposlouchají a vy jim nerozumíte. Nemá to žádnou cenu.“

Seržant se rozhodl vystřídat své muže v diskusi. „Hele, malej, nemontuj se mezi nás, mohl bys přijít k úrazu! My si tady budeme dělat, co budeme chtít, tobě je po tom kulový hovno s přehazovačkou. Je ti to dost jasný?“

„Když říkám, abyste odešli, tak tím myslím, že vás k tomu přinutím, když to sami neuděláte.“ řekl Enkra klidně.

Chechtali se. Seržant řekl: „No dobře, sám sis o to řekl. Jestli nezmizíš, dám ti přes hubu, až padneš!“

Enkra neřekl nic. Jenom tam tak stál.

Seržant mu dal přes hubu.

Enkra srazil jeho ruku levačkou a současně ho uhodil sevřenou pravou pěstí do žaludku. Seržant zahekal, předklonil se, Enkra jej nabral kolenem do obličeje a jak padal, ještě ho udeřil hranou dlaně do prsní kosti. Seržant se složil jako šraňky a zůstal nehybně ležet.

Vojáci se rázem přestali smát. Beze slova se rozestavili okolo Enkry do půlkruhu, drobátko se předklonili, sevřeli ruce. Jeden z nich se zeptal: „Co seš zač, malej? Nějakej Japončík, co?“

„Sandokan.“ řekl Enkra.

Vtom ten voják skočil. Měl výcvik Zelených baretů. Několik prudkých tvrdých úderů z obou stran proběhlo během vteřiny; potom Enkra zasáhl vojáka ze strany do krku a on klesl a svíjel se bolestí. Vzápětí zaútočili další dva - Enkra jednoho kopl do obličeje, druhého vzápětí složil podobně. Ten poslední, otřesený po tom kopanci, se trochu motal, zato vytáhl z pochvy na lýtku útočnou dýku.

Enkra nezaváhal - odrazil ruku s dýkou, přes rameno ho přehodil na zem a dupl mu na zápěstí, takže ho přinutil dýku pustit. Pak ji sebral a hodil k nohám Leonovi, který si ji zvědavě prohlížel - naposledy takovou viděl ve filmu „Rambo“.

„Nechte toho, hoši,“ řekl Enkra. „Mám černý pás. Jestli to chcete ještě zkusit, nebudu vás už šetřit!“

Seržant už stál na nohách, zbývající se zvedali. Tvářili se velmi nepřívětivě. „To si odskáčeš, mladíku! My jsme Zelený barety, na nás se nikdo nebude vytahovat!“

„Já jsem plukovník od Černých baretů.“ řekl Enkra.

Seržant zaváhal. Všiml si, že jeho muži ještě nejsou dostatečně připraveni, a rozhodl se získat čas. „Černý barety? Ty jsme mívali... kdysi za tý války v Arminu...“

„Císařský pluk Černých baretů se skládal z mužů, kteří dokázali v osobním souboji ukořistit baret nepřítele a vzít si ho na památku. Ve stanovách pluku je dodnes, že jeho členem má právo být jenom ten, kdo porazil nepřítele v boji muže proti muži.“

„Takže ty jsi tygří štěně, jo?“

„Ano. A tvůj baret si vezmu na památku.“

„A já tvůj skalp! Můj dědeček ještě lovil divoký Indiány!“

„To byli zase moji předkové!“

Chlapci nerozuměli ničemu z jejich řeči, ale viděli nenávist, která se oběma stranám zračila v obličeji. Seržant se vrhl na Enkru, v ruce dýku. Při jednom z bleskurychlých střetů mu špičkou rozťal levou lícní kost - vzápětí jej ale Enkra udeřil hranou dlaně přes zápěstí. Bylo slyšet, jak kost praskla a seržant zařval bolestí. Enkra jej vzápětí kopl špičkou boty do podbřišku a muž se složil znovu. Ještě jednou se zvedl - ale Enkra znovu udeřil, a seržant klesl v bezvědomí.

Enkra sebral dýku, která mu vypadla z ruky. „Chlapci,“ řekl mírně vojákům, kteří stáli s noži v rukou. „Já nechci nikomu ublížit. Tím nožem mohu hodit, a ten, koho zasáhnu, si chvíli poleží ve špitále! Jsem rychlejší než vy, tak přestaňte bláznit!“

Jeden z vojáků zvedl nůž, aby jím hodil. Enkra hodil odspoda - dýka zasáhla vojáka do ramene a on se k hodu nedostal.

„Neřekl jsem to dost jasně?“

Jeden voják měl ještě nůž. Ale viděl, jak seržant leží v bezvědomí, jeho kamarád se svíjí bolestí a snaží se vyrvat si čepel z rány.

„O.K., chlapče! Jseš lepší.“

„Tak hoď ten nůž na zem.“ řekl Enkra. „Pak deset kroků zpátky. Leone, v mém motocyklu je lékárnička, přines ji. Jeane, seber jim nože i s opasky.“

Dva vojáci odešli deset kroků. Enkra se sklonil nad seržantem, sebral mu jeho zelený baret i opasek. Na opasku byl taky revolver - jediná střelná zbraň, kterou čtveřice měla. Enkra jej vytáhl, prohlédl si jej a pak zastrčil za košili.

„Počkej, chlapče! Ty chceš vzít americkému vojákovi jeho zbraň?“

„Je to moje kořist.“

„Za to ale skončíš v kriminále!“

„Zkus někde vykládat, jak jsem k ní přišel! Budeš mít ostudu i s celým vaším slavným plukem...“

Voják se nahrbil, jakoby po něm chtěl skočit - Enkra se po něm jenom podíval, a voják toho dost rychle nechal.

Teď se Enkra zabýval raněným; ten si zatím dýku vytrhl, ale hned omdlel. Enkra prohlédl jeho ránu, zamračil se a s povděkem přijal, že Leon přiběhl s lékárničkou. „Dám mu injekci a zavážu mu to, ale musí hned do nemocnice. Než moc vykrvácí...“

Vojáci přihlíželi, jak ho ošetřoval. Raněný jenom sténal, neříkal ani nedělal nic. Zato seržant se probral a tupě zíral, co se to kolem něho děje. Přeražená ruka ho bolela.

„Ještě se sejdeme, chlapečku!“ řekl jeden z vojáků, když odnášeli raněného ke svému džípu.

„Neradím vám to.“ Enkra stál, pažba revolveru mu vyčuhovala z rozepjaté košile. Tak vyčkával, dokud vojáci neodjeli.

„Teď už věřím, že jsi složil Etienna Langa,“ řekl Jean, když se k nim Enkra zase obrátil.

„Udělal jsi tak strašný průser, že nás zavřou všechny!“ řekl Leon. „Proboha, jak ses mohl opovážit... na vojáky?“

„Leone, pamatuj si: Nikdo, člověk ani sám ďábel nemá právo v mé přítomnosti udělat něco, co nechci! Nosím templářský kříž a přísahal jsem, že nedovolím, aby někdo ubližoval nevinným před mýma očima! A koně si zasluhují naší ochrany!“

Starý správce přišel blíž; ruce se mu klepaly. „Chlapče... ty jsi... bál jsem se, že tě zabijí! A pak jsem se zas bál, že ty zabiješ je...“

„Já nesmím zabíjet! Oni to nevědí a já jim to neřekl, ale nesmím nikoho zabít...“

„Docela stačilo to, cos udělal! Jestli tě chytí, skončíš v kriminále...“

„Nechytí mě. Mějte se tady dobře... a dál pěstujte ty krásné koně. Jsou nádherní - když jsem je viděl, jak se pasou, bílí na zelené trávě, zachvělo se mi srdce...“

„Chtěl bych věřit, že na světě je víc takových lidí jako ty...“

„Chtěl bych, aby až odejdu, jich bylo víc, než když jsem sem přišel.“ řekl Enkra. „Jeane, rozumíš mi?“

Jean zrudl vzrušením. „Já? Zrovna já?“

„Jsi muž a máš sílu. Povinností muže je nikomu neublížit a od nikoho si nenechat ublížit. Rozumíš?“

„I já tomu rozumím,“ řekl Leon. „Přesto bych radil odjet co nejrychleji!“

„Pojedem,“ řekl Enkra. „Děkuji za všechno, pane... Ať se vám vaše krásná práce daří...“

Nasedli na motocykl - a potom dlouho jeli nejvyšší rychlostí, než se vrátili do svého kraje.

Policie se dostavila na farmu asi půl hodiny po jejich odjezdu. Starý správce podrobně a pravdivě popsal vše, co se na farmě sběhlo. Zdůraznil, že vojáci byli tak opilí, že sem tam zakopávali přes vlastní nohy; to mohlo být přímou příčinou, že došlo k jejich zraněním. Jediná nepřesnost, které se dopustil, byl směr, kterým kluci odjeli. Zatímco Enkra mířil na západ, starý prohlásil, že odejeli silnicí k jihu.

Vojáci poměrně přesně popsali Enkru, jeho vzhled, způsob vyjadřování, chování i znalost bojového umění. Bohužel, o jeho společnících nemohli říct nic než to, že měli černé vlasy a dost divoký vzhled, a že snad mohli patřit k arminskému národu. Správce byl už starý a jeho popis chlapců byl zmatený a velice nepřesný - takže jediné, co konkrétního policie získala, byly údaje o Enkrovi.

Francouzská policie se nepřetrhla nadšením. I když na pátrání po Enkrovi byl kladen velký důraz, většina prostých policistů fandila chlapci, který usadil nafoukané vojáky. Vojáci na svých dovolených většinou pili, honili ženské a rvali se, což občané neschvalovali. Policisté by rádi viděli Enkru na vlastní oči, ale nijak přehnaně netoužili, aby byl potrestán. Ostatně, stejně ho nechytili.

Zato jeden z policistů, kteří případ vyšetřovali, prozradil vše reportérovi místních novin. Ten to otiskl a současně poslal zprávu i do Pařížského kurýru - pochopitelně za patřičný honorář. A tak příštího rána vyšel o celé události dost nápadný článek, který s tím seznámil celou veřejnost.

Co je moc, to je příliš

Den, který věnoval Enkra, Jean a Leon výletu, věnoval doktor Merciér, Simone a inspektor Chartiér více méně odpočinku. Simone, když se šla ráno koupat, zabouchala pěstí na dveře inspektorova pokoje a jen se zevnitř ozvalo něco jako přidušené zasténání, vrazila tam hlavu.

„Co je s tebou?“ rozkřikla se. „Chceš spát do oběda? Jacques už je dávno na procházce, a ty se ještě válíš!“

Inspektor Chartiér zíral tupě a rozespale; nechápal, proč mu ta dívka vyčítá jeho pohodlnost. „Ale slečno Simone...“ povzdychl. „Proč mě budíte?“

„Vykašli se na vykání, nejsme přece blbci, abysme si říkali pane a slečno! Vstávej a pojď se koupat, venku je nádherné ráno!“

„Já... možná později...“ řekl a nevstal.

Tak se šla Simone vykoupat sama, a když se doktor Merciér vracel z procházky, čekala ho na břehu. „Najela jsem na toho policajta! Zatím opatrně, aby nepojal podezření. Ale neboj se, já už ho nějak zmáknu, aby nám všecko řekl...“

Doktor Merciér se chvíli smál a chvíli se hrozil. „Co jsi zas vyvedla, prosím tě?“

„Už jsem někdy něco provedla? Pozvala jsem ho se jít vykoupat!“

„A byl ochoten se s tebou koupat? A nahý jako ty?“

„Zůstal v posteli, lenoch! A co by mu mělo na tom vadit, jak já se koupu?“

„Když nic jiného, tak aspoň že je to zakázáno. Tobě je to samozřejmě jedno, ale on je představitel zákona!“

„Podle mýho není takovej blbec, jako většina ostatních! Myslím, že s ním by to možná šlo...“

„Co máš konkrétně na mysli?“

„No, přece se s ním nějak dohodnout! Kdyby se náhodou dozvěděl, kdo je ten kluk...“

„Simone, kdybych tě o něco požádal, vyhovíš mi?“

„Přijde na to. Jestli chceš, abych toho blba svedla, tak to ne. Zařekla jsem se, že budu mít prázdniny. A nechci žádnýho chlapa ani vidět. Ani zdálky, ani zblízka, ani na rentgenu!“

„Ne, to nechci. Jenom to, aby ses do toho nepletla. Buď klidná a čekej, co udělá on. Víc nic!“

„Čekat, čekat! To děláš ty, že pořád jen čekáš. Já nevydržím jen tak koukat a nic nedělat. Nejsem taková želva, co se schová do krunýře a jen čeká, kdy někdo druhý udělá chybu, nedokážu to!“

„Zkus to aspoň pár dní. Přece tady nebude věčně.“

„A co víš, možná bude! Co dělá tvůj malý princ?“

„Nevím. Čekám, co udělá, jak říkáš.“

Vrátili se domů a posnídali. Inspektor Chartiér už tam byl taky, podstatně čilejší než brzy ráno. Při jídle se nechal slyšet, že nejradši by se jen tak rekreoval jako oni.

„Kluci, proč vy si vlastně vykáte?“ ptala se Simone, která už delší čas vyčkávala, až bude moci skočit jim do řeči.

Takže si doktor Merciér a inspektor Chartiér začali tykat. Nelze však říct, že by se tím zvlášť upevnilo jejich přátelství - spíš se zdálo, že je to spojenectví dvou lidí, kteří si vzájemně uvědomují svoje přednosti, proto jsou co nejopatrnější, aby mezi nimi nedošlo ke konfliktu.

Po snídani inspektor Chartiér vyrazil do města vyslechnout Jeana, ale zjistil, že chlapec se ztratil neznámo kam.

„Čekal jsem to!“ řekl a šel si lehnout na pláž. Tam hodlal vyčkávat, co mu v této věci život přinese.

Roger Monroes navštívil operační velitelství arminského generálního štábu. Přísně vzato, neměl tam co dělat, ale vzato objektivně, byl to jejich budoucí šéf a bylo tudíž rozumné se aspoň zeptat, co je pánovi libo. Roger si zas uvědomoval, že operační důstojníci nejsou ořezávátka, kterými lze narábať dle libosti, a choval se s náležitou úctou.

Takže se dozvěděl vše, co se psalo a proslýchalo ve Francii o případu Leona Devarta i o tajemném cizím komandu, které ho uneslo. A ježto Roger nebyl hlupák, rychle mu to došlo.

„Jestlipak by se dalo prostřednictvím operační správy poslat nějaké vzkazy do Francie?“ ptal se opatrně.

Samozřejmě věděl, že by se dalo, ale záleželo na důstojnících ve službě, protože oni měli to právo. A protože důstojníci měli Rogera celkem rádi a oceňovali ho, dalo se.

Takže arminské velvyslanectví v Paříži obdrželo telegram:

„Ve vašem prostoru, konkrétně na pobřeží Bretagne, operuje arminský princ následník Enkra Weston. Akce Leon Devart je pravděpodobně jeho práce. Žádám, aby mu všechny arminské složky v případě potřeby poskytly maximální podporu a pomoc. Roger Monroes.“

Po Rogerovi zavolal Henry Gardner. Ani on, upřímně řečeno, neměl právo nic nařizovat operačním důstojníkům. Ale i on se těšil jejich přízni a i on měl dlouhé prsty a rozličné konexe, takže by eventuálně mohl způsobit potíže. Takže se operační radši s Henry Gardnerem domluvil a poslal do Paříže další telegram:

„Ve městě Troissy-sur-Mére, Bretagne, se v současné době pohybuje Enkra Weston. Provádí operace důležité pro arminský stát a velmi závažné pro tiskový odbor vlády. Žádáme o zjištění co nejrozsáhlejších informací a odeslání těchto na vládní výbor pro tisk a informace, k rukám Henry Gardnera. V případě potřeby doporučujeme poskytnout E.W. veškerou možnou podporu, včetně finanční.“

Asi za hodinu nato přišel sám Vládce. Sir Lera nechodil do svého operačního štábu tak často, posílali mu tzv. svodky, což byly stručné přehledy důležitých událostí. Nyní ale přišel, a zřejmě velmi dobře věděl, co chce. Posadil se přímo k dálnopisu a osobně vyklepal:

„Jerômu Terriérovi, arminskému velvyslanci v Paříži:

Podle zpráv, které mi došly, se zdá, že princ Enkra se nachází na území Francie. Ačkoliv jsem si vědom, že váš vliv na něho není absolutní, žádám, abyste se zasadili o co nejrychlejší odchod prince z Francie a návrat domů do Arminu. V žádném případě mu neposkytujte jakoukoliv podporu a pomoc v jeho plánech. Naopak zasáhněte všemi dostupnými prostředky v případě konfliktu s místními orgány a hleďte, aby se co nejjednodušším a nejtišším způsobem dostal mimo jejich působnost. Ve všech těchto záležitostech postupujte uvážlivě a maximálně diskrétně.

Lera Guyrlayowe.“

Velvyslanec, sir Jerôme Terriér, dostal všechny tři telegramy v ranní poště. Když si je přečetl, sprostě zaklel.

Jeho syn, rovněž Jerôme, zbystřil pozornost.

„Děje se něco, tati?“ zeptal se. Toužil od otce zvýšit příděl kapesného a považoval za účelné projevit zájem o tatínkovy starosti. Nezájem o ně mu byl často vytýkán, spolu s jinými jeho chybami. Jenže, nyní se Jerôme starší na něj utrhl:

„Ještě ty se do toho pleť! Ty bys tam scházel!“

Jerôme mladší sklonil hlavu ke svému čaji a zmlkl. Byl to velmi předvídavý a bystrý mladý diplomat, který ve svých třinácti a půl letech soudil, že by zvládl funkci velvyslance daleko líp než jeho sklerotický otec. Za tím účelem už konal všelijaké kroky; jeden z nich byl, že občas prohlížel tátovu poštu. Jinak, ve svém pokoji měl Enkrovu fotografii v uniformě Černé Lilie a prince bezmezně obdivoval.

Velvyslanec třídil poštu dál; když skončil, odešel k telefonu domluvit se se šoférem, kdy má předjet. Jerôme to znal, proto v té chvíli bleskově přehlédl telegramy. Když se otec vrátil, chlapec kousal ředkvičku a vypadal poněkud zadumaně.

„Tati...“ řekl, když si velvyslanec bral svoje věci. „Pamatuješ se, jak jsem ti říkal o tom prázdninovým táboře v Saint-Tropez? Jak jedou kluci ze školy, víš?“

„Pamatuju. A co má být?“

„No... že bych tam jel s nima. Přece jsi říkal...“

„Jo, říkal jsem. A ty jsi říkal, že to bude otrava.“

„No, ale když jedou kluci... Budou se tam koupat...“

„No dobře, souhlasím. S maminkou jsi o tom mluvil?“

„Předběžně. Řeknu jí to, až přijde...“

„Takže nemluvil. Ale můžeš jí říct, že jsem ti to dovolil.“

„Dík, tati... Jenom ještě... víš... nějaký peníze?“

Jerôme mladší byl trvale bez peněz, což jeho otci nebylo tajemstvím. Vcelku ochotně vytáhl peněženku a dal mu několik bankovek. Chlapec nad nimi nezajásal, ale ani nebyl příliš zklamán.

„Už půjdu,“ řekl velvyslanec. „Půjdeš do města?“

„Musím nakoupit spoustu věcí. A domluvit se s klukama. Jede se už zítra, ale na večeři budu ještě doma. Kluci mi řeknou, kdy jede vlak.“

„Říkal jsi něco o autobusu, ne?“

„Vlastně, ani nevím...“

Velvyslanec se zarazil. „Nemám tě tam dát odvézt autem? I kluky by Flaubert mohl vzít, když vezme limuzínu...“

„Tati,“ řekl ukřivděně chlapec. „Autem jezděj paďouři!“

„Kdežto ty seš správnej vandrák, že? Tak si jdi třeba pěšky!“

Chlapec vyčkal, až otec opustí svoje obydlí. Viděl ho vyjít z bungallowu a jít přes park k budově velvyslanectví - nacházelo se v objektu spojeném dohromady, kde bylo ticho a klid. Teprve potom chlapec vytáhl notes a usedl k telefonu.

„Berton? Tady je Kim, ahoj. Poslouchej, ten tábor... já vím! Nejedu, nemůžu. Mám lepší kšeft. Pamatuješ se, jak jsem ti říkal o našem princi? Je tady...“

Na druhé straně to zachrčelo, jak se ten druhý divil.

„Je někde v Troissy-sur-Mére, víš, kde to je? V Bretani, já to taky nevím. Rozhodně tam za ním jedu. Bude potřebovat naši pomoc, alespoň si to myslím. Myslel jsem... Jo? Fakt? Jenže, nebude to procházka, ale možná tvrdá hra! Jo, jak jsem tě učil karate, tak to se ti bude hodit. Ano, můžeš s sebou vzít Reného a Françoise. Ne, toho nech doma, je ještě malej. Jasně, jenom skutečně dobrý kluky. Já se pokusím taky zavolat pár kamarádům. Doma řeknu, že jedu na ten tábor, táta už mi to dovolil a dal mi i prachy. Zítra ráno. Budu čekat. Ahoj!“

Chvíli hledal v notesu, a pak vytočil dlouhé číslo.

„To je Stockholm? Dejte mi Iona Sörrensena... jo, kluka od vašeho velvyslance. Ahoj Ione, tady Kim. Poslouchej, náš princ je ve Francii! No, Enkra. Víš, chci se za ním jet podívat, tak jsem si myslel... Jasně, řeknu ti, jak se tam dostaneš. Ano, mohl bys s sebou vzít pár kamarádů, ale jenom skutečně dobrý kluky. Nebude to žádná procházka... taky zavolám ještě pár kamarádům...“

Ze šálku z míšeňského porcelánu, který měl uražené ucho, vytáhl Kim pár kancelářských spínek, a začal si je po stole rozkládat do různých tvarů. Každá spínka znamenala jednoho kamaráda.

Kim Terriér byl skutečně skvělý mladý diplomat.

Doktor Merciér se vrátil z ranní procházky a vypadal velice spokojeně. Usmíval se a zdálo se, že krásný den mu dodal dobrou náladu. O svůj šálek na čaj měl opřenou pohlednici.

Simone si povšimla, že když si přečetl velmi stručný text na zadní straně, trochu zkřivil obličej, ale hned se spokojeně usmál a vzal do ruky noviny.

„Nějaká holka, žejo?“ zasmála se.

„Jeden kamarád. Je to kus blázna. Dělá si ze mě legraci.“

„Moc ti toho nenapsal,“ poznamenal inspektor Chartiér, který soustředěně studoval noviny. „Aspoň mohl připsat, jak se mu daří a co dělá v takové díře...“

„Nerad píše.“ vysvětloval doktor.

„Pak se divím, že si vůbec vzpomněl.“

„Ví, že sbírám pohlednice. Proto...“

„To leda,“ kývl inspektor hlavou. „Tohle jsi četl?“

Doktor Merciér vzal noviny, četl a pomalu se začínal mračit, až se výraz jeho tváře dal označit jako znepokojený.

„Myslíš, že to má něco společného s naším případem?“

„Zcela jistě. Kluk, který dokáže přemoci čtyři vycvičené zabijáky je určitě člen té bandy. Možná ten, který zmlátil toho pitomce... Milu se jmenuje. Určitě ten, kterého viděli s Jeanem.“

Doktor Merciér krčil rameny. Inspektor pokračoval:

„A dál - měl s sebou dva kamarády. O těch nikdo nic neví, jenom že vypadali dost divoce a měli výrazně černé vlasy. Asi jeho komplicové, další členové bandy. Měli motocykl Honda, jako ta Japonka, co slídila u polepšovny. Viděli ji s ním ve městě.“

„Zdá se, že to do sebe zapadá.“ souhlasil doktor.

„Víc než perfektně! Ti kluci jedou někam do vnitrozemí. Způsobí celkem pro malichernou příčinu rozruch, kterého si musí každý všimnout. Pak odjedou někam na jih, zřejmě na Riviéru. Tam je tak hrozný zmatek, že jim nedá práci se ztratit.“

„Chceš je tam jet hledat?“

„Ani mě nenapadne. Tobě už přece došlo, k čemu to všechno bylo?“

„Jediná možnost je snaha vylákat policii na sebe. Chceš říct, že ti tři mají vytvořit klamnou stopu?“

„Jasně. Jejich velitel, ten dospělý člověk, který je řídí, není hlupák. Vyslal je tam a sám jede jinam. S tou blonďatou holkou a především s Leonem Devartem!“

„Kde myslíš, že je teď Leon?“

„To, na co ho potřebují, je ve Francii. Mohli zmizet, ale zatím to neudělali. Naopak, čistí prostor. Poslali pryč ty kluky, jsou zbytečně moc nápadní. Ale sami zůstali!“

„Takže, co udělá policie?“

„Policie bude honit ty kluky. Ale já neudělám nic. Budu sedět a čekat, co bude dál. Tohle ještě není konec. Mám takový dojem, že všechno to má svoje kořeny, tady v kraji. Tady se odehraje to nejdůležitější. Co myslíš ty?“

„Možné to je.“ přiznal doktor.

„Myslíš, že tady budou střílet nějací gangsteři?“ ptala se Simone, oči navrch hlavy. „Já bych se nerada připletla do bitvy!“

„Jak jsi na tohle přišla?“

„No... jak jsi mluvil o těch černovlasejch grázlíkách. Mohli by to bejt Taliáni nebo Španěláci. Ty jsou černý. Třeba je to nějaká Mafie nebo tak něco!“

Inspektor se zamyslel. „Nějaký smysl to má, co povídáš. Zkusím se spojit s Paříží a pozeptat našich informátorů v podsvětí, co o tom soudí. Třeba se něco dozvím... co budete dělat vy?“

„Já se jdu koupat. Co ty, Jacquesi?“

„Možná taky. Je krásný den, voda bude teplá...“

„Tak já pak přijdu za vámi.“

Takže se rozešli, a doktor Merciér a Simone odešli na zahradu, aby si po snídani odpočinuli.

„Koukám, tvoje jehňátko se pěkně zamotává!“ řekla Simone.

„Až ho chytím, roztrhnu ho jako hada! Co je moc, to už je příliš. Copak si vůbec neuvědomuje, co vyvádí? Myslel jsem, že už dostal rozum, ale on ne!“

„Myslíš, že tě poslechne, když mu něco řekneš?“

„No... doufám, že si to nechá aspoň projít hlavou.“

„Je to pěknej frajírek! Zmlátit čtyři vojáky, a dva při tom ještě zranit, to hned tak každej nedokáže...“

„To dokázal už před několika lety.“

„Říkal jsi, že nikomu neublíží. Že snad dal slib, že bude lidem jenom pomáhat a ne škodit!“

„To je pravda. Jenomže... je v tom problém.“

„Jenomže! Vojáky ztloukl, z polepšovny unesl kluka, a s tím holičem taky nezacházel zrovna nejlíp. A vůbec...“

„V tom je právě ten problém. Koho on považuje za člověka. Podle jeho názoru třeba cizí vojáci, holiči, dozorci v kriminále a policajti nepatří do lidské společnosti.“

„To má skutečně originální názory. Poslouchej, tebe to tvoje jehňátko mezi lidi počítá?“

„Zatím doufám ano. Ale má taky dobrý vlastnosti... třeba nedovolí ubližovat koním...“

„Jo, to jsme měli potěšení se dozvědět. To radši zmrzačí pár lidí, než by dovolil ublížit koníčkům. Jiný zvířata taky miluje?“

„Samozřejmě, všechna. Má rád všechny živé tvory...“

„No, vždyť povídám, jehňátko. Kde myslíš, že je teď?“

„Byl bych o hodně klidnější, kdybych to věděl.“

„Myslíš, že skutečně mířil na jih?“

„Nevím.“

„Ale snad to můžeš odhadnout...“

„Těžko. Já opravdu nevím, co udělá v příštím okamžiku. Může odjet nebo zůstat nebo může cokoliv. Musím čekat, co ho napadne.“

Simone si povzdychla. „Poslechni, nezávidějí ti lidi někdy ty lehko vydělaný peníze?“

„Někdy jo.“ přiznal doktor Merciér.

A Simone si ještě jednou povzdychla.

To ráno se Jean rozhodl zajít do města a zjistit, co je tam nového. Enkra mu dal hodně dobrých rad a vojenskou čepici. Potom si s Leonem lehli na slunce a opalovali se.

„Chtěl bych se tě na něco zeptat, dokud tu není Jean,“ řekl Leon. „Jde o to, co ty máš vlastně v úmyslu.“

„Nic.“ řekl Enkra klidně.

„Byl bych rád, kdybysme mluvili rozumně. Řekni mi, jaké máš plány. Doopravdy bych to chtěl vědět.“

„Jenže, já doopravdy nevím. Spíš bych rád, abys mi řekl, co ode mne potřebuješ dál.“

„Já?“ Leon vypadl z konceptu a tvářil se povážlivě. „Ty jsi mě přece vytáhl z pasťáku! Snad víš, proč jsi to udělal?“

„Samozřejmě. Hnusí se mi nespravedlnost a chci, aby každý dobrý člověk byl svobodný. Tedy i ty. A co se tebe týče, můžu ti ještě pomoci ve všem, co budeš potřebovat.“

„Takže ty fakt nemáš žádný plány?“

„Ne. Požádali mě, abych tě osvobodil, a to jsem udělal. Teď čekám, co bude dál. Taky bych rád, aby se to nějak uzavřelo.“

„Kdybych byl zůstal v polepšovně a dobře se choval, doporučili by mě potom do učení. Mohl jsem se vyučit mechanikem nebo zámečníkem. Teď už z toho asi nic nebude.“

„Ty by ses rád vyučil zámečníkem?“

„To ani ne. Ale něčím se vyučit musím, ne?“

„Čím bys doopravdy chtěl být?“

„Nikdy jsem o tom nepřemýšlel. Něčím se vyučit...“

„Přece musíš mít představu, co by se ti líbilo! Nebýt ničím, to je lehké, to zvládne každý - ale když už se máš něčemu učit, tak oboru, který tě zajímá, ne?“

Leon jenom krčil rameny. „To je těžký... já jsem o tom nikdy nepřemýšlel! Odjakživa bylo jasný, čím budu. Dělníkem nebo nádeníkem, něčím takovým...“

„Tak vidíš. Když nevíš co chceš, plň svoje povinnosti a čekej, až tě něco chytrého napadne. Zatím ti snad není tak špatně...“

„To ne. Jenže zatím, to je dneska a možná zítra. Ale co dál? Ty tady přece nebudeš věčně!“

„Neodejdu dřív, dokud ti nezařídím slušnou existenci.“

„Hm... a kdybych chtěl študovat? Třeba na universitě... práva!“

„Dobře.“

Leon se zarazil. „Dobře... to znamená, že by to šlo?“

„Když chceš...“

„Nechci, jenom jsem to tak řekl! Ty opravdu můžeš všecko?“

„Když dám příkaz, zajistí ti moji přátelé kariéru, jakou budeš chtít. Až na to, že musíš prokázat nějaké schopnosti. Jsou dobří právníci a špatní právníci. Když budeš dobrý...“

„To je šílenství!“ vykřikl Leon. „Co ještě mi můžeš zařídit? Mohl bych například být letcem? Nebo dokonce astronautem?“

Enkra zaváhal. „Za určitých okolnosti by se to dalo zařídit... ale nevím, jestli máš na to dostatečné zdraví a schopnosti. Je to náročná specializace...“

„Ty dokážeš ovládnout i astronautickou školu?“ Leon vstal.

„Vím o několika lidech, kteří se na to připravují.“

Leon si zase sedl a sevřel hlavu v dlaních. „Že máš doma dost vysokou šarži, to vím. Ale ovládáš to i tady ve Francii?“

„Na můj příkaz by to zvládli místní lidé. Dokážeme všechno, jde jen o to, pro koho to děláme. Leone, můžeme ti zajistit cokoliv. Učební místo zámečníka, právnickou fakultu, letecké učiliště. Ale jde o to, jestli jsi schopen nám to... oplatit.“

Leon chvíli zíral, pak se rozesmál. „Ty ses zbláznil! Teď už chápu, jak to myslíš! Jako, jestli si to můžu dovolit, jde ti o prachy, jo? Tak na to zapomeň, já nemám ani sou! Namáhal ses zbytečně, jestli si myslíš, že ti to někdy vrátím!“

„Nemyslel jsem na peníze. Ale někdy budeme něco potřebovat. Od mechanika spravit auto. Od právníka vysekat člověka z nějakého maléru. Od letce... třeba zásah v boji. Co bychom mohli chtít od astronauta, to nevím, ale je možné, že i k tomu by došlo. Tomu říkáme oplatit službu službou.“

„No jo, jasně! A ta služba by byla asi dost těžká, ne?“

„Podle významu toho kterého člověka. Podle toho, co je kdo ochoten a schopen udělat pro nás, můžeme my udělat pro něho. Možná je to tvrdé, ale takový je život.“

„Už chápu,“ řekl Leon. „Už začínám chápat.“

Enkra neříkal nic. Jenom se usmíval.

„Ale co ty jsi udělal pro svoji zemi, že ti dala tyhlety možnosti? Peníze, výcvik, znalosti a to všechno?“

„Něco jsem už udělal, něco ne. Předpokládají, že se co nejlíp osvědčím. Jak to bude ve skutečnosti, to samozřejmě nevím, ale... chci věřit. Tohle, co právě dělám, je svého druhu zkouška.“

„A kdo tě zkouší?“

„Kamarádi. Nejsou tady, ale dozvědí se všechno.“

„A ten člověk, který tě sleduje?“

„To je něco jako instruktor.“

„Ta práce, kterou budeš dělat, asi nebude normální, co?“

„Jak pro koho.“

„Myslím tím, že je tajná pro cizí lidi.“

„To jistě.“

„A co bude tedy dál? Co budeš podnikat?“

„Zatím přesně nevím. Uvažuju o tom celou dobu, ale nic chytrého mě nenapadá. Čekal jsem, že budou větší potíže s tvým osvobozením. Zatím to šlo hladce... teď by se něco mělo stát!“

„A co jako?“

„Například, mělo by přijít nějaké nebezpečí. Nebo alespoň nějaký protivník. Takhle je to nuda.“

„Protivník? Například policie?“

„No, třeba policie. Někdo, kdo by mě trochu povzbudil...“

„Máš skutečně pěkný hry. Nechat si od policajtů brnkat na nervy, to je skutečně fajn zábava.“

Enkra se jenom usmíval. A Leon si povzdychl:

„Zůstanu s tebou. Uvidíme, jak bude dál...“

Jean nebyl tak hloupý, aby šel rovnou domů. Raději to obešel a hledal, kde by našel někoho z kamarádů. Objevil Alaina a Franka a hned je k sobě zavolal.

„Páni!“ kulil oči Alain. „Ty vypadáš... s těma vlasama! Ani bych tě nepoznal...“

„Proto to mám. Kluci, co je u nás doma?“

„Hledali tě tam policajti! Už dvakrát, možná přijdou zas! A tvůj táta ti vzkazuje, že tě seřeže řemenem, až se vrátíš! Ale teďka je zas v hospodě...“

„Počká si, než se vrátím. Mně je fajn, ani byste neřekli. Kluci hele, víte kde je Modrá zátoka?“

„Jasně. A co?“

„Enkra vzkazuje, abyste tam po obědě přišli. Můžete vzít všecky naše kluky. A bude tam i Leon...“

„Jasný, přijdem. A ty se už vrátíš domů?“

„Blbej bych byl. Máme v lese krásnej tábor, tam se dá vydržet, když je dobrý počasí. Počkáme si, co bude...“

Alain a Frank se rozběhli domů, sezvat všechny kluky. Jean se radši zdekoval dřív, než ho někdo uvidí. Vrátil se k Enkrovi a našel jeho i Leona při chytání ryb - v té skalnaté zátoce byla ryb spousta a nikdo je tam nelovil. Enkra se potápěl a hledal na útesech pod hladinou mušle - v jedné dokonce našel perličku, ale byla malá a tak ji daroval Jeanovi, když se mu líbila.

K obědu měli ty ryby (kromě Enkry, ten jedl jen zeleninu), po jídle se Jean vypravil do Modré zátoky, sousední a všem známé. Tam čekal, dokud se neobjevili kluci. Bylo jich víc než dvacet, v čele s Frankem, Alainem, Pépem a ostatními starými členy Leonovy party. Všichni měli oči navrch hlavy, když viděli Jeana, který opálený a s černými, zvláštně upravenými vlasy vypadal jako Irokéz.

„Tak jsme tady,“ hlásil Frank. „Kde je Leon?“

„Ve vedlejší zátoce - ale tam se jen tak nechodí! Je dobře schovaná, a po suchu se tam vůbec nedá, takhle po břehu...“

„A jak tam teda půjdem?“

„Přeplavem. Svlíkněte se, a svý hadry zahrabte tady do písku. Ale pamatujte si, kde jsou...“

Kluci zaváhali, pak se začali svlékat. Jean taky svlékl plavky, které měl doteďka, a zahrabal je pod kámen. Kluci se vyjevili, ale hned zmlkl všecek smích, když si všimli jeho opálení.

„Co je? Co se tak šklebíte?“

„Ty chodíš nahej?“ ptal se někdo.

„Všichni chodíme nahý. Člověk přišel na svět nahej, kdyby Pámbu chtěl, tak mu dal narůst šaty. Říká Enkra.“

„A to my máme taky...?“

„Jasně. Jinak vás ani nepustíme na břeh.“

„A budem se moct takhle opalovat?“

„Na blbý otázky zásadně neodpovídám.“

Takže se svlékli a potom plavali podle skal na pobřeží; Jean zamířil do úzké zakroucené zátoky a ostatní za ním. Byla tam krásná pláž, na té pláži stáli dva chlapci a u jejich nohou liška. O Enkrovi věděli, ale Leon je překvapil barvou vlasů.

„Páni, Leone, ty taky vypadáš jako nějakej Indián!“ obdivoval ho Alain. „Jseš úplně jinej, než jsi bejval dřív...“

„Život, pánové,“ řekl Leon. „Tak co, jak je to s váma? Už jsem vás dlouho neviděl, co jsem byl na rekreaci!“

Enkra stál, mlčel a pozoroval je. Liška Sindy chodila od jednoho ke druhému a očichávala jim nohy. Někdo na ni upozornil a všichni ji začali hladit - nechala si to líbit a jenom tiše kňučela. Enkra ji sledoval velmi bedlivě, a jednu chvíli si s ní dokonce tiše povídal.

Enkra, Leon a Jean byli středem veškeré pozornosti. Ostatní kluci se snažili vyprávět jim všechno, co se stalo jak v posledních dnech, tak za celé Leonovy nepřítomnosti, pak začali vzpomínat na všelijaké svoje hrdinské činy a nakonec vyprávět o křivdách, kterých se na nich dopustily konkurenční party. Enkra poslouchal, zato s Leonem to dost hrálo; Jean se tvářil, jako kdyby to už dávno říkal a nikdo mu nevěřil.

„Michellova banda jsou syčáci,“ řekl už po několikáté Leon. „Kdybych mohl, tak bych jim pěkně srovnal hnáty! To by se přestali vytahovat, že jsou lepší než my!“

Kluci s tím plně souhlasili a nadávali na Michella a jeho bandu tak dlouho, až Enkra řekl: „Tak proč si to s nima nerozdáte?“

„My bysme to udělali - jenže, bez Leona to nešlo!“

„Teď je Leon tady - tak co vám ještě brání?“

„Kdybysme se uměli rvát tak, jako ty...“ nadhodil Jean.

„Záleží na vás, jak rychle to pochopíte.“

Když jim došlo, co tím myslí, zajásali. Okamžitě nechali diskuse a nastal tvrdý výcvik v boji muže proti muži. Odehrával se v měkkém písku na pláži a v příboji, kde se nikomu nemohlo nic stát, protože Enkra je nešetřil a mlátil s nimi o písek jako s hadrovým panákem. Stejně trpělivě však ukazoval různé údery, předváděl, radil, nechal se sebou tlouct o zem. Kdyby chtěl, mohl kteréhokoliv srazit jedinou ranou; ale ukáznil se natolik, že jim byl rovnocenným protivníkem a když ho někdo z nich přemohl, měl větší radost, než kdyby vyhrál sám.

Večer přišel rychle - ale kluci slíbili, že zítra přijdou zas a budou pokračovat v boji. Pak přeplavali na svoji zátoku, oblékli se a spěchali domů.

Enkra, Jean a Leon osaměli u svého ohně. Enkra vyráběl z lesních plodů zeleninovou kaši zvanou sabdží, druzí dva si protahovali bolavé tělo. I když byli na tom fyzicky líp než ostatní, boj u nich nezůstal bez následků.

„Měli bysme něco podniknout, Enkro,“ říkal Jean. „Dokud jsi tady, měli bysme... co vlastně budeme dělat dál?“

„Nevím,“ řekl Enkra. „Ale budu o tom přemýšlet.“

Leon a Jean brzy zalezli do spacáků a za chvíli spali. Enkra zůstal ležet, opřen hlavou o svůj bágl - díval se na hvězdy a hladil po hlavě lišku Sindy. Neříkal nic - ale bylo toho hodně, co mu táhlo hlavou.

Jak si princ neví rady

Doktor Merciér vstal velmi časně a vyrazil na svoji ranní procházku. Už to tu dobře znal, zamířil hned k Modré zátoce - ale nešel na pláž, nýbrž překročil skalnatý hřeben na okraji lesa, a sešel po strmém svahu až k vodě. Tam si chvíli prohlížel stopy, které zůstaly v písku, pokyvoval hlavou a usmíval se.

„Ahoj!“ řekl mu Enkra, který se vynořil za kamenem.

„Ahoj,“ řekl doktor Merciér nevzrušeně.

„Ještě tě nepřestalo bavit mě šmírovat?“

„Dokud mi za to někdo platí, dělám to rád a s chutí.“

Enkra přišel blíž. Za ním liška Sindy, a ta očichávala doktoru Merciérovi kalhoty. Doktor se shýbl a pohladil ji.

„To mi vrtalo hlavou. Myslel jsem, že je to nějaký malý pes, ale ty stopy se mi nezdály. Kde jsi ji vzal?“

Liška sebou škubla. „Ty mluvíš naším jazykem?“

„Jako Enkra. Patřím přece ke stejnému národu.“

Enkra pokynul, aby si sedli. Doktor se opřel o veliký balvan, Enkra usedl se zkříženýma nohama před něho.

„Jsem rád, že jsi tady, Miku. Potřebuju tě.“

„Přesně řečeno, potřebuješ něco ode mne. Peníze? Doklady? Nějakou pomoc právního zástupce?“

„To ne. Potřebuju poradit, co dál.“

Mike dal najevo zřetelný údiv. „To je vskutku pozoruhodné zlepšení! Chceš tím říct, že hodláš požádat o radu svého duchovního učitele?“

„No.. v nejhorším i to.“ Enkra chvíli váhal. „Představoval jsem si to docela jinak... Všechno to šlo hrozně hladce, mám pocit, že to není to pravé a že jsem udělal možná nějakou blbost!“

„Od začátku děláš jenom blbosti. Ale některé z nich hodnotíš asi jako dobrou věc, například to, že jsi sem vůbec chodil. To byla první a zásadní chyba. Co tě to vůbec napadlo?“

„Dostal jsem takový dopis...“

„To vím. A to byl nějaký důvod?“

„Bylo jich víc. Chtěl jsem ukázat, že něco dokážu. Ne jako princ, sám za sebe! A taky jsem dokázal - mám krásnou motorku, jakou nikdo nemá. Zachránil jsem život Sindy. Unesl jsem Leona z polepšovny. Srovnal ty surovce. Nemám se za co stydět.“

„To souhlasí - až na to, že jsi pitomec, jakému není rovno. Víš, že po tobě jde policie?“

„Čekám to.“

„Inspektor Pierre Chartiér. Bydlí v tom samém domě co já, a dokonce se se mnou radí. Myslí si, že jsi jenom jeden ze členů skupiny, a hledá tvého šéfa...“

Enkra se usmál. „Když bude vytrvalý, přijde třeba i na tebe!“

„Doufám, že ne. Nemám na tu noc žádné alibi...“

„A ta holka by ti to nedosvědčila?“

„Ani ona nemá alibi.“

„Nebyli jste spolu?“

„Byli. Sledovali jsme tě, a pořídil jsem pár fotek infračerveným foťákem. Budou doma v novinách...“

„Sindy tušila, že je tam ještě někdo a říkala mi to, ale já jsem na to nedbal. I když, mohl jsem čekat, že tam budeš. Poslechni, jak dlouho víš o téhle zátoce?“

„Simone mi vyprávěla o těchto skalách. Byl jsem tady a zauvažoval, kde tak asi bydlíš. Tak jsem objevil tuhle zátoku. Pak jsem viděl i stopy, a to už bylo jasné.“

„Máš nějaké fotky?“

„Tebe, Leona a Jeana při ranním koupání a cvičení. Beru to támhle z lesa, jak vylézá ta skála...“

„Jakým teleobjektivem?“

Mike vytáhl objektiv z kapsy a Enkra si ho prohlížel.

„Potřeboval bych pořádný vybavení. Můj Nikon je sice výbornej, ale další optiku k němu budu muset sehnat...“

„Jestli chceš, dám ti ho.“

Enkra sbalil teleobjektiv a usmál se. „Děkan.“

Mike chvíli váhal, a Enkra toho hned využil. „Kdo je to vůbec, ta tvoje Simone? Je pěkná, to jsem viděl. Ale co dělá?“

„Tancuje. Je striptérka. To je dívka, která...“

„Vím, co je to striptýz. Je fajn?“

„Sympatická a milá.“

„Náhodou, milostná aféra mezi komthurem arcibiskupem a striptýzovou tanečnicí by byla docela zábavná.“

„Já nejsem arcibiskup.“

„Slyšel jsem povídat, že tě jím chtějí udělat.“

„Nedělej si blázny. Jsem rád, že dejchám.“

„Uvidíme. A co teda s tou holkou?“

„Má dobrou vlastnost, nevnucuje se. Je to kamarádka a je fajn.“

„Jen abys sám neměl zájem. Já to moc dobře znám...“

„Nepovídej - a odkud? Snad nemáš taky holku?“

Enkra vzkypěl. „Nemluv jako Roger! Ten pořád chce, abych se staral o holky! Zatím mám dost jiných a vážnějších starostí, než abych si s nima motal hlavu!“

„Děláš dobře, Enkro. Skutečně máš dost starostí.“

„Já to říkám pořád. Poslyš, jak ty bys hodnotil situaci?“

Mike dal najevo, že přemýšlí, ač nebylo zapotřebí. Měl svůj názor už dlouho: „Udělal jsi jednu pitomost větší než druhou. Vykradení herny v Neapoli, to by ještě šlo, nikdo neví, že jsi to byl ty. Co se týče Sindy, to bych udělal samozřejmě taky. Ale ta aféra s Leonem je už moc. Připoutalo to pozornost, a Vládce chce všechno radši, než aby se o nás začali starat cizí lidi. A teď jsi to ještě vylepšil rvačkou s vojáky. Ty už vůbec nemáš rozum.“

Enkra se usmíval, jako kdyby ho chválili.

„Kdybych ti teď měl radit, seber se a padej co nejdál odtud. Přes hranice, pas máš snad v pořádku. O Sindy se nestarej, o tu se postarám já. Ty vem svou motorku, a zejtra ať už po tobě nezůstane ani smrad.“

„To by bylo fajn. Jenže, jsou tady kluci.“

„Leon, Jean a ta banda? Co s nima zamýšlíš?“

„Nevím - ale chtělo by to něco vyzkoušet. Navrhují mi zaútočit na nějakou jejich konkurenční partu. Mají nějaké spory...“

„Ty jsi blázen, Enkro. Doma jsi utekl, abys nemusel bojovat s protivníkem, který tě není hoden. A tady vyhledáváš místní kluky? To přece nejsou Armini a jejich boje nejsou vaše bojové hry! To je něco úplně jiného, ti kluci si chtějí jen rozbít rypáky a pak ti to budou dávat za vinu! Pochop, nejsou jako my!“

„Jsou. Jenom to ještě nevědí.“

„Prosím tě! Co chceš třeba dělat s Leonem?“

Enkra jen pokrčil rameny.

„Tvůj Leon nemá zřejmě o svých plánech představu. Naopak, on vůbec nic nechtěl. Byl v té polepšovně možná docela spokojený, i když mu to občas lezlo na nervy. Tys ho unesl a úplně změnil jeho život. A jestli ho necháš bez pomoci, policie mu napaří trest i za tebe. Je to jasné?“

„Je. Ale nechci ho nechat jen tak.“

„Uvědomuješ si, že bereš odpovědnost za každého, koho k sobě přijmeš? Zatím se ještě neví, kdo jsi, ale jakmile na to přijdou, budou tvoji kamarádi ve společnosti naprosto nemožní! I Jeana už hledají, a jestli se vrátí domů, zavřou ho i s Leonem!“

„Chápu. Ale co bys mi radil ty?“

„Jsou dvě možnosti. Jedna z nich je jednodušší. Odvézt oba dva někam... třeba do Belgie nebo Španělska, jak chceš. Tam je nechat, ať se přihlásí místním orgánům a řeknou, že byli uneseni proti své vůli. Vzít všechno na sebe a nechat policii, ať si to nějak přebere. Ty už budeš dávno v sakrech, my jim zařídíme nějakou právní pomoc a až pomine rozruch, zahrajeme to do autu.“

„Jenže já budu vypadat jako pitomec, a to nechci!“

„Je to jediná podmínka smírného uspořádání.“

„Dobře. Ta druhá možnost.“

„Ta bude asi tobě vyhovovat líp, ale je přímo proti instrukcím Vládce, tvého vznešeného otce.“

„To mne velmi zajímá. Povídej!“

„Způsobit průser tak kolosálního rozsahu, že by to otřáslo celou mezinárodní veřejností. Přiznat, že jsi arminský princ, a to, co děláš, je důsledkem činnosti zvládnuté rozumem. Že v téhle společnosti je něco, co nepovažuješ za správné, proto jsi se rozhodl bojovat. Zkrátka, postavit se za kluky. A udělat něco takového, že Leonův útěk z polepšovny bude vedle toho zanedbatelná maličkost.“

Enkra začal zprudka mrkat očima. Byla to známka, že slyší něco, na co ještě nepřišel sám, a musí si to přebrat.

„To by bylo... ale fajn!“ řekl.

„Jestli se někdy někdo dozví, že jsem ti to poradil, nebo ti vůbec o té záležitosti řekl, bude to pro mne možná konec kariéry, protože Vládce si přeje, aby ses v tichosti vrátil domů. Já bych pro to byl taky. Konečně, Evropa je veliká a prázdniny teprve začínají. Ukázal bych ti trochu kulturní památky...“

„Koukej, po krámech s pohlednicemi si choď sám! Zapomeň na to, co jsi říkal, a radši řekni, co by mělo být tamto...“

„Vymysli si něco sám. Je to tvoje hra.“

„Já si vymyslím. Ale... to by byla skutečně vysoká hra! Neuteču jako králík, to by byla zbabělost! Naopak, udělám něco, o čem se bude psát ještě po letech...“

„Říká se, že velký člověk dělá i velké blbosti. Formát, to je to, co nám nejvíc chybí. Možná...“

Enkra vstal a začal přecházet sem a tam. „Rozmyslím si to. A jsem rád, že jsi mi pomohl. Už jsem se začínal nudit, a možná bych byl skutečně s kluky utekl z dosahu. Teď už ne, teď to tady začne být teprve zajímavé... Třeba to ještě budou fajn prázdniny!“

„Počítej s tím, že jak to začne bouchat, zmizím z dosahu. Už jsem s tebou měl průserů dost... ale nikdy nebudu tak daleko, abych ti nedokázal pomoci...“

„Když bude potřeba, pošlu Sindy. A v každým případě ti děkuju!“

„Tak zlom vaz,“ řekl Mike, vstal a podal mu ruku. „Já musím domů. Simone se někde koupe a bude už asi nervozní, kde jsem tak dlouho. Chtěla by tě vidět a poznat...“

„Já ji taky. Co o mně ví?“

„Tak asi půl pravdy. Ví, že jsi princ, ale neví, jaký.“

„Přijde na to, když bude chvíli přemýšlet. Má-li čím.“

„Někdy mám pocit, že už to pochopila.“

„Tím líp. Aspoň bude trochu veselo...“

Rozešli se. Sindy běžela s Mikem, až kam si troufla, pak se vrátila do lesa.

Doktor Merciér se vracel z procházky. Nebyl si jist, jestli má důvod být sám se sebou spokojen.

Na druhém konci světa

Na druhém konci světa byla noc. Bylo to rovněž na břehu moře, v pusté poušti, táhnoucí se daleko k obzoru. Na pláži planul v trojnohé bronzové míse Živý Oheň, a u toho ohně seděly dvě dívky. Starší pozorně naslouchala, co říká mladší, klečící na patách s očima zavřenýma a rukama založenýma za hlavou. Dívka mluvila mechanicky a zvolna, neukončovala věty ani nezačínala nové, a bylo někdy těžké pochopit, co má na mysli. Ale velitelka jí rozuměla, kromě toho si nahrávala její slova na magnetofon.

Když skončila, položila jí dlaně na hlavu a probudila ji z transu. Dívka Kate povzdychla, chvíli dýchala zhluboka, a potom se natáhla na zem. „Jsem hrozně unavená...“ řekla.

„Jdi se vykoupat do moře.“ řekla Asthra.

„Radši bych v ohni, kdyby to šlo...“

„Potom. Jestli chceš, odpočiň si. Můžeš spát...“

„Nechci spát. Co bylo?“

Asthra přetočila pásku a pustila jí záznam. Kate pozorně poslouchala - slyšela to vlastně poprvé, předtím mluvila bez přičinění vlastních myšlenek.

„Fantastické,“ řekla potom. „Jak jsi to dokázala?“

„Je to jednoduché, když se dokážeš na něco fixovat. Mike mu u sebe spoustu předmětů, které se dají zaměřit, víš? Například svůj řádový kříž nebo tu perlu, co jsem mu dala. Na to tě navedu a ty si ho zkrátka najdeš. A jak tam jsi, už hlásíš všechno, co vidíš a slyšíš.“

„Chtěla bych to umět ovládat.“

„Naučím tě to. Ale zatím jsi perfektní medium a nechtěla bych tě předčasně ztratit. Musíme toho využít, než to skončí.“

„Nechci, aby to skončilo.“

„Možná to bude už brzy. Roger Monroes už se nechal ptát, co je s tebou. Touží po tobě...“

Kate znervózněla. Rogera měla ráda a neváhala by mu dát všechno, o co by požádal. Ale svět, který jí otevírala Asthra, ji lákal možná ještě víc.

„Co uděláš,“ ptala se rychle. „Myslím s Enkrou...“

„Mike žvaní hlouposti. Dobrodružství, to je všechno, co mu dokáže dát. Já myslím, že líp než všechno ostatní ho připoutá něco jiného. Například láska.“

„Enkru - a láska? Slyšels, co soudí o děvčatech?“

„Já vím, co si myslí a vím, co mu dokáže říct Mike. Mike sem tam něco ví o světě, ale čaroděj je spíš podprůměrný, a zejména o ženách toho ví zoufale málo. Vím dokonce, proč to je - nikdy v životě se nepotkal s pořádnou ženou, která by ho chtěla. Ale já jsem silnější. Dokážu mu poslat do cesty dívku. Nevěříš?“

„Věřím. Roger by se s tebou ale chtěl vsadit.“

„O co?“

Kate zaváhala, ale pak zavrtěla hlavou. „Nesázím se. Ale co chceš udělat?“

„Budu přemýšlet. Jdi spát, řeknu ti, až tě budu potřebovat.“

„Nechce se mi spát. Co uděláš?“

„Stvořím mu dívku. Stvořím ji z kamenů nebo ze dřeva nebo z měsíčních paprsků, nebo z obilné slámy nebo z mořské pěny. Ale pošlu mu ji do cesty, a on jí podlehne.“

„Neublíží mu?“

„Udělám ji takovou, aby mu neublížila. Už je dost dívek, které trápí ty, kteří je milují. Já chci šťastné lásky všude, kam se podívám. Především pro prince. Chápeš?“

„Chápu, ale nerozumím.“

„Někde na světě je dívka, která je sama a touží, aby jí někdo porozuměl a měl ji rád. Chci ji najít a poslat Enkrovi do cesty. Má mého draka štěstí, ten mu pomůže. Pak už bude jenom na něm, co udělá...“

„Kdy mám přijít?“

„Až bude slunce stát vysoko na obloze. Za poledne. To u nich bude hluboká noc...“

„Přijdu.“

Kate odešla jen několik kroků. Tam se zastavila.

„Poslyš... když můžeš všechno, nemůžeš udělat něco i pro Mika? Byl na mne velice hodný, když jsme se viděli naposledy?“

Asthra se začala usmívat. „Jak víš, že už jsem to neudělala?“

Kate se uklidnila. Stočila se do klubíčka, přikryla se dekou a usnula. Asthra zůstala u ohně, dívala se do plamenů a mlčela.

Enkra strávil tento den v poměrném klidu. Kluci přišli zase, koupali se, jedli Enkrovo kitrí ze všeho, co se našlo kolem a co sebrali na svých zahrádkách, cvičili se v boji, opalovali se a zvykali si chodit bez oděvu. Enkra to vše dělal s nimi, ale duchem byl nepřítomen, protože měl veliký a důležitý úkol: vymyslet něco, o čem budou jednou psát dějiny. Navenek vypadal normálně, ale už se nenudil - naopak, planul v něm veliký zápal, který mohl případně ohrozit celý svět.

Až když kluci odešli a zůstal jen Leon a Jean, řekl:

„Kde je ta vesnice, kde žije váš nepřítel?“

„Za kopcem, na druhé straně. Viděli jsme to shora..“

„Ano, vzpomínám si. Chtěl bych se tam jít podívat.“

„Můžem.“

Kluci se oblékli a šli lesem až na druhý konec - zůstali v křoví za vesnicí a dívali se, jak se tam zvolna rozsvěcejí okna chalup.

„Michellův je támhleten velký statek s věžičkou,“ ukázal Leon. „Jeho táta je veliký statkář. Kdysi býval i starostou, a v té věžičce byly hodiny. Jenže, ty už teď nejdou.“

Enkra obhlédl vesnici a pokýval hlavou.

„Budu přemýšlet. Zítra se domluvíme, co bude dál.“

Ta noc

Dívka Anitta se zprudka probudila. Neznámá, nepochopitelná bolest ji probrala k vědomí, a ona by málem vykřikla, kdyby se nestyděla, protože ta bolest se odehrála v místě, o kterém nemohla a nesměla nikomu říct. A jak se jen vzbudila, zvedla se na lůžku a s očima rozšířenýma hrůzou hleděla do temné noci.

Na protějším lůžku ztěžka oddychoval její bratr. Nedalo se říct, že chrápe, na to byl ještě příliš mladý, ale dýchal ztěžka a zdravě, jako se oddechuje v klidném spánku po dobré práci. Moc práce tedy Michell neudělal, to je pravda, ale večeři už spořádal jako dospělý, a taky spát uměl bohatýrsky. Anitta se při tom pomyšlení trochu usmála a popřála bratrovi klidný spánek.

Teď musela promyslet, co sama se sebou. Cítila, jak jí po těle teče krev. Věděla, co to je. Říkali jim to ve škole, taky tetička, když si ji prohlížela při koupání a zjistila, že dospívá. Jak to říkala?

„Jsi už veliké děvče, Anitto. Ještě to nevíš?“

Nevěděla. A ptala se. Matka byla při tom - podívala se na tetu, kývla hlavou a rychle odešla. A teta pokračovala:

„Přemýšlela jsi už nad tím, jaké jsou rozdíly mezi mužem a ženou, Anitto? Myslím, do důsledků!“

„Jasně, že to vím,“ Anitta pohodila světlými copy. „Už jako malá jsem přeci viděla, co má Michell a ne já.“

„Vím. Ale přesto... měla bych ti něco říct. Svlékni se a pojď sem, k zrcadlu.“

Anitta vyhověla, i když se jí zdálo, že tetička mluví velice divně. Přistoupila a hleděla na sebe. Na útlá ramínka, sotva vystupující náznaky prsou, štíhlý pas a pozvolna se rozšiřující boky. A na klín, ve kterém začaly vyrůstat kupodivu tmavé chloupky, přestože vlasy byly světlé.

„Ano - začínáš být dospělá, Anitto. Nebude to dlouho trvat, a stane se ti něco zvláštního. Možná už jsi slyšela o tom, co se stává ženám. Že jim teče krev, cítí bolest, a třeba se domnívají, že jsou nemocné. Není to nemoc. Jenom znamení, že jsi žena.“

Anitta poslouchala. Tetička toho řekla ještě mnohem víc, mluvila k ní moudře a s pochopením pro její dětský rozum i pro to, co přijde a udělá z ní dospělou. Anitta to všechno vzala na vědomí a zase zapomněla, jako všechna ostatní poučení. Ještě se jí to nestalo a nebylo to důležité.

A teď se to stalo. A ona nevěděla, co dál. Krev byla na její noční košili. Krev byla na prostěradle. Jestli tu krev uvidí Michell? Proboha, ten možná ví co a jak, ale jeho posměšky by v téhle chvíli ráda neviděla. Otec? Je přísný, mohl by se hněvat. A matka spí společně s ním.

Vstoupit do ložnice rodičů bez důvodu nesměla. Od dětství věděla, že by to neměla dělat, protože dospělí to nevidí rádi. Věděla proč to je, ale do téhle chvíle si nedokázala v plné míře představit, co je mezi mužem a ženou. Teď to začínala tušit. A strašně se pro to styděla.

Neuvažovala moc racionálně. Raději, než by zůstala v jednom pokoji s bratrem nebo vešla k rodičům, otevřela vrátka na dvorek a vyšla ven z domu. Noční chlad ji trochu roztřásl, ale brzy si zvykla. Byla krásná noc, na obloze svítily jasné hvězdy. Anitta nevěděla, kolik je hodin, ale odhadovala, že chvíle po půlnoci.

Huňatý pes Top přiběhl blíž a zvědavě ji očichával. To ji uvedlo do ještě větších rozpaků. Zahnala ho, sice šeptem, ale mnohem přísněji, než kdy dřív, protože Top byl její miláček. Nechtěl odejít, naopak kňučel, skákal na ni a choval se tak drze, že si nevěděla rady. Nakonec přece jenom kousek poodběhl, ale díval se na ni a vypadal, že s ní chce začít nějakou divnou hru.

Anitta se přinutila myslet logicky. Nejdřív ze všeho je zapotřebí umýt tu krev. Z noční košile. Z těla. Tu krev nesmí nikdo vidět. Svlékla košili a zůstala úplně nahá. Zapumpovala, a když začala téct voda, prala tu košili, co měla síly, prala ji sice bez mýdla a bez všeho jiného, ale s největším myslitelným úsilím. Bylo to velmi nepohodlné, voda tekla jenom když se pumpovalo, a dělalo to rámus, navíc Top využil situace a zase se ochomýtal okolo. Anitta byla téměř zoufalá - nakonec se jí podařilo co možná nejvíc odstranit tmavou skvrnu z bílé košile, jenže ta košile byla teď úplně mokrá. Anitta ji roztáhla na tyčky plotu, snad tam aspoň trochu proschne.

Aby se umyla pod pumpou, na to nebylo ani pomyšlení. Nemohla současně pumpovat a mýt se, neměla na to dost dlouhé ruce. Chvíli uvažovala a pak si vzpomněla na potok, který tekl za jejich zahradou. Teď v noci tam nikdo nebude.

Proběhla zahradou. Na chvíli se zastavila u pozdní třešně, utrhala hrst zralých plodů a rozčíleně je pojídala. Plivala pecky, ještě když přelézala plot. Ještě, že neměla nic na sobě, určitě by si to roztrhla. Přeběhla pruh trávy a s rozkoší se ponořila do chladné vody.

Pocítila bolest ještě horší než předtím - voda byla skoro ledová a Anitta tou bolestí vykřikla. Sotva se přinutila umýt se - pak vyšla z vody a chvěla se zimou a strachem. Klepala se a plakala nad tím, jak je ubohá, umáčená malá myška, která musí snášet bolest a posměch a ostudu a strach, odpor lidí, které má ráda a kterým se nemůže přiznat se svojí hanbou. Plakala, a zvolna se uklidňovala - a uvědomovala si, že je nádherná noc, tak zvedla hlavu a zahleděla se na hvězdy.

A byla nádherná noc. Miliony hvězd shlížely shůry na děvčátko Anittu, která se právě stala ženou, nesmály se jí, ani jí nepohrdaly. Dobrotivý, usměvavý Měsíc zaléval celé okolí svým svitem, a Anittina kůže v tom světle byla stříbřitá a hebká jako plyš, a kapky vody se na ní leskly.

Bolest pomalu ustupovala a Anitta se začala uklidňovat. Jak se tak koupala v měsíčním světle, ustupoval strach a trápení, jako by steklo z její kůže s kapkami vody. Teď se cítila očištěná a spokojená, vše co ji předtím tížilo, se rozplynulo. Mohla jít klidně spát, ale to se jí vůbec nechtělo, naopak pociťovala něco jako nadšení, rozkoš z té krásné noci a kdyby jí někdo připomněl teplou postýlku, vysmála by se mu.

Ale co má dělat dívka v noci, když nemůže spát? Sníst ještě pár třešní? Nebo se podívat v trávě, jestli už jsou nové jahody? Nebo zjistit, jestli už uzrály meruňky? Nebo dokonce první hrozny na otcově vinici? Anitta přemýšlela, jakou chuť si zvolí, ale nebyla si zatím jista - a jak tak uvažovala a jak procházela okolo plotu své zahrady, povšimla si najednou, že je tu nějaký živý tvor.

Nejdřív podezřívala psa Topa, že nevydržel na dvorku a vydal se za ní - ale nebyl to Top, bylo to něco jiného, menšího a rychlejšího. Proběhlo to kolem ní a oči tomu svítily chvíli zeleně a chvíli zlatě a chvíli zase jinak, takže se polekala, že je to strašidlo a rozběhla se pryč, než jí to ublíží.

A jak tak běžela, zakopla a upadla a bolestivě se při tom udeřila do kolena o nějaký protivný kámen, který musel být zrovna v cestě. Vykřikla opět, tentokrát se směsicí hrůzy a bolesti, vyskočila na nohy, ale v tu chvíli dostala zcela neopodstatněný strach, že si zlomila nohu, protože opět upadla, a vykřikla ještě strašlivěji. A navíc se tu opět objevily oči toho podivného zvířete, a přišly blíž.

A pak ji zvedla silná, pevná tmavá ruka.

„Nekřič,“ řekl tichý hlas. „Neboj se... nic ti neudělá! Proč se tak moc bojíš?“

Anitta se obrátila. Neviděla nic, jen tmavou tvář a kupodivu velice dlouhé vlasy, skoro tak dlouhé jako její. Ale byl to muž - viděla široká ramena, útlé boky, ztmavlou pleť. A s hrůzou si uvědomila, že ten člověk je rovněž nahý. A to jí zmrazilo hrdlo, takže nemohla ani vykřiknout.

„Čeho ses tak polekala?“ ptal se ten člověk tiše a vlídně.

Obrátila oči. Zvíře už bylo docela blízko. A ten chlapec se k němu sehnul a pohladil je.

„To je liška. Jmenuje se Sindy a je má přítelkyně. Jestli chceš, můžeš si ji pohladit.“

Anitta v rozpacích uposlechla - natáhla ruku a dotkla se hebké srsti. Liška se dotkla její ruky vlhkým čenichem, pak jí tu ruku olízla. Tiše kňučela, ten chlapec se zasmál a taky zakňučel.

„Musím domů.“ řekla Anitta.

„Tam jsi měla být už dávno. To už teď nedoženeš.“

Anitta zaváhala. Na okamžik ji napadlo, že to je zrovna ten člověk, který by dokázal pochopit její trápení. Jenom kdyby nebyl tak zvláštní, nebo kdyby mu aspoň viděla do tváře, a kdyby tady nebyla ta liška, a kdyby nebyla nahá, a kdyby on nebyl nahý, a kdyby to nebyla právě tahle noc.

„Nemohla jsi spát.“ řekl tiše. „Vykoupala ses. To je krásné. Taky jsem se vykoupal, předtím...“

„Co tady děláš?“

„Nic. Přišel jsem se porozhlédnout.“

„V noci?“

„Já vidím i v noci.“

Anitta se lekla. On ji tedy vidí? Žádný muž ji neviděl nahou od doby, kdy se přestala koupat v železňáku.

„V mé zemi se dívky nestydí za to, že jsou krásné. Krása lidského těla je vznešená a je horší ji ukrývat, než odhalovat..“

Anitta si uvědomila, že odpovídá na myšlenku, kterou vůbec neřekla; taky jí napadlo, že on ví všechno, co nikdo. Pak taky pochopila, že by jí mohl ublížit hůř, než kterýkoliv člověk na světě. Tetička jí to dost jasně řekla. Od téhle chvíle nesmí věřit žádnému muži, každý jí může způsobit zlo.

„Neboj se, neublížím ti.“ řekl

Skutečně, umí číst myšlenky!

„Kdo jsi?“

„Člověk.“

„Jak ti mám říkat?“

„Enkra.“

„Já jsem Anitta.“

„Máš krásné jméno. I ty jsi krásná. Líbíš se mi.“

„Mluvíš hlouposti. Jestli budeš takhle mluvit, hned půjdu domů. A nedívej se na mě. A nechoď moc blízko.“

Byl tak blízko, že se jí téměř dotýkal. Udělal krok stranou a postavil se bokem, aby se na ni nedíval.

„Počkám, až si na mě zvykneš.“

„Nechci si na tebe zvykat!“

„To nevadí. Stejně si na mě zvykneš.“

„Odkud jsi sem přišel? Z nebe?“

„Z lesa.“

„V lese žijí hejkalové, bludičky a vlkodlaci.“

„Já jsem vlkodlak.“

„Nepovídej. Vlkodlaci jsou lidi, co se proměňují ve zvířata, a pak zabíjejí lidi.“

„Já jsem současně šelma i člověk. Ale nezabíjím, naopak. Chci být tvým přítelem. Věř mi to.“

„Věřím. Ale nechoď ke mně.“

„Nedotknu se tě, dokud nebudeš chtít.“

„Nikdy to nebudu chtít! Jak jsi na to přišel?“

Neodpověděl. Anitta hleděla do jeho očí a zdálo se jí, že ve tmě světélkují stejně jako oči lišky.

„Nemohl jsem spát,“ řekl po chvíli. „Je nádherná noc. Jako by mě něco probudilo. Přišel jsem se podívat sem.“

„Máš štěstí, že jsi kluk.“

Neodpověděl. Anitta pocítila rozpaky, tohle neměla říct. Jenže, on to možná ví, jako ví všechno. Rozhněvalo ji to.

„Stejně všechno víš!“ vykřikla. „Tak proč se posmíváš?“

„Já se ti neposmívám.“

Najednou se rozplakala. A jak tak plakala, ucítila, že ji bere kolem ramen a hladí její vlasy. A rozplakala se ještě víc a opřela si tvář o jeho rameno a plakala, a ramena se jí chvěla tím pláčem. A on stál, ona se o něj opírala a on jí hladil pevnou, laskavou dlaní.

„Ty víš, proč brečím.“ řekla potom.

„Ano, vím.“

„Tak vidíš.“

„Všechno, co se stalo, se mělo stát. Anitto, vše, co se nám kdy stane, je krásné. Lidé říkají, že co tě nezabije, to tě posílí. A tohle není k pláči. Stává se to každému...“

Opět začala plakat, a opět se jí ramena chvěla.

„Já věděla, že ty to víš... a to jsem nechtěla, to ne!“

„Jestli chceš plakat, tak plač. Bude to lepší.“

„Odejdi, a už se nikdy nevracej!“

„Odejdu, jen co přestaneš plakat a půjdeš spát.“

Plakala dál a držela se ho rukama, nemohl odejít. Čekal, až ji přejde ten hrozný pláč, a mlčel. A když zjistil, že už bylo pláče dost, jemně ji posadil na břeh potoka.

„Počkej,“ řekla. „Nechoď ještě. Noc ještě neskončila.“

Usedl vedle ní. Dotýkala se ho ramenem, cítila jeho teplo. Taky cítila vůni jeho kůže, zvláštní, divokou a dráždivou.

„Tobě se vůbec nehnusím?“ ptala se.

„Ne. Viděl jsem to už. U šelem. I u lidských dívek.“

„Kolik je ti roků?“

„Čtrnáct.“

„A tvojí sestře?“

„Nemám žádnou sestru. Ale viděl jsem to u dívek ve škole.“

„Nevěřím.“

„K mému vzdělání patří i lékařství. Musím to znát.“

„A ty holky... to strpěly?“

„Dívky u nás chodí často nahé. A když se to stalo, musely vydržet, ať chtěly nebo ne.“

„Ve vaší zemi to je možná lepší než tady. Tam se nikdo nestydí? Nikdy, ani když se na něj všichni dívají?“

„Nemá důvod. Ani ty nemáš důvod. Neboj se, Anitto. Ráno to už bude lepší.“

„To se ti řekne. Ale já musím domů...“

„A co ti brání?“

„Nahá? Košili mám... špinavou. Spala jsem, a...“

„Nemůžu ti pomoci. Mám tričko a rifle, ale nechal jsem je tam, co jsem se koupal. Než bych ti je přinesl...“

Anitta chvíli přemýšlela. „Na půdě mám trenýrky a tričko. Suší se tam. Jenže půda je zamčená. A klíč má maminka v kuchyni. To by slyšela...“

„Na vaší půdě?“

„Ano. Tam se nikdo nedostane.“

„Vylezu tam.“

„Ty víš, kde je náš dům?“

Neřekl nic. Přelezl přes plot a pomohl jí. Liška prolezla mezi plaňkami a běžela před nimi.

„Jestli tě ucítí náš pes, kousne tě!“

„Už jsme spolu mluvili. Je to hodný pes...“

„Ale cizí lidi kousne!“

„Já jsem šelma, už jsem ti řekl.“

Anitta dostala chuť na třešně. Zastavila se u toho stromu a hledala, ale jako z udělání nenašla ani jedinou.

„Jsou výš, na stromě. Vyzvednu tě.“

Dřív, než mu to stačila rozmluvit, uchopil ji a vyzvedl silnýma rukama. Na chvíli měla pocit, že ji to zvedá bráška Michell, měl taky takové silné ruce. Pak si uvědomila, že ji uchopil velmi blízko nebezpečným místům, a lekla se - ale to už byla na větvi a on se vzápětí vytáhl za ní.

„Tady je třešní, že je do rána nesníme...“ smál se tiše.

Anitta trhala třešně, rozkusovala je se slastným chrupnutím a plivala pecky. On si počínal podobně a občas jí nějakou třešeň podal do pusy. Taky mu to oplatila.

Najednou ji něco zarazilo. „Odkud jsi říkal, že jsi?“

„Zdaleka. Neměl bych ti to říkat. Z ostrova uprostřed moře. Je to velmi daleko odtud...“

„Jak je možné, že mluvíš bretonsky?“

Enkra se začal tiše smát. „Mluvím všemi jazyky. Vykřikla jsi v bretonštině, tak jsem tak mluvil taky.“

„Jsi čaroděj?“

„Ne. Ty věříš na čaroděje?“

„Samozřejmě. Jsou zlí a žijí v lese, jako ty.“

„Jedna moje kamarádka je čarodějka, ale je laskavá a má mě ráda. A nežije v lese, ale v poušti. Nebo ve velkém městě mezi horami a mořem. Jmenuje se Asthra.“

„Neříkej mi to. Bojím se čarodějů.“

„Asthra by ti pomohla. Umí odejmout bolest. Když člověka něco bolí, ona mu položí ruku na hlavu, a bolest zmizí.“

„Zvláštní. Jak to dělá?“

„Přejede ti dlaní po spáncích. Takhle... trochu stiskne. Pak už tě nic nebolí...“

„Ale mě teď opravdu nic nebolí!“

„Tak jsem se to asi od ní naučil...“

Anitta potřásla hlavou. „Mám už dost třešní. Chci dolů.“

Enkra seskočil a rozpřáhl ruce. Anitta mu seskočila do náruče. Na chvíli se dotkli tvářemi, a jí to bylo velice příjemné - ale pak ho odstrčila.

„Říkali jsme, že vylezeš na půdu...“

Pokračovali v cestě. Pes Top jim přišel vstříc, Enkra na něho tiše zakňučel a on se mu otřel o nohy. Chtěl opět dorážet na Anittu, ale Enkra zavrčel a on se stáhl.

„Ty se s ním domluvíš?“

„S každou šelmou.“

Anitta ukázala na půdu. Enkra se podíval ze dvou stran a potom začal lézt nahoru. Vybral si k tomu roh budovy a za ten roh se právě držel. Anitta by neřekla, že je to možné.

„Tomu se říká lézt na sokolíka. Horolezci to nemají rádi, že je to dost namáhavé...“

Anitta jenom zírala; dostal se k římse, přelezl ji a zachytil se rukama okraje střechy. Pak se vytáhl nahoru, dostal se na střechu a přes ni k otevřenému okénku. Zmizel vevnitř, a za chvíli vylezl zase ven, sjel k okraji střechy a tam seskočil, i když to bylo dost vysoko.

„Měla jsem strach, že si ublížíš...“

„Skákal jsem padákem. Víš, že máte na půdě koťata? Jsou ještě malá, ale až otevřou oči, budou se ti líbit...“

„To naše kočka... vždycky je někam schová...“ smála se.

Přijala od něho šaty. Byly příjemně suché a čisté, a když si je oblékla, měla hned lepší náladu.

„Děkuju. Jsi moc hodný...“

„To nic. Za chvíli bude svítat, jdi spát...“

„A ty?“

„Taky půjdu. Mám to o trochu dál než ty.“

„Přijdeš ještě někdy?“

„Chtěla jsi, abych nechodil.“

„Já vím. Ale chtěla bych vidět, jak vlastně vypadáš.“

„Když si to budeš moc přát, ještě se uvidíme.“

„Moc si to přeju. Přijď!“

„Zkusím to.“

Na rozloučenou ji pohladil dlaní po tváři. Pak odešel, rychlými, plavnými a téměř neslyšnými kroky. I jeho liška někam zmizela, zůstal jenom rozpačitý pes Top.

„To se dělá, Tope?“ zeptala se. „Kamarádit se s cizím klukem? Nestydíš se aspoň trochu?“

Pes se jí třel o nohu a Anitta ho pohladila. Hladila ho dlouho, a při tom se usmívala.

„Nebo myslíš, že už pro nás není cizí?“

Zapomeň svoje jméno

Přístav Cádiz je krásné město, rozložené v malebné zátoce a navštěvované spoustou turistů, ale Hasana poněkud nudilo. Jeho otec, který patřil k elitě své rodné země a měl tolik peněz, že si to Hasan neuměl ani představit, se tu možná bavil, ale Hasan seděl na palubě jejich rodinné jachty a tvářil se omrzele.

Po přístavu bloumali všelijací lidé; mimo jiné se tu taky objevili tři kluci v džínsách, se všelijakými ruksaky na zádech. Měli dlouho neostříhané vlasy, drsné tváře a chování lidí znalých světa, a mohlo jim být mezi dvanácti až patnácti. Hasanovi bylo čtrnáct a soudil, že tento věk je nejvhodnější k poznávání světa, takže mu ti kluci byli docela sympatičtí.

Všimli si ho, zastavili se na mole u jeho jachty a o něčem si vzrušeně povídali. Pak obhlédli situaci a zjistili, že Hasan je na lodi sám. Dva z nich poodešli trochu stranou, ten nejstarší shodil svůj batoh, nechal jim ho hlídat a přišel k můstku.

„Ty jsi Arab?“ zeptal se francouzsky.

„Arab? Yes...“ Hasan uměl jenom anglicky.

„Dovolíš, abych šel dál?“ řekl chlapec arabsky.

Hasan rázem ožil. Mimo otce a jeho služebnictva prozatím neměl možnost se s nikým domluvit svou mateřštinou.

„Jenom pojď - stejně jsem tu sám...“

Chlapec přešel můstek a sedl si na zkřížené nohy vedle Hasana. Byl cítit lesem, kouřem táboráku a něčím dost nedefinovatelným. Hasanovi připadala ta vůně příjemná.

„Ta jachta je tvoje?“

„Otcova. Je ve městě, přijde sem na noc. Má tam nějaké jednání.“

„Cestujete kolem Evropy?“

„Jo. Otec chce, abych poznal svět bílých lidí.“

„Asi nemáte starosti s penězma, co?“

„Otec má několik naftových vrtů. V Kuvajtu.“

„Takže, až povyrosteš, bude z tebe naftový šejk.“

„Už je. Jenomže moje vrty spravuje otec.“

Cizinec se šklebil. Hasan čekal, co z něj vyleze, pak se rozhodl se zeptat: „Ale ty přece nejsi Arab, nebo ano?“

„Nejsem. Když to chceš vědět, jsem Armin. My umíme jazyky...“

„Asi něco potřebuješ, když jsi přišel. Viděl jsem, že se vám naše loď líbila...“

„Potřebujeme se dostat do Francie. Do jednoho městečka na bretoňském pobřeží. Troissy-sur-Mére.“

„Neznám pobřeží Francie.“

„Máme mapy, našli bychom to. Vyznáme se v mořeplavbě, ale nemáme loď. Ty loď máš, a krásnou.“

Hasan se začal usmívat. „Ty chceš, abych tam jel s vámi a dovezl vás tam, žejo? Tebe a ty dva kamarády.“

„A další kamarády, které posbíráme cestou. Nejdřív by bylo potřeba se obrátit dolů, do Lisabonu. Tam máme další...“

„Proč tam jedete?“

„Máme tam kamaráda, a ten bude asi potřebovat pomoc.“

„Taky Armina?“

„Jo. Našeho šéfa. Prince Enkru.“

Hasan chvilku uvažoval. „Když to řeknu otci tak, jak mi to říkáš ty, tak s tím nebude souhlasit.“

„Já to taky říkám tobě a ne tvému otci.“

„Proč myslíš, že já s tím souhlasit budu?“

„Připadáš mi fajn. Jestli nechceš, klidně to řekni a my pojedem autobusem. Ale... nebyla by to taková nuda...“

„Kdybych řekl, že umíte řídit loď, a že chcete jet se mnou na zábavní plavbu, otec by to třeba přijal. Stejně by se chtěl podívat do vnitrozemí, a loď mu v tom překáží...“

„Když se s ním dohodneš, budem jenom rádi.“

„Zkusím to. Uvidíme, co se dá dělat.“

Chlapec vstal a ukázal rukama něco těm dvěma na břehu. Sebrali svoje věci, přeběhli můstek a zastavili se na palubě.

„Já jsem Juan,“ představil chlapec. „Tohle je Paco a Cvrček.“

„Já jsem Hasan Muhammad Ferchad Džaffar al-Gawaddí.“

„Na to zapomeň. Jestli chceš, vyber si jiné jméno. Bude lepší, když tvoje pravé jméno nikdo nebude znát. Pro případ potíží.“

„To je dost zvláštní... jakých potíží?“

„Není vyloučeno, že někde budeme muset zmizet, když se do nás dá místní policie a podobné orgány. Potom nás budou hledat podle jmen. Když je nebudou znát, potrvá jim to déle...“

„Zvláštní zvyk. Jdeme snad do války?“

„I tak by se to mohlo říct. My všichni se známe jenom křestními jmény nebo přezdívkami. Někteří spolehliví kamarádi jména znají, ale není potřeba je šířit dál. My to tvoje zapomeneme taky, a na moři přemalujeme i jméno vaší lodi.“

„Myslíte na všechno,“ řekl spokojeně Hasan. „Dobře - ale to jméno Hasan si nechám. Ostatní zapomenu.“

„Tak to bude nejlepší. Máš na lodi nějaké zbraně?“

„Dvě lovecké pušky a vodní harpuny. Proč?“

„Jen tak. Nebudeme zatím nic potřebovat. I když, revolver mám.“

„Ty vážně počítáš s nějakým střetnutím?“

„Kdybych s ním počítal, budu mít lepší arzenál. Pamatuj si, že nikdo není nikdy bezpečný - i když je naftový šejk! Ale teď nám ukaž motor a ostatní zařízení lodi...“

Hasan je provedl po celé jachtě - Juan všemu rozuměl a všechno znal, ostatní dva taky zřejmě věděli, co a jak. Protože Paco nerozuměl arabsky, přešli na angličtinu, která vyhovovala všem.

Skončili v kuchyni - arminští kluci vypakovali nějaké dobroty a vyráběli z toho večeři. Byla v tom i šunka a Hasan, který měl zakázáno vepřové, chvíli váhal, ale pak zjistil, že je výtečná.

„Některé Mohamedovy zákony nejsou nejlepší! Otec zase rád pije alkoholické nápoje, ale u nás doma je to přísně zakázáno. Proto musí jezdit na prázdniny do ciziny...“

Hasanův otec se ukázal až k večeru, společně s Palestincem, který dělal na jachtě strojníka. Hasan mu vysvětlil, co dělají na lodi ti cizí kluci, šejk se vesele smál a připadalo mu to zábavné. Taky z něj trochu táhl calvados. Nakonec řekl:

„Budu jenom rád, když mého syna naučíte zacházet s lodí! Bude se mu hodit, když získá přátele, jako jste vy...“

„Počítám se čtrnáctidenní plavbou,“ vysvětloval Juan. „Bude se vám to hodit, Výsosti?“

„Velmi dobře! Zajedu si na tu dobu do Paříže a do některých dalších měst! Jsem rád, že se mi postaráte o syna... jemu by se tam asi tak nelíbilo...“

Otevřel malý trezor v jídelně jachty a vybral odtamtud většinu peněz - a bylo jich na první pohled dost. Zapřemýšlel, a potom nechal synovi přibližně sto tisíc dolarů v různých měnách.

„Doufám, že to bude stačit, pro těch čtrnáct dní! Kdybys pociťoval nouzi, Hasane, stačí když zatelegrafuješ mému advokátovi a on ti nějaké peníze pošle...“

„Děkuju, tati,“ řekl Hasan. „Jsem rád, že mi věříš natolik, že budu moci samostatně cestovat...“

„Je na čase, aby ses stal tak samostatným jako tihle kluci! Doufám, že se budeš dobře bavit...“

„Na to se spolehni...“ řekl Juan.

Doktor Merciér snídal, prohlížel noviny a usmíval se. Pierre Chartiér prohlížel noviny, snídal a mračil se. Simone snídala a tvářila se vyčkávavě.

„Ani jediná zpráva,“ řekl inspektor konečně. „Náš malý hrdina se zřejmě propadl do horoucích pekel. Nebo ho schovali jeho společníci, protože už splnil svůj úkol.“

„Myslíš, že by byli schopni ho odstranit?“ ptal se doktor.

„To těžko, budou ho ještě potřebovat. Ale ukryli ho a čekají, až ho policie chytí. O důvod víc, abychom čekali a nedávali najevo, že jim vidíme do karet.“

„Co budete dělat, kluci?“ ptala se Simone.

„Já půjdu na pláž a budu odpočívat.“ řekl inspektor.

„Já půjdu do města a potom možná taky na pláž.“ řekl doktor.

„Chtěla jsem zajít na tržnici. Půjdu s tebou.“ rozhodla se Simone a šla se převléknout.

Enkra byl toho rána velice soustředěný. Přestože využil první příležitosti a usnul na sluníčku, Jean a Leon na něm pozorovali jakési utajené napětí, chystající se k nějaké akci.

Kluci se koupali, cvičili se v boji a zkoušeli svoje zbraně. Především to byly praky, kterými uměli dobře vládnout, potom dlouhé pružné hole dlouhé asi metr a půl, kterými se domnívali, že šermují. Enkra si to s nimi jednou rozdal, během půlminuty je vyřídil všechny a zahnal svou holí do vody. Potom je naučil pár šermířských fint a upozornil, že jeho kamarád Roger šermuje daleko líp a Enkra za ním nestačí ani koukat.

Leona přestalo cvičení bavit. Šel si lehnout vedle Enkry a vyčkával, až se probudí.

„Chceš něco, Leone?“ ptal se Enkra s očima zavřenýma.

Leon už věděl, že poznává lidi podle kroku nebo dokonce podle vůně, a že se jistě probral, jakmile se Leon ocitl v blízkosti.

„Myslím pořád na to, jak to udělat s Michellovou bandou.“

„Obhlédl jsem si v noci jejich vesnici. Nemyslím si, že by bylo dobře zaútočit na ni přímo.“

Leon nadskočil. „Cože?“

„Že přímý útok by nemusel mít úspěch. To chci říct.“

„Vůbec by mě nenapadlo útočit na vesnici! A kde že jsi byl?“

„No tam, co jste mi ukazovali. Prošel jsem mezi domy. Vyvolali bychom příliš mnoho rozruchu, kdybychom se tam jen tak objevili.“

„Na půli cesty mezi vesnicí a lesem je pískovna, tam jsme si to vždycky rozdávali! Uprostřed je kus vylámaný a je tam takový jezírko... umíš si to představit?“

„Šel jsem v noci kolem.“

„Tak tam! V jejich vesnici jsem ani nikdy nebyl!“

„Hm... ten jejich náčelník, Michell - je sám?“

„Má rodiče - jsou to pěkně zazobaný sedláci. Proč?“

„Myslím, jestli má nějaké sourozence.“

„Jenom ségru. Takovou copatou uřvanou holku.“

„Aha. A kolik má bojovníků?“

„Jako kluků? Tak... snad pětadvacet. Možná míň...“

„To by šlo. To bude rovný počet...“

„S tebou to nebude moc rovný počet. Ty dokážeš spráskat třeba padesát takovejch kluků. Už se těším, že to jednou Michell schytá, jak to ještě v životě neviděl...“

„Možná. Povídej mi, jak se vede taková válka!“

„Podle okolností. Já jsem vždycky vymyslel taktickej plán.“

„Vymysli ho zas a pochlub se s ním.“

„No... jenže, zatím mě nic nenapadá.“

„Mohli bysme to jít obhlídnout, než se Michellovi kluci dozvědí, co máme v úmyslu. Vlastně, jak na to vůbec přijdou?“

„No... ono se to vždycky vědělo samo sebou. Totiž, ono se bojovalo, když nám někdy něco udělali.“

„Budeme je tedy muset upozornit, aby se připravili.“

„Myslíš poslat k nim jako někoho, kdo by jim to řekl?“

„Třebas. Ale zatím bychom se mohli jít podívat na ten terén v pískovně. Ty, já a Jean budeme stačit, ne?“

Leon souhlasil, Jean taky, a nadšeně. Ostatní nechali, ať si hrají jak umějí, a vydali se k vesnici. Liška Sindy běžela před nimi a revírovala, to jest zajišťovala, aby se jim nikdo nepřipletl do cesty. Objevila dvě báby na houbách a nějakou holčičku, která šla na jahody.

„Jděte pomalu dál, já ji obhlídnu.“ řekl Enkra.

„Co prosímtě uvidíš na malý holce?“ divil se Leon.

„Chci vědět, co a jak. Jděte, Sindy vás upozorní, kdyby něco. A já vás za chvíli doženu.“

Kluci považovali jeho iniciativu za zbytečnou, ale podřídili se. Enkra zmizel a za chvíli je doběhl.

„Tak co?“ ptal se Jean.

„Nic.“ řekl Enkra a pokračoval s nimi v cestě.

Když se dostali do blízkosti pískovny, vyrazila Sindy dopředu a vzápětí se vrátila a rozčíleně kňučela.

„Někdo tam je. Jsou tři a myslím, že kluci jako my.“

„Michellovi kluci!“ Leona to vzrušilo. „Musíme nenápadně zjistit, kdo to je!“

Kradli se nejdřív křovinami, potom dokonce lezli po čtyřech. Enkra se plížil první a jel po zemi jako had, využívaje všech terénních nerovností a krytů - ostatní dva se snažili, ale moc jim to nešlo. Sindy se držela u Enkry.

Nakonec vystrčili hlavu za skálou nad jezírkem a opatrně se dívali dolů. Tři kluci v krátkých kalhotách a hrubých košilích tam dávali dohromady něco jako vor, ovšem sestavený způsobem, který nedával moc důvěry v plavební schopnost.

„To je Michell,“ syčel Jean. „Tamten, dívej se!“

Chlapec Michell byl svalnaté, velmi podsadité postavy, měl hranatou, hodně nakrátko ostříhanou hlavu a výraz zarputilého buldoka. Stloukal kostru voru obrácenou sekerou a dost mu to šlo. Jeden z kluků mu přinesl nějaké prkno, a Michell mu dost nevlídně vynadal, protože se mu nezdálo.

„Co povídá?“ ptal se Leon, neboť to bylo bretonsky.

„Že je pitomec. Potřebuje mnohem delší prkno. Ale takové tu není.“

„Hm... stejně jim to nepoplave. Přepadnem je?“

„Můžem. Skočíme odtud přímo do vody?“

Leon se lekl. Byli na skále tak asi deset metrů nad vodou a kdyby se netrefili, mohli skončit na skaliskách.

„Radši ne... seběhnem a dáme se do nich!“

„Dobře. Půjdete první. Já počkám, jak si s nimi poradíte. Aspoň uvidím, jestli jsem vás necvičil nadarmo. Když by to nešlo, vletím na ně a zvládnu je.“

Jean byl nadšeně pro, Leon poněkud méně nadšeně, protože si nebyl jist. Ale Enkra se nechystal a tak museli oni - slezli o několik metrů níž a odtamtud se náhle vyřítili proti klukům. Všechna čest, Michell zareagoval téměř okamžitě. Odhodil sekeru, popadl do ruky nějaký klacek a jak se proti němu Leon řítil, natřel ho přes hlavu, že by mu byl určitě zarazil veškerou snahu po boji, kdyby nebyl dost rychlý a jeho ráně neuhnul. Naopak Leon udělal kotrmelec, popadl jiný kus klacku a Michellovi odpověděl protiúderem. Enkra se spokojeně usmál.

Jean se ocitl proti druhým dvěma. Byli sice o trochu menší než on, ale nebyly to žádné padavky - vrhli se na něho, a i když s jedním okamžitě praštil o zem, druhý se na něho pověsil a snažil se dostat ho k zemi. I ten první, který se dost rychle vzchopil, se už hnal na pomoc, a společně Jeanem cloumali jako hadrovým panákem.

Leon s Michellem zatím kolem sebe tancovali a snažili se zasáhnout jeden druhého svým klackem. Michell, navzdory své zavalitosti a zdánlivé neohrabanosti, byl mrštný a rychlý a měl snad i větší sílu než Leon, tak měl Leon co dělat, aby ho dokázal udržet v bezpečné vzdálenosti. Díky Enkrovu výcviku zatlačoval Michella, ale bylo vidět, že s tím má velké potíže.

Jeanovi se podařilo jednoho z protivníků vyřídit tím, že ho hodil do vody, teď zpracovával druhého. Enkra soudil, že brzo zvítězí i nad tím a přijde na pomoc Leonovi, když se na scéně objevili další dva; nesli všelijaké dřevo, na chvíli se překvapeně zarazili, pak zahodili co nesli a vrhli se do boje.

Enkra ještě chvíli vyčkával; ale když viděl, že ti dva se vrhají na jeho kamarády a jsou schopni je přemoci, vydal ze sebe leopardí válečný pokřik a vyrazil do boje. Seskákal jako koza po skalách až k nim a hned se vrhl na jednoho z příchozích. Ten chudák nestačil ani vykřiknout a už se válel po zemi. Druhého chytil za ruku, škubl a nebýt toho, že si včas uvědomil, že není doma mezi kamarády, mohl mu zlámat ruku. Takhle s ním jenom dost tvrdě praštil o zem a ohlížel se po dalším soupeři.

Kluci se zarazili; bizarní Enkrův zjev a očividná schopnost zvládnout více nepřátel najednou je překvapila. Stáli nerozhodně a nevěděli, co počít - tak si toho povšiml i Michell. Vyrazil zprudka do útoku, odrazil Leonovu obranu a praštil Leona koncem své hole tak, že mu na okamžik zahnal chuť do boje. Pak se obrátil a křikl: „Toho nechte mně! Já ho vyřídím!“

Enkra neřekl nic, jen čekal, co udělá. Michell vyrazil dopředu; vůbec mu nevadilo, že Enkra nemá čím se bránit. Mávl proti němu svou holí a chtěl ho udeřit přes hlavu. Enkra vymrštil ruku, zachytil konec hole a vyškubl ji Michellovi z ruky. Bolestivý úder, který k tomu samozřejmě patřil, jako kdyby ani necítil. Michell zůstal chvíli paf; když se rozhlížel, co by chytil do ruky, objevil svoji odhozenou sekeru. Na Leona ji nepotřeboval - ale tohohle cizince odhadoval výš.

„To nejde!“ vykřikl Jean. „Sekerou ne, Michelle!“

„Nech ho...“ řekl Enkra.

Michell zaútočil - Enkra odrazil jeho ránu koncem svého klacku a vzápětí jej udeřil přes ruku. Michell zakňučel, ale sekeru nepustil, naopak zaútočil znovu a tentokrát očekával odpor. Nedočkal se ho, naopak Enkra uskočil a sekera se zasekla do hlíny. Než ji Michell stačil vytrhnout, Enkra ho odrazil špičkou nohy, vytáhl sekeru sám a držel ji v rukou. Zasmál se a hodil ji do jezírka.

„Tu sekeru si zaplatíš!“ zaječel Michell.

„Jdi si ji vylovit...“ posmíval se Enkra.

„Sám mi ji vylovíš, a ještě budeš prosit!“

Michell se na něj vrhl; Enkra mu skočil vstříc, střetli se uprostřed a několikrát převalili - pak Enkra, ležící na zádech, nabral Michella nohama a hodil ho dost daleko od sebe. Michell dopadl na okraj břehu, vyskočil a chtěl se na něj opět vrhnout, ale Enkra mu skočil do cesty a srazil ho do vody.

„Můžeš zkusit vylovit tu sekeru...“

Michell prskal vodu, klel a vztekal se.

„Do něj, kluci! Je nás víc!“ křičel a hrabal se z vody.

Všichni jeho kamarádi se vrhli na Enkru, ale taky Jean a Leon se dali do boje - chvíli se všichni strkali na břehu, pak šli jeden po druhém do vody. Enkra je tam s pomocí kamarádů naházel. Jeana sice taky jeden strhl s sebou, ale nijak mu to nevadilo.

„Tak co, máte dost?“ ptal se Enkra, když se Michell, zmáčený a pohaněný, drápal na břeh.

„Co seš zač, ty hajzle?“ chrochtal Michell. „Odkud tě sem čert přinesl? A jak ses dostal mezi tyhle frajery?“

„Dejme tomu, že jsem jejich host. A proč?“

„Patříš k nám! Mluvíš bretonsky!“

„Mluvím všemi jazyky.“

„Kecáš! Čínsky taky?“

„Čínsky taky,“ Enkra řekl několik slov podivnou štěbetavou řečí.

Michell plival vodu a vrčel. „Stejně tě seřežu, počkej!“

„Máš možnost, já ti neutíkám. Když chceš dostat...“

„Když ty se pereš nějak jinak! Zkus to bez těch svejch zatracenejch kopanců a ran rukou!“

Enkra zaváhal. „Tak řekni pravidla!“

„Silou! Bez blbejch triků, který si vymejšlíš! Jako se rvem my!“

„Jak chceš.“

Michellovi kluci zatím vylezli na břeh a teď čekali, co si páni zase vymyslí. Na Leona a Jeana zírali zatím dost nevraživě. A když si všimli lišky, která seděla opodál s vyplazeným jazykem a se zájmem přihlížela, dost je to překvapilo.

Michell zatím svlékl košili, vyždímal ji a hodil stranou. Měl tělo samý sval a vůbec nebyl tak tlustý, jak to na první pohled vypadalo. Mračil se, uvažoval a chystal se Enkrovi přelámat kosti, jestli se mu nepodrobí.

Enkra vyčkal, až ho pevně uchopil a sevřel. Byl to medvědí stisk a Enkrovy mnohem slabší paže neměly moc šancí, aspoň se to tak Leonovi zdálo. Jenže Enkra sevřel těmi pažemi Michellovi hlavu a pozvolna mu jí kroutil - kdyby se byl Michell nebránil, byl by ho uškrtil. Tak musel Enkru ze svého sevření pustit, Enkra jej hned převalil na zem a padl na něj. Několikrát se převalili sem a tam, chvíli byl nahoře jeden, chvíli druhý. Nakonec Enkra přimáčkl Michella a podržel mu svalnaté ruce na zemi.

„Tak co... kdo je silnější?“

„Máš ruce jak sirky...“ vzdychl Michell. „Myslel jsem, že tě... tak už mě pusť!“

„Řekni kdo vyhrál, pak tě pustím.“

„Ty, to je jasný...“

Enkra vstal. Michell taky. A opět se mračil.

„Kdybych tě dostal do vody, tak tě utopím!“

„Tak mě zkus dostat do vody!“

„Nechtěj to! Měl bys po parádě!“ Michell šťouchl do Enkry, že málem upadl, a vytahoval se: „Takovej houžvička... kdybych do tebe pořádně vrazil, poletíš až na měsíc!“

Enkra počkal, až do něj zase strčí. Pak ho chytil za tu ruku a škubl s ním tak prudce, že Michell opět letěl do vody. Enkra tam skočil za ním a oba si sevřeli krk. Kdo se víc nadechl, kluci nevěděli; jen viděli, že se potopili a rvou se pod vodou. Občas se snažili dostat na hladinu, aby se nadechli, ale ten druhý tomu vždy zabránil - kluci to nevydrželi, vběhli na mělčinu a stáli poblíž, aby to viděli. Voda se zakalila jemným bahnem, zvířeným ode dna, a z toho bahna se vymršťovaly ruce, nohy a občas i kus hlavy. Potom to všechno pomalu ustalo, Enkra se vynořil a vytáhl za sebou Michella jako utopenou kočku.

Leon a Jean zajásali a vrhli se k němu, aby mu pomohli vyvléct Michella na břeh - dýchal, ale prskal, kašlal a dusil se. Položili ho na břeh, Enkra ho prohlédl a usoudil, že je v pořádku, takže ho nechali a svlékali si mokré šaty.

Bretonci zaváhali - ale vypadalo to, že je po všem a teď už to půjde po dobrém. Takže se taky svlékali, i Michell se probral a začal se v rozpacích zouvat z bot. Nejdříve byl hotov samozřejmě Enkra; protože zůstal nahý, koukali na něj dost překvapeně.

Michell vstal. Uvědomil si, že jeho důstojnost náčelníka mu velí s tím cizincem vyjednávat, a rozum zase radí, aby to bylo po dobrém. Takže řekl: „Já jsem Michell Lavalet.“

„Enkra Weston.“ Enkra mu podal ruku, což Michella překvapilo. Tím víc pak dotaz: „Ty jsi příbuzný s Jeanem de la Valette?“

„S kým že?“

„S rytířem de la Valette, který založil hlavní město Malty. Byl to velmistr Johanitů. To město se po něm jmenuje.“

Michell nechápal, co na to říct, jeho kluci se začali podivně šklebit. Leon a Jean ne, protože moc nerozuměli, co si ti dva povídají. Leon řekl:

„To nemůžete mluvit jako lidi?“

Enkra neříkal nic, zato Michell zavrčel: „To jste se nemohli za ty léta naučit jazyku země, ve který žijete?“

„Pokud vím, žijeme ve Francii!“ mračil se Leon.

„Narodil jsem se jako Bretonec a tak i umřu!“ prohlásil Michell velmi pyšně. Asi to neměl ze sebe.

„Myslím, že vlastenecké city jsou velmi dobrý důvod k boji, přesto bych se přimlouval, abychom mluvili francouzsky,“ navrhl Enkra. „Kdybyste se neuměli domluvit, můžu to přeložit!“

„Jasně,“ odfrkl Michell. „Nám je to přeci fuk!“

Enkra sebral pár úlomků všelijakých klacků a začal z nich dělat ohniště. Dva místní kluci pochopili, co a jak a začali mu pomáhat - taky Michell přišel blíž.

„Nemáš náhodou zápalky?“ ptal se Enkra.

„To nemám. A i kdybych měl, asi by se rozmočily.“

„Nevadí. Já to zapálím dvěma dřevy.“ Enkra si vybral jeden klacek, nožem ho zaostřil. Jiný, z měkkého a trochu ztrouchnivělého dřeva sevřel mezi chodidly, první špičkou nasadil do spáry ve dřevě a začal jím rychle točit mezi dlaněmi. Kluci překvapeně zírali až do chvíle, kdy z obou dřev začal stoupat pramínek kouře. Enkra přihodil ke konci trochu suché trávy, opatrně zafoukal a už vyšlehl plamínek.

„No páni!“ řekl jeden z Bretonců. „Tohle jsme neviděli!“

„Co seš zač?“ ptal se Michell. „Indián?“

„Taky trochu,“ Enkra začal obhospodařovat oheň a další z kluků, chtěje mu pomoci, se snažil zlomit klacek.

„Nojo... sekera je v jezeře...“ řekl.

„Tak ji vylov a nekecej!“ vyštěkl na něho Michell.

Kluk zaváhal a Enkra se zasmál. „Já ji najdu. Je tam dost hluboko, ještě by ses utopil...“ Skočil do vody, potopil se a za okamžik se vrátil i se sekerou. Michell se zamračil:

„Pořád vám povídám, vy blbci, že se máte naučit pořádně plavat! Potom by vám to každej nenatřel takhle blbě...“

Nikdo se neodvážil mu připomenout, že sám dopadl nejhůř. Usedli k ohni do kruhu a hloupě koukali jeden na druhého. Michell si všiml Sindy, která si sedla vedle Enkry. „To je liška, jo?“

„Ano. Jmenuje se Sindy a můžete si ji pohladit.“

Ti bližší toho využili a Sindy to strpěla bez obrany.

Pak nastalo delší dobu ticho. Až Enkra to nevydržel:

„Leon přišel, aby vám něco řekl.“

„Leon?“ Michell se zamračil ještě víc než předtím. „Myslel jsem, že Leon je zašitej v polepšovně.“

„Byl a už není. Nelíbilo se mu tam, takže se rozhodl odejít.“

Michell pokrčil rameny. A Leon řekl:

„Protože se zjistilo, že se moc vytahujete a jste už moc voprsklý, chceme vám ukázat, kdo je tady pánem. Co jsem byl zavřenej, měli jste tady vy vesnický burani svatej klid. Tak je na čase, abyste zas dostali pěkně přes kokos.“

„To je na čase! Zvlášť, jestli ses tam v tý polepšovně naučil rvát líp než dřív. Vždycky jsi zatím dostal takovou nakládačku, že ses zastavil až doma, aby sis vyměnil kalhoty.“

„Mohl jsi vidět, že jsem se něco naučil! Jenom ty zůstáváš pořád stejnej buran, jak je vidět.“

„Taky jsem nebyl na študiích v lochu. Každej jsme nějakej.“

„Jestli mi to ještě jednou připomeneš, dostaneš přes hubu.“

„A co bych to připomínal? To snad každej ví, ne?“

„Já to nezapírám. Včera já, zejtra tam můžeš bejt ty. A jsem zvědavej, jestli seženeš nějakýho kamaráda, kterej by tě vodtamtud dostal, jako mě!“

„To tenhleten, jo?“ kývl Michell hranatou hlavou. „A kdo vůbec poroučí tý vaší bandě? Ty nebo von?“

Leon zaváhal, a Enkra řekl: „Samozřejmě Leon.“

„Jakto? Ty seš přeci lepší, ne?“

„Jenže já odejdu, ale Leon tu zůstane.“

„A ty seš tady jako co?“

„Říkal jsem, jako Leonův host. Jsem jejich kamarád a budu bojovat po jejich boku.“

„A dostaneš s nima taky nářez. Nemysli, seš možná dobrej, lepší než každejkoliv z nás, ale voni jsou slabota. Béčka, který nestojej za to, aby si vo ně člověk vopřel bicykl. Radši to polož a dej se k nám.“

„Kdybych bojoval na silnější straně, nebavilo mě mě to! U nás je takový zvyk, že ten nejlepší si zahraje s ostatníma honičku - utíká jim, a kdo ho chytí, může se nafukovat, že je lepší...“

„Nojo, u vás. A kdepak to je?“

„Ostrov Armin. Slyšel jsi o něm?“

„No... v zeměpise něco povídali. To je dost daleko, žejo?“

„Na druhým konci světa.“

Michell mávl rukou. „No dobře. Tak bude válka, no. Kdy?“

„Třeba odpoledne. Nebo zejtra. A tady v pískovně!“

„Jsem pro. Do zejtřka svolám všechny kluky...“

„Je vás hodně?“ ptal se Jean.

„Rozhodně dost, abysme ti načechrali ten tvůj parádní hřebínek! To se opičíte po něm, s těma vašima účesama?“

„Pořád lepší tohle, než bejt vylepanej jako gorila!“

„Abych ti tu parádu nepřistřih sám!“

Enkra zvedl ruku. „Ne, že bych vás chtěl srážet v rozletu, pánové, ale stříhat zajatce je známka velice špatného chování! Aspoň u nás to dělají jen lidé v kvalitě nevědomosti...“

Michell se zamračil. „A co se ještě všecko nesmí? Nejste vy moc uhlazený a naparáděný panenky?“

„Nesmíš nikomu ublížit natolik, aby to zanechalo následky. Třeba mu nesmíš useknout nebo zlomit ruku. S tím souhlasíš, ne?“

„No jasně,“ Michella ta možnost trochu vylekala. „Ale normálně snad zajatce mučit můžem, ne?“

„Jak mučit?“

„No... však uvidíš, až tě chytnem!“

„Začínám zrovna dostávat chuť!“

„To by tě pěkně rychle přešlo, kdybysme tě chytili! Takový mučáčo, jaký my umíme udělat, zatím každýho pěkně zlomilo! A prosil bys jako malej harant!“

Enkra se usmál, vesele a bezstarostně. „Udělám všechno pro to, abych to mohl vyzkoušet! Jenže, nejdřív mě musíte přemoct, a to asi nebude žádná sranda!“

„Neboj! My už se stačíme připravit...“

„Dobře,“ řekl Leon. „Zítra zahájíme válku. A do té doby bysme mohli smluvit příměří...“

„Souhlasím...“ řekl Michell vznešeně.

Oba náčelníci si podali ruce. Enkra byl vyzván, aby dohodu stvrdil, tak si potřásli rukama ještě s ním. Využil toho a naučil Michella zalamování palce.

Jean jenom čekal, až se to trochu uklidní; pak si šel prohlídnout vor, který Michellovi kluci stavěli.

„To čumíš, co? Líbí se ti to?“

„Ale jo, celkem. Jenom škoda, že to nepoplave.“

„Proč by to nemělo plavat?“

„Nevím. Ale Enkra to říkal.“

Byl povolán Enkra. Obešel vor a řekl: „Levá strana bude pořád stlačovaná pod vodu. To je vidět na první pohled. Ten vor poplave v nejlepším případě jako postřelená kachna.“

Tím ovšem všechny krutě urazil; začali mu jeden přes druhého dokazovat, jak se mýlí, tak mlčel a vyčkal, až svoje dílo dokončili a spustili na vodu. Michell a dva další na něj vstoupili a odrazili od břehu - asi deset metrů od mělčiny se vor začal levou stranou nořit do vody.

„Říkal jsem to.“ prohlásil Enkra a sedl si na břeh.

Kluci vytáhli vor. „Tak to asi taky víš, co s ním udělat, aby to plulo!“ nadhodil Michell.

„Věděl bych. Ale musí se to celý přestavět.“

„Tak nám to teda ukaž!“

Enkra se chopil sekery. Co oni předtím pracně stloukli, on zase rozbil, i když opatrně, aby nezpřelámal dřevo, jehož neměli nazbyt. Přemístil jednotlivá prkna, znovu je tu a tam stloukl dohromady, ale některé spojoval jenom houžvemi, tenkými klacíky, které zkrucoval mezi dvěma kmeny. Byla to dost těžká práce, ale když to ukázal Michellovi, dokázal to i on.

Nakonec, až pozdě odpoledne, mohl vor vyrazit na svoji první plavbu. A tentokrát se už nepotápěl.

„Seš dobrej,“ uznal Michell smutně. „Nedá se nic dělat.“

„Dalo by se. Kdybys sehnal čtyři starý soudky, uvázali bychom je ke kostře, jako plováky. Unesl by víc...“

Michell na něj chvíli nechápavě zíral. Pak se rozesmál: „S tebou budou opravdu fajn prázdniny!“

Zůstali u vody, dokud se nezačalo stmívat. Pak se rozloučili a Enkra s Leonem a Jeanem odešli v klidu domů.

Bitva o pískovnu

V táboře Enkra zjistil, že se jejich počet rozrostl. Někteří kluci jen zaběhli domů, tam si vzali deky a spacáky a přišli bydlet do lesa. Usoudili, že jim tam bude líp než doma, někteří to měli i dovoleno od rodičů. Ti ostatní, kteří se ještě příliš báli, šli spát domů, ač neradi.

U ohně bylo mnohem veseleji než dřív, když tu bydleli ve třech. Zvlášť se to líbilo Sindy; lítala sem tam, pletla se každému pod nohy a okukovala kluky. Už se naučila trochu rozumět, co se povídá, zvlášť se jí líbilo, když někdo začal zpívat. Hned jak postřehla melodii, zvedla čenich k obloze a tiše vyla do taktu, což se zas líbilo klukům. Nikdo z nich doposud neviděl lišku zblízka a když seznali, že je to vlastně jen přítulný rezavý pejsek, začínali ji mít velice rádi.

Byli by nešli spát dlouho do noci, ale Enkra na tom trval. Ráno je čekal těžký boj, museli se pořádně vyspat. Takže pozdě v noci přece jen ulehli a neúnavná Sindy je střežila, podřimujíc Enkrovi v náručí.

Ráno se vykoupali v moři a zacvičili si. Počkali na ty, co museli přijít z města, a Enkra přehlédl, zda mají všichni dobré zbraně. Především dlouhé pružné hole, které sice označovali jako meče, ale používali jako klacky. Enkra sám si usekl pevnou tyč dlouhou asi dva metry; říkal, že tím se ubrání třeba dvaceti protivníkům, a nikdo neměl odvahu mu odporovat.

Po snídani vyrazili zvesela na cestu - v lese potkali sice hajného, ale Sindy ho zvětřila na dálku, tak se rychle schovali za keře a do proláklin, a hajný prošel okolo, aniž si jich všiml.

Kousek od pískovny se sešli k poslední poradě.

„Mám takový nápad,“ řekl Enkra. „Oni myslí, že jsme zbabělci a oni že jsou silnější. Napadlo mi, že bychom jim v tom měli vyhovět. Až nás napadnou, a oni tam na nás už určitě čekají, dám se do nich. Vy se chvilku můžete prát, aby to nevypadalo blbě, ale potom se dáte na útěk. Až jim utečete, obejdete to a budete sledovat, kam mě zavedou. Asi budou chtít vyzkoušet to svý slavný mučení - klidně, těším se, co mi předvedou. Potom je obejdete a přepadnete. Jasný?“

Klukům se plán velice zalíbil a schválili jej. A hned vyrazili v dlouhé řadě do pískovny, kde se zatím nehnul ani lísteček, ač Enkra velmi dobře věděl, že tam kluci jsou.

Útok přišel zcela náhle; ze všech křovin se vyrojili Michellovi kluci a vrhli se na čelo Leonova vojska, chráněné především Enkrou. Ten bojoval jako lev, odrážel oběma konci svého klacku útoky jednotlivých nepřátel, a s válečným pokřikem leopardů ještě postupoval. Neviděl, že za jeho zády začali ustupovat a nakonec zbaběle utekli, i se svým velitelem. Enkra zůstal sám a boj ho pěkně unavil; nakonec se mu sám Michell vrhl po nohách, podrazil mu je a dostal ho na zem. Rázem byla na Enkrovi kupa klukovských těl, a svázali ho jako balík.

„Tak vidíš,“ říkal Michell, ozdobený slušivou modřinou nad pravým okem. „Povídal jsem ti, že lepší jsme my...“

„Asi máš pravdu,“ připustil Enkra. „Kdepak je Leon?“

„Utekl, zbabělec! Viděl jsi, jak zdrhali? Jako králíci! Naučil se v té polepšovně jenom utíkat!“

Enkru postavili na nohy a postrkovali ho dozadu, do hloubky kaňonu, vytvořeného vylámáním pískovce. Muselo se podél jezírka a museli jít jeden za druhým, jinak se jim těžko lezlo do stráně. Bylo to tam velice bezpečné, téměř se tam nedalo dostat.

„Tak jak se ti to líbí?“ ptal se Michell zvesela.

Byla tam připravena konstrukce, kterou občas používali k mučení zajatců - něco jako šibenice, dva kůly s příčným břevnem. K tomu břevnu Enkru uvázali za ruce, a Michell dohlížel, aby stál pěkně na špičkách, s tělem hodně nataženým.

„Zatím je to příjemný,“ komentoval Enkra. „Nedávno jsem byl na zámku Monroesu v Rogerově mučírně. Kluci mě natáhli na skřipec, protože se domnívali, že jsem na svůj věk moc malý...“

Michell si uplivl. Vytáhl z kapsy zavírací nůž. „Leon nás naučil takovou pěknou věc. Máš na svejch hadrech zbytečně moc knoflíků, a to nemá bejt. Takže, nebudeš mít žádný knoflíky.“

Při řeči odřezával jeden knoflík po druhém - Enkra si na to vzal košili s knoflíky odshora až dolů a modré rifle, taky se zapínáním. A taky plavky, kterým Michell aspoň přeřízl gumu, aby líp spadly. Kluci se začali smát a křičet na oslavu, ale Enkra byl docela klidný a působil dojmem, že ho to baví.

„Nojo,“ řekl Michell. „Škoda, že ty seš zvyklej chodit nahej. Když jsme s tímhle začínali, kluci obyčejně dost řvali...“

Enkra neříkal nic. Jenom se usmíval.

„Ty se přestaneš smát, až tě sešleháme kopřivama!“

„Uvidíme, až to přijde.“

Michellovi kluci zatím poplenili kout, kde rostla spousta dlouhých kopřiv. Přinesli je sem a začali Enkru šlehat po obnaženém těle. Enkra mlčel a nechal si to líbit.

„Tak co, jaký to je?“ ptal se Michell spokojeně.

„Říkají, že dobrý na revma. Protože občas spím na holé zemi, třeba mi to bude užitečný na zdraví...“

„To je mizera!“ rozkřikl se Michell. „Aspoň ho seřežte!“

Několik kluků se do něj dalo, ale neměli štěstí. Enkra všechno vydržel, aniž dal najevo bolest nebo strach.

„A to je všecko? Já vymyslím daleko lepší věci, až tě dostanu pod ruku!“

„Jenže, ty mě nikdy pod ruku nedostaneš!“

„Naučili mě jednomu moudrému úsloví: Nikdy neříkej nikdy!“

Michell se zatvářil pohrdavě - přistoupil a zakroutil mu pořádně nosem. Enkra to sice vydržel, ale jen Michell poodstoupil, oběma rukama se chytil příčného břevna, zhoupl se na něm a oběma nohama kopl Michella do prsou. Ten pochopitelně upadl a ostatní se začali smát.

„Tak ty budeš ještě kopat? To jsem v životě neviděl... svázanej, a ještě se bude bránit!“

„Z těch tvých pout bych se dostal během pár vteřin...“

„A že jsi to ještě neudělal...“

Enkra visel pořád ještě za ruce. Natáhl se, zachytil zuby provaz na pravém zápěstí a zacloumal jím. Vzápětí vytáhl pravou ruku a tou rozvázal uzel na levé. A už byl bez pout a připraven k boji. Skutečně to trvalo jen pár vteřin a Michell udiveně zíral.

V té samé chvíli se ozval všude kolem válečný pokřik, který Leonovi kluci odkoukali od Enkry. A už vybíhali ze všech stran a vrhali se na překvapené Michellovy bojovníky. Ti dávno odložili svoje klacky i jiné zbraně, nečekali další útok - a byli biti jako žito. Enkra osobně srazil Michella a několik dalších, počínal si teď velice rychle a dost bezohledně. Samozřejmě, že se Michellovi kluci nedali jen tak - rvačka byla všeobecně tvrdá a nelítostná, obě strany při ní získaly řadu boulí a modřin, ale nakonec to Leonovi borci vyhráli a Michellovy spoutali jejich vlastními provazy nebo hlídali, aby se nemohli ani hnout.

Enkra se nejdřív svlékl - Leonovi kluci byli chytřejší a útočili už nazí. Potom si Enkra s Leonem sedli na balvany a nastal čas soudit a rozhodovat o zajatcích. Nejdřív samozřejmě přivedli Michella. Mračil se jako pokaždé, když se mu něco nedařilo.

„Viděl jsi,“ řekl mu Leon. „Že není radno hned jásat, když se ti podaří zajmout našeho kamaráda Enkru. Náhodou, tenhle plán včetně jeho zajetí vymyslel on, my jsme jenom poslechli.“

Michell to chápal. A mračil se čím dál víc.

„Takže teď jsi v jeho rukou, jak jsi říkal, že nikdy nebudeš. Co ty na to?“

„Jděte všichni do hajzlu!“ řekl Michell temně.

„Obávám se, že nejdřív tam půjdeš ty. Jak vidíš, dostali jsme úplně všechny tvoje kluky. Tentokrát je naše vítězství úplné. Vlastně bysme vás měli vzít do otroctví a vy na nás pracovat.“

Michell něco temně zahučel, a dál mlčel.

„No, zdá se, že ti došla řeč. Tak začneme. Nejdřív se nám vůbec nelíbí, že chodíte tak moc navlečení. K čemu potřebujete tolik hmotných předmětů? Zvykněte si chodit nazí jako my. Aby vám to šlo líp, nejdřív vám uřežeme ty knoflíky...“

Leonovi kluci se do toho ochotně dali; Michellovi byli tu s větší, tu s menší dávkou hrubosti svléknuti a jejich šaty upraveny podle stupně zlosti, kterou na ně kdo měl pro jejich dřívější činy.

Enkra zatím obešel zátočinu jezírka, vlezl do vody a prohlížel si bahno, které se tam usazovalo. Vrátil se zpět a v ruce měl plnou hrst toho černého slizu.

„Je mi vás líto. Tak málo chodíte na slunce, a tak na rozdíl od nás máte uboze bílou kůži, což se nesluší. Takže vás tímhle pěkně natřeme, a necháme to uschnout. Budete nějaký čas černí...“

„Jak černí?“ ptal se jeden ze zajatců.

Enkra mu plácl to bahno na prsa a rozetřel rukou. „Takhle! Až to uschne, už to nikdo nedokáže umýt. Možná by se to dalo odrhnout šmirglem, ale to za nějaký čas. Takže, do nich, pánové!“

„Tohle vám nedaruju!“ Michell cloumal pouty, že se málem osvobodil. „Ty mizero přivandrovalej, že sám jsi tmavej jako vopice, tak nás chceš taky načernit? Já ti ukážu, jenom co mě pustíte... ááá!“ zmlkl, když mu někdo zaplácl pusu dávkou bahna.

Leonovi kluci se dali do práce s nadšením - namazali všechny zajatce od hlavy k patě černým bahnem, zvlášť si dávali záležet na hlavě, dokonce i do vlasů jim vetřeli bláto. Nepočínali si při tom moc šetrně, tak zajatci nadávali, vzpírali se a zkoušeli se bránit. K ničemu jim to nebylo, nakonec byli všichni černí jako v Africe, a Leonovi kluci nevypadali o mnoho líp.

„Nechte je na slunci usušit,“ řekl Enkra. „Tak je to nejlepší. Máme doma takové bahenní lázně - dělá to prý dobře na prokrvení kůže a taky na srdce, jako prevence proti infarktu. Vlastně vás léčíme, měli byste nám být vděční...“

Podle toho, co zajatci říkali, moc vděční nebyli; nadávky, které Enkrovi adresovali, byly některé velmi neobvyklé a i zkušení Leonovi kluci se lecčemus přiučili.

Křik a nadávky se rozléhaly po celém okolí - to zapříčinilo událost, která se, po pravdě řečeno, neměla stát. Ale stalo se to, a Enkra se to dozvěděl, až když bylo pozdě. Protože nahoře na cestě se objevili nějací lidé a jeden z nich vykřikl:

„Hej, vy tam! Co to tam vyvádíte?“

Enkra se otočil. Stáli tam dva četníci a netvářili se moc přívětivě. Naopak, ten větší a tupější si pohrával s dlouhým bílým pendrekem.

„Pojďte sem!“ vykřikl na ně Michell. „Podívejte, co s náma udělali!“

„Vidím,“ řekl starší a trochu chytřejší četník. „Kdo to byl?“

„Támhleten,“ ukázal Michell hlavou, protože ruce měl svázané. „Ten to všechno vymyslel!“

Četníci postavili kola a sestupovali dolů se svahu. „Ty?“

„Když chcete, tak třeba já.“ usmál se Enkra.

Slezli a rozhlíželi se. Nelíbilo se jim nic z toho, co se tu dělo, ale nejmíň ze všeho se jim líbil Enkra.

„Co to tady vyvádíte?“

„Nic. Jen si tak hrajeme.“

„To je ale dost divná hra!“

„Nám se líbí. I Michellovi se líbila, dokud vyhrával.“

„Proč jste je namazali tím svinstvem?“

„Je to prý zdravé na prokrvení kůže...“

„Já ti prokrvím kůži, že se tejden neposadíš!“ vykřikl mladší četník a zamával pendrekem.

Enkra udělal malý krok zpátky, ale nepřestal se usmívat.

První četník zarazil kolegu pokynem ruky. „Proč chodíte nazí?“

„Když už se zmažeme sami, nemusíme snad zmazat svý hadry. Ale jestli chcete, my se klidně zmažem jako prasata, nám o to zas tolik nejde...“

„Řečí máš dost, a docela vtipných! A kdopak vlastně jsi?“

„Sandokan, tygr z Mompracemu...“

„To kvůli těm tvejm dlouhejm pačesům?“ zasmál se četník. „Ale vážně, tvoje jméno chci slyšet!“

„Zrovna si teď nějak nemůžu vzpomenout...“

Michell zaváhal, ale radši mlčel. Leon a ostatní se rozhodli, že nejlepší bude tiše zmizet - někteří se už začínali ztrácet. Leon to viděl a pokynul jim, aby se poztráceli co nejdřív.

„My totiž zrovna pátráme po jednom takovým, jako jsi ty. Po klukovi s dlouhejma vlasama, kterýho by se moc rád zeptal náš pan vrchní strážmistr na jednu záležitost. Jak to bylo s polepšovnou a jistým Leonem Devartem, kterýho odtamtud unesli.“

Enkra pokrčil rameny. „O tom nic nevím.“

„A toho Devarta taky neznáš, co?“

Jeden z Michellových kluků se dostal z pout a chytil Leona za ruku: „Tenhleten je Devart, pane strážníku!“

„To bych neřekl! Podle popisu má být Devart blonďák!“

„Má přebarvený vlasy, pane strážníku,“ hlásil horlivě ten klouček. „Já ho znám ještě z dřívějška...“

„Tak? A to by tady někde měl být i Jean Carmeau!“

„To je támhleten!“ ukázal někdo na Jeana.

„Tak to je jasný,“ četník vytáhl z kapsy pouta. „Takže pánové, pěkně nastavte ručičky, a půjdem.“

„Nepůjdem.“ řekl Enkra.

„Co? Snad by ses nechtěl pokusit vzepřít se úřední moci?“

„Rád bych to aspoň zkusil. Starší kamarádi říkají, že vždycky je dobře se aspoň pokusit...“

„Bránit se četníkům je ale velmi nepěkné!“

„Být zavřený je zvlášť nepěkné, pane. Už jste někdy bručel v kriminále? Já jo, a nebavilo mě to...“

„To sis měl rozmyslet dřív, chlapče. Tak ty ruce!“

Enkra kývl na kluky, aby se rozestoupili. Mladší četník k němu přistoupil blíž. „Říkají, že prej se umíš dobře rvát! Tak uvidím, jak dlouho se mi dokážeš bránit!“ zamával opět pendrekem.

„Tobě třeba do smrti! A jestli mi ještě jednou mávneš kolem nosu tím nesmyslem, tak jseš bez něho!“

Četník se pokusil jej udeřit. Neměl to dělat, protože Enkra uhnul a udeřil ho přes ruku hranou dlaně. Četník zasténal, chytil se za tu ruku a vzápětí dostal další ránu, tentokrát do břicha. Enkra mu vyškubl pendrek a hodil jej do jezírka.

„Já jsem ti říkal, abys to nedělal!“

„Tohle je útok na veřejného činitele!“ rozkřikl se starší četník. „Chlapče, za tohle tě polepšovna nemine!“

„Když mě ovšem chytíš. Zkus to, a pak mluv!“

Teď se na něj vrhli oba - chvíli padaly rány, potom se jeden po druhém složili na zem a sténali bolestí. Enkra sebral pouta, která jim vypadla na zem, spoutal jim ruce a pouta provlékl kolem kůlu, na kterém byl přivázán. Teď byli uvázáni sice volně, ale tak, že se nemohli uvolnit. Sebral jim i jejich revolvery a odložil je stranou, aby se k nim nemohli dostat.

„Tohle... je nejhorší, cos mohl udělat!“ sípal starší četník. „Okamžitě nás odemkni, nebo to bude ještě horší!“

Enkra si pohrával s klíčkem. „Mohlo by se stát, že by někdo z těchhle zbabělců chtěl poslechnout. Ten klíček zkrátka nebude.“ Před jejich očima zkroutil klíček v prstech do vývrtky. Byl z dobré oceli a četníci nevěřili, že by jej někdo ohnul i kleštěmi. „Jo, ty bouchačky; vzít vám je nechci, ale nechat taky ne. Tak je trochu namočíme.“ Vzal revolvery i s pouzdry a hodil do jezera, kde byla největší hloubka.

Starší četník jenom zalkal. „Víš, co je za tohle?“

„Ono se to sejde. Teď už na tom tolik nezáleží. Nebo toho nemám na triku ještě dost?“

„Každým dalším zločinem jen zvyšuješ dobu, po kterou budeš uvězněn! Nevíš snad, že ti můžeme hodně pomoci, když dosvědčíme, že jsi se choval řádně a snažil ses napravit svoje provinění?“

„Vím. Taky to někdy říkám lidem, když je vyšetřuju.“

„Ty - a vyšetřovat? Jak to myslíš?“

„Jak to povídám. Já jsem taky policajt, aspoň někdy. Takže mě neukecáš, pane kolego...“

Četníci zmlkli. Enkra kývl na Leona:

„Málem bych zapomněl na místní tradiční zvyklosti! Přece ty knoflíky! Takové zlaté a parádní ještě nemáme!“

Řezání knoflíků Michellovým klukům se nezúčastnil, ale teď si zgustnul - osobně odřezal všechnu parádu z uniforem obou četníků a vůbec nedal na jejich nadávání.

„Tak se tady mějte hezky! Ještě vám prohlídnu pouta, aby vás náhodou někdo nepustil. A berte na vědomí, že jsem se k vám zachoval ještě pěkně - zasloužíte si mnohem víc!“

„My se ještě sejdeme!“ křičel za ním mladší četník.

„Nepřál bych ti to...“

A tak už mlčeli až do chvíle, kdy Enkrův oddíl opustil bojiště. Zbyli tu jenom Michellovi kluci, důkladně svázaní. Michell sám, který byl dost blízko, se snažil uvolnit z pout - ale byly to kvalitní řemeny, dokonce ty jeho.

„Poslyš, chlapče,“ oslovil ho starší četník. „Musíš se z toho dostat, a pomoci nám upozornit naše velitelství!“

„To se pěkně řekne - jenže, dostat se z toho není tak jednoduchý, jak by se vám zdálo!“

„Já vím, já vím. Ale stejně bys to měl zkusit...“

„Kdybych aspoň věděl, jak to dokázal on! Dostal se z pout za pár vteřin - a to jsem ho svázal, jak nejlíp jsem uměl!“

„Tys ho měl spoutaného? Proč jsi ho neodvedl k nám na stanici? Bylo tvou povinností ho předat úřadům, když jsi ho chytil!“

Michell po něm jenom otočil hlavu. „Vy jste přece...“

„Nono,“ zavrčel mladší. „Nějak ti moc narostl hřebínek! Nemusíš si z něho zas tolik brát příklad!“

„A proč vy jste se do toho pletli?“ vybuchl Michell. „Co je vám vůbec po tom, co my si děláme? Proč se montujete do věcí, po kterých vám vůbec nic není?“

„Byla to přece naše povinnost! Oni vás mučili!“

„Mučili nebo ne, to je naše věc! Vám po tom bylo...“ Michellovi se podařilo doplazit k jednomu z kluků, a začal mu zuby rozvazovat pouta. Trvalo to dlouho, protože uzly, které používal Enkra, se nedaly jen tak lehce rozvázat. Nakonec se to podařilo, kluk přinesl nůž a rozřezal pouta všem.

Michell vstal a protahoval se. Mladší četník zavolal:

„Utíkej rychle do vesnice a vyřiď, aby zavolali na naši stanici! Teď se vykašli na ty ostatní, to je přednější!“

Michell přišel blíž k němu: „Takhle? Jste pitomej? Copak se můžu objevit natřenej tím svinstvem ve vesnici?“

„To je pravda,“ řekl starší četník. „Nejdřív se umyjte!“

Kluci dokončili práci s rozřezáváním pout kamarádů. Pak vlezli všichni do vody a delší dobu ze sebe drhli uschlé bahno. Dalo to dost práce, drželo jako přilepené; až někdo objevil, že je dobře drhnout se jemným pískem, a konečně začali zase kluci vypadat trochu jako lidé.

„A teď už nezdržuj! Obleč si něco a utíkej domů...“

Michell poslechl - oblékl se a běžel domů, zatímco ostatní kluci se snažili podle pokynů četníků najít v jezírku jejich služební zbraně.

Michell zjistil, že doma je jenom Anitta - seděla na houpačce na zahradě, četla knížku a hladila psa Topa.

„Honěj tě čerti? Vypadáš vytřeštěně!“

„Honěj mě četníci, že mám volat jejich stanici. Jeden cizej kluk je zmlátil, spoutal a uvázal. A uřezal jim knoflíky od uniforem, a potom utek...“

„Cizí kluk? Kdo je to?“

„Má vlasy dlouhý jako holka, a tmavej xicht. I tělo... říkají mu Enkra nebo tak nějak...“

Anitta se usmála. „A jak vlastně vypadá? Je hezkej?“

„Vy ženský jste strašný slepice! Jako kdyby na tom něco záleželo! Vypadá jako z pralesa... divoký zvíře, no!“

Anitta se jenom usmívala. Michell šel domů a oznámil, co je třeba, jejich matce. Ta se sebrala a šla sehnat nějakého muže, aby zavolal na stanici.

Michell vyšel ven a sedl si vedle Anitty.

„Je to dobrej kluk. Kdyby nebyl s Leonem, docela bych ho bral. A rozhodně radši, než ty zabedněný pitomý četníky...“

Anitta neřekla nic. Jenom se usmívala.

Plyšovej medvěd

Doktor Merciér vyčkal, až Pierre Chartiér odejde do města, pak se zeptal Simone: „Jestlipak umíš zacházet s plachetnicí?“

„Jasně že jo, jsem holka od moře! Ty nějakou máš?“

„Chtěl jsem nějakou koupit. A rád bych, abys mi při tom pomohla. Ale pojedeme autobusem...“

„Proč ji nechceš koupit tady?“

„Jen tak. Radši to zkusíme někde ve větším městě...“

Takže se Simone hezky oblékla a vyrazili do Brestu. Dle Simone bylo slušné oblečení rifle a tričko, k tomu jakási velmi orvaná bunda, ale na plachtění to bylo akorát. V autobuse Simone dílem podřimovala a dílem se vztekala, že se jede pomalu.

„Umíš anglicky?“ ptal se doktor Merciér.

„Trochu. A proč?“

„Jen tak. Jmenuji se Stuart Hamilton a ty jsi moje přítelkyně. Nepředstavuj se, ani mě nijak neoslovuj.“

„Stuart Hamilton? Co je to za blbost?“ Simone zaváhala, ale potom jí něco blesklo hlavou. A už mlčela.

Pan Stuart Hamilton navštívil obchodní dům, který stál blízko přístavu a prodával i sportovní potřeby. Když začal mluvit anglicky, přišel k němu sám majitel, který tuto řeč ovládal, a vysvětloval mu přednosti všech možných typů sportovních lodí. Simone koukala oběma přes rameno, chytala jednotlivá slovíčka a snažila se pochopit, o čem je řeč. Nakonec se domluvili a všichni tři se vydali do přístavu, prohlédnout si žádanou loď.

Simone čekala nějakou malou plachetnici, ale to, k čemu zamířili, byla dvoustěžňová jachta s pomocným motorem, která unesla deset, v případě potřeby i patnáct lidí. Mělo to spoustu plachet a muselo to stát pěkné peníze, ale to pana Hamiltona zřejmě nezajímalo. Naopak, prohlížel jachtu do všech podrobností, nechal si vysvětlit systém ovládání plachet a dokonce vlezl i do podpalubí, aby se ujistil, že je v pořádku motor. Simone, kterou několikrát požádal lámanou francouzštinou o radu a pomoc, jej ujistila, že krásnější jachtu nikdy neviděla.

A tak nakonec pan Hamilton zaplatil. Směnkou na švýcarskou Obchodní banku v Curychu, kterou podepsal jménem Hamilton. A taky předložil svůj americký pas, jehož číslo a základní údaje si pan ředitel obchodního domu opsal. Pak se zdvořile rozloučili, a doktor Merciér se Simone osaměli na svojí jachtě.

„Já zírám a nevěřím vlastním očím,“ řekla Simone. „Tak ty nejsi doktor Merciér, ale nějaký milionář Hamilton!“

„Jsem obojí stejně.“

„Kdybych tě neznala, klidně bych řekla, že ten americkej pas je úplně pravej!“

„Je pravej.“ podal jí pas, aby si ho mohla prohlédnout.

„To je divný... a můžeš mi ukázat i ten švýcarskej?“

Smál se, když jí ho dával. Simone je srovnávala - byl to stejný člověk, a oba pasy nesly známky používání a cestovní razítka z několika zemí. Nakonec to vzdala.

„Oba jsou pravý,“ řekla rezignovaně. „Tak mi ale řekni, kdo ty vlastně doopravdy jsi! Hamilton nebo Merciér?“

Pan Hamilton nebo Merciér rozhodil rukama. „Jak ti to mám říct? Budeš si zkrátka muset vybrat...“

Simone už našla ztracený klid. „Jak ti mám uvěřit, že jsi vůbec někdo z nich? Co když máš ještě třetí pas na docela jiné jméno?“

„Nemám. Ale kdyby bylo zapotřebí, mohu ho mít.“

Chvíli na něj mlčky a zuřivě zírala. „To znamená, že všechno, co jsi mi o sobě napovídal, nebyla pravda?“

„Většina ano. Přesněji řečeno, od jisté doby ti říkám co nejvíc pravdu. V případě, že ti ji nemohu říct, radši mlčím.“

„Jediná skutečně důležitá věc je to o tvém princi. To je pravda?“

„Ano. Je to můj princ, a já jsem tady, abych ho chránil.“

„A při té příležitosti si koupíš luxusní jachtu.“

„Došel jsem k názoru, že jí bude zapotřebí. A musí to být loď, na jaké je možné se pustit na širé moře. Ostatně, musíme ještě zajistit příslušné zásoby...“

„Počkej... ta jachta je taky pro něho?“

„Může se stát, že bude muset urychleně zmizet. Připravíme mu ji. Když ji nebude potřebovat, tím lépe.“

„Děje se něco nebezpečného?“

„Ještě ne. Ale tuším nepříjemnosti. A jsem placen za to, abych jim předcházel, pokud to jde.“

Simone to pochopila. Vydali se do města nakoupit zásoby a různé další věci, které se dle doktorova názoru mohly při plavbě hodit. Do přístavu jim s tím musel pomoci poslíček z obchodu.

Simone zjistila, že doktor se v plachtařství nevyzná ani za mák. Kdyby ona sama nechtěla natáhnout aspoň nějakou plachtu, jel by celou cestu na motor a podle pobřeží, pro ostudu všem plachtařům. Zato si kolem hlavy uvázal šátek, takže vypadal jako pirát.

„Stejně jsem nevěděla, že máš tolik peněz!“

„Zatím jsem je vzal z konta na nepředvídané účely. Doma mě čeká tvrdý boj, až je budu chtít zpátky. Možná budu muset pár let počkat, než mi je princ vrátí...“

„Kolik ty máš ve skutečnosti peněz?“

„Pár tisíc dolarů na soukromém kontě.“

„A při tom ovládáš milióny?“

„Služba je služba...“ povzdychl si a začal se smát.

Ve stejnou dobu byli na moři také kluci z Cádizu - Juan, Paco a Cvrček spolu s majitelem lodi Hasanem. Blížili se už k Lisabonu, a Hasan pořád nevycházel z údivu.

Především ho překvapilo, jak se samozřejmě ujali jeho lodi. Hlavně Juan a malý Cvrček ji uměli perfektně ovládat - Paco byl na tom hůř, teprve se to učil. Další překvapení bylo, že hned, jak se ocitli mimo přístav, se svlékli - Juan s Cvrčkem měli po těle podivné tetování ze spousty symbolů. Paco je neměl a jeho pleť připadala Hasanovi bledší než u ostatních.

„Paco je místní,“ vysvětlil Juan. „Je to náš kamarád a chce jít s námi, tak jsme ho vzali. Nevadí, zvykne si...“

„A proč máte to tetování?“

„To se u nás dělá každýmu. Je to paráda a taky to oznamuje, kdo je ten dotyčnej a co všechno zažil. Některý kluci toho mají daleko víc... To podle zásluh...“

„Mohl bych mít něco takového i já?“

„Mohl. Jenže bysme nejdřív museli najít někoho, kdo umí tetovat. A kdo zná význam znaků. Já to například neumím...“

Hasan se tedy aspoň svlékl a chodil nahý jako oni. Dost se mu to líbilo - vůbec se mu všechno líbilo.

Když se přiblížili k Lisabonu, začali se oblékat a chystali se k zakotvení. Hasan přihlížel, jak si Juan pečlivě načesává dlouhé vlasy, a pak si přes ně váže pestrobarevnou čelenku. Taky košile, kterou si bral, byla vyšívaná všelijakými ornamenty a zdobená třásněmi po švech.

„Jdeme mezi lidi, musíme reprezentovat. Vem si taky něco extra!“

„A co by to mělo být?“

„Viděl jsem v kajutě takový šátek, co nosí Palestinci.“

„Kefíji?“

„Jo. Jestli to umíš, tak si ji uvaž.“

„Budu vypadat jako nějaký šejk!“

„Jsi přece šejk! Tak ať je to vidět.“

Hasan si uvázal kefíji a za opasek zasunul pochvu s křivákem z Jemenu, který patřil jeho otci. I ostatní kluci se vystrojili, jak nejlíp uměli, a když přistáli, vyrazili společně do města.

„Kde najdem ty tvoje kamarády?“ ptal se Hasan.

„To nevím, nikdy jsem tu nebyl. Ale najdeme je...“

Měl pravdu - po cestě přístavem se Juan najednou podíval na kluka, který postával opřen o palmu a těšil se ze stínu - pohnul prsty a něco jimi ukázal, kluk odpověděl stejně a vzápětí přiběhl. Vyměnili si několik slov a ten kluk zase odklusal.

„Čekají nás. Za chvíli jsou tady.“ přeložil Juan.

„Kolik jich je?“

„Vidíš, na to jsem se neptal. Ale uvidíme...“

Bloumali přístavní čtvrtí - za chvíli se objevil kluk, se kterým mluvili, a za ním čtyři další. Všichni měli těžké tlumoky, někteří vyřazené vojenské, jiní dokonce rukodělné. Tři byli běloši, čtvrtý černý jako bota - ten vedl navíc na řemeni psa neurčité rasy s velkými bílými zuby a zavilým výrazem v obličeji.

Juan jim šel nadšeně vstříc - na Hasana chvíli zapomněli. Zato on mohl vidět, jak si všichni obřadně podávali ruce, zvláštním způsobem se zalomením palce, někteří se dokonce navzájem představovali. Zřejmě se neznali a patřili k sobě jen prostřednictvím kamarádů. Potom Juan představil Hasana a vysvětlil, že je majitel lodi, kterou se pojede. To vyvolalo jejich nadšení a kdo uměli, Hasanovi arabsky děkovali.

Hasan váhal - především se mu nezdál černoch, taky ten pes mu připadal zvláštní. Ale všichni psa hladili a mluvili s ním tak přívětivě, že se Hasan až divil. V arabském světě nemá pes velkou cenu, není-li speciálně vycvičen. Jak se zdálo, tenhle byl.

Zato se Hasanovi zamlouval chlapec jménem Sebastiano, který tu skupinu vedl. Byl ze všech největší, měl dlouhé světlé vlasy a zelenou košili vojenského střihu s jakýmisi odznaky. Když pohnul hlavou, zdálo se Hasanovi, že má v uchu náušnici - a když se opatrně zeptal Juana, Sebastiano to slyšel a ukázal mu ji.

„To není nic zvláštního,“ smál se Juan. „Všichni máme propíchnuté uši, ale v Evropě nic nenosíme...“

„A takové tetování mají taky všichni?“

Sebastiano si rozepjal košili. Při tom si Hasan všiml křížku s černou lilií, kterou nosil na krku.

„Jsem voják Černé lilie. To je zasvěcovací kříž...“

„A jsou tady i kluci, kteří k lilii nepatří?“

„Jasně,“ Sebastiano kývl na ty, co vypadali přece jen poněkud nesví. „To ještě po cestě něco posbíráme! Takhle bysme byli slabá smečka...“

„Potřebujem ještě někoho?“ ptal se Juan.

„Kim vzkázal, abysme sebrali, co se dá. Vypadá to, že budeme potřebovat co nejvíc kamarádů... začíná se to přiostřovat.“

„Myslíš, že se něco semele?“

Sebastiano vytáhl ze své usárny mačetu na sekání cukrové třtiny. „Myslíš, že jsme se s tímhle učili zacházet pro parádu?“

Řekli si to arabsky, takže Hasan rozuměl. Oči mu zaplály.

„Počítejte se mnou!“

„To buď bez starosti!“ rozesmál se Sebastiano.

Odnesli si věci na loď; Juan, Sebastiano a černoch zase odešli, ostatní zůstali. Nově příchozí se zařídili jako doma; svlékli se co nejvíc, málem si sundali i plavky, ačkoliv byli ještě ve městě. Cvrček se dal do diskuse s jedním z kluků, který měl kromě tetování na prsou ještě jakousi kresbu - a přesvědčil ho, aby vytáhl z batohu lahvičku barvy a sadu štětečků.

„Tetování neumí, ale pomalovat se můžem. Jdeme do války, ne?“

Vzal štětce, sedl si před zrcadlo a začal si malovat na paže jakési černé pruhy. Hasan nejdřív nechápal, ale pak mu došlo, že je to obdoba pruhů tygra.

„Za starých časů, když naši chodili do boje, tak se pomalovávali jako tygři,“ vysvětlil Cvrček. „Není to paráda?“

„Je. Ale stejně, vykoupeš se a zase ti to zmizí!“

„Tohle? Za měsíc, dřív ne! Naše barvy jsou kvalitní, jen se podívej!“ Rozběhl se, skočil do vody a zaplaval si ve špinavé vodě přístavu. Ale dokázal, že se pruhy nesmyjí.

Juan a jeho kamarádi se vrátili hodně nakvap a přivedli s sebou ještě dva další kluky, tentokrát vyhlížející jako z divokých vajec. A Juan hned svolával mužstvo.

„Vyjíždíme, a hned, žádný zdržování!“

„Proč, co se děje?“ ptal se Hasan.

„Já ti to potom vysvětlím!“

Jachta opustila nakvap přístav a zamířila na širé moře. Sebastiano kontroloval, zda je někdo nehoní; dva cizí kluci seděli na palubě, neříkali ani nedělali nic. Pes přišel blíž, očichal je a zas odešel.

Teprve když kolem nich nebylo vidět nic než vodu, přišel Juan a Sebastiano. Černoch tu byl taky a překládal Hasanovi. To, že uměl arabsky, ho s Hasanem trochu smířilo - a taky svaly, které černý chlapec měl a se kterými se Hasan nemohl rovnat.

Mluvil Sebastiano: „Jsem jedním z náčelníků smečky, která má tu čest vás hostit. Předem vás upozorňuji, že všechno, co jste až dosud prožili, nás zajímá jen jako příběh z minulosti, a nebudeme z toho vyvozovat nic pro budoucnost. Také vám musím říct, že se nebudeme starat, jsou-li jména, která nám řeknete, pravá nebo ne. Pokud ale chcete, můžete nám o sobě říct, co uznáte za vhodné.“

Kluci se po sobě podívali. Pak ten starší řekl:

„Jmenuji se Pedro. Vyrostl jsem v sirotčinci. Nelíbilo se mi tam, tak jsem utekl. Naučil jsem se krást lidem věci z kapes. Párkrát mě chytili, ale nic mi nedokázali. Teď musím pracovat pro partu starších kluků, kteří mi dělají zeď.“

„To byli ti, co se se mnou hádali?“ ptal se Juan.

Pedro se trochu usmál. „Hádali...?“ řekl nejistě.

„Když chceš, tak kterým jsem rozbil hubu.“

„To už spíš. Nechtěli mě pustit. Jsem šikovný. Taky umím vylézt do okna a otevřít dveře zevnitř. Vylomit zámek... a další věci.“

„Dobře. Jestli si to zasloužíš, pomůžeme ti. Najdeme ti práci, která ti půjde líp než tohle.“

„Děkuju. Chtěl jsem... když jsem tě viděl a pochopil, co jsi zač, byl jsem rád. Proto jsem tě požádal o pomoc.“

To už Hasan nevydržel. Zeptal se šeptem, co se stalo.

„Nic,“ černoch se jenom usmíval. „Viděl Sebastiana a zeptal se ho, jestli by mu pomohl...“

„On věděl, že sháníte lidi?“

„Někdy pomáháme lidem. A Sebastiano vypadá jako náš člověk...“

Teď vypadal obzvlášť, protože se svlékl a jeho šlachovité svalnaté tělo s rituálním tetováním jasně ukazovalo, odkud je.

Nyní vyzval druhého kluka.

„José je můj kamarád.“ vysvětlil Pedro.

„Já vím. Ale ať řekne sám, co je zač.“

Chlapec José měl hezkou, i když trochu vystrašenou tvář, dlouhé vlasy a plachý pohled. Teď, když musel promluvit, se nejdřív obezřetně rozhlédl: „Já... pracoval jsem jako... jako holka...“

Juan a Sebastiano se na okamžik po sobě podívali. Cvrček, který nemohl u ničeho chybět, se ale zeptal:

„Jako jaká holka? Na co potřebujou holku?“

„Jsou chlapi, co jsou na chlapečky. Já jsem si tím vydělával. Ale pak jsem poznal Pedra, ten mě chránil. Můj šéf vyhrožoval, že mi pořeže břitvou ksicht... to už bych si pak nic nevydělal... takže...“

Juan a Sebastiano se po sobě opět podívali. Pak Juan řekl:

„Zapomeneme na to a nebudeme ti to připomínat. Máš stejnou šanci jako Pedro - jakou cestu si vybereš, takovou budeš chodit. Náš princ rozhodne, co s vámi bude...“

„Všechno, jenom se nechceme vrátit do Lisabonu,“ vysvětlil Pedro. „Kdyby nás dostali...“

„Jestli se vrátíte někdy do Lisabonu, můžete si to s těmi chlapy vyřídit, jako jsme to udělali my.“ řekl Juan.

„Naučíte nás bojovat?“ José poprvé zvedl oči a usmál se.

„Naučíme vás karate. Ale netěš se, protože to bude zabíračka. Všichni dostanete školení, že budete potit krev...“

„Já taky?“ ptal se Hasan šeptem.

„Ty obzvlášť. Nemysli si, že když máš naftový vrty, nemusíš se sám umět bránit...“

„A co za to budete chtít? Instruktoři karate berou pěkný prachy!“

„My cvičíme zadarmo. Ale neboj se, něco chtít budem...“

Hasan se pokusil chvíli uvažovat. „Naftu?“

Arminští kluci se rozesmáli. „Naftu máme. A i kdyby, to je záležitost budoucnosti. Zatím potřebujeme tu tvoji jachtu, abychom se tam dostali. A možná taky odtamtud.“

„Nemysli si, že je to jen tak,“ dodal Sebastiano. „Možná budeme muset utíkat. A možná dokonce přes moře. Troufal by sis doplout třeba... do Maroka? Nebo do Ghany?“

„Sám... bez lodníka?“ Hasan zaváhal.

„S námi.“

„No... s vámi jo. Ale... bude to fakt nezbytný?“

„To nikdo nemůžeme vědět. Ale musíme být připravený na všecko, za všech okolností...“

Jeden z kluků přišel blíž a řekl něco arminsky. Juan se jen zasmál: „Jo, taky buď připravenej, že se musíme zastavit v Santanderu. Je to v Biskajským zálivu a čekají tam prý na nás ještě nějací kamarádi...“

„Dobře,“ Hasan pokrčil rameny. „Jen tak pro zajímavost, kolik vás bude dohromady?“

„To nikdo neví - kolik se sejde.“

„Ani váš velitel to neví?“

„Ten? Jenom to spustil, a kde se s ním sejdem, to zatím nevíme. Jmenuje se Kim a je z Paříže. Ale co dělá teď, to ví jenom Bůh...“

Jestli se Bůh dobře díval, mohl vidět Kima a jeho dva kamarády, jak vystupují z autobusu v Troissy-sur-Mére. Vylezli, složili své ruksaky na hromadu a rozhlíželi se okolo sebe.

„Tak jsme šťastně tady,“ řekl chlapec, kterému říkali Dinky a byl synem šoféra arminského velvyslanectví.

„Hrozná díra,“ řekl druhý, který se jmenoval Claude a byl synem státního návladního, proslulého tvrdými rozsudky proti výtržníkům. O svém synovi se tento pán domníval, že se nachází v prázdninovém táboře pro dobře vychované děti.

„Je to tu pěkný,“ řekl Kim, který nikdy neztrácel optimismus. „Teď jenom zjistit, kde je náš kamarád...“

„To snad budou vědět místní lidi, ne?“ ptal se Claude.

„Těžko. Těm se asi nechlubí...“

Vzali si bágly a bloumali po městě. Nikdo si jich moc nevšímal, takových tu viděli spoustu. Nakonec Kim rozhodl, že nejdřív se zajistí ubytování.

Bruno byl německý student. Přijel do Troissy společně s kamarádem Gerhardem a dívkami Inge a Lotte. Inge byla dle vlastního názoru malířka a milovala divoké pobřeží Bretaně, ostatním třem to bylo jedno. V současné době se Bruno procházel otráveně po nábřeží a přemýšlel, jestli se na to nemá vykašlat a zapadnout do nejbližší hospody.

Tři kluci, kteří mu vstoupili do cesty, v něm nevyvolali větší zájem než jiná překážka v cestě. Ale jeden z nich si ho pozorně prohlédl a řekl:

„Ty vypadáš jako Němec!“

„To bude asi tím, že jsem Němec. Ale ty na Němce nevypadáš, asi taky nebudeš.“

„To je v pořádku. Mohl bys nám pomoci?“

Bruno zaváhal. Vypadali docela normálně. Až na to, že se Kim choval poněkud rázněji, než je mezi dětmi zvykem.

„Přijde na to, s čím.“

„Potřebujeme zajistit prázdninový tábor. Prohlídl jsem si plánek města a je tam takovej camping na kraji, kterej není moc nóbl. Mohl bys nám tam zajistit noclehy?“

„Proč já?“

„Jseš dospělej. Vypadáš jako vedoucí prázdninovýho tábora.“

Bruno váhal a pozoroval Kimovy oči. „Proč zrovna já?“

„Nemáme nikoho jinýho po ruce.“

„Je v tom nějaká levota?“

„Je v tom nějaká levota.“

„A když se něco stane, bude to na mně?“

„Bude lepší, když hned potom zmizíš. Kdyby něco, tak ti někdo ukradl pas. Dám ti za něj dvě stě franků.“

Bruno polkl naprázdno. „Chlapče, z toho kouká tak veliká levota, že si mě přivezou jako svědka, když to praskne.“

„Když bude nejhůř, podplatím taky správce, aby tě nepoznal.“

Bruno ještě chvíli váhal. Pak řekl: „Kolik vás bude?“

„Pro začátek čtyřicet. Deset stanů po čtyřech...“

„Dobře, zajistím to. Ale potřeboval bych nějaký doklad, že jsem skutečně váš vedoucí...“

Kim kývl hlavou. Z telete vytáhl složku na spisy a z ní strojem psanou objednávku s dost nezřetelným razítkem. Podle pasu doplnil Brunovo jméno jako vedoucího a dal mu ten papír. Bruno pokrčil rameny, protože francouzsky moc neuměl, ale souhlasil.

Camping se nacházel v bezprostřední blízkosti přístavu, a nevynikal žádnou komfortní pláží; byla to jen úzká nudle, končící na jedné straně skalisky a hlubokou proláklinou, na druhé straně začátkem betonového mola. Správce byl starý, neoholený a poněkud podnapilý, ale když se dozvěděl, že sem má namířeno celý tábor, hned oživl a potěšilo ho to. Formality vyřídil velmi rychle, dokonce koktal německy - Kim mu pomohl tím, že tlumočil, kde bylo zapotřebí. Dinky zatím prohlédl pláž a dokonce se potopil i do hloubky u skalisek - přišel velmi spokojený.

„Bude se tu moct přistát... kdybysme sehnali loď.“

„Dá se tady vypůjčit loď na plachtění?“ ptal se Kim.

„Jasně, že jo... tam dál je půjčovna loděk...“

„A mají tam i nějaké plachetnice?“

„Na to, co umíš ty, určitě budeme mít lodí dost...“

Kim se tiše smál a i dědkovi to přišlo k smíchu. Přijal od Kima zálohu a ani se nedivil, že neplatí Bruno. Pak si kluci vytyčili plochu pro tábor a hned začali stavět stan. Bruno očumoval.

„Povídejte mi, co se bude dít!“ řekl, když skončili.

Kim se zasmušil. „Když ti to řeknu, budeš z toho mít jenom nepříjemnosti. Budeš vědět víc, než se sluší a patří.“

„To je mi fuk.“

„Dobře. Je tady jeden kamarád a vede nějaký spor s lidmi okolo. My se domníváme, že dojde k boji. A chceme mu v tom boji pomoci.“

Bruno uchopil jeho rozepjatou košili a stáhl mu ji přes rameno. Pak přejel rukou tetování na jeho paži.

„Kdyby mi to řekl někdo jinej, tak bych se smál!“

„Smích je zdravej,“ řekl Kim. „Klidně se směj. Ty jo.“

„Dělám medicínu v Heidelbergu. Nepotřebujete doktora?“

„My jsme taky doktoři.“

„A člověka jako já nepotřebujete?“

„Nejseš na to trochu starej?“

„Je mi třiadvacet. Zdám se ti tak moc starej?“

„Nejde o léta, ale o to, jestli nemáš třeba zábrany.“

„Měl jsem, když jsem ti pomohl?“

Kim k němu chtěl natáhnout ruku, ale pak se zarazil. „Jsi tady sám, nebo s někým?“

„Plus jeden kamarád a dvě holky.“

„Mluvíš jen za sebe nebo i za ně?“

„Jestli to, co se bude dít, bude zajímavý, tak i za ně.“

„Zajímavý to bude. Ale možná půjde i o krk.“

„Tak s náma počítej.“

Kim mu podal ruku. Se zalomením palců. Ostatní dva to udělali po něm a řekli i svoje jména. Pak řekl Kim:

„Zatím jdi k těm svým kámošům a řekni jim, co a jak. Zůstaňte zatím, kde jste, třeba to tak bude lepší. Jsi starší, ale myslím, že bys mohl udělat, co ti radím...“

„Jsem pro, náčelníku.“

„Tak ahoj. Až se sejdou kamarádi, pošlu pro tebe...“

Bruno vyšel z tábora a zamířil do města. Kamarádi už se po něm sháněli - hned zčerstva jim vyklopil, co se děje.

„Zvláštní,“ řekla Inge. „Už jsem chtěla odjet, ale tohle...“

„Třeba se něco strhne!“ vycenil zuby Gerhard.

„Mám nápad,“ řekla Lotte. „Jděte zatím do hospody, já tam za váma přijdu. Teď musím nejdřív zaběhnout na poštu...“

„Co chceš dělat?“

„Mám kamaráda Lothara, je to novinář. Třeba by ho to zajímalo!“

„Novinář? Je dobrej?“

„Jasně! Vylili ho ze Spiegelu za seriál o demonstracích proti vybíjení velryb. Teď dělá hlavně pro nezávislej tisk...“

„K jaký patří straně?“

„Zelenej, jako my.“

„Tak ho zavolej. My ti zatím objednáme pivo.“

Kim s kamarády procházeli městem a Kim si tiše hvízdal. Ostatní dva se rozhlíželi, a moc se jim to tu nezdálo.

„Není vidět nikde žádný kluky,“ řekl Claude. „Jenom takový turistický, s rodičema...“

„Možná, že jsou někde s ním...“ pokrčil Kim rameny.

„Že by to už začalo? A bez nás?“

„Hele!“ ukázal Dinky na četnickou stanici. Vybíhali z ní strážníci, nasazovali si čepice a nasedali do džípu, který se vzápětí rozjel, dost divoce.

„Potíže,“ řekl Kim spokojeně. „Možná se něco dozvěděli a teď se shánějí, kdo to zavinil.“

„Myslíš, že jdou po něm?“

„Já nikdy nemyslím. Myšlení bolí.“

Pokračovali v cestě a rozhlíželi se. Claude řekl:

„Támhle vidím nějakýho kluka. Ale je divnej...“

„Vypadá jako plyšovej medvěd.“ soudil Dinky.

„Nevadí. Pohovoříme.“ rozhodl Kim.

Chlapec byl oblečen do manšestrového oblečku hnědé barvy, dost parádního na místní zvyklosti. Vlasy měl taky hnědé, téže barvy jako jeho obleček, a načesané do ofiny. Když spatřil tři cizí kluky o hlavu větší, plaše zamžoural očima za silnými brýlemi.

„Ahoj,“ řekl mu Kim. „Ty jsi zdejší nebo turista?“

„Ahoj,“ řekl chlapec. „Zdejší... Proč?“

„Pojď bokem a hodíme řeč! Neboj se nás, my ti nic neuděláme!“

Chlapec si ho prohlížel. Svalnaté nohy v džínsách, bílé tenisky, khaki košile s pestrými nášivkami, šátek na krku. Křížek s černou lilií, prosvítající pod šátkem. Pravé zápěstí chráněné koženým chráničem, na levé ruce kromě hodinek řetízek s nějakou ozdůbkou. Na spodním rtu zarostlý šrám. V levém uchu stopa po propíchnutí. Tmavé pozorné oči. Vlasy delší než se sluší, sčesané dozadu.

„Já se nebojím.“ řekl.

Prošli nějakou uličkou a sedli si v parčíku na lavičku. Dinky se na ni nevešel, sedl si na zem se zkříženýma nohama.

„Patříš k místní partě?“ ptal se Kim.

„Ne, nepatřím. Myslíš k partě Leona Devarta?“

„Jo, toho. Ale víš o něm?“

„Podle toho, co.“

„Hledáme jednoho kamaráda.“

„Toho cizince, co vytáhl Leona z pasťáku?“

„Přesně. Copak o něm víš?“

„Je to váš princ. Enkra Weston.“

Armini na chvíli zaváhali. Nebyli zvyklí mluvit tak otevřeně o věcech, které považovali za tajné.

„Ty víš, kdo jsme?“ zeptal se Claude.

Chlapec se zarazil, ale Kim na něj spiklenecky zamrkal.

„Voko není blbec - voko vidí! Žejo?“

„Jasně.“ řekl chlapec a uklidnil se.

„Tak co víš o Enkrovi?“

„Přišel a vytáhl Leona z díry. Teď vede válku - asi s bandou Michella Lavaleta z tý vesnice za kopcem.“

„To se o něm ví všeobecně, nebo to víš jenom ty?“

„Nikdo ještě nic neví. Ale pátrají po něm. Je tady jeden inspektor z Paříže. A taky jeden moc divnej chlapík...“

Kim kroutil hlavou, ale Dinkymu se to přestalo líbit.

„Poslechni, Méďo Béďo, ty toho víš nějak moc! K partě nepatříš, a Enkra jistě nerozkecával svý záležitosti po celým okolí. Tak jak je možný, že toho víš tolik?“

„Když se někdo moc chce něco dozvědět, tak se to taky dozví.“

„A co když bychom my chtěli taky něco vědět?“

„Přijde na to, co.“

„Co měl Enkra s těmi americkými vojáky?“

„O tom vím jenom to, co píšou noviny. Nemůžu se na ně nějak dostat. Ale možná, že už to budou vědět...“

„Dostat? Jak dostat se na ně?“

„Napíchnout jim telefon. Říká se tomu tak, ne?“

Dinky a Claude usoudili, že ten kluk si z nich dělá blázny. Kim byl mnohem uvážlivější. „Seš nějak dobrej, kamaráde. Skutečně umíš napíchnout cizí telefon a něco se dozvědět?“

„Teď to jde, všude je elektronika. Stačí znát kódy.“

„A ty je znáš?“

Chlapec se rozhlédl, dost opatrně. „Táta není doma. Pojďte na chvíli k nám, ale musíme zadem, aby nás někdo neviděl. Mám zakázaný vodit k sobě cizí lidi.“

To jim bylo k smíchu; ale šli, prošli úzkou uličkou k zahradní brance, kterou si otevřel tajným klíčem a vpustil je dovnitř. Zahradou prošli k zadnímu traktu pohledné vily a hostitel je vedl nahoru.

„Kluci, prosím vás... nedělat hluk a nezanechávat nikde žádný stopy! Táta by mě seřezal...“ prosil je.

„Ty se nějak moc bojíš toho svýho táty! To ostatní kluci taky musejí dodržovat tyhle bezpečnostní opatření?“

„Sem nikdo nechodí. A já se nesmím se žádným z těch kluků kamarádit. Táta má strach, abych se nezkazil.“

„Moudrý člověk, má pravdu. Kdepak je?“

„Odjeli i s maminkou do Brestu na nákupy. Vrátí se až večer, ale to už musíte zmizet...“

„Buď bez starosti, nezdržíme se...“

Vešli do jeho pokoje a chlapec pečlivě zavřel dveře. Na oknech byly spuštěné záclony a v pokoji bylo dost dusno. Po třech stranách stály vysoké almary plné knih, na těch knihovnách plyšová zvířata. Jednoduché lůžko a stolek s jednou židlí. A potom hranatá krabice domácího computeru s obrazovkou, klávesnicí a nějakým dalším zařízením, a zásobník na diskety.

„Páni!“ vydechl Claude. „Tohle chci od táty dostat, a on se pořád brání! To je Toshiba, ne? Fajnová věcička, takovej počítač! Umí nějaký elektronický hry?“

„Ten umí i lepší věci...“

„Třeba F-l5? V tý jsem už plukovníkem...“

Chlapec se zasmál a zapjal počítač. Hbitými prsty navolil program a na obrazovce se objevila krajina v Perském zálivu, nad níž hráč přelétal coby pilot stíhačky F-15 a odstřeloval nepřátelská letadla a pozemní cíle. Claude se k tomu okamžitě hrnul.

„Malinko jsem šáhl do programu,“ řekl chlapec. „Můžu si tam hodit neomezený množství střeliva. Když mi dojdou rakety, tak je tam naházím a můžu zlikvidovat jedním letadlem třeba celou střední Evropu...“

„Poslechni, a to ten tvůj táta, když je na tebe tak přísnej, ti koupil takovej počítač?“

„Táta říká, že je lepší se vzdělávat než někde lítat. Když jsem chtěl jít za klukama, dal mi nějakou knížku. Všechny jsem přečetl. I odborný věci. Potom slyšel, že prej se počítačovejma hrama bystří mozek, tak mi koupil tohleto. Tak si s tím hraju.“

„A máš docela dobrý znalosti.“

„Hodně čtu knížky.“ pokrčil chlapec rameny.

Claude to bohužel se svojí stíhačkou napálil do skály, čímž pro tentokrát skončil. „Hele, Béďo, a co umíš ještě?“

„Tak třeba... ty jsi Francouz, že? Jak se jmenuješ?“

„Claude Chebron. Proč?“

Béďa vytáhl ohmataný zápisník, našel si v něm nějaké kódy a začal je vyklepávat na obrazovce. Objevily se písmena a čísla, ze kterých rozuměli jen jménu Claude Chebron - v krabici vzadu za počítačem to začalo blikat, pípat a chrčet. Chlapec vzal dětský telefon, kterým se dalo volat tak sotva z pokoje do kuchyně, zapjal do něho vývod z té krabice a vytáčel nějaká čísla.

„To chceš říct, že se tímhle někam dovoláš?“

„Dovolám. Támhleto je modem, kterým se dostanu do sítě...“

„A kam to voláš?“

„Do ústřední evidence v Paříži. Mají tam skvělý IBM 370, to je sálový počítač. Tam jsem se zapotil, musel jsem udělat z osobního počítače vzdálený terminál, pak už to šlo...“

Na obrazovce se objevila řada čísel, a pak text:

„CHEBRON CLAUDE RENIÉR, nar. 28. 2. 1937, místo narození Chamonix. Zástupce vrchního prokurátora v Paříži...“

„To je o tátovi!“ řekl Claude překvapeně.

„Proto, že tebe počítač ještě nezná.“ vysvětlil Béďa.

Počítač vyklepával dál životopisné údaje - o manželství, rodinných poměrech manželky, pak se zmínil i o narození Clauda a jeho sestry Geneviéve. Skončil údaji o majetkových poměrech pana Chebrona a udělal značku pro konec. Béďa Claudovi pro radost nechal ještě údaje vytisknout tiskárnou. Pak vymazal všechny údaje a zrušil spojení.

„Tak co - jaký jsou moje hry?“ ptal se.

„Mazaný! Hele, umíš ještě něco s tím telefonem?“

„Jistě. Koho chcete?“

„A to můžeš každýho? I třeba... policii?“

„Jasně. Od četníků mám, co vypátrali v tý polepšovně.“

„Měli teď nějakej poplach. Můžeš zjistit, co a jak?“

Béďa chvíli manipuloval s počítačem a se svým zázračným telefonem. Dokonce ho přepnul na tranzistorák, aby slyšeli.

„Vážně, jak ti říkám,“ vykládal někdo v telefonu. „Ten mizera zmlátil a potupil dva naše chlapy! Šéf tam jel se na to podívat! No jasně! Zatím ještě nic nevím, čekáme, až se vrátí. To víš, že ti řeknu, jen co budu vědět...“

Béďa se usmíval. „Zajímavý věci dělá ten váš princ!“

„Dostal se do sporu s místními četníky?“

„Vypadá to. Měli bejt opatrnější. Počkáme, až se vrátěj.“

„Jak to poznáš?“

„Tadyhle z okna vidím na jejich dvůr. Jak vyjede nebo přijede auto, vím to hned...“

„Jak to, že neobjevili ten tvůj odposlech?“

„Pošta je zařízená na automatiku. Může se seřídit tak, že pustí někoho třetího do linky, ale musíš znát kód. Je to italská mašina, Olivetti, docela ujde...“

„Kde bereš ty kódy?“

„Od jednoho kamaráda v Milwaukee v Americe. Můžu mu zavolat.“

„To bude pěkně mastnej účet...“

„Ne, vůbec ne. Já nic neplatím.“

„Ale táta, žejo? Neseřeže tě?“

„On to přece vůbec neví. Já nemám telefon, tak jak by mi pošta mohla něco účtovat?“

„Počkej... nemáš telefon? Jakto?“

„Tohle je připojený přímo na dráty, bez čísla. Táta samozřejmě má telefon, ale že jsem si tohle připojil, to neví, on se v krabici nevyzná. Já jsem si nechal vytáhnout schema...“

„Jak jsi na tohle přišel?“

„Poradil mi to jeden kamarád z Bruselu. Taky počítačový pirát.“

„Máš docela dobrý kamarády. Jen tak, pro nic za nic?“

„Seřídil jsem počítač bruselský banky, aby mu napsal na jeho konto každej měsíc okolo tisíce dolarů. Vlastně v drobnejch, bylo to něco kolem devíti set, ale to neva, žejo?“

„To je fantastický... a co ještě všecko dokážeš?“

„No... já moc ne. Ale hackeři z Ameriky se umějí připojit i na počítač ministerstva války. Jednou s ním hráli takovou hru a vymazali mu při tom půl paměti. To byl hukot!“

„Proboha... to jsou kluci jako ty?“

„Nevím... možná trochu starší. My nevíme, kolik je komu let, nikdy jsme se neviděli. Já znám jenom jednoho hackera, co mě tady učil s tím počítačem. Ten mi dal to číslo do Ameriky a já jsem tam zavolal. A ti mě to pak naučili...“

„A tvůj táta fakt nic neví?“

„Kdepak! Ten by mi dal...“

„Ani bych se mu nedivil. Poslouchej, dokázal bys napojit taky arminský počítače?“

„Kdybych na ně měl volačku, tak jo. Ale takhle na dálku to je moc složitý. Dokázal jsem se dostat do Kingtownský telefonní centrály a tím jsem skončil. Musel bych na to mít víc času, třeba někdy dopoledne, když táta není doma...“

„Copak ty nechodíš do školy?“

„Když mám nějakou práci, tak řeknu, že mě bolí hlava. Táta hned zavolá svýho doktora a ten mě nechá doma.“

Arminští kluci se tvářili poněkud nedůvěřivě.

„Seš borec. Ani se nedivím, že tě nenutěj chodit do školy, když máš samý jedničky, žejo...“

„No... já ale nemám samý jedničky! Vloni jsem málem propadl...“

„Proboha... a z čeho, že jsem tak smělej?“

„Z matematiky...“

Kluci se chytali za hlavu. „A to si hraješ s počítačem, jo? Co tomu říká ten tvůj přísnej táta?“

„Zlobil se. Proto mi zakázal chodit mezi kluky, abych se od nich nezkazil ještě víc.“

„Jeho péče je opravdu dojemná...“

Béďa vyhlédl z okna. „Četníci jedou!“ řekl a začal manipulovat se svým počítačem. Za pár okamžiků už propojil telefon.

„Dejte mi pana vrchního komisaře!“ zaburácel nějaký hlas. „Tady je vrchní strážmistr Grébe!“

Byl spojen téměř okamžitě a komisař se ptal, co se děje.

„Pane komisaři, já nemám slov!“ dusil se vrchní strážmistr. „Pamatujete se na ten případ Leona Devarta a toho... té cizí bandy, co ho unesla? Byl mezi nimi i dlouhovlasý kluk...“

„Já vím. Ten, co seřezal ty Američany. A co? Máte ho?“

„Dva moji lidé se pokusili ho zatknout. Zmlátil je, přivázal jejich pouty k nějakému kůlu a potom je ještě zesměšnil před všemi místními kluky. Uřezal jim knoflíky od uniforem, a jejich služební revolvery hodil do jezera...“

„Co jste to řekl?“ komisař začal tlumeně hučet. „Opakujte to!“

Grébe to opakoval, poněkud obšírněji.

„Vy chcete říct, že jeden kluk zbil dva vaše četníky? Že je dokázal přemoci a to docela sám?“

„Ano, pane vrchní komisaři. Zdá se, že...“

„Zdá se, že vaši lidé jsou trapní pitomci! Jaká je jejich sportovní průprava, když je zmlátí nějaký malý kluk!“

„Pane vrchní komisaři, víte přece, že ti čtyři Američané byli taky biti, a jsou to příslušníci...“

„Američané jsou Američané, my jsme Francouzi, pane! To je ostuda celého četnictva, a je to vaše vina, Grébe! Jak cvičíte svoje mužstvo, když nějaký malý kluk dokáže... To vám ještě přijde draho! Co jste s ním udělali?“

„On uprchl, pane.“

„Vy jste ho nedokázali pronásledovat? Vy jste ho nechali utéct? Člověče, k čemu tam vůbec jste?“

„Pane vrchní komisaři... než jsme se to dozvěděli, byli už ti kluci dávno pryč! Byl s ním i Devart a ten.... třetí, a spousta dalších! Rvali se ve staré pískovně, s nějakou jinou bandou... ti kluci nás upozornili, že četníci jsou tam uvázaní...“

„To je ostuda, Grébe! A bude ještě větší, jestli se to dozvědí novináři! A ten člověk z Paříže! Už o tom ví?“

„Ještě ne, pane. Volal jsem nejdříve vám...“

„Dobrá. Řekněte mu o tom. A zařiďte veškerá obvyklá opatření. Sledování všech cizích lidí ve městě, hlídky na ulicích, prohlídky a tak. To by bylo, abyste ho nedostali!“

„Už jsem to zařídil, pane. Ale při rychlosti jeho motorky a při jeho způsobech se obávám...“

„Pane, vy chcete říct, že ten klacek si může dělat ve vašem městě co je mu libo, a vy mu v tom nezabráníte? To se nestydíte?“

„Stydím se, pane vrchní komisaři. Ale dovoluji si poznamenat, že kdybyste před ním stál vy...“

„Vyprošuji si osobní invektivy, Grébe! A žádám, abyste udělali, co jen můžete! Přece musí být někdo, kdo o tom zatraceném spratkovi něco ví! Aspoň jeho jméno a totožnost, nebo vůbec něco! Třeba ti kluci...“

„Vyslechl jsem je. Nevědí nic...“

„Zatraceně... Grébe, řekněte to tomu Chartiérovi! A jak se něco dozvíte, hned mi to hlaste...“

Béďa stáhl zvuk na minimum. „Ten Chartiér je komisař, co bydlí u vdovy Fresnellové. A spolupracuje s ním jakýsi doktor ze Švýcarska. Jacques Merciér. Ale je to divný.“

„Co je na něm divnýho?“

„V záznamech švýcarský policie neexistuje žádný doktor Merciér.“

„Dobrý,“ vzdychl Claude. „Víš to jistě?“

„Počítač se nemýlí. Ledaže by... měl jiné jméno. Ale ten komisař viděl jeho pas, říkal to Grébemu.“

„Má francouzská policie možnost ověřit si totožnost doktora Merciéra ve Švýcarsku?“ ptal se Kim.

„Těžko... tedy, nevím. Ale proč by to dělali? Nic neprovedl...“

„Mohl bys zkusit archiv CIA.“ navrhl Kim.

„Na ty nemám zatím kód. Myslím, že ani Američani ho nemají, je moc dobře chráněný... Ale jistě pilně zkoušejí kombinace.“

„Jak se vůbec získávají takový kódy?“

„Dají se vypočítat - ale lepší je zjistit je od někoho, kdo je zná. Já se v tom ještě tolik nevyznám...“

„Dozvíme se, kdo je doktor Merciér,“ rozhodl Kim. „Tobě prozatím děkujeme. A ještě se s tebou spojíme.“

„Budu rád. Jenom je potřeba dát bacha na mýho tátu...“

„Jasně. Co vůbec dělá ten tvůj táta, že je tak opatrnej?“

„Starostu.“

„Cože... tvůj táta je starosta tohohle hnízda?“

„Nojo. Už několikátý období...“

Musel počkat, až se dost vychechtali. „A čím chceš bejt ty?“

„Nevím. Asi programátorem nebo systémovým analytikem. Ale to by mě asi taky nebavilo. Já vlastně ještě nepřišel na to, co by mě bavilo.“

„Dělej koordinátora jako my! Práce pestrá, každou chvíli možnost dostat přes hubu...“

Kluci se loučili, bylo pozdě. „Hele, najdeš nás v campingu u starýho přístavu. Vede to takovej starej vožrala... Vždycky tam bude někdo z nás jako operační. Kdyby něco, zavolej nám telefonem. Moje jméno ti neřeknu, ani bys mě pod ním nenašel. Ale kamarádi mi říkají Kim.“

„Já jsem Pasqual Labrieux. A moji kamarádi nemají možnost mi říkat nějak jinak, protože vůbec žádné kamarády nemám.“

„Už máš...“

Neklid

Enkra a jeho kamarádi se vrátili do své lesní skrýše. Po cestě dávali najevo nadšení nad skvělým vítězstvím v bitvě - ti, kteří se trochu báli četníků, se už uklidnili, a ti, kteří to předtím nepřiznávali, teď plánovali pochytání a likvidaci všech četníků ve městě a okolí.

Jean a Leon šli s Enkrou a chovali se důstojně, jak se na náčelníky vítězné smečky sluší.

„Michellovi kluci se teď asi drhnou,“ smál se Jean. „Jak dlouho jim vydrží ta černá barva, Enkro?“

„Moc dlouho ne. Jak se umyjí mýdlem, půjde to dolů.“

„Tvrdil jsi, že to vydrží měsíc!“

„Kecal jsem jim. To je nemůžu ani postrašit?“

„A máte barvu, která by opravdu vydržela?“

„Ovšem, že ano.“

„Černou, co máme na vlasech?“

„Jakou chceš. Umíme namíchat jakékoliv rostlinné barvivo...“

„A takovou zlatohnědou, jako máš barvu kůže?“

„To se dokonce dělá. Když se někdo vrátí z delšího pobytu ve světě a nechce, aby si ho lidi moc všímali, může se natřít. Než ta barva vybledne, se opálí a už to nepotřebuje.“

„A vážně by to šlo?“

Enkra se zasmál. „Co zas plánuješ? Nelíbí se ti barva tvojí pleti a chtěl bys být tmavší?“

„A ty bys to pro nás udělal? My bysme ti byli moc vděčný...“

„Takže ty a ještě někdo, jo? A že tě doma seřežou, to nic?“

„Až se vrátím domů! Zatím mě přece hledají, nevíš to?“

„Jeane, každou další vylomeninou si jenom zhoršuješ možnost se vrátit domů! Uvažuješ o tom, že to někdy taky skončí?“

Jean se podíval velice smutně. „Takže ne, jo?“

„Kdo chce kam, pomozme mu tam. Ale budu potřebovat nějaký věci..“

„To pojedem zas nakupovat někam tajně?“

„Ale ne, teď je to už jedno. Stejně už mě honí po celým kraji. Tak mi aspoň sežeň dva chytrý kluky, který doběhnou koupit do města, co jim napíšu...“

Jean hbitě vybral dva, kteří mu připadali dost inteligentní.

„A kdy by se to dalo udělat?“

„Třeba ještě dnes večer. Musím to nejdřív smíchat a uvařit...“

„Skvělý! Takže už budeme vypadat jako kluci u vás v Arminu, jo?“

„Až na ten účes...“

„Sakra, to je pech, že máme tak krátký vlasy... proč vůbec nás nechávají stříhat? Já už v životě nikdy k holičovi nepůjdu!“

„Půjdeš. Když chceš žít tady...“

„Já tady nechci zůstat!“

Oba umlkli. Enkra nechtěl jitřit jeho myšlenky, Jean si uvědomoval, že co řekl, není jen plácnutí do větru. Pak se k nim přidali další kluci a vyptávali se, co Enkra dál plánuje - tak došli na místo v dobré pohodě plné jiskřivého napětí.

Vykoupali se, chvíli se vyhřívali ve večerním slunci a čekali, až se vrátí kluci z města. Pak Enkra převzal požadované chemikálie, smíchal je v kotlíku a vařil. Kluci přinesli i štětku podobnou natěračské; jak tekutina bublala v kotlíku, mnozí se tlačili co nejblíž a odhadovali, jaký bude výsledek. Všichni byli napjatí, a když Enkra lhostejně prohlásil, že se to musí vařit nejmíň hodinu, považovali to málem za křivdu. Jenže Enkra si lehl, zavřel oči a klidně vyčkával.

Konečně se dočkali. První si vynutil právo vyzkoušet to na vlastní kůži Jean. A hned po něm Leon, který sice tak hysterické nadšení nejevil, ale o to víc to potřeboval. Kluci natírali jeden druhého, Enkra u toho vlastně nemusel být; usedl na skálu a zíral, jak slunce zapadá do moře. Křik a smích od kotlíku ani nevnímal - rukama si objímal kolena a zíral do dálky. Leon přišel blíž a usedl vedle něj.

„Co je ti? Připadáš mi nějaký divný...“

„Nic mi není. Proč?“

„To ti dochází, že ses dostal do války s četníky, žejo?“

„To mi dělá nejmenší starost.“

„Tak co teda?“

„Přemýšlím... o Michellovi a tak...“

„O tom buranovi? Prosímtě, co tě na něm může zajímat?“

„Proč si myslíš, že je... zabedněný?“

„Jako všichni Bretonci! Stačí se na něj podívat...“

„Moc hezký není, to jsem viděl. Ale podle mého názoru mu to zapaluje dost dobře; a podle Sindy není špatný. Možná by nebylo marné mít v něm kamaráda...“

„Ty blázníš! Tvoje liška ti řekne, že se jí líbí, a ty bys ho hned bral do spolku! Víš, kolik let s ním válčíme a co všechno nám udělal?“

„Kluci, se kterými vedu války já, jsou nejlepší kamarádi, jaké mám. Že jsme kamarádi, nemusí znamenat, že nebudeme moci bojovat. Naopak, vymyslíme na sebe ty nejzábavnější finty, abychom druhého přemohli...“

„To by bylo hrozně divný válčení... bojovat s někým, proti komu nic nemám? Musíš mít pořádnej vztek, abys mohl dobře bojovat, ne? Já vím, ty seš klidnej a umíš se ovládat. Ale my...“

„Proč bys nemohl mít vztek? My se taky snažíme vzájemně se naštvat, aby to za něco stálo. Jenomže, když se stane a dojde k vážnému boji, hned se spojíme...“

„Ty myslíš, že budeme někdy potřebovat... jejich pomoc?“

Enkra chvíli váhal. „Nevím. Možná.“

„Proti policajtům?“

„Asi se budou chtít pomstít. To, co jsem jim udělal, je nemůže nechat v klidu. Budou nás hledat...“

„Já bych radil zmizet. Co nejrychleji, než nás tu vyčenichají. Nebo než se rozkecá, kde jsme a co děláme. Kluci držet hubu nebudou, zvlášť ne teď, když se všichni napatlali na hnědo. Tohle dopadne strašně...“

„Zmizet... jenže, já nemůžu jen tak zmizet.“

„Pročpak ne? Co tě tady ještě drží?“

„Nevím přesně. Mám tady ještě nějakou práci...“

„Proboha... zas něco takovýho jako ráno?“

„Možná. Nebo... třeba poslání.“

„A to se týká Michella?“

„Částečně určitě. A částečně taky všech ostatních...“

„Bude to něco velikýho?“

„To je právě to, co přesně nevím. Možná jo, ale... je mi divně, Leone. Jako kdybych se přiotrávil nebo pořádně opil. Opil ses někdy třtinovým rumem?“

„No... sem tam jsem si lízl kořalky. A co?“

„Já jsem se opil, když Roger slavil patnáctiny. Všichni pili. Roger chtěl, aby ta oslava stála za to. Potom se děly všelijaký věci, ale to není důležité. Jenom to, co jsem cítil. Teď taky...“

„Ale nic nepiješ.“

„Právě...“

„Není to strach z toho, co se stane?“

„Možná je to i trochu strach. Ale zároveň se na to těším, a čekám, že to bude něco hrozně fajn. Chápeš to?“

„Nechápu. Ale stejně to všechno vidím černě.“

„Tak vidíš. Já to vidím taky černě, ale při tom vím, že před tím nebudu utíkat. Radši toho necháme...“

Vrátili se k ohni. Všichni se už natřeli barvou, nikdo neuvažoval nad následky. Teď tančili okolo ohně a chovali se jako divoši, což se jim velice zamlouvalo. Enkra a Leon se k nim bez zábran přidali, Enkra dokonce začal zpívat nějaké nesrozumitelné ječivé válečné písně.

Byla tma a bylo na čase jít domů. Kluci se rozcházeli neradi a záviděli těm, kteří zůstali spát v lese. Vypadalo to, že se sem brzy přestěhují všichni. Někteří měli od rodičů svolení, jiní se vymluvili, a mnozí byli možná právě teď zoufale sháněni po všech čertech. Enkra by si byl dokázal uvědomit nebezpečnost takovéhle situace, ale v současné chvíli mu to bylo jedno.

Když se všichni zavrtali do svých spacáků a pokrývek, Enkra ještě obešel tábor a sledoval, jak uléhají i Leon a Jean. Ale sám spát nešel:

„Půjdu do vesnice. Rád bych to tam obhlédl...“

„K Michellovi?“ Leon se tvářil rozespale a nechápavě. „Co tam ještě chceš obhlížet?“

„Tak. Chci se tam podívat.“

Leon mávl rukou, přetáhl si přes hlavu vršek spacáku a znehybněl. Jean neříkal nic, sledoval Enkru, jak se chystá k odchodu. A ještě chvíli pak ležel a díval se do tmy, jako by nad něčím přemýšlel.

Anitta se převalovala na lůžku, nemohla usnout. Michell chrápal jako o závod, ale to jí nevadilo, zvykla si. Přetrpěl i výprask, který dostal od otce jako odměnu za dopolední šarvátku. Bylo to v pořádku, všichni kluci dostali výprask a všichni s tím od začátku počítali. A když ho otec pustil, Michell se natáhl na zahradě do houpací sítě, Anitta se přiklackovala blíž a kousala třešně.

„Natrhej mi!“ požádal ji Michell a ježto k tomu nedodal nic o slepicích, kozách, kravách či husách, měl zřejmě lepší náladu než obvykle.

„Tak mě vysaď!“ požádala Anitta. „Dole už nejsou!“

„To bych moc rád věděl, kdo je sežral!“

„Já bych to taky ráda věděla! Když jsem přišla, už tam nic nebylo. Kdo nevyleze na strom, jak je tlustej a línej?“

Michell měl správně vstát a zatahat ji za copy nebo praštit do zad, ale neudělal to. Pohnul se a zahekal jako nebožtík.

„Copak, to tě tolik bolí ten nářez?“ Anitta si troufla na kritickou vzdálenost. „Nebo jak jsi dostal od kluků?“

„Seš kráva,“ řekl, ale neznělo to nijak zle. „Kdybys viděla toho mizeru, co jsem se s ním rval, nebylo by ti tak do zpěvu. Ten by tě jednou ranou zabil...“

„Ale nono, nono! Copak je to za borce?“

„Vím já? Nějakej cizinec - ale mluví bretoňsky jako my! Já nevím, vodkud je. Ale je divnej. Jenom ty jeho vlasy...“

„Schválně, jaký?“

„Černý jako havran. A dlouhý, ještě delší než máš ty, když se rozčešeš. Celej je tmavej... vypadá jako Indián.“

„A to on se s tebou rval, jo?“

„Jasně. A řeknu ti, perfektně. Seřeže každýho, kdo si řekne.“

„To je teda co říct, když ty pochválíš nepřítele.“

„Komu čest, tomu čest, se říká.“

„A volovi rohy!“

„Seš slepice. Je vidět, že ses nikdy nepotkala se žádným člověkem, kterej by měl větší cenu než slepičí flus.“

„Že ty jich tolik znáš!“ mávla rukou.

Michell chvíli mlčel a uvažoval. „Chtěl bych se s ním sejít někde bokem. Bez kluků. Trochu s ním pokecat. Připadal mi chytřejší než Leon Devart a ta jeho debilní banda...“

„To není žádný umění. Jenže, moc se netěš. Zamotal se s četníkama a touhle dobou už jistě maže do daleka...“

„To ho neznáš. Ten půjde, až on bude chtít, a žádnej četňas ho k tomu nedonutí. Ten má svoji palici...“

„Michelle, ty mluvíš, jako kdybys ho obdivoval!“

„No... do toho mám daleko. Ale kdyby chtěl... nebyl by to možná ani tak špatnej kamarád. Je... chová se čestně.“

„Jo? Jakpak se to projevuje?“

„To ty nemůžeš pochopit! Seš holka, a navíc pitomá.“

„A co když to pochopím?“

Michell mávl rukou, čímž odepsal celé ženské plemeno najednou. Anitta chvíli čekala, co z něj ještě vypadne.

„Jak se jmenuje ten tvůj zázrak?“

„Zrovna tobě to budu povídat! Seš slepice, rozkecáš to po celý vesnici a za chvíli to věděj i četníci!“

„Voni jeho jméno neznají?“

„No asi ne, když se mě na něj ptali!“

„A co jsi řekl?“

„Nic. Dělal jsem ze sebe vola.“

„To ti šlo, to chápu. A ty to víš?“

„Když to chceš vědět, tak Enkra.“

„To je jméno, jo?“

„Jasně. Bože, ty seš přeci pitomá holka. Ještě štěstí, že on sem nikdy nepřijde. Muselo by se mu z tebe udělat nanic.“

„Na nějakýho tvýho kámoše jsem tak zvědavá! Jestli nemám těch blbečků kolem sebe celou bandu!“

Michell konečně navrhl, že z ní udělá slepičí polívku, a Anitta zas něco o zabedněncích. Chvíli se přátelsky hádali, pak maminka Anittu odvolala - a tak se už k hovoru nedostali.

A teď ležela Anitta ve své posteli, bylo jí horko a nemohla usnout. Byla unavená a hlava se jí točila; přitom měla pocit, že by neměla být tady, ale někde docela jinde, nic ji netěšilo a nebavilo. Přemýšlela, převalovala se, občas zaslechla odbíjení kuchyňských hodin. Půlnoc, řekla si, měla bych spát. Jestlipak spí on? Nebo jestli přišel a zase se toulá kolem dvora? Pes neštěká, ale ten ho neohlásí, to už věděla. Jestlipak...?

Vstala docela tiše a vyklouzla ven. Teď už byla chytřejší, měla připravené tričko a kalhotky, aby se převlékla. Na dvoře ji uvítal Top, přitiskl se k ní a radostně kňučel. Pohladila ho, podrbala za ušima. „Tiše, Tope! Poslyš, hledej... hledej pána! Víš, koho chci? Hrál sis s ním!“

Samozřejmě jí Top nemohl rozumět - ale když řekla hledej, naježil hřbet, zvedl hlavu a čenichal do větru. Zakňučel a rozběhl se k plotu zahrady.

Anittě přejel po zádech mráz. Nemyslela, že ten cizí kluk doopravdy přijde, ani jí to nepřišlo na mysl. Ale jestli tu skutečně někde byl, tak potom... proboha!

Přehoupla se přes plot, rozběhla se sadem. Top se jí zamotal pod nohy, málem přes něj upadla. Zastavila se v místě, kam už nebylo vidět od domu, rozhlížela se, ale všude byla tma, a Anitta si pletla stíny stromů se stínem člověka.

„Enkro?“ vykřikla tiše.

Nikdo neodpověděl. Jenom Top tiše kňučel. Anitta se trochu uklidnila, udělala pár dalších kroků. Znovu se jí zdálo, že tu někdo je, a i když se ujišťovala, že to není možné, přece jenom vykřikla ještě jednou: „Enkro... jsi tady někde?“

Teď se opravdu pohnul jeden ze stínů.

„Nekřič. Jsem tady...“

Na setinu vteřiny zatoužila utéci domů, do své vyhřáté bezpečné postýlky. Ale neutekla. A taky mu nešla vstříc, zůstala stát a čekala, až k ní dojde. Šel neslyšně, sotva se dotýkal země.

„Nemohla jsem spát,“ řekla. „Šla jsem se projít...“

„Čekal jsem, jestli přijdeš.“

„Pořád jsem ne a ne usnout...“

„Asthra by řekla, že jsem tě přivolal svou duševní silou.“

„Kdo je Asthra?“

„Moje čarodějka.“

„Tvoje?“ Anitta se zasmála a on se opravil:

„Naše.“

Anitta očekávala, že se jí dotkne, ale neudělal to, stál proti ní a jen se na ni díval. „Michell spí...“ řekla.

„Zaslouží si odpočinek. Bylo toho na něj hodně...“

„Tobě se nechce spát? Po takovém boji...“

„Spal jsem odpoledne. Víš, my jsme zvyklí toulat se po nocích... Zabloudil jsem sem...“

„Pojď se projít,“ řekla a zamířila k plotu. Přelezla, on se přes něj přehoupl tak lehce, jako kdyby byl z gumy.

„Jak krásně svítí měsíc...“ vydechla.

V té měsíční záři spatřila, že je opět nahý jako předtím. Teď byla ona oblečená a to jí dodávalo pocitu převahy.

„Není ti takhle zima?“ zeptala se.

„Nám nebývá zima. Zima vlastně neexistuje. Je to vlastně jenom nepřizpůsobenost těla vnějším klimatickým podmínkám.“

„Stejně je to divné, chodit nahý...“

„Proč? Tobě se někdy nechce osvobodit se ode všeho, co je zbytečné? Být jenom sama sebou, jako všechny šelmy?“

„Oblečení přece není zbytečné!“

„Jak pro koho.“

„Troufl by sis nahý jít mezi lidi?“

„Proč ne? Někdy si tak hrajeme i ve městech, ale nesmějí nás chytit četníci. Je to zakázáno...“

„Ale ty se jich moc nebojíš!“

„Našich ano. Umějí bojovat jako my a mají podobný výcvik. Přemohli by mě a pak by z toho byly problémy...“

„Tak se přece jenom něčeho bojíš! Michell říkal, že tě nic nevyvede z klidu!“

„Tady ne. Tady se nemám čeho bát.“

„Jen si nemysli! Přijde někdo, kdo bude větší rváč než ty, a hned budeš nahranej!“

„Víš o někom takovém?“

„Já, co já? Ale četníci si jistě někoho seženou...“

„Před dvěma lety mě přemohl jeden Japonec. Hamiró Uši. Můj učitel mě pak potrestal za to, že jsem prohrál s nepřítelem. Chtěl, abych s ním bojoval znovu, ale ten člověk... už zemřel...“

„Japonec? Kde jsi k němu přišel?“

„Byl to absolvent školy Bušidó. Něco jako samuraj, ale sloužil pro anglickou policii. Najali ho, aby mě přemohl.“

„To už tehdy věděli, že se umíš tak rvát?“

„Potřebovali ho, aby mě chytili. Teď už by na mne neplatil, přemohl bych ho jako všechny ostatní.“

„Jen jestli se nevytahuješ!“

„Vůbec ne. Je to má povinnost být lepší než ostatní.“

„Máš pěkně ťatý povinnosti. Kdo ti to nařídil?“

„Moji duchovní učitelé... a můj otec.“

„Proč tě to učí? K čemu jsou takové věci?“

„Abych mohl být k většímu užitku své zemi.“

„Ona záleží tak moc na tobě?“

„Obávám se, že dost.“

„Mluvíš jako nějaký princ.“

„Já jsem princ, Anitto.“

Rozesmála se. „Ty? Nahý, s těmi dlouhými vlasy a se svým uměním rvát se s kluky? Čeho bys ty mohl být princ?“

„Slyšela jsi někdy o ostrově, který se jmenuje Armin? Tam jsem princem a následníkem trůnu. Aspoň doufám, že ještě.“

„Proč bys nebyl?“

„Třeba proto, že bych se nechal od někoho přemoci.“

Rozesmála se. „Když budu běžet, dohoníš mě?“

„To se uvidí. Kam?“

„K lomu a zpátky. Tam, co jste bojovali...“

„Zkusme to. Běháš dobře?“

„Ve škole stovku za 11,6. A ty?“

„Nevím. Nikdy mě nenapadlo běžet stovku.“

Anitta se rozesmála a rozběhla se. Běžela po cestě a protože svítil měsíc, nemusela dávat tak moc pozor. Slyšela, jak Enkra dlouhými kroky běží za ní, neblížil se ani nevzdaloval, jenom udržoval stejnou vzdálenost. Taky by se dalo říct, že jí dýchal na záda, ale Anitta to brala vážně a běžela jako o život.

Doběhla až k jezírku; tam se zastavila. Enkra doběhl taky a zůstal stát dva kroky od ní - Anitta byla uštvaná a těžce oddechovala, on dýchal jenom trochu rychleji a nebylo na něm znát vůbec žádnou únavu.

„Předběhla jsem tě!“ řekla vítězoslavně. „Jsem lepší!“

„Jsi lepší,“ potvrdil.

„Ale to ne!“ přistoupila blíž a chytila ho za vlasy. „Tys švindloval! Celou cestu jsi běžel v mých stopách a určitě bys mě dokázal předhonit...“

„Nechtěl jsem tě ztratit z očí...“

„Ale já chtěla skutečně závodit! Ne si hrát!“

Neřekl nic. Jenom se tak usmíval.

„Mám chuť se vykoupat,“ řekla. „Umíš plavat?“

„Uhřála ses. Neskákej do vody, dokud se neuklidníš!“

Anitta jen mávla rukou. Ve svém věku si nedělala starosti se studenou vodou. Ale zaváhala, pak si přetáhla přes hlavu tričko. „A nekoukej se na mě! Já nejsem jako vaše holky!“

Neřekl nic. Odvrátil hlavu, Anitta si stáhla i kalhotky a vklouzla do vody. Skočil za ní, tak tiše, jako kdyby nebyl člověkem, ale vydrou. Obeplaval ji v kruhu a vynořil se vedle ní.

„Dokážeš mě chytit?“ ptala se a plavala, co měla sílu.

„Nerad bych tě utopil...“

„To, že jsi utopil Michella, nic neznamená! Já plavu líp než on, to bys mohl vidět... Třeba jsem lepší než ty!“

„Třeba jo...“

Plavali až k protějšímu břehu; lépe řečeno plavala jen Anitta, když dorazila na mělčinu a postavila se, zjistila, že ho nikde nevidí. Rozhlížela se a už se chtěla dát do křiku, když to zažbluňkalo u jejích nohou a vystrčil svou černou hlavu. Zprudka vydechl a znovu nadechl.

„Ty ses potopil! Myslela jsem, že jsi zmizel...?“

„Učil jsem se potápět...“

„Děláš si ze mě jenom blázny!“

„Velice rád. Jestli chceš, oplať mi to!“

Oplatila mu to. Pověsila se mu na krk a stáhla ho do vody, ani se nestačil nadechnout. Chvilku se prali a voda kolem nich bouřila - potom se Anitta musela nadechnout a tak vystrčila hlavu, jenže Enkra ji vzápětí potopil a ona se nadechla vody a začala kašlat.

„Počkej, za tohle se ti pomstím!“ vykřikla, když popadla dech. „Jen co budeme na suché zemi...“

Enkra ji hlídal, aby se neutopila, dokud nebyla bezpečně na písku. Padla tam a chvíli lapala po dechu - pak jí došlo, že se zachovala dost pitomě, když se nechala jen tak přemoci. Ohlédla se a zjistila, že Enkra leží natažený krok od ní a dívá se na vodu. Skočila na něho a sevřela ho, jak byla zvyklá zacházet s Michellem. Enkra neudělal nic - zůstal ležet, i když mu Anitta klekla na prsa, roztáhla mu ruce a tiskla ho k zemi.

„Tak co děláš? Co se nebráníš?“

„Ber to, jako že jsi vyhrála!“

„Ale ne! Já nechci, abys mi pořád ustupoval! To myslíš, že jsem z cukru a nic nevydržím? Divil by ses, jak dokážu spořádat Michella, když si ke mně něco dovolí...!“

„Tak vidíš, jak jsi dobrá.“

„Tak sakra něco dělej a nelež jako kláda! Tohle není žádná hra! Bojuj, ty zbabělče!“

Enkra ji ze sebe shodil a bleskurychle se dostal na nohy. Anitta to tak rychle nedokázala a když vstala, stál už on v postoji zápasníka karate a očekával ji.

„Tak, a teď mi ukaž, co umíš!“ zaječela a skočila na něj.

Enkra s ní samozřejmě nebojoval, jako by to učinil s nějakým klukem - jen se bránil a snažil se nedat najevo, že pro něj není soupeřem. Chvíli se váleli po zemi - pak se rozhodl přece jenom ji uklidnit, sroloval ji pod sebe a roztáhl na záda.

Jak tak na ní ležel a svíral ji, aby jí zabránil se vysmeknout, vzpomněl si, že tuhle hru už jednou viděl - ale tenkrát se jednalo o Jacka a Sentu. A nebylo to ani tak dávno.

Pustil ji a vstal. „Už s tebou nebudu bojovat!“

Anitta těžce dýchala, přece jenom se vyčerpala tím bojem. Zvolna se zvedla. „Proč?“

„Už nebudu. Takhle ne!“

Jeho hlas byl tvrdší než očekávala, a Anitta začala zvolna chápat, že tohle je jiná hra, než s bráchou nebo jeho kamarády. Taky trochu zvážněla.

„Ale nezlobíš se na mě, viď?“

„Na tebe se nemůžu zlobit...“

Přistoupila blíž. Navinula si na prst kadeř jeho vlasů a přitáhla jeho hlavu blíž, aby mu viděla do očí. Na okamžik byly jejich tváře velmi blízko.

„Anitto,“ řekl hlasem hlubším než jindy. „Kdybychom pokračovali v téhle hře, mohlo by ti to ublížit. To nemohu připustit.“

Zaváhala. Chtěla se na něco zeptat, ale všechna myslitelná slova jí připadala hloupá a nedůstojná. Dokonce jí do očí vstoupily slzy a měla chuť jej obejmout a rozplakat se mu v náručí.

„Půjdeme spát?“ zeptala se.

„Doprovodím tě. Nevyznáš se v noci.“

„Chtěla bych se v ní vyznat jako ty. Vypadá to, že ty vidíš potmě jako šelmy...“

„Už jsem ti to říkal, ne?“

„Jsi jiný než já! Úplně jiný!“

Neřekl nic. Anitta si vylezla na velký kámen, lehla si na něj a dívala se do hvězdného nebe. „Je krásná noc...“

„Mám rád takové noci. A zítra bude krásný den...“

„Kolik je na světě hvězd?“

„Odtud, ze země, jich vidíme jenom pár. Kdyby ses někdy dostala do stratosféry, viděla bys jich mnohem víc. Vzduchová vrstva nám brání vidět ty nejmenší hvězdičky...“

„Ty jsi tam byl?“

„Jednou mě svezli raketoplánem. Vyletěli jsme tak vysoko, že obloha byla úplně černá a země modrá jako... viděla jsi přece takové snímky z vesmíru?“

„Viděla... a cos tam dělal?“

„Ještě nic. Až budu na universitě, budeme mít kursy... možná se dostanu i do vesmíru. Myslím, že to zkusím...“

Anitta se zachvěla zimou. Ne tady, ale tam nahoře je nepředstavitelný mráz a opuštěnost, větší než na poušti. A tam má namířeno ten chlapec, jehož teplo cítí vedle sebe?

„Co tam chceš dělat?“

„Nic zvláštního... podívat se, jak to tam vypadá. Jako všichni, kdo se zabývají vědeckou činností. Jestli budu astrobiolog, budu tam hledat projevy života. To je přece krásné...“

„Myslíš, že je tam život?“

„Nevím. Ale jestli je, potom je nesmírně krásný...“

Anittě vstoupily do očí slzy. Sotva slyšitelně zašeptala:

„Až se dostaneš... tam nahoru, přineseš mi... kamínek z hvězd?“

Jeho ruka jí pohladila vlasy. Naklonil se k ní a stejně tiše jí pošeptal: „Přinesu...“

Státní záležitosti

Plukovník Aldrich neměl rád civilisty, především ne takové, kteří ho hodlali obtěžovat. Proto, když se objevil nějaký civil, který ho chtěl navštívit, plukovník dlouho váhal a domlouval se s pobočníkem, který mu to přišel oznámit.

„Jak že se jmenuje?“ bručel jako rozmrzelý medvěd.

„Nick Riordan, pane.“

„Američan?“

„Zdá se. Řekl, že účel své návštěvy řekne jen vám, pane.“

„Myslíš, že je to voják?“

„Řekl bych, že bude spíš od nějaké vládní instituce.“

Plukovník Aldrich tušil, proč ten člověk přišel. Je to pro tu zatracenou ostudu, kterou udělal ten mizerný kluk jeho debilním vojákům. Psaly o tom noviny. Svinská práce!

„Ať jde dál...“ rozhodl konečně.

Nick Riordan byl prostřední postavy, prostředního věku, nenápadného vzhledu a přirozené inteligence. Mohl být docela sympatický, kdyby na dálku nečpěl kontrolou a nepříjemnostmi. Takhle ho plukovník usadil do křesla a nalil mu místní koňak, protože domácí whisky už dopil.

„Jaké je vaše přání, pane Riordane?“

Riordan mu podal průkaz a řekl tři písmena: „C.I.A.“

Aldrich se zatvářil, jako že mu celá CIA může být ukradena i se svými reprezentanty. Ale řekl vlídně: „Čím vám mohu být užitečný?“

„Zajímali jsme se trochu o toho chlapce, který se střetl s vašimi vojáky. Vůbec se zajímáme o celý ten případ. A měli jsme slušný úspěch - známe jeho jméno i místo pobytu...“

„To je příjemná zpráva!“ vzrušil se plukovník.

„Jak pro koho. Ten chlapec se jmenuje Enkra Weston a je to princ a následník trůnu Arminské republiky. Nebo Arminského císařství, jak si kdo přeje. V poslední době to není úplně jasné a vůbec už není jasné, co bude, až ten kluk zasedne na trůn.“

Aldrichovo nadšení dost rychle vyprchalo. „Jo tak... tedy nějaký protekční synáček, na kterýho nesmíme šáhnout, jo?“

„Naopak. Jsem tady proto, abych vám poskytl některé rady, jak si to s ním tiše a bez potíží vyřídit.“

Plukovník začal uvažovat. Protože to nedělal často, nebylo to prosto obtíží. A bylo to na něm vidět.

„Myslel jsem... snad podat žalobu. Ovšem takhle...“

„Máme jedinečnou šanci. Slyšel jste někdy něco o Arminské vnitřní a zahraniční politice?“

„No... v kursech se něco říkalo.“

„Myslím, že bude oboustranně výhodné, když vám trochu osvěžím paměť. V těch záležitostech dochází občas ke změnám a bylo by dobře znát poslední verzi našich stanovisek...“

„Jo, to jistě.“ řekl plukovník spokojeně.

„Tedy, Armin je řízen vojensko-náboženskou organizací, zvanou Řád rytířů Blesku. Jejich představitelem je sir Lera de Guyrlayowe, doživotní president, velmistr řádu a něco jako diktátor. Dle vlastního mínění dobrý otec své země a člověk nesmírně moudrý a osvícený. Dle mínění ostatních už to není tak slavné, ale dá se říct, že v poslední době se drží v ohnisku přízně obyvatelstva.

Jeho partnerem v politice je mocný rod Monroesů a jejich přátel a příbuzných. Monroesové mají v podstatě neomezené finanční zdroje, možnost proniknout do ozbrojených sil a podporu a oblibu veřejnosti. Jejich rod se chystá nasadit svého reprezentanta Rogera do nejvyšších státních funkcí, jakmile bude dost starý, aby to nepůsobilo směšně. Dá se říct, že je to dítě, které bude ministerským předsedou, jakmile se vylíže z puberty.“

„Rozumím,“ řekl plukovník Aldrich, který rozuměl stále méně - především ne, proč mu to vlastně Riordan vykládá.

„Před několika lety vyřešil ten Roger Monroes politickou krizi v Arminu tím, že starému siru Lerovi přidělil syna a následníka, celkem milého a dost prostomyslného chlapce, který Rogera na slovo poslouchá. Enkra Weston se stal více méně shodou okolností oblíbencem národa, Roger využil situace a dosadil ho na trůn. Sir Lera to přijal a jak se zdá, předá tomu chlapci vládu. Jakmile se to stane a Enkra bude diktátorem Arminu, má Monroes prakticky volné pole působnosti a nic ho nedokáže zarazit.“

„Jasné.“ řekl Aldrich a opravdu mu to jasné bylo.

„Sledujeme toho chlapce už delší dobu a uvažujeme, jakým způsobem by bylo možno předejít takové změně k horšímu. Delší dobu ho drželi v Arminu a nebylo možno s ním nic podniknout. Ale že přišel sem a vydal se do našich rukou, je pro nás poslední šance, plukovníku. Už nikdy nebudeme mít jinou...“

Plukovníku Aldrichovi blikala už nějakou chvíli v hlavě červená kontrolka. „Okamžik, pane Riordane. Předpokládám, že chcete provést nějaký zásah... s pomocí mých vojáků?“

„Vaši vojáci netouží pomstít se za pohanění svých kamarádů?“

„To je těžké. Ti chlapi byli jednak na dovolence, jednak přímo trestuhodně opilí. Není jisté, nakolik je ztloukl díky svým mimořádným schopnostem a nakolik byli schopni přerazit se přes vlastní nohy. Taky jsem ty nezraněné dal okamžitě zavřít.“

„Ujišťuji vás, že kdyby byli střízliví, dopadli by stejně!“

„Kdyby byli střízliví, asi by se s ním nervali!“

„Vyprovokoval by je. Bojuje nesmírně rád a s kýmkoliv. Absolvoval vynikající školení asijského bojového umění.“

„Naši muži také, pane Riordane! Nesmíte si myslet, že jsou to nějaké padavky, které hned tak někdo zbouchá!“

„Nevím, zda někdo, ale princ Enkra zcela jistě ano. Nikdy ho nikdo neporazil, pokud bereme dobu, kdy je princem.“

„Hm. To snad je záležitost mistrovství světa v karate a podobných akcí. Kdybychom pořádali armádní hry, můžeme ho pozvat a chlapci mu tam s radostí rozbijí ciferník...“

„A vyřídit si to s ním hned - to je neláká?“

„Myslíte - poslat na něho pár střelců a udělat z něj sekanou?“

„Ne, to jsem na mysli neměl. Přesně tohle je to, k čemu nesmí dojít. Jestli zahyne, bude to pro Arminy další posílení jejich odporu vůči nám. Roger Monroes vyhlásí odvetná opatření, a nenávist celého národa se projeví spoustou potíží. Ne, nesmíte ho zabít. Musí žít, ale musí dostat za vyučenou!“

„Jsem pro,“ řekl Aldrich spokojeně. „Ale jak?“

„Je Armin. Je pyšný jako ďábel, vychovali ho tak. Chci, aby poznal sílu, která je větší než jeho síla. A jediný, kdo takovou sílu má, jste vy, váš pluk. Dokážete ho přemoci?“

„Není nic, co bychom nedokázali!“

„V pořádku. Momentálně se nachází v okolí městečka Troissy na bretonském pobřeží. Vaši lidé se tam přesunou a vyřídí to s ním. Jenže, bude zapotřebí udělat to... diskrétně.“

„Aha... Francouzi, co?“

„Doposud nevědí, s kým mají tu čest. Přesněji řečeno, neví to jejich policie. Možná tajná služba už něco tuší, ale třeba mlčí. Jakmile se to dozvědí, jejich názor se může dost podstatně změnit. Diplomati jsou vždycky poserové...“

„Jak si to představujete?“

„Vaši muži budou v civilu a na řádné dovolence. Vyberete dobrovolníky, doufám, že se nějací najdou. Bude to pro ně dost užitečné cvičení. Nesmějí mít střelné zbraně, nejlépe vůbec žádné zbraně. Místní policie je značně alergická na nehlášené pistole - kromě toho, kdyby obě strany začaly střílet, nikdo už nezastaví masakr. Dokážou snad přemoci toho kluka bez střelby?“

„No... samozřejmě!“

„Pamatujte si, je to soukromá rvačka několika jednotlivců, motivovaná upřímnou snahou vojáků pochytat bandu asiatských zločinců. Rozhodně ne válka mezi USA a Arminem. To, co s ním uděláte, až ho dopadnete, mu bude stačit...“

Aldrich zaváhal. „Co máte na mysli?“

„Víte snad, jak ten chlapec vypadá?“ Riordan rozložil před plukovníka sérii fotografií. „To jsou jeho poslední snímky...“

„Pch,“ ohrnul plukovník nos. „Ty jeho hrozné vlasy...“

„Právě. Armini si na nich velmi zakládají a každé ostříhání považují za velice ponižující akt. Už vás napadlo, co udělají vaši muži s tím klukem, až ho chytnou?“

Plukovník se začal smát. „Ale to je maličkost! Náš holič stejně nemá nic na práci, rád to udělá...“

„Správně. Ručím vám za to, že mládenci zkrotnou jako beránci! A jestli ten kluk ještě bude miláčkem celé země a budoucím císařem, tak s hodně pošramocenou reputací! Bude to pro ně větší pohanění, než kdybyste ho zabili...“

„Maličkost! Ostříháme je třeba všechny, stačí říct!“

„Tak to říkám. Jestli se to povede, počítejte s pochvalou z vyšších míst. I kdyby bylo nutné... se později omlouvat...“

„Spolehněte se. Když nejde o nic horšího...“

„No... možná bych vás měl trochu varovat. Až to skončí, bude bez sebe nenávistí. Obávám se, že budete muset počítat s jeho... pomstou. Možná i krvavou.“

„Nebojím se malého kluka. Ani jeho kamarádů z Ostrova.“

„To je dobře. Věděl jsem, že se obracím na správného muže. Znám vaše bojové zkušenosti z Vietnamu a Koreje a jižní Ameriky... taky to, že Váš otec se vyznamenal ve válce s Japonskem...“

„Jenže, ty země jsou teď našimi přáteli...“

„Armin bude také naším přítelem. Jenom co jeho princ zkrotne...“

Aldrich zaváhal. „Poslyšte, Riordane, něco se mi na tom nezdá. Je to samozřejmě velmi jednoduché, ale... proč vlastně na tom tolik záleží vaší organizaci?“

„Arminská republika je stát, který velmi dynamicky zasahuje do politické situace v Asii i ve světě. Kdyby se z ní stalo císařství, jsou dost špatné zkušenosti s takovým státem...“

„Slyšel jsem. Byla tam jakási válka.“

„V poslední době se tam už zase ozývají taková divná slova. Jsou tam lidé, kteří už zase říkají své zemi Impérium. Zase je slyšet výrazy jako jitro čarodějů, nebo Ať se ráj vrátí...“

„Je to tak nebezpečné?“

„Víte něco o té zemi? A o významu těch slov?“

„Dohromady nic. Nejvíc to, co jste mi sám řekl.“

„O tom jejich řádu Blesků taky nic nevíte, co? Je to několik dohromady propletených a spolupracujících organizací, kromě Blesků taky Řád Černé Lilie pro děti a Řád Čistého Srdce pro dámy. Ale víte, jak se jim říká dohromady? Templáři!“

„To... to je něco ze středověku, ne?“

„Ujišťuju vás, že jsou velmi živí a velmi současní - taky velmi nebezpeční. Jejich hnacím motorem je touha po moci, ovládnutí světa; a Armin je jejich základna...“

„Mohou být někomu nebezpeční?“

„Vypracovali za tím účelem vlastní duchovní nauku; tyhle děti jsou jejím finálním produktem. Absolutně odvážní, vychytralí a ukáznění, přitom chtiví dobrodružství... Už jsem jich pár poznal. Tihle nejnovější jsou ještě o poznání dravější než dřív!“

„Duchovní nauka - u dětí?“

„Bohužel ano. Možná znáte z filmů ty scény: Moudrý duchovní učitel někde na opuštěném místě v horách a jeho oddaní žáci? Naučí je bojovému umění a spolu s tím vysoké moudrosti čínské nebo indické a podobně. Jenomže, ti kluci se to učí bez gurua, jeden od druhého, třeba po cestě vlakem! Sotva někdo z nich setřepe ze zadku skořápku, už vyučuje své vlastní žáky. Starý duchovní učitel trochu přemýšlel, než dal někomu zasvěcení a povolil mu šířit svoje nauky dál - ale oni si dávají zasvěcení při čekání na tramvaj, a sotva někdo něco jen napůl pochopí, už to vykládá každému, kdo mu připadá sympatický!“

„Proto říkáte, že jsou tak nebezpeční?“

„Jsou nepochopitelní. Vypracovali svůj vlastní systém společnosti, rozdílný od jiného. Říkají, že k němu patří všechna jejich mládež, ale není to ani zdaleka pravda - tak asi dvacet procent je jich bojovníků. Znáte kastovní systém?“

„Nijak zvlášť. Slyšel jsem něco...“

„Existují čtyři hlavní varny nebo-li kasty. Brahmánů, tedy kněží, kšatrijů-bojovníků, vaišjů-obchodníků a šúdrů-dělníků. Pro ně jsou důležité ty první dvě. Enkra je vládcem bojovníků, což je vlastně kasta kšatrijská. Brahmánům se tam u nich říká čarodějové a je jich tak jedno procento. Zbylých osmdesát procent pro nás nemá vůbec žádnou důležitost a o boj se nijak nezajímá.“

„Devětasedmdesát procent.“

Riordan se zatvářil vztekle. „No ovšem! Takže, prince Enkru nadšeně podporují bojovníci a čarodějové. Všechno pro ně má význam - jeho vlasy, oblečení, tetování na jeho těle, každý krok a každé slovo. Zásah proti němu je zásahem proti všem a naopak, on zase má povinnost bránit jejich zájmy. Chápete to?“

„Křišťálově. Zásah proti němu bude průser.“

„Přesně. Bojíte se?“

„Ne, pane Riordane. Poté, co jste mi to vysvětlil, mi to připadá velice zábavné. Vyberu dobrovolníky na tu akci. A co víc, budu jí osobně velet. Nemám rád blázny a čaroděje.“

„Děkuji vám. Ale upozorňuji vás, abyste zbytečně neriskoval. Je možné, že ti lidé se budou mstít. Například Roger Monroes, jakmile se dozví, kdo mu to udělal...“

„Monroes... A co kdyby se do toho zamíchal?“

„Jestli se vám dostane do rány, Rogera můžete zabít.“

„Máte i jeho fotografii?“

Riordan zaváhal. „Opatřím vám ji. Případně snímky dalších, které nepotřebujeme. Ty všechny můžete zlikvidovat, ale v co největší tichosti. Prince samozřejmě necháte žít, ale to jeho zneuctění musí být jasně vidět před celým národem...“

„Dobře. Vyřešíme tyhle vaše problémy...“

„Mrtví nekoušou, co? Bohužel, mrtví koušou a hloupost se strašně trestá. Buďte uvážlivý, Aldrichi! A... místní kluky, kteří se k němu přidali, taky šetřte. Nemusíme vypadat jako hrdlořezové před celou světovou veřejností...“

„Každýho, koho chytneme, vám předvedu jako cvičenou vopici, a vy si o něm rozhodnete. Stačí vám to?“

„Dokonale.“

„Na náš pluk se můžete spolehnout! Znáte přece naše heslo: Jdi do světa, poznej tam zajímavé lidi - a hned je oddělej!“

Plukovník Aldrich se spokojeně rozesmál. A k němu se vzápětí přidal svým smíchem i Nick Riordan.

Vládce Arminu sir Lera Guyrlayowe dostal hlášení o událostech ve Francii k snídani. Po jejich přečtení požádal, aby byl k němu okamžitě předvolán Roger Monroes.

Roger vytušil nepříjemnosti na základě svých dlouholetých a rozsáhlých špatných zkušeností. Přesto přišel okamžitě.

„Četl jsi dnešní zprávy o tom, co dělá tvůj princ?“ ptal se ho sir Lera tónem mrazivě výhružným.

„Zatím ne, pane...“

„Tak si to přečti!“ hodil mu sir Lera hlášení.

Roger tak učinil a nebyl si jist, jak se má na to tvářit.

„No, co tomu říkáš?“

„Dětská hra, můj pane. Tvůj syn je poněkud veselé povahy a někdy dost přesně nerozezná hranici mezi hrou a...“

„Dost!“ zarazil ho Vládce. „Na základě toho, co se stalo, nařizuji, aby se okamžitě vrátil do Arminu. A co se týče tebe: nařizuji, abys okamžitě přestal s jakýmkoliv zasahováním do téhle záležitosti. Zakázal jsem operační službě seznamovat tě se skutečnostmi z hlášení, vůbec tě jakkoliv poslouchat. Dokonce tam máš zakázán přístup! Odvolávám taky Mika Crosse, je měkký a neschopný. Ochranou prince pověřím jiného agenta!“

Roger se neptal, koho. Věděl, že mu po tom nic není, a že by mu to rozlícený Vládce ani neřekl. Jenom mlčel.

„Upozorňuji tě, Rogere: jestli uděláš v té věci ještě cokoliv dalšího, dám tě preventivně internovat až do skončení případu!“

Roger dobře věděl, že podle arminských zákonů nemá nikdo, ani Vládce sám, právo kohokoliv preventivně uvěznit. Také ale věděl, že žádné právní předpisy nezabrání mocným tohoto světa provést, co si usmyslí. A tak pořád mlčel.

„Později rozhodnu, jakým způsobem zhodnotím tvoje a Enkrovy činy!“

„Pane,“ začal Roger opatrně. „Uznej laskavě, že nemám žádnou odpovědnost za to, co Enkra udělal! Udělal to proti mé vůli a bez mého vědomí, a já nemám žádný vliv na to, co se stane...“

„Jak jsi ho vychoval, takový je! Dobře vím, že to byly tvoje rady, které ho ovlivnily! Ty jsi jeho náčelník, ty za něho neseš odpovědnost! A teď můžeš jít!“

Roger srazil podpatky a šel. Když byl za dveřmi, zhluboka si oddychl. A už po cestě se schodů přemýšlel, co udělat. Bylo mu jasné, že má jedinou možnost, odejít na svůj zámek a sekat dobrotu. Vládce se dozví o všem, co by udělal, a ve svém hněvu bývá někdy neuvážlivý. A že se rozhněval, je nade vší pochybnost.

Roger málem vrazil do nějakého kluka. Znal ho z Nábřeží, a ten kluk k němu vždycky cítil dost velkou úctu. Taky teď mu zdvořile ustoupil z cesty. „Kdo jsi a co tady děláš?“ ptal se Roger.

„Já...? Jmenuji se Edgar... z Křivé ulice. Proč?“

„Kde je tvůj náčelník?“

„Na jihu... já... byl jsem tady za otcem, a hned se vracím!“

„Znáš Jacka Therlowa?“

„Jasně!“

„Najdeš ho a vyřídíš můj vzkaz. Enkra se zapletl ve Francii s místní policií. Ve městě Troissy-sur-Mére. Vládce mi zakázal mu pomoci. Jackie si musí pomoci sám, bez jakékoliv podpory státu. Je ti to jasné?“

Edgar jenom kývl hlavou. „A kde je Jackie Therlowe?“

„Snad byl u Frenna z Bílých skal. Tam ti řeknou. Zkrátka, najdi ho a vyřiď mu to. A dávej si pozor. Myslím, že to, do čeho se pouštíš, je proti zájmům momentální státní moci...“

Edgar si jenom povzdychl. Pak kývl hlavou a šel.

Vládce si dále povolal Terry Fischera.

Plukovník Fischer zastával už přes dvacet let funkci velitele Vládcovy osobní tajné služby. Jako takový měl prakticky neomezenou moc, ale byl též mužem odpovědným za všechno. Patřil k nejstarším Lerovým přátelům a Lera mu neomezeně důvěřoval. Plukovník Fischer si byl důvěry svého velitele vědom a protože jí vděčil za vše, byl Vládci bezmezně oddán.

K němu už sir Lera nehovořil tak přísně. Požádal ho, aby si sedl a podíval se na hlášení.

„Už jsem je četl.“ řekl Fischer.

„A co tomu říkáš?“

„Tvůj syn je poněkud nevycválaný. Možná by mu slušelo trochu poučení, kam až smí zajít.“

„Dostane ho!“ řekl Vládce, ještě trochu nakvašený. „Zatím jsem srovnal Rogera. Zakázal jsem mu používat komunikační síť a vyvíjet jakoukoliv činnost. A ještě ho dej sledovat! Jestli se do toho namočí, přisámbohu, že mu ukážu hranice jeho moci!“

Terry Fischer nepatřil k příbuzným Monroesova klanu. Nic proti nim sice neměl, ale zpupnost Rogera a jeho přívrženců mu taky nebyla milá. Udělal si poznámku o sledování.

„Teď další problém. Jak víš, do Evropy odejel von Cross. Je v tom městečku a zdálky sleduje, co Enkra dělá...“

„To je v pořádku,“ řekl Fischer. „Von Cross je uvážlivý, určitě to zvládne. A postará se o kluka, kdyby mu něco mělo hrozit. I když s sebou nemá nikoho z výkonných sil.“

„Von Cross je měkký, nedůsledný, podléhá svým citům a k princovým přáním je až nekriticky shovívavý. Enkra je jeho miláček a cokoliv udělá, von Cross schválí. Nesmysl. Potřebuji člověka, který bude umět toho kluka zkrotit, ne mu nadržovat. Von Crosse okamžitě odvolej a nahraď někým naprosto spolehlivým.“

„Provedu.“ Fischer si udělal poznámku.

„Když říkám spolehlivým, tak tím myslím: Člověkem, který je oddán mně jako současnému Vládci. Ne člověkem, který už čeká, až se Enkra stane mým nástupcem, a který si to u něho a u Rogera bude preventivně žehlit. Máš i takového?“

Terry zaváhal. „Najdou se i takoví.“

„A přitom člověka, kterému to myslí a který se v případě potřeby umí sám obhájit zbraní. A samozřejmě ne blázna, který chce všechny konkurenty postřílet.“

„Pane... chceš toho dost.“

„Copak nemáš nikoho, kdo je schopný a zároveň spolehlivý?“

„Bohužel - vím jenom o jednom, kdo vyhovuje všem požadavkům. Jestli dovolíš, vyřídím to já sám.“

„Ty? To jsem ale na mysli neměl!“ znepokojil se Vládce.

„Můj pane,“ Terry říkal ta slova nerad a téměř proti své vůli, ale říct je musel. „Každý z tvých poddaných je ochoten položit za tebe život. Ale stejně tak miluje i prince. A v případě, že by musel volit mezi vámi dvěma, nemohu se zaručit za nikoho.“

Sir Lera ho vyslechl a pochopil. A povzdechl si.

„Je to tak! Když nepočítám nepřátele státu, pak nikdo z našich občanů není ochoten princi Enkrovi jakkoliv ublížit. Ani tím, že by kritizoval jeho činy...“

„To je od národa velice ušlechtilé!“ řekl sir Lera.

„S tím jsi musel počítat, když jsi ho učinil svým synem.“

„Ty víš, proč jsem to udělal! Bylo třeba pomoci jemu a pomoci i mně. Nemohl jsem tušit, jak to dopadne...“

„Nemám právo tě kritizovat, můj pane.“

„Já vím. Ale kdybys to právo měl, řekl bys, že je moje vina, že jsem toho kluka nevychovával líp.“

Fischer rozhodil rukama. Rezignovaně a smutně.

„Já jsem z něho neudělal posvátný idol!“ řekl sir Lera. „To byl někdo jiný! Monroesové od začátku ujišťují národ o jeho nevšedních schopnostech, zlatém srdci, křišťálovém charakteru a podobně. To oni ho nutí, aby byl jejich vládcem. Nemohu za to, že neudělá nic bez jejich doporučení.“

„Myslím, že to, co udělal, udělal bez nich! Utekl proto, že nesouhlasil s Rogerovým vedením. Je to jeho vlastní rozhodnutí - a výraz jeho citu pro spravedlnost...“

„Ty ho taky obdivuješ, Terry?“

„Já ho hodnotím realisticky. Ale můj vnuk Freddie, však ho znáš - je mu osm let a princovu fotografii má pověšenou nad postelí. Kdybych mu řekl, aby se šel dát zabít za prince, nezaváhal by ani na okamžik...“

Sir Lera si povzdechl a přistoupil k oknu do parku. „Zestárli jsme, Terry... Jsme staří a oni jsou tak mladí! A mají svoje hry a svoje zájmy. A nás nepotřebují už na nic. Proto si našli vlastního Vládce!“

„Vládcem Arminu jsi ty!“

„Vím, Terry. Ale abych jím byl, je zapotřebí, aby se Enkra vrátil domů. Co nejdřív a co nejtišeji. Zařídíš to?“

„Spolehni se.“ řekl Terry Fischer.

Hasanova jachta zakotvila v Santanderu a vzala na palubu dva kluky. Jeden z nich měl ale zprávu, že je třeba stavit se taky v San Sebastianu - takže to učinili.

V San Sebastianu nastoupili tři. Dva z nich byli naprosto stejní, dvojčata Pietro a Paolo. Neustále se smáli a štěbetali jako vrabčáci. Třetí kluk byl dost podivný: vlasy ostříhané víc nakrátko, než je u Arminů zvykem, náušnice měl v obou uších a choval se poněkud méně vyzývavě, takže Hasan k němu okamžitě pocítil sympatie. Ale vykulil oči, když se dál od břehu všichni svlékli a on zjistil, že je to dívka. Arminy to nepřekvapilo - ona si lehla na střechu kajuty a opalovala se.

„Ta holka s náma půjde taky do boje?“

„Sandra? Jo, je ze smečky. Líbí se ti? Dávej si na ni radši pozor, kdybys na ni náhodou šáhl, mohla by ti zlámat ruku. Měla v Janově nějaký spor a tak trochu přizabila jednoho chlapa.“

„Jakýho chlapa?“

„Co já vím? Asi nějakej úchylák, když po ní šel. To ještě nosila dívčí šatičky. Jenže, bylo to poblíž jejich vykřičený čtvrti, chlap ji začal ošahávat nebo dokonce chtěl znásilnit. Sandra ho pohladila, a jeho potom odvezla sanitka.“

„To je tak dobrá?“

„Sandra? Kdyby soutěžila, mohla by získat černej pásek.“

„Nemyl se,“ řekl Pietro. „Ta už se od tý doby naučila jiný věci! Přečti si její tetování - ta už nepotřebuje nikoho mlátit!“

Hasan se díval na tu dívku s patrnou úctou. Ona si ho nevšímala vůbec - klidně usnula.

„Teď už pojedeme přímo k cíli?“ ptal se Hasan.

„Radši jo. Kim už je tam, a zajistil nám místo na táboření. Už se tam sjíždí výkvět celý Evropy - to teprv něco uvidíš!“

Simone je všechno jasné

Simone Fresnellová toho rána jenom čekala, až se doktor Merciér probudí a půjde na svoji ranní procházku. Jakmile klaply jeho dveře, byla připravena u dveří jako věrný psík, a byla na to i vhodně oblečená do teplé bundy a riflí.

„Ahoj,“ usmívala se. „Na procházku, na procházku?“

Doktor Merciér klepl nespokojeně holí do podlahy.

„Trochu se projít před snídaní...“

„Můžu jít s tebou?“

„A nebudeš se nudit?“

„Moc ráda bych šla s tebou na procházku.“

„Proč zrovna dneska?“

„Protože zrovna dneska se určitě nebudu nudit.“

Doktor Merciér se mračil a uvažoval. Simone řekla: „Jdeš na schůzku se svým jehňátkem. Dobře to vím.“

Pustil ji ze dveří a zaklapl je za nimi. „Roztrhnu ho jako hada, pacholka jednoho mizernýho!“

„Já vím! Chystáš se na to už od večera, co ses dozvěděl o tom jeho sporu s četníky. Moc ráda si to poslechnu!“

„Nemysli si! Nebude to nic zábavného!“

„Stejně si to ráda poslechnu.“

Vydali se po útesech. Doktor kráčel rychlými kroky a jeho hůl klepala po kamenech. Simone měla co dělat, aby mu stačila a radši mlčela, protože funěl a každým krokem se vztekal víc a víc.

„Simone, vzal jsem tě s sebou, ale musíš mi něco slíbit.“

„Že to nerozkecám. Už jsem něco rozkecala?“

„Já vím. Ale stejně ti to musím říct.“

Zastavili se v jedné dost divoké zátoce - doktor zapískal nějakou melodii, dost tiše, ale přesto slyšitelně. Pískal si jako pro zábavu - pak si sedli na kámen.

„Tvůj princ se jmenuje Enkra Weston,“ řekla. „A země, ze které jsi přišel, má jméno Armin.“

„Ano.“

„To jen proto, abys věděl, že nejsem úplně pitomá. Slyšela jsem toho o Arminech hodně, a když jsem slyšela o jeho nevšedních schopnostech, vzpomenula jsem si. Říká se, že Armini své děti vychovávají v nadlidi. A svého prince především.“

„Jsme lidé jako ostatní, Simone. I náš princ.“

„Ráda se přesvědčím sama.“

U lesa se kmitl rezavý hřbet lišky. Doktor opět zapískal; liška přiběhla blíž a nerozhodně se zastavila. Něco na ni zakňučel a zavrčel, liška se otočila a odběhla pryč.

„Vyplašil jsi ji! Chtěla jsem si ji prohlédnout, je tak krásná!“

„Neutekla. Šla jenom vyřídit vzkaz.“

Seděli a čekali. Za kopcem vycházelo slunce, obloha od něho dostávala zlatý lesk, i když oni ještě slunce neviděli. Až se dotkne moře, rozzáří se celé jako veliké zrcadlo. Ale teď ještě chybělo pár minut.

„Jsem na něj zvědavá. Nebude se zlobit, že jsi mě vzal s sebou?“

„To ještě nic není proti tomu, jak se zlobím já.“

Simone se pořád dívala kolem, takže si všimla stínu, který se kmitl u lesa. Ale ani v nejdivnějších představách nemyslela, že princ přijde docela nahý a bezstarostný jako uprostřed ráje. Šel dlouhými kroky a bezstarostně se usmíval. „Ahoj, kamarádi!“

Doktor Merciér řekl něco ve své řeči a tak zostra, že se Simone ošila a chlapec rozchechtal. „Bože, ty seš sprosťák! Děvče, kdybys rozuměla, jak mi vynadal, tak bys s ním rozhodně nechodila! Styď se, takhle mluvit před dámou!“

Doktor Merciér zase něco řekl a Enkra odpověděl: „Mluv francouzsky, nebo nehraju!“

„Věděl jsem vždycky, že máš v hlavě nasráno, jenomže to jsem měl o tobě ještě moc dobrý mínění! A víc k tomu nemám co dodat!“

„Taky dobře. Děvče, chceš vědět, jak mě ten hrubián nazval? Jak s ním vůbec můžeš žít?“

„Já s ním nežiju,“ řekla Simone. „A jak ti nadává, je mi úplně jedno. Asi má pravdu.“

„Vy jste oba strašně starostlivý! Vo co de? Tak jsem udělal průser, no! Sám jsi mi to radil, tak co se divíš? Povídal jsi mi přece, abych udělal něco velikýho!“

„Jo, ale tím jsem neměl na mysli, aby ses vyškleboval místním četníkům! Něco, co by ti získalo sympatie veřejnosti a dalo lidem na srozuměnou, že bojuješ za správnou věc! Něco takovýho...“

Enkra zívl. „Nech toho kázání, je to trapný! Ty sám přece považuješ fízláky za škůdce lidstva a likviduješ je, kde na ně narazíš. Tak co se divíš? A vůbec...“

„Dobře, jak chceš! Ale tuším nepříjemnosti, a veliké! Myslím, že by ses měl jak se patří připravit - budou tě honit jako zvěř!“

„Já jsem připravenej. Neměj péči.“

„Dobře vychovanej chlapec,“ řekla Simone, která se doposud tiše smála. „A nedá se, žejo?“

„A ty by ses dala? Řekni sama, měl jsem dovolit, aby ze mě dělali vola?“ zazubil se jí do tváře.

„Jasně, to nemůžeš!“

„Tak vidíš. Kdo spadne do mlejnku, z toho je fašírka. To je přírodní zákon, s tím se nedá nic dělat.“

„A nenapadlo tě, že bys to mohl bejt taky ty?“ vybuchl doktor.

„Máš nějakou dobrou radu nebo jenom tyhle hefty?“

Doktor vytáhl z kapsy klíče ke startéru.

„V přístavu u mola 4b stojí jachta. Nemá zatím jméno. Ty klíče jsou k motoru. Je v ní dost benzínu, abys dojel do některého přístavu ve Španělsku nebo Portugalsku. Kromě toho má perfektní oplachtění, sami jsme to vyzkoušeli. Až dostaneš rozum, nasedni na tu jachtu, třeba i se svým Leonem a Jeanem a těmi ostatními pitomci, který jsi do toho zapletl, a jeďte, kam umíte. Máte šanci, že vás nikdo nenajde...“

Enkra chňapl po klíčích. „Takhle jsi měl začít, to je moc dobrá zpráva! Kde jsi vzal tu jachtu?“

„Včera jsem ji koupil v Brestu. Je úplně nová a zaplatil jsem ji z rizikovýho konta. Jestli s tím budou potíže, možná mi ji předepíšou k náhradě. Ale to tebe nezajímá...“

„Řeknu Kwarrovi, aby ti to zaplatil. Nestarej se o svoje žebrácký peníze. Netušil jsem, jakej jseš hamoun.“

„Kdo nic nemá, nemůže nic rozhazovat. Měl by sis to uvědomit.“

„Jestli mi na to nedá Kwarr, vyberu nějakou banku. Můžeš si bejt jistej, že tobě dlužnej nezůstanu ani pětník!“

„Co se vztekáš? Máš náladu jako rycí vidle!“

„Chceš, abych odejel, jo? Abych se vypařil jako zloděj, jako malej kluk, kterej rozbil okno a bojí se, že dostane na zadek? Tak to teda ne, a just ne! Já tady budu tak dlouho, jak dlouho sám budu chtít. A tvoji jachtu možná použiju a možná ne, jak se mi to bude hodit. Děkuju ti za ni - ale neodejdu!“

„To už je tvoje věc, můj milý. Ještě tady máš prospekty, abys věděl, co ti patří...“

Doktor vytáhl z kapsy bundy několik obrázkových prospektů. Enkra je rozložil a na chvíli ho opustila jeho suverenita. „Páni! To je nádherná lodička, takovou jsem... fakt jsi mi ji koupil?“

„Máš od ní klíče.“

„Tohle ti nezapomenu! Nezapomenu ti to, spolehni se!“

„Tak mě ještě chvíli poslouchej. Mám ještě něco - měl jsem to použít sám, ale obávám se, že ty to budeš potřebovat víc. Dala mi to Asthra...“ doktor vytáhl náušnici s umělou perlou a vložil mu ji do dlaně.

„Od Asthry?“

„Kdybys potřeboval její pomoc, vhodíš perlu do ohně. Shoří a oznámí Asthře, že se něco stalo.“

Enkra kývl hlavou. Připjal si náušnici do levého ucha. „Děkuju.“

„A prosím tě, abys trochu přemýšlel. Co děláš, by tě mohlo mrzet, kdyby se dozvěděli, kdo jsi a co tu chceš. A nevylučuji..“

Ale Enkra už opět našel svoje bezstarostné chování. „Ti zdejší hlupáci na to nepřijdou ani za rok! Neboj se, zvládli jsme horší věci, zvládnem i tohle...“

„Aby ses nemýlil. Simone na to přišla, a nic jsem jí neprozradil. Jenom proto, že čte noviny...“

Enkra se usmál na Simone. „Netušil jsem, že je tvá holka ještě ke všemu vzdělaná. Myslel jsem, že ji máš jenom pro zábavu.“

„Proč myslíš, že musím být nutně úplně blbá?“ ptala se Simone.

„Povídá se to o holkách jako ty. Je pravda, že ti nějací lidé platí za to, že se před nima svlíkáš?“

„Lidi platěj za větší nesmysly.“

„U nás bys měla po kšeftu. V Ironu jsou hospody, kde si striptérky vybírají z dívek, co tam přijdou jako hosti. Mezi programem si odskočí na jeviště a svlíkne se. Barman jí za to něco sleví, a je to k oboustranné spokojenosti...“

„Vidím, že ty si taky neděláš žádný násilí!“

„Lidské tělo stvořil Bůh, proto je správné v tom stavu, v jakém bylo přivedeno na svět. Radím ti, aby ses nenechala svazovat žádnou hloupou společenskou konvencí. A jestli můžu o něco poprosit, postarej se, aby můj kamarád Mike na tvým krásným těle aspoň na chvíli zapomněl na svý těžký starosti. Jestli budeš chtít, tak ti to třeba i zaplatím...“

Simone zaváhala; mohlo to být míněno tak bezprostředně, jak to řekl, ale přece jenom byla žena a byla zvyklá vyčíst v jeho slovech urážku. A tak řekla: „Buď bez starosti! A kdybys někdy ty potřeboval něco vysvětlit nebo naučit, tak pro tebe to udělám se slevou...“

Na malý okamžik mu zrudly tváře i přes opálení. Otevřel pusu, aby něco řekl, ale pak se zase jen usmál.

„Poběžím, aby mě nesháněli. Děkuju za všechno, Miku. Za loď i za tu náušnici. Tvý rady jsem vyslechl a zařídím se po svým, když dovolíš. V žádným případě nepočítej, že odejdu dřív, než dokončím práci.“

„Máš něco tak důležitýho?“

„To by ses divil. Je to tak důležitý, že ty si to neumíš ani představit!“

„No... jak chceš. Abys mi pak nevyčítal, že jsem tě nevaroval...“

„Neměj péči. A ahoj, mějte se. Moji kamarádi se už jistě vzbudili a nesmím je nechat moc dlouho bez dozoru. Tak se mějte, a někdy zas přijďte pokecat...“

Se smíchem odběhl a zakrátko zmizel v lese.

„Pacholek,“ řekl doktor Merciér. „Zatracenej mezek tvrdohlavej! Dal bych mu za uši...“

Simone se naopak tvářila vážně a skoro obdivně.

„Nezlob se na něj. Je toho na něho moc najednou...“

„Co to plácáš? Je to nevychovaný klacek a předváděl se před tebou ještě víc než obvykle. Kdybys tu nebyla, snad by se choval rozumněji. Ale když se potká s někým novým, musí se předvádět za každou cenu...“

„Má starosti. Já to poznám, nemysli si...“

„Jaký, prosím tě? Co tady může mít za starosti?“

„Řekla bych, že se zamiloval.“

„Cože?“ doktor Merciér to přímo zařval.

„Co se divíš? Tvůj beránek si našel ovečku. A jak se zdá, myslí to s ní dost doopravdy!“

„Prosím tě! Ty už myslíš na ten sex i v případě takovýho malýho kluka! Co tě to vůbec napadlo?“

„Malýho? Je mu čtrnáct a můžu ti říct, že na svůj věk na tom není špatně. A jestli ta jeho ovečka stojí za něco, není vůbec vyloučeno, že jeho první láska dopadne dobře. Nebo špatně - jak pro koho...“

„To by mi tak ještě scházelo!“ povzdechl si.

„Scházelo. Aspoň budeš mít nějaký starosti. Jsem zvědavá, co řeknou tvoji šéfové, až se to dozvědí...“

Doktor Merciér mlčel a kráčel ráznými kroky zpátky.

„Jde o to,“ pokračovala Simone, „kdo je ta ovečka. Jaká je. Jestli ho taky chce - i když bych se divila, kdyby nechtěla. Je to krásnej kluk, tak strašně krásnej... až mu bude o takových pět let víc, byla bych schopná se mu plazit u nohou...“

„Prosím tě!“ odsekl dost nespokojeně, ale Simone se smála.

„Všiml sis, jak sebou škubl, když jsem přivedla řeč na jeho výuku? Není vyloučeno, že i na to už myslel...“

„Prosím tě, Simone, neblázni! Já tu mám starosti, a ty...“

„To teprve budeš mít. Jenom si uvědom: Má ovečka nějaký rodiče? Souhlasejí její rodiče s tím, aby se scházela s tvým beránkem? A budou vědět, kdo je beránek? A nebudou mít zájem vyvozovat z toho nějaký požadavky na tvoji státní pokladnu?“

„Neříkej ovečka. Nevíš, co to znamená...“

„Jsou rodiče, který ze zneuctění svý dcery dělají aféru. Kromě toho počítám, že ovečka bude tak asi kolem jeho věku, spíš o něco mladší. Třináctiletý holčičky už taky dobře vědí, k čemu jsou na světě. A když si nedá pozor, mohl by ji klidně přivést do jiného stavu, a potom...“

„Simone, já tě hodím do moře!“ zařval a postrčil ji blíž k okraji skály, pod kterou vlny bily do pobřeží.

„Klidně můžeš, ale prosila bych na klidnějším místě. Ale stejně máš spoustu starostí... neboj, já ti s nima pomůžu. Přece jenom seš chlap a ani sis nevšiml, co se děje. Patříš k těm chlapům, co jim holka musí vždycky připomenout, že je taky na světě, co? To já poznala hned, na čem jsem...“

„Pochopitelně. Ty jsi hlava otevřená.“

„Jsem ženská, můj milej! A každá ženská okamžitě pozná, když se jedná o věc srdce. A tvůj beránek má teď zrovna se svým srdíčkem velikej kolotoč. Nedivila bych se, kdyby se vracel od tý svojí. Měl nějaký moc nevyspalý oči...“

„Není zvyklý moc spát.“

„A že chodí nahý, je u něho normální?“

„U nich všech je to normální. Oblékají se, jenom když je to nařízené zákonem. Kdyby se jim dovolilo, chodí nazí celý život.“

„Až jednou budu mít víc času a peněz, zajedu si k vám na dovolenou. Lehnu si na pláž a budu se opalovat...“

„Pozvu tě, jestli ti to tady nestačí...“

„Budu se těšit. A teď bych se mohla taky vykoupat. Jednak se mi chce, a jednak bude lepší, když nepřijdem spolu, ne?“

„To je pravda,“ řekl a pozoroval ji, jak se svléká a vstupuje do vody mezi velikými balvany.

Za horkého odpoledne

Doktor Merciér zašel do města koupit si noviny a něco chutného ke kávě. Na náměstí potkal inspektora Chartiéra.

„Jsem rád, že jsi tady.“ řekl mu Pierre.

„Copak se děje?“

„Nevím - ale něco moc divnýho. Objevují se tu nějací podivní kluci...“

„Co... ten tvůj?“

„Ten ne. Ale... nemůžu říct přesně, co mi na nich vadí, ale zdá se mi to trochu divné.“

„Povídej mi o tom. Třeba ti pomůžu.“

„Nevím přesně, co je na nich zvláštního... uvidíš sám, až se objeví další. Za chvíli přijede autobus z Paříže.“

„Myslíš, že jím přijede někdo z nich?“

„Můžem se jít podívat.“

Autobusové nádraží se nacházelo v dolní části náměstí. Nebyl tam nikdo, kromě otráveně vypadajícího malého kluka v dlouhém pruhovaném tričku a džínsách orvaných k neudržení. Pak tam bylo pár místních lidí, kteří čekali na autobus.

Autobus přijel - vystoupili čtyři kluci v odřených riflích, s usárnami na zádech a v zelených zálesáckých košilích. Očividně patřili k sobě. Malý kluk rázem vyskočil, přiběhl k nim a řekl jim několik slov. Nejstarší ze čtveřice kývl hlavou, nahodili svoje bágly na záda a vydali se za ním.

„Takových jsem tu od rána viděl už aspoň deset! Mají namířeno do rekreačního centra. Asi pořádají nějaké shromáždění, nebo co.“

„Neřekl bych, že jsou zajímavý,“ soudil doktor. „Nějaká parta skautů nebo tak něco. Třeba hrají nějakou bojovou hru...“

Kluci přecházeli kolem nich. Doktor Merciér si zamnul ruce a zatřepal jimi, jakoby ho zábly. Kluk v pruhovaném tričku na okamžik zaváhal - blýskl očima po mužích, potom pokračoval v cestě. Ti čtyři za ním.

„Počkám na náměstí,“ řekl inspektor. „Nebo se podívám, kde se utábořili. Jsem zvědav, kolik jich ještě bude.“

„Myslím, že tihle byli poslední,“ řekl doktor Merciér. „Já půjdu radši na oběd.“

A nemýlil se.

Enkra přišel ke klukům a oči mu blýskaly, jako kdyby se mu něco obzvlášť povedlo nebo se na něco parádního chystal.

Leon mu přišel vstříc. „Co budeme dneska dělat?“

„Ještě nevím.“

„Nemáš žádný plán?“

„Mám spoustu plánů, ale nevím, který z nich je nejlepší. Kromě toho jsem se dozvěděl věci, které ty plány trochu pozměňují. Nejdřív se asi poplavu podívat na jednu loď.“

„Na loď? Jakou?“

„Takovouhle...“ Enkra roztáhl prospekt.

„Páni... to je nádhera!“ Jean se vyznal v lodích a koukal Enkrovi přes rameno. „Čí to je?“

„Prý moje. Aspoň mám od ní klíčky.“

„Hele, svezeš nás?“ škemral Jean.

„Ten, co mi ji předal, říká, že bych měl. Dokonce navrhl, abysme si vyrazili na menší výlet po moři. Jenomže... nemáme ještě sestavenou celou posádku.“

„Kdo ti v ní schází?“

„To je právě to - musím se s nima dohodnout. Od vás hlavně chci, abyste se nedivili.“

„To chceš tedy dost. Nedivit se, když získáš takovouhle jachtu - kdo by to dokázal?“

„Například já. Ale teď se musím přichystat.“

Enkra vytáhl ze své sportovní tašky potápěčské brýle a akvalung se šnorchlem, to jest trubicí pro podvodní dýchání. Jean to znal, byla to součást výstroje koupené v Saint-Malo. Navlékl si to a prozkoušel, jestli funguje.

„Poplavu do města a když to půjde, obhlédnu si loď aspoň zvenku. Já na ní dost poznám, nebojte se. Když jo, tak si pro ni zítra ráno zajdu a přivezu ji sem. Potom bych jel s vámi dvěma a ještě někým na výlet, ostatní budou zatím shánět zásoby. Už pomalu nemáme co zobat...“

Jean vytušil, že se to ostatním nebude líbit. Ale protože on měl lepší šanci, neříkal raději nic. Enkra vydal ještě příkazy ohledně cvičení v boji, a ponořil se do vody.

„Poslyš,“ Leonovi se to moc nezdálo. „Dávej si pozor! U břehu jsou občas víry a všelijaké zrádné útesy, kdybys na ně narazil, rozsekáš se... a v přístavu to taky není bezpečné...“

„Já vím. Ale právě to mi pomůže se tam dostat, aniž by si mě každý všiml. Neboj se, zvládnu to...“

Leon počkal, až zmizel. Pak si zavolal Alaina a Franka. „Kluci, vy ještě smíte do města. Zaběhněte tam a sledujte přístav. Je tam takováhle loď. Poflakujte se okolo, a kdyby Enkra něco potřeboval, pomozte mu! Jasný?“

Alain a Frank byli rádi a rozběhli se do města cvalem. Do přístavu doběhli celí uřícení a sháněli se po té krásné lodi; objevili ji, stála u mola docela klidně a mírumilovně, nikdo na ní nebyl a nikdo si jí moc nevšímal, kromě několika turistů.

Obcházeli tam skoro půl hodiny; neviděli nic zajímavého ani podezřelého a začínali se skoro nudit. A nudili by se asi dál, kdyby se neobjevili tři cizí kluci. Zřejmě nebyli z města, asi turisté - Alainovi a Frankovi byli nápadní svou plavnou a hbitou chůzí, jakou se pohyboval obvykle i Enkra.

Jeden z těch tří měl dlouhé světlé vlasy a zelenou košili s nášivkami. Přišel ke klukům a zaškubal prsty pravé ruky, jako kdyby do nich dostal křeč. Kluci nereagovali a tak cizinec přišel blíž a na něco se zeptal v cizí řeči.

„My ti nerozumíme!“ řekl Alain.

„To je vaše loď?“

„A kdyby jo, tak co?“

„Prodejte nám ji!“

„Prodat? Ty ses asi zbláznil, ne? Ani nemáš tolik peněz!“

„Dám, co si řeknete. Je to nádherná loď!“

„To jo - jenže není naše.“

„Tak koho?“

„Je ti po tom něco?“

„Když ji chci koupit, tak je.“

„Nech si zajít chuť. Taky bysme ji chtěli. Jenže majitel tady není, je to nějaký americký milionář...“

Chlapec se zamračil. „A jiná loď na prodej? Nevíte o něčem?“

„Nedělej si z nás blázna. Co my bysme mohli vědět? Zeptej se v Jachtklubu, to je dole v té zátoce. Za velkým campingem, naproti kasinu. Tam by to mohli vědět.“

Cizinec neříkal nic, jen si je pozorně prohlížel. Dotkl se Alainovy tváře, dokonce mu odhrnul vlasy z krku a ujišťoval se, že tu zlatohnědou barvu má všude.

„Co na mě šaháš? Copak jsem taky na prodej?“

„No, jen se nerozčiluj! Poslouchej, nemáš něco společnýho s tlupou Leona Devarta?“

„Náhodou ne!“ Alain měl od Enkry zakázáno cokoliv prozradit. „Naopak, Leon je náš nepřítel. A o co ti jde?“

„O nic.“ řekl chlapec, obrátil se a šel pryč. Ti dva další se k němu přidali a všichni společně odcházeli.

„Všiml sis?“ řekl Frank. „Měl v uchu náušnici!“

„Ty myslíš, že by to mohl být... někdo z nich?“

„Enkra měl dneska ráno taky náušnici. Takovou velikou, s perlou. Jestli tamten je jeho... kamarád?“

„Budem radši mlčet, ne?“ řekl Alain.

„Jestli jsme něco nezvrtali, žejo?“ řekl Frank.

„No... právě. Radši mu to ani neřeknem. Mohl by se zlobit, že jsme toho kluka nepřivedli...“

„Stejně tady nemáme nic na práci - poběžíme, ne?“

A rychle se rozběhli zpět do lesního tábora.

Bylo vedro. Anitta ležela v houpačce a četla si knížku, Michell si hrál s Topem. Nedařilo se to, i ten pes byl líný a nechtělo se mu skákat pro kamínky.

„Pojď se vykoupat!“ řekl Michell.

„Nemá to cenu. Je vedro, bude bouřka...“

„Fakt, je vedro. Hele, spadni s tý houpačky. Číst můžeš i na zemi! A já chci spát...“

„Tak spi, co ti v tom brání?“

Pes Top, kterého už přestali obtěžovat s kamínky, přivíral oči a zdálo se, že brzo usne. Ale náhle vyskočil, jako by ho píchla vosa, a vyrazil do zahrady. Neštěkal a nevyl, ale vyvíjel činnost v tomhle vedru neobvyklou.

„Co blázní ten pes?“ ptal se Michell.

Anitta zvedla hlavu. Top se vracel - a od stromu ke stromu se pohyboval nějaký stín. Srdce se jí zachvělo.

Michell se taky zvedl. V očích měl zuřivou nenávist.

„Jak si troufáš přijít až sem...?“ zasyčel.

Enkra zvedl ruku. „Nekřič. Jestli nechceš, zase odejdu. Ale navrhuji, abychom teď mluvili jako přátelé...“

Michell zůstal na chvíli ohromen - Enkra došel k nim. Měl na sobě přiléhavé tmavé plavky a tričko s krátkými rukávy, a byl bos. Vlasy měl na krku svázané tkanicí.

„Co tady chceš?“ ptal se Michell.

„Ty jsi chtěl se mnou mluvit.“

Michell zaváhal. Ohlédl se na Anittu, která seskočila se sítě, ale nedávala najevo ten správný údiv. Michellovi to za několik okamžiků došlo. „To víš od ní? Odkud ji znáš?“

„Neblbni, Michelli,“ řekla Anitta. „Ano, řekla jsem mu, cos říkal. Ty sám ses s ním chtěl sejít, ne?“

Michell hbitě přemýšlel. Znají se. Mluvili spolu. Kdy se mohli sejít? Po celý den byl Michell s Anittou, jenom když bojovali, tak ne. Zbývá večer. Nebo noc. Michell se v noci na chvíli vzbudil a zdálo se mu, že Anitta nespí ve své posteli. Byl rozespalý a nezajímalo ho to. Teď si vzpomněl.

„Co máš s mojí sestrou?“ oči se mu podlily krví, zaťal pěsti a nahrbil se jako před bojem.

„Měl bych s ní něco mít?“ usmál se Enkra.

„Jestli na ni zkoušíš nějaký oblbovačky, tak tě zabiju!“

„Michelli!“ Anitta ho chytla za rameno. „Jak se to chováš? Nic mi neudělal, je na mě hodný! Nedělej ze sebe šaška!“

„Já?“ sípěl Michell. „Co se má on co s tebou slejzat? Nemysli si, že jsem blbej a nevím, o co jde! Chtěli byste spolu chodit! Ale to nedovolím, to radši tebe seřežu a jeho zabiju jako psa!“

Enkra mu neuhnul. Přistoupil blíž, tak blízko, že by se ho mohl dotknout. „Michelli Lavalete, už jsem tě myslím přesvědčil, že bít se se mnou není tak lehké. Ale nechci s tebou bojovat, přišel jsem v míru. A stejně tak i za tvojí sestrou jsem přišel jako přítel. A neublížím jí. Věříš snad mému slovu?“

Michell zaváhal. Zvolna se napřímil a rozevřel pěsti. „Tvýmu slovu věřím. Ale nevím, jestli... jestli platí i pro pletení hlavy holkám. Moje ségra už moc vyrostla na to, aby se jí mohl plíst do cesty kluk jako ty.“

Enkra mlčel. Chvíli zírali jeden druhému do očí, pak Michell oči odvrátil. „Co jsi nám přišel říct?“

„Přišel jsem ti říct, že Leon má v úmyslu vyzvat tě znovu k boji. Líbilo se mu to, a myslím, že i ty bys s námi chtěl ještě jednou zkusit štěstí...“

„Tak jako posledně? Tentokrát bych se nedal tak zblbnout, už vím, co dokážeš! Jenže v pískovně už to nepůjde, tam by nás hned objevili...“

„Navrhuji les na sever od vaší vesnice. Je tam takové malé skalní město. Tam by se dobře bojovalo...“

„Jsem pro. Kdy?“

„Nejlíp zítra. Ale... mám ještě jeden návrh. Nechcete se se mnou projet po moři? Bylo by to kousek podle pobřeží, možná i dál. Mám hezkou novou jachtu, a chtěl bych si ji vyzkoušet...“

„Já bych jela!“ řekla Anitta rychle.

„Na jak by to bylo dlouho?“ ptal se Michell.

„Myslím tak na dva dny. Za jeden se to nestihne...“

„Pozítří jedou naši do Nantes k tetě,“ řekla Anitta. „My máme být doma sami... jistě budou pryč aspoň ty dva dny...“

„To se mi líbí - tak jsme dohodnuti. Zítra uspořádáme válku ve skalním městě a pozítří se projedeme po moři. Souhlasíš?“

„Souhlasím,“ řekl Michell. „Řeknu to klukům, bude se jim to asi taky líbit. Ale nemysli si, tentokrát nevyhrajete!“

„Uvidíme. Sejdem se zítra před osmou u krajní věže...“

Chtěl odejít - ale Anitta ho zarazila.

„Enkro - mohla bych to zkusit taky? V boji...?“

„Když Michell dovolí. On je náčelník...“

„Nemysli si, že tě někdo bude chránit!“ krčil rameny Michell.

„Takže - dohodnuto,“ rozesmála se Anitta. „Budou fajn prázdniny!“

Najdi a znič

Očekávaná bouře nepřišla; naopak, den skončil v dusnu a horku, jakoby přetrvávalo poledne. Enkrovi kluci toho večera vůbec neměli chuť se oblékat - přišli od moře, sedli si k ohni a ti, kteří přece jen něco na sebe natáhli, to za chvíli propotili a znechuceně odložili. Noc byla taky horká a nedalo se spát - ale Enkra spal docela klidně, nahý a stočený do klubíčka na své pokrývce. Tentokrát nikam neodešel, nejspíš vytušil, že Michell sestru hlídá a nikam by ji nepustil.

Ráno bylo chladné a osvěžující, ale když se vydali na pochod ke skalnímu městu, začalo slunce pálit a okolo osmé bylo pořádné vedro. Michell tam už byl, jeho kluci se tvářili ostražitě a čekali, co bude. Když se objevili Leonovi, Bretonci okamžitě vyskočili a stáli ve střehu; ale Enkra, který šel první, přišel bez bázně k nim a usmíval se.

„Neblázněte! Nejdřív se domluvíme! Vymyslel jsem... vlastně, přinesl jsem takovou hru, kterou hrajeme u nás doma. Kdyby vás to bavilo...“

„Třeba jo,“ řekl Michell. „A co?“

Enkra ukázal, že nejdřív je potřeba se posadit do kruhu. Všichni to učinili, ale tvářili se i nadále nepřívětivě.

„Ta hra se jmenuje Najdi a znič! Začali ji u nás hrát nepřátelští vojáci za války a mysleli to velice vážně, takže koho dopadli, na místě zabili. Tak nás naučili hrát taky. A když jsme je vyhnali, už jsme ji nezapomněli a občas se v ní cvičíme. A protože by nás brzo bylo moc málo, už se navzájem nezabíjíme, což by se vám možná taky nelíbilo...“

Michell se mračil. Zdálo se mu, že Enkra zbytečně šaškuje, což byl ostatně názor většiny. Leon a Jean, kteří ho znali nejlépe, se divili, protože většinou byl lhostejný a netečný, spíš přijímal nápady jiných, než aby sám něco prosazoval.

„Takže, rozdělíte se na dvě družstva, samozřejmě podle příslušnosti ke smečkám. Taktika, jakou vymyslíte, je vaše věc. Jde o to najít v nepřehledném terénu, tomhle skalním městě, co nejvíc nepřátel a zlikvidovat je. To se udělá tak, že dopadenému nepříteli nakreslíte svoji značku. Na tělo nebo na hadry, to je jedno. Přinesl jsem celkem dvacet lahviček z umělý hmoty, jsou to cyklistické láhve na čaj nebo limonádu, a válely se na smetišti u lesa. Udělal jsem dvě barvy, červenou a modrou. Domluvte se, kdo si kterou vybere. Michell jako host si vybírá první.“

„Mně je to jedno. Třeba červenou...“

Na Enkrův pokyn předal Jean Michellovi deset lahviček s barvou. Byly opatřené řemínkem, kterým se daly pověsit na krk a šroubovacím uzávěrem, aby se nevylily.

„Když dopadnete zajatce, přemůžete ho a podrobíte si ho, označíte ho svojí barvou. Můžete to kreslit třeba prstem, to je jedno. Doporučuji, aby si každá parta vymyslela vlastní symbol, aby se pak vědělo, kdo co dokázal. Pokud ovšem nebudete chtít zůstat všichni pohromadě, což bych se dost divil, v takovém velkém počtu byste těžko něco ulovili...“

„A co bude potom s tím zajatcem? Toho pustíme?“ ptal se Michell, kterému se hra začala líbit.

„Zajatec je váš, tím znakem se stává jedním z vás. V tom právě je ta hra. Podle předpisu by měl bojovat na vaší straně, proti svým bývalým kamarádům. Ovšem to neznamená, že to skutečně musí dělat. Když se dostane zpátky ke svým, může se dát přemalovat zase na svoji barvu, tím přestává být zajatcem. Kamarádi mohou svý příslušníky osvobodit a tak je znovu zapojit do boje. Dokud ale patří někdo nepříteli, musí poslouchat - jinak by mohl být potrestán jako zrádce...“

Kluci se začali smát a dost živě bavit. Enkra chvilku počkal, až opadne první vlna vzrušení.

„Jestli tomu dobře rozumím,“ řekl Leon. „Budeme se plížit tam v těch křoviskách a šutrech, hledat nepřítele a přepadat ho, abysme získali zajatce. A oni zase proti nám, žejo?“

„Přesně tak.“

„A kdy vyhrajeme?“

„Až schytáte všechny zajatce, nebo přinutíte nepřítele utéci.“

„To se vám nemůže podařit!“ řekl Michell. „Jenže, vy máte přece jenom výhodu! Je s váma Enkra a ten je lepší než všichni! To je nespravedlivý, nemyslíte?“

„Nebudou mít žádnou výhodu. Nebudu bojovat na jejich straně.“

„Cože, ty se chceš přidat k Michellovi?“ vyskočil Jean.

„Ne. Zůstanu sám. Budu někde ve skalách, a vy mě budete hledat stejně jako Michell. Budu třetí strana a budu mít černou barvu. Budu bojovat jen za sebe a kdo mě chytí a přemůže, získá vítězství, i pro mne platí povinnost poslouchat svého pána...“

„To je spravedlivý,“ řekl Michell. „Jenže, teď nám řekni, jak to bude probíhat v těch skalách...“

„To už si řekni sám, ty jsi náčelník. Já jsem vám už řekl, co bylo zapotřebí. Teď jdu a vy si dělejte, co umíte. Můžete jít do skal spolu nebo z různých stran, nebo jak sami uznáte za vhodné. Já půjdu sám...“ Za této řeči Enkra svlékl tričko, stáhl plavky a oboje sbalil a zastrčil pod nejbližší kámen.

„Proč se svlíkáš?“ ptal se Michell.

„Jdu do boje, ne?“ Enkra navlékl na krk lahvičku, lehce na ně zamával a vmžiku se ztratil mezi balvany.

„Sakra... ono už to začalo!“ Michell vyskočil na nohy. „Kluci, za ním, třeba ho ještě chytíme!“

Leon se nejdřív chtěl rozběhnout tam, kam mířil Michell, ale pak mávl rukou a ukázal na opačnou stranu. „Nadběhneme jim! Enkra jistě projde skrz na druhou stranu. Nezná to tady, aspoň doufám. Možná si to včera prohlídl, ale to nic neznamená...“

Enkra to tu skutečně včera obhlédl. Skalní město nedosahovalo takových výšek jako v pískovcových skalách, využívaných horolezecky. Nejvyšší skály byly sotva deset metrů vysoké, ale vytvářely tmavé a zcela nepřehledné bludiště. Byly tu stezky, ale ty nevedly všude, a Enkra jich chtěl využívat co nejmíň.

Uprostřed bludiště byla mokřina, nyní téměř vyschlá - kousek od ní převislá skála, kde bylo možno tábořit a někdy se tam uchylovali trampové, jak poznal podle ohniště.

Chvíli běžel po cestičce, až se dostal k místu, kde stála rozložitá borovice. Tam se zastavil, vyskočil a chytil se větve, na kterou se vytáhl. Přelezl po borovici až jak nejdál mohl, rozhoupal větev a přeskočil na sousední, stejně rozlehlou. Přelezl na veliký balvan, z balvanu na skalní věž. Tam si lehl na břicho, zakryl hlavu velikým listem lopuchu a čekal, co se bude dít.

Shora viděl celé bludiště jako na dlani, přesněji řečeno vstupní část, kudy přišel. Viděl tedy, jak se za ním rozběhli všichni Michellovi kluci a hnali se jako blázni dost daleko - pak se ale zarazili a chvíli mluvili. Kupodivu, do diskuse se pletla i Anitta, oblečená v riflích a kostkované košili a lišící se od kluka jen dlouhými copy. Ta taky navrhla rozdělit se do deseti skupin po dvou až třech - méně jich být nemohlo, protože neměli víc lahviček. Jednotlivé skupiny se jaly prozkoumávat všelijaké úkryty blízko cesty.

Enkra takový postup schválil. Zatím vyčkával, kde se objeví Leonova smečka, ale tu nebylo vidět. Čekal tedy a zatím se bavil sledováním, jak se Michellovi kluci proplétají roštím a trním; občas na sebe křičeli, ale pak si přestali rozumět, tak toho nechali. Zatím nenarazili na žádného nepřítele - prošli taky pod Enkrovou věží, ale nevšimli si ho a on se jim taky neukazoval. Nakonec mu zmizeli z očí.

Enkra slezl dolů a vydal se po jejich stopách. Zatím je slyšel, protože neuměli chodit tak tiše jako on, tak se neznepokojoval. Dokonce objevil stráň zarostlou maliním, nechal všeho a začal se pást. Potom pospíšil zase za kluky, ale už mu zmizeli dost daleko a nemohl je najít, aniž by se jim příliš přiblížil.

Zatímco se těžce probíjeli neprostupným terénem, Enkra využíval svých schopností a obtížné úseky překonával nejraději po stromech nebo po skalách. Necítil závrať a i když neměl žádné technické pomůcky, nebál se a skákal po skalách jako opice. Občas se zastavil, rozhlížel, naslouchal a větřil - sem tam zaslechl nějaký zvuk, ale nebyl tak charakteristický, aby mu mohl věřit nebo se jím dokonce řídit.

Nakonec se rozhodl vyčkat. Objevil pro změnu zase stráň s jahodami, lehl si tam na bok, trhal jahody a pojídal. Líbilo se mu i to slunce, které ho hřálo, připadal si jako doma - dokonce na chvíli zavřel oči a byl by možná zdříml, kdyby ho nebyl vyrušil nějaký zvuk.

Ten zvuk vyvolal Alain se dvěma dalšími, který ho objevil a napadl. Enkra se hbitě odkulil stranou, vyskočil na nohy a odrazil útok. Jenže jeho výchova už přinášela své ovoce: Alain i oba druzí byli schopni zaútočit dost tvrdě, taky Enkra se mohl bránit mnohem účinněji. Došlo k rychlému střetnutí, které Enkra vyřešil tím, že se dal na útěk.

Málem vletěl do rány Michellovým klukům, hned dvěma družstvům, která zaútočila z obou stran. Sotva se s nimi začal rvát, vrhli se Alain a jeho kamarádi na nepřítele taky a nastal zmatek; Enkra ho využil, srazil k zemi každého, kdo se mu napletl do cesty, a zmizel. Byli by ho možná pronásledovali, ale bojovali mezi sebou a to je zdrželo. A protože Michellových kluků bylo víc, přemohli Alaina i ty ostatní a drželi je v sevření.

„Uznáváš, že jste zajatci?“ vrčel Michellův pobočník Ginny na Alaina, klečel mu na prsou a klouby prstů otloukal žebra. „Vzdáš se, mizero, nebo tě mám umlátit?“

Alain měl škrábanec na tváři a bouli na hlavě, ale vzdát se nechtěl. Jeho kamarádi už přestali s odporem, dokonce jim už kluci nakreslili na trička červené trojúhelníky, aby poznali svůj majetek. Alain se ale přesto jenom posmíval.

„Tak naposledy - vzdáš se nebo ne?“

„Tobě, jo? To bych musel bejt blbej!“

„Enkra říkal, že kdo je zajatej, má se vzdát!“

„Zajatej a přemoženej, to není to samý! Já přemoženej ještě nejsem, i když na mně ležíte tři...“ škubal obličejem Alain.

„Jak chceš! Vidíš tam ty kopřivy?“

Alain neřekl nic. Podařilo se mu uvolnit jednu nohu a kopal okolo sebe, jak nejvíc mohl. Marně, přemohli ho znovu.

Ginny, tváře se sveřepě a sebejistě, zavelel: „Svlíkněte ho a vyválejte v těch kopřivách! Uvidíme, co bude povídat potom!“

Kopřiv byla houština a rostla v úžlabině mezi dvěma balvany; za nimi pak byla dost strmá stráň. Kluci Alaina svlékali a přidali mu při tom pár štulců, protože se úporně bránil, i když mu to už nevadilo tolik jako před čtrnácti dny. Ginny mu osobně uřezal všechny knoflíky na košili i kalhotách, a u trenýrek mu aspoň přeřízl gumu.

Dva kluci odvlekli Alaina ke kopřivám - snažili se hodit ho tam dost šikovně, aby se sami moc nepopálili, protože houští dosahovalo téměř jejich výšky. Alain se tuto chvíli nebránil, a to je příliš uklidnilo; když se totiž ocitl až u houští, náhle se zprudka osvobodil a vzápětí srazil jednoho z nepřátel kopancem do obličeje. To kluk nečekal - než se stačili všichni vzpamatovat, Alain chytil druhého a hodil ho před sebe do pálící houštiny. A jenom se tam rozplácl, Alain mu skočil na prsa, a vzápětí udělal mohutný skok přes celou úžlabinu. Samozřejmě, vrcholky kopřiv ho šlehly přes nahé nohy, ale to vydržel, chytil se mladého stromku a hbitě po něm vylezl nahoru. Tam se zastavil a zašklebil se. „Tak si pro mě pojďte! Jestli si troufáte!“

Ginny pozdě pochopil, že se jim dostal z moci. Posílal sice svoje bojovníky za ním, ale ti k tomu nejevili moc chuti a spíš hledali kudy kopřivy obejít. Alain nečekal, až takovou cestu najdou; obrátil se, vyběhl dost šikovně po svahu a byl pryč.

„Mizera!“ vzdychl Ginny. „No, ale takhle nahej domů stejně nemůže. Je vyřízenej!“

„Jo, jestli! Tomu to tak vadí, zůstane si klidně v lese a večer to už bude každýmu fuk! Víš, co je Enkra naučil, ne?“

Ginny to věděl a dusil se vztekem. Aspoň vylil Alainovu barvu a ještě rozdupal lahvičku podpatkem, aby ji nikdo už nemohl použít. Pak se obrátil k zajatcům: „Co čumíte? Jdem si chytit někoho jinýho! A uvidíte, co s váma udělám, jestli se pokusíte o nějakej podraz!“

Zajatci šli, co mohli dělat - ale byli si téměř jistí, že Alain je v tom nenechá a jistě jim nějak pomůže.

Alain hledal Franka; slyšel hluk, jak se někdo prodírá křovím, a pro jistotu se schoval - udělal dobře, byli to nepřátelé. Prošli kolem něho a vykuleně se rozhlíželi. Vzápětí za nimi prošel Frank se třemi dalšími. Alain na něj tiše zavolal a Frank přišel blíž. „Co se stalo?“ ptal se téměř šeptem.

„Chtěl jsem chytit Enkru, ten mi utekl a přepadli nás. Ginny - takovej zrzavej blbec...“

„Znám ho... co ti udělal?“

„Nic moc. Kluky zajal, ale já mu utekl, jenom mý hadry tam zůstaly. Jestli si myslí, že mi to vadí...?“

„Jasně! To oni jsou takový srabi! A kluky má jako zajatce, jo?“

„No... jde s nima tam dolů, jako k bažině. Kdybysme...“

Frank chvíli přemýšlel. „Chtěl jsem chytit tamty, ale když...“

„Jasně! Zkusíme dostat Ginnyho!“

„Tak jo. Počkej...“ Frank se zastavil a stáhl tričko, pak i rifle. „Stejně je horko! Bude se nám líp bojovat...“

Kluci si zvykli na arminské způsoby, svlékli se bleskově; šaty schovali do skal, a už se dali do tichého běhu po stopách unesených kamarádů. Zakrátko se dostali k místu, kde se bitka sběhla, a po jasných otiscích Ginnyho bot je sledovali dál.

„Kam myslíš, že půjdou?“ ptal se Alain.

„Určitě se rozdělí, aby sevřeli někoho z našich do kleští,“ soudil Frank. „Zjistíme, ve který skupině je Ginny...“

Šli rychle, ale tiše - Enkra je něco naučil, zbytek pochopili sami. Objevili místo, kde Ginnyho skupina přecházela potok - byly tam jasné otisky a kousek dál se rozdvojovaly. Alain s Frankem se vydali směrem, kterým šel Ginny.

Alain šel první; když zvedl ruku, všichni ztuhli. Viděli, jak Ginny a ještě jeden kluk opatrně zkoumají hluboký příkop, ve kterém se někdo mohl skrývat. Jiné nepřátele nebylo vidět, ale tihle zřejmě klidu okolo moc nevěřili.

„Až přijdou blíž!“ ukázal Frank na prstech. Taky to je už Enkra stačil naučit, v boji se nehodí vykřikovat. Alain kývl hlavou a vydal se za krytem křovisek okolo, aby se dostal k nepřátelům z opačné strany.

Ginny prozkoumal příkop, mávl rukou a vydal se nahoru, naproti Alainovi. Frank kývl na ostatní, ale vyčkával - nechtěl to pokazit. A tak teprve když Alain vyletěl z křoví, vrhli se do boje i Frank a ostatní. Alain srazil v letu Ginnyho na zem a dokázal ho držet, než doběhli. Druhý kluk se pokusil velitele bránit, ale Frank ho strhl k zemi a než se oba nadáli, svázali je jejich vlastními provazy, protože sami nic takového neměli. Na Ginnyho bylo provazu málo; Alain si půjčil jeho kudlu a rozřezal mu krátké kalhoty na kusy, kterými ho svázal a ještě mu kus nacpal do pusy, aby náhodou nekřičel.

„Tak vidíš! Moc jsi se smál, a moc brzo! Teď budeš ty poslouchat nás!“ A i když lahvička barvy patřila Frankovi, Alain namočil prst a nakreslil svoji značku Ginnymu jak na tričko, tak i na prsa, aby se to nedalo zapřít.

Enkra se už podruhé přistihnout nenechal; věděl, že své kluky vycvičil dobře, a že vyvinou všechno myslitelné úsilí, aby ho dostali a dokázali tím svoji převahu. Skrýval se a čekal - něco hledal, dokonce se snažil větřit. Vyhýbal se každému a všem, a nedalo mu to takovou práci, protože měl dlouholeté zkušenosti. Až když našel, co hledal, byl spokojen a rozhodl se ukázat.

Anitta bloumala po rozkvetlé louce. Utrhla několik kvítků a zasunula za sponky, které jí držely vlasy spletené do copů. Přemýšlela, co vlastně ji nutí být tady, kde o ni nikdo z kluků očividně nestojí, ze všeho nejmíň bráška Michell. Nechal ji samotnou a bez pomoci, a kdyby ji někdo přepadl, vlastně by se ani nedokázala dost účinně bránit.

Najednou spatřila temný stín, někdo ji strhl na zem a zakryl jí ústa rukou. Byla by ječela jako siréna, to jí hned došlo a tomu chtěl zabránit - a když tu ruku poznala, uklidnila se.

Enkra ji pustil a kývl, aby šla za ním. Přeběhl kousek louky a ponořil se do lesa - beze slova ji vedl a ona za ním šla, dokud se neocitli mezi rozeklanými skalisky.

„Tak jsi mě zajal! Můžeš si mě i označkovat...“

„Spolehni se, že to udělám! Ale nejdřív se procvičíme ve šplhu!“

„Kam?“ rozhlížela se. Skály nebyly vysoké, ale zdály se jí dost příkré a nedostupné.

„Támhle nahoře je krásná plošina, není tam odnikud vidět. Je to zarostlé, ale já jsem si jí všiml.“

„Jenže, tam já nevylezu!“

„Neboj se, nic to není! Slabá čtyřka, víc nic...“

„Co?“

„Podle horolezecké klasifikace. Jedna až sedm. Čtyřka je tak střed, to slezeme i bez lana a dolů se dostanem taky, neboj se. Zvednu tě, a ty se támhle chyť, je tam bezvadnej stup. Vlastně... teď počkej...“

Anitta podle jeho pokynu padla na zem, Enkra se složil vedle ní. Zaslechla praskání větví a z křovisek vyběhli tři Leonovi kluci, rozhlédli se a zamířili dál v místech, kde byl porost nejřidší. Enkry ani Anitty si nevšimli.

„Dobrý,“ řekl Enkra. „Teď to zkusíme...“

Nastavil ruce, Anitta vylezla nejdřív na jeho ramena, pak i na hlavu - zachytila se rukama i nohama a dle pokynů vyhledávala cestu. Zakrátko se dostala na římsu, která ji pohodlně dovedla až nahoru - Enkra vzápětí vylezl za ní a pomáhal jí. Vrchol balvanu byl plochý, celý obrostlý křovisky i špičkami okolních stromů. A rozpálený sluncem...

„Tady je to bezva! Tady zůstanem?“

„Proč ne? Jasně, pak se můžem jít dolů trochu porvat, ale teď ať si to rozdají mezi sebou, aspoň nebudou tak bujný!“ smál se Enkra, natáhl se na kámen a vyhříval se.

„Pálí to tu.“ řekla Anitta.

„Lehni si na svoje šaty!“

„Myslíš, že bych se mohla svlíknout?“

Anitta váhala, ale udělala to. Poprvé ve dne - v noci jí to už bylo jedno, ale teď se bála, aby ji někdo neviděl.

„Jsem proti tobě strašně bílá! Chodila jsem sice na plovku, ale tam musím mít plavky! Jak je možný, že tvý kluci jsou tak tmaví?“

„Namíchal jsem jim takovou barvu. Na zhnědnutí.“

„A máš ještě?“

„Vyplácali všechno, polejvali se tím pro legraci. Ale nic nebrání udělat novou...“

„A udělal bys to? Pro mě?“

„Večer máš čas? Trvá to tak dvě hodiny...“

„Jasně. Jenže... naši by se mohli zlobit!“

„To je jedno. Tak až vaši budou na těch cestách...“

Anitta se začervenala. „Ty myslíš, že bych mohla být s tebou v lese? Jako kluci?“

„A proč ne? Přece se v lese nebojíš?“

„Podle toho, s kým. S tebou se nebojím.“

Enkra zívl. „Nechceš se trochu prospat?“

„Spala jsem v noci. Nepřišel jsi, že ne?“

„Ne. Věděl jsem, že tě uvidím dneska.“

„To je dobře. Michell mě zamkl a klíč měl pod polštářem.“

„Naučím tě otvírat zámky. Otiskni klíč do mýdla, a já ti takový udělám, abys měla vlastní.“

Anitta se smála. „Do mýdla, jo? A proč?“

„Do mýdla nebo do plastelíny. Dělají to tak zloději.“

„A ty jsi zloděj?“

„Někdy taky. Nikdy nevíš, co budeš v životě potřebovat, tak se učíme otvírat zámky. Měl jsem z toho jedna mínus.“

„Co vy se všechno učíte ve škole...“

Chvíli mlčeli. Anitta se odhodlávala k otázce: „Jaký jsou u vás holky?“

„Normální, jako všude. Proč?“

„Já myslím, jestli hezký.“

„Pochopitelně. Všechny holky jsou hezký.“

„Já ne. Mám blbý vlasy a bezvýraznej obličej. A pihy.“

Enkra natáhl ruku a pohladil ji po hlavě. „Jsi krásná. A budeš ještě krásnější, až se trochu upravíš...“

Anitta se podívala trochu překvapeně. „Jak upravit?“

„Dokážu udělat hezkou holku i sám ze sebe - tak by bylo dost divný, kdybych to nedokázal s tebou...“

„Ty a holka, jo?“ rozesmála se.

„Učíme se to, vážně. Mohl bych ti to ukázat... mám paruku a kontaktní čočky do očí...“

„To skoro vypadá, jako kdybys byl špion.“

„Jsem i špion, když je potřeba.“

Kroutila nad tím hlavou. „A co bys se mnou udělal?“

„No... nejdřív ze všeho bych ti rozpustil vlasy. V noci jsi je neměla takhle spletený a slušelo ti to víc.“

Anitta si poslušně rozpletla copy. Nosila s sebou dokonce i malý hřebínek, takže se učesala. I když stejně jednoduchým způsobem, hladce a dozadu, aby se nic nezměnilo.

„Takhle ne! Máš dlouhé krásné vlasy. To je potřeba zdůraznit a ukázat celému světu!“

„Maminka mi za to nadává! Chce, abych se nechala ostříhat na takovou poloviční délku... moderně!“

„Opovaž se! Mně se to líbí!“

„Jaký účes bys mi navrhoval ty?“

Enkra nad tím už chvíli přemýšlel. „Upletu ti copánky, ale jiné. Po celé hlavě, jak to nosí některý holky. Viděla jsi to někdy?“

„Taková ta spousta tenkých copánků? To dá hroznou práci!“

„Času máme dost, ne?“

Anitta si lehla, položila mu hlavu do klína a Enkra jí splétal vlasy do copánků. Dost mu to šlo a ani ji to moc netahalo, takže si to nechala líbit.

„Povídej mi, jak je to ve tvojí zemi...“

Enkra vyprávěl. Mluvil páté přes deváté, přeskakoval z jedné věci na druhou a zase se vracel a někdy i opakoval, mluvil podstatně víc, než po celou dobu, co byl pryč z Arminu. Vyprávěl jí o všem možném, Anitta živě reagovala, smála se a souhlasila s ním nebo mu zas nevěřila a nechala se přesvědčovat, a Enkra pozvolna ztrácel pocit, že mluví s někým cizím a zdálo se mu, že ji zná léta a žije po jejím boku, jakoby k němu neoddělitelně patřila.

Slunce nelítostně pálilo a čas míjel. Zezdola slyšeli tu a tam křik, vítězoslavný, vzteklý nebo zuřivý, podle toho, co se tam dělo. Enkra jakoby zapomněl, že má taky bojovat, seděl na skále, splétal Anittiny vlasy a povídal si s ní. Tam dole se mohlo dít cokoliv; pro něj byla teď jenom ta dívka a jejich společné osamění. Tak minulo i poledne - horko bylo čím dál větší a když Enkra práci dokončil, Anitta už dál nemohla vydržet.

„Mám hroznou žízeň! Budeme muset slézt... je tam takový pramen, napijeme se! A mám s sebou chleba se škvarkama, dám ti půlku!“

„Dobře, půjdem dolů.“ souhlasil.

Anitta si začala natahovat rifle, ale zarazila se. „Říkal jsi, že mě označíš svým znakem. Aby bylo vidět, že jsem tvůj majetek!“

„Ano, to je pravda. To musím!“ otevřel lahvičku, namočil prst a kreslil jí něco na hruď podle vytetovaného znaku na předloktí.

„Co to je? Nevidím na sebe!“

„Drak štěstí. Dala mi ho moje čarodějka.“

„Drak štěstí? K čemu to je?“

„Kdo má draka štěstí, tomu se splní jeho přání...“

„Ty vážně věříš na kouzla?“

„Někdy ano. Co když i tebe mi někdo přičaroval?“

„Mě? To je nesmysl!“ řekla velice rázně.

Neodpověděl - domaloval draka, a Anitta se oblékala.

„Co tě přivedlo k našemu domu v tu první noc?“ ptala se.

„Nevím,“ odpověděl bez váhání. „Šel jsem na průzkum...“

„Přemýšlela jsem, jak se stalo, že jsme se setkali. Že se právě tu noc stalo to... a že jsem vyšla ven. Vlastně jsem měla zůstat doma... dělala jsem všechno úplně naopak! A jak se stalo, že právě tobě jsem začala věřit...“

Enkra neříkal nic. Jenom se usmíval.

„Ty říkáš, že nad námi bdí nějaká čarodějnice?“

„Nade mnou. O tobě ani neví.“

„Když jsem byla malá, vyprávěla mi babička o čarodějnících a o takových věcech. Je moc stará a pamatuje doby, kdy se ještě čarovalo...“

Enkra se nesmál, byl vážný. „Ještě žije?“

„Ano, ale je už velice stará. Žije s mojí tetou...“

Neříkal nic. Hledal, kudy slezou dolů - musel jít první a pomáhat Anittě, aby se nezabila.

„Možná přijede tetička k nám, když tam naši jedou. Potom by přijela i babička... přišel bys k nám, abys ji viděl?“

„Jestli to bude zapotřebí...“

„Kdybych ji poprosila... třeba si ty pohádky ještě pamatuje. Když říkáš, že znáš nějakou čarodějnici...“

„Je to holka o málo starší než ty.“

Anitta se rozesmála. „Jo ták - ona si na to jenom hraje?“

Enkra na to neřekl nic. Slezl dolů a podal jí ruce. Anitta lezla taky, mnohem opatrněji. Než slezla, řekla:

„Nad mořem se nějak stmívá. Jestli nepřijde bouřka...“

„Klidně může! Stejně je horko!“

Anitta lezla s velkými obtížemi, tak nedávala moc pozor na to, co se děje kolem nich. Enkra slezl první a zůstal stát pod ní - všiml si, že neví, jak dál. „Skoč mi do náruče, chytím tě!“

„Nebo se potlučeme oba dva...!“

„To je možný, ale tebe podržím!“

Anitta tedy skočila. Neviděla ani, kam vlastně. Padala a v tom pádu ucítila Enkrovy ruce a pak padla na něho, dvakrát se převalili a zůstali ležet na měkkém. A rozesmáli se.

„Vidíš, že jsem tě porazila!“

„To nic nevadí. Hlavně, jestli jsi v pořádku...“

Vedl ji houštinami - jednou ji zadržel a schovali se, ale kluci šli od nich tak daleko, že ani nevěděli, kdo to je a na které bojuje straně. Dostali se k jezírku; bylo skoro vyschlé a jílovitá půda okolo ztvrdlá na kost. V tom blátivém jezírku se čvachtalo několik kluků; dávno už odložili svoje oděvy a tak bylo vidět, že jsou to Leonovi Francouzi se dvěma zajatci, přemalovanými na svoji barvu. Nezdálo se, že by měli chuť bojovat.

„Támhle, kousek výš!“ ukázala Anitta.

„Pojď. Budu tě chránit, kdyby něco...“

K prameni se dostali bez potíží - Anitta si klekla, ponořila obličej do studánky a hltavě pila. Voda byla chladná a byla to jediná studená věc široko daleko. Enkra se taky napil, ale neopomněl hlídat okolí.

Najednou vyskočil na nohy. „Jdou za námi... po stopách!“

„Zdrhnem?“

„Jsou jen tři! Jdi trochu stranou, hned je vyřídím!“

„Já se nebojím! Pomůžu ti!“

Ti tři patřili k Michellovi - když viděli sestru svého náčelníka, zarazili se. Chvíli nevěděla, proč to, potom si vzpomněla na stovku copánků na svojí hlavě.

„Zajal tě, Anitto? My ho seřežem jako psa, a ty zatím uteč!“

„Tak jo!“ vykřikl Enkra a skočil na ně. Vrhli se po něm všichni tři a během několika vteřin se váleli po zemi a svíjeli se bolestí. A Enkra se jenom smál.

„Jsi docela nebezpečnej člověk!“ bavila se Anitta.

„Zdrhej!“ skuhral velitel těch kluků. „Ještě to stihneš, a my ho trochu zdržíme...“

„Nemůžu,“ rozepjala si Anitta košili. „Jsem jeho zajatec...“

Ten kluk se pokusil zvednout. „Já byl taky zajatej, vidíš značku! Ale Michell mě osvobodil a zajal dokonce jejich kluky... vyhrajem to, Anitto, ještě uvidíš...“

Enkra vyčkal, až se postavil na nohy; pak mu je zlehka, téměř něžně podrazil a úderem ruky ho znovu srazil na zem.

„Nehoň se, chlapče! Máš to zapotřebí?“

Nic nedal na jeho nadávky, odcházel s Anittou a nechal je tam ležet. Ani neměl zájem označkovat si je jako zajatce.

Anitta se cítila osvěžena a dostala dobré nápady.

„S chutí bych se vykoupala! Třeba tam v tom bahňáku! Jenže, ti kluci by nás určitě zajali...“

„Se mnou na tebe nikdo nesáhne!“

„Já vím - ty každýho strašně seřežeš. To není vůbec lidský, takhle zacházet s lidma! Nemohl bys být mírnější?“

„Mohl, jenže to by mě přemohli.“

„No, tak by tě přemohli...“

„Necháme se zajmout?“ zablýskal očima. „Jestli chceš, já to pro tebe klidně udělám...“

„A co bys pro mě všechno ještě vydržel?“

Od jezírka se ozýval nějaký moc velký křik. Enkra s Anittou se skrčili za křoví a pátrali, co se tam děje.

A dělo se - během chvilky se objevilo několik přívrženců obou stran, a dali se do rvačky. Nejdřív na suchu, ale během pár minut skončily obě strany ve vodě, taky proto, že po tom všichni toužili. A už se vzájemně tloukli a potápěli pod vodu - teď zapomněli i zajatci, komu patří, a bojovali za svoji stranu, takže z toho vznikla rvačka každého proti každému.

Situace se moc nezměnila, ani když se na bojišti objevil Leon se svou skupinou. Sjel do bláta a vrhl se na někoho z Michellových kluků. Poznal ho snadno, protože Bretonci byli dosud oblečení, kluci z Leonovy party už zbytečnosti odložili.

„Jdem na to?“ zeptal se Enkra. „Stačí říct!“

Anitta zaváhala; pak ale spatřila, že se do rvačky hrne další parta, taky z Leonovy strany - její kamarádi dostávali nekřesťanský výprask.

„Jdem!“ vykřikla a rozběhla se. Enkra vyrazil taky, předběhl ji a sjel po svahu rovnou do jezírka. Anitta se nedala zahanbit, a protože v tu chvíli nepoznali, že je holka, srazil ji někdo do jezírka a trochu po ní šlapal. Enkra se jí vrhl na pomoc, ale v tom zmatku se nebránil svými nelítostnými údery a tak sám taky nějakou schytal. Pak zjistil, že Anittě nic není a dokáže se naopak dost účinně ochránit, tak se dal do boje s ostatními.

Na bojiště se přihnal Michell, Ginny, který utekl Alainovi, ale taky Alain, Frank a Jean, a všichni ostatní jejich kamarádi. Tak se tu postupem času sešli všichni - rvačka vyvrcholila, protože už nikdo nepoznával, s kým bojuje. Anitta se konečně vypletla z chumlu - byla trochu potlučená, ale její copánky nedoznaly jiné úhony, než že byly mokré a lítaly kolem hlavy jako rozzuření hadi. Enkra se taky dostal z největší vřavy - odtáhl Anittu stranou a pomohl jí dostat se na břeh.

„Tady je nějaký bláto...“ stěžovala si, když ji vysadil a ona do něj gecla. Enkra se rozesmál, nabral do dlaně jemného bahna a připleskl jí ho na tričko.

„To právě chci! Teď se koukej!“

Rychle uplácal z bláta kouli - mrštil ji po jednom z kluků, který se neopatrně přiblížil. Koule se rozpleskla tomu chudákovi na obličeji a rázem ho srazila do vody. Anitta zatleskala nadšením a Enkra už dělal kouli novou.

„Pomoz mi! Udělej jich co nejvíc, já budu jenom házet!“

Pochopitelně se nenechala prosit. Kluci, když se jich několik seznámilo s Enkrovými blátivými projektily, poznali nepřítele a rozhodli se ho chytit, seřezat a utopit v bahnité vodě. Ale Enkra se bránil velmi úspěšně - když někdo vylezl ven a chtěl je obejít, zasáhla Anitta: „Kdo vyleze z vody, je srab!“ vřískala. „Když si chcete něco začít, tak na rovinu!“

Michell, její bráška, s ní měl nejmenší soucit. Objevil někde podobné bahno, udělal z něj kouli a hodil. Anitta to dostala ze strany do tváře, udělala salto a už byla ve vodě. A co bylo nejhorší, Enkra se tomu jenom smál - ale neopomněl se bránit dalšími koulemi.

Možná jenom on si povšiml, že někde v dálce zahřmělo a obloha zešedivěla jako olovo. Teprve když ale oblohu rozčísl první blesk a vzápětí zaduněl hrom jako tisíc válečných bubnů, poznali to i ostatní; přestali se prát a začali zjišťovat, co se děje.

„Kdo je ve vodě, nezmokne!“ prohlásil Jean a ostatní se tomu smáli. Pokračovali ve rvačce s chutí a úsilím - podařilo se jim přemoci dokonce i Enkru, teď ho potápěli a mlátili a snažili se ho konečně zmoci. Enkra se nejdřív smál, při tom se trochu napil a nemohl se bránit tak účinně - Anitta zato utekla trochu bokem, ale odtamtud alespoň vykřikovala rady a pokyny, aby se nedal.

A pak se spustil déšť; po prvních nesmělých kapkách na nebi obrátili na zem necky vody. Rázem byla tma jako v pekle, jenom blesky občas ozařovaly oblohu - ve skalách odpovídala hromu mnohonásobná ozvěna, jako by se celá zeměkoule rozpadala pod těmi údery. A déšť se lil čím dál víc a bičoval vše, co mu bylo vystaveno.

Jenže kluci si z toho nic nedělali; kdo měl ještě něco na sobě, rychle to svlékl, vyždímal nebo nastavil dešti, protože bylo zapotřebí vyprat z toho bláto. A pak běhali v tom lijáku a smáli se, tu a tam se i střetli ve rvačce.

Do jezírka se odevšad začala valit voda - všechna vyschlá koryta potůčků se naplnila a odtok jedinou úzkou soutěskou vůbec nepostačoval. Náhle to nebyl blátivý rybníček - voda stoupala, podrážela nohy a mlátila o kameny tím, kdo jí dost rychle neutekl. Samozřejmě nečekali, vylezli výš a zírali, co se kolem děje. Jenomže všechny cestičky se rozbahnily, a kdo se snažil jít rychle, nejspíš uklouzl, padl na nos a vyválel se v blátě k nemalé radosti všech ostatních.

„Kolik stoupne ta voda?“ křičel Enkra na Michella, který to tu měl znát, ale zřejmě moc neznal.

„Nevím... po dešti jsem tu nikdy nebyl...“

„Radši půjdem kousek výš! Počkáme až to přejde... ale je to nádhera, co?“

Silný vítr mlátil korunami stromů, občas se ulomila nějaká větev nebo aspoň šiška. Blesky křižovaly oblohou, hrom burácel a déšť je šlehal po těle. Michell by nikdy takovéhle divadlo nenazval nádherou, ale Enkrovi zářily oči nadšením.

„Začíná mi být zima,“ řekla Anitta.

Enkra ji objal kolem ramen, třel rukama a snažil se ji zahřát. Přitiskla se k němu a dívala se na bouři.

„Až to přestane, zapálíme oheň.“ slíbil.

„To bych chtěla vidět!“ řekla s nedůvěrou. „Nebude určitě nic suchýho...“

„To nevadí. Najdeme trochu suchého dřeva někde v jeskyni.“

„Jaké jeskyni?“ Michell se zarazil. „Ty to tu znáš?“

„Není to jeskyně, jen takový převis. Našel jsem tam nějaké suché klestí, ještě po předešlých kamarádech... musíme potom zas nějaké připravit, než odejdeme...“

Spolu s bouří přišel chlad. Klukům dokonale zmrazil bojovnou náladu, a oni se už nechtěli bít, ani když bouře odcházela. Zato se jim krásně dýchalo - bouře pročistila vzduch a ten byl teď chladný a osvěžující. Znovu vyšlo slunce, ale už nepálilo, země byla čistá a přívětivá, z lesa táhla hustá pára. Jezírko se změnilo v dost velké jezero - ještě pořád bylo kalné a neprůhledné, ale už to nebyla blátivá louže.

„Vykoupem se?“ ptal se Enkra. „Bude to pěkně studené!“

Kluci trochu váhali, ale když jim šel příkladem, vykoupali se. Teď se tu dalo i plavat, tak se chvíli honili a cákali po sobě vodu, ale do rvačky se už nepustili. Radši vylezli a starali se o ten oheň.

Enkra odběhl a vrátil se s náručí suchého klestí. Opět mohli vidět, jak rozdělává oheň třením dřev; když zaplápolal malý plamínek, všichni ochotně přinášeli celé náruče dřeva, aby co nejdříve začal hřát.

Enkra upravil ohniště tak, aby se u něj dalo sedět v co největším počtu - nejdřív rozvěsili svoje svršky, pak se sesedli do kruhu. A kupodivu si nesedali podle smečkové příslušnosti, ale navzájem se promíchali bez ohledu na dřívější nepřátelství.

Anitta si sedla vedle Enkry, vlastně jí tam udělal místo. Michell se mračil a nelíbilo se mu to - ale kromě něho se to nelíbilo taky jiným, a ti nemlčeli. „Poslouchej, Michelli,“ začal Leon. „Co má vůbec tvoje ségra co dělat mezi náma? Co ji s sebou taháš?“

„Já ji sem nezval!“ řekl Michell vztekle.

„Pozval jsem ji já,“ řekl Enkra. „Je to moje zajatkyně. Já jsem se jí zmocnil a ona je teď můj majetek.“

Leon to pochopil velice rychle. „Jo tak - takže ona je to jediný, o co ses dneska staral, jo? A proč zrovna Michellova ségra? Není dost jiných holek?“

Enkra neříkal nic. Zato někteří Leonovi kluci si povídali cosi poněkud nelichotivého.

„Jasně,“ řekl Leon, když se mu nedostalo odpovědi. „Co má náš kamarád co chodit s Michellovou sestrou?“

„A co?“ vybuchl Michell. „Je snad moje ségra něco horšího než každá jiná? Co ty se do toho montuješ, Leone?“

Anitta by se byla ráda proměnila v malou šedivou myšičku. Enkra mlčel a usmíval se, a ona nevěděla, co má na to říci.

Zato Michell se rozčílil. „Jestli si Enkra vybral moji ségru, aby s ní chodil, tak asi ví proč! Nebo myslíš, Leone, že si vybral blbě?“

„To neříkám! Jenže, je to takový divný!“

Enkra mlčel. Ještě padlo několik podobných útoků, a pořád nic neříkal. Až konečně všichni zmlkli, dívali se na něj a čekali, co řekne. A Michell řekl: „Tak k tomu přece taky něco řekni, Enkro!“

„Anitta je moje,“ řekl Enkra. „A zůstane moje, dokud si sama nebude přát něco jiného. A zůstane se mnou.“

„Ale Michell je náš nepřítel!“ rozkřikl se Leon.

Enkra vstal. „Nemusí být. Michelli, podej mi ruku!“

Michell vstal taky a tvářil se trochu udiveně. Podal ruku Enkrovi a ten ji stiskl se zalomením palce.

„Mezi mnou a tebou není nepřátelství! Podle mého je Michell náčelník smečky, na jejímž území jsme a jejíhož pohostinství teď užíváme. Bojovali jsme s nimi a já myslím, že se pobavili všichni, jak tu jste. Proč bychom tedy měli být nepřáteli?“

„Já to taky tak vidím,“ řekl Michell.

„A to znamená, že spolu budeme moct bojovat dál?“ zeptal se Leon. „Přesto, že Enkra je teď kamarád se všema?“

„A proč ne? Michell nikdy nebyl můj nepřítel. Na světě není žádný živý tvor, jemuž bych já byl nepřítelem - a ti, kdo se staví nepřátelsky ke mně, jsou jen pošetilí a hloupí.“

Nastalo ticho. Jean je přerušil otázkou: „Takový války se vedou u tebe doma, Enkro?“

„Ještě daleko tvrdší!“

„A to na paměť války, kterou jste tam měli?“

„Ne vždycky. Tohle jsou jenom takové hry - válka byla mnohem horší. Občas se scházíme na místech, kde se vedly boje, pořádáme velké hry za účasti mnoha kamarádů, kteří tam přijdou..“

„Povídej nám o tom...“

„Jsou místa, kde padli za dávných časů kamarádi v těžkých a krvavých bojích. Na těch místech po válce postavili mohyly - za každého padlého tam přivalili kámen. Nemáme válečné pomníky, ale za některých dnů se tam scházejí lidé, kteří ještě nezapomněli na smrt svých kamarádů. Pak se bojuje, hrají se všelijaké hry a večer se konají slavnostní ohně u mohyl padlých. A vzpomínáme na ně a chystáme se bojovat stejně jako oni, kdyby se válka vrátila do naší země...“

„Taky my umíme vzpomínat na padlé...“ řekl Leon.

„Kdyby ti, co padli, zůstali naživu, jejich synové a dcery a jejich vnuci by byli s námi. Pro ty, kteří se nesměli narodit, musíme vzpomínat na krev, která byla vylita. I za nás. A stejně tak se my učíme bojovat, abychom ochránili životy dětí, které jednou budeme mít...“

„Byl jsi někdy na takových hrách?“

„Jednou ano. V bažinách, kde kdysi za války zničili kluci z vojenské šlechty pluk nepřátel. Trvalo to tři dny a celou tu dobu jsme prolézali bahnem, přepadali jsme se a zajímali. Bylo to veliké a naše smečka to vyhrála, protože jsme měli nejlepšího velitele...“

„A kdo vám tehdy velel? Ty?“

„Ne. Můj náčelník, Roger Monroes.“

„Ty máš nad sebou ještě nějakého náčelníka?“

„Ovšem. Každý má nějakého velitele...“

„A to chceš říct, že ten Roger je ještě lepší než ty?“

„Ano. Možná neumí bojovat jako já, ale je chytřejší. Proto je taky náčelníkem. A teď bude náčelníkem můj kamarád Jackie Therlowe. I on je chytřejší než já...“

Kluci si vzrušeně šeptali. Přiznání, že na světě mohou být lidé ještě dokonalejší než Enkra, které i on uznává, je udivilo.

„Chtěl bych tam jít s tebou,“ řekl Jean. „I kdybych byl ten poslední z vaší země, a kdyby se mi tam všichni smáli - ale chtěl bych to vidět, a chtěl bych mít kamarády, jako jsi ty!“

Enkra neodpověděl. Díval se do očí Anittě, která neříkala nic, ale v těch očích jí tančily plamínky od ohně. A když to Jean řekl, trochu se zachvěla.

Pojedeme na moře

Anitta přišla domů a dostala hned vynadáno. Michell kupodivu vyšel bez úhony, pravděpodobně proto, že na něm nebylo nic vidět. Zato Anittiny copánky vzbudily velkou nevoli.

„Co to máš na hlavě?“ křičela na ni matka, zatímco otec jenom bručel a tvářil se zlostně. „To jsi celý den neměla nic jiného na práci, než si zaplétat takovéhle strašidelné copy? Nestydíš se? Co si o tobě lidi pomyslí?“

„Já... chtěla jsem to zkusit, mami!“ bránila se Anitta.

„No ovšem! Zkusit, slečna! Ona se bude parádit jako velká, že jo! Myslíš, že už jsi vyrostla, že nebudeš muset poslouchat, že? No dobře, nos si tedy copánky! Stejně se dáš ostříhat, jen co se vrátíme! Nemysli si, že nám přerosteš přes hlavu, holčičko!“

Anitta se tvářila zkroušeně, div neplakala. Věděla, že to na maminku nejvíc působí.

„Nejradši bych zůstala doma,“ mávla rukou matka. „Nezdáš se mi, Anitto. Poslední dobou jsi divná - skoro by bylo lepší, kdybych nikam nejezdila. No, co se dá dělat, slíbili jsme to - ale potom si na tebe už dám pozor!“

„Já budu hodná!“ slíbila Anitta ochotně.

„To bych ti taky radila. A jdi už spát, nebo zas ráno nebudeš chtít vstávat! Já nevím, co děláš v noci, že pořád seš taková ospalá! Jako kdyby ses po nocích toulala a chytala myši!“

Anitta nediskutovala a zmizela ve svém pokoji. Michell, který důrazné domluvě ušel o vlásek, už tam na ni čekal.

„Jseš pitomá káča,“ sdělil jí. „Kvůli tvým copánkům by nám ještě zítra zatrhli výlet po moři!“

„Myslíš, že to platí?“

„Ty si s ním byla celý den, mohla ses dohodnout...“

„Měli jsme na starosti jiné věci.“

„Jseš pitomá krůta. Co je důležitější než ta loď?“

„A ty seš blbeček!“ chtěla zalézt pod peřinu.

„Nemysli, že jsem tak blbej! Zabouchl se do tebe, to je mi jasný! Jenže, když já nebudu chtít, tak budete mít konec s tím touláním, je ti to jasný?“

„Dokonale. A jestli já mu něco řeknu...“

Michell ji chytil za krk a chvíli škrtil. Anitta ho zas kopala a tloukla pěstmi - ale brzy toho nechali, aby neztropili nějaký hluk. A Michell po chvíli dodal: „Stejně sis vybrala dobře. Pořád je lepší, než nějakej Leon Devart!“

Anitta šla spát. A spala dobře, protože byla unavená a potlučená jako ještě nikdy. V noci se jí nic nezdálo a když vyšlo slunce, probudila se svěží a ochotná zažít spoustu nových dobrodružství.

Táta s mámou jim udělili tolik dobrých rad a ponaučení, že by byli málem zmeškali autobus. Matka nařídila, aby na jídlo došli k sousedce, aby poslouchali a nedělali nic nedovoleného, a vůbec. Otec bručel, že jestli se něco dozví, dostanou oba výprask jako nikdy. Anitta i Michell slibovali, až se hory zelenaly. A pak staří Lavaletovi odjeli.

Byl nádherný den, slunce svítilo jako o závod, ale nebylo velké vedro. A vanul dost čerstvý vítr.

Sotva staří zmizeli, objevil se v zahradě Enkra. Přiběhl zřejmě před chvílí, protože zhluboka oddechoval. Málokdy ho viděli aspoň trochu uštvaného. „Půjdem. Jste připravení na cestu?“

„Co si máme vzít na sebe?“ ptala se Anitta.

Michell měl připravené pruhované tričko a obvyklé rifle. Anitta měla taky rifle, jinak si nebyla jistá.

„Vem si co chceš,“ řekl Enkra. „Něco ti seženem...“

Tak vzala taky tričko a protože na moři fouká, i větrovku. Michell nechápal, na co by mu byla, ale když Enkra nařídil, vzal si ji také.

„A teď rychle! Počkáte u moře, až přivezu loď. Musím pro ni do města...“

Přes les běželi, Anitta a Michell dokonce ze všech sil. Enkra skákal jako jelen, občas se zastavoval a čekal na ně. Jaký to musel být běh, když se předtím tak uhnal, si neuměli ani představit.

Všichni Leonovi kluci vyjma Alaina a Franka čekali na břehu; pozdravili se s Michellem a Anittou jako kamarádi, Enkra se hbitě svlékl do plavek a skočil do vody.

„Musíme čekat,“ řekl Leon. „Kluci už jsou ve městě, ale na řízení jachty tam musí být i Enkra...“

Frank a Alain byli ve městě, toulali se po přístavu a rozhlíželi, jestli neuvidí ty kluky z předvčerejška. Nikoho neviděli a neměli moc zájem po nich pátrat.

Najednou si všimli, že Enkra leze z vody přímo na jachtu. Kývl na ně, oni přeběhli po dřevěném můstku a vytáhli ho za sebou. Enkra už zmizel v kajutě, prohlížel motor a vzápětí nastartoval. Alain vytáhl kotvu a mohlo se jet. Nikdo si jich zvlášť nevšímal, v přístavu pořád byly nějaké výletní jachty.

Když vyjeli z přístavu, Enkra nařídil rozvinout plachty. Kluci si s nimi neuměli poradit, tak musel sám - ale učil je, jak se s plachtami zachází a litoval, že nemají někoho, kdo by držel kormidlo. Takhle kormidlovali střídavě Alain s Frankem a Enkra opravoval jejich chyby. Teprve když se dostali k jejich zátoce, převzal kormidlo sám. A taky nechal skasat plachty, protože mezi skalami se nedalo manévrovat jinak než motorem.

„Jde vám to! Byli by z vás dobří plachtaři, jen mít trochu víc cviku...“

Shora z útesů pozoroval plachetnici doktor Merciér. Nebyl sice odborníkem na lodi, ale svoji loď poznal okamžitě. Jen litoval, že nemá dalekohled, aby se přesvědčil, kdo je na palubě. Sledoval plavbu, dokud nezajela do zátoky a potom spokojeně sestupoval dolů k pensionu.

Simone se dneska koupat nešla. Moře bylo bouřlivé, slunce nehřálo a vanul ostrý vítr.

Doktor Merciér obcházel orvaná křoviska na okraji skal, když proti němu z úkrytu vyskočil kluk v zelené košili s japonským krátkým mečem v ruce. Nezaútočil, zastavil se v pozici zkušeného zápasníka a zdálo se, že má dost strach. Skoro současně se objevili další dva z jiných stran, takže doktora obklíčili.

Nepolekal se. Zůstal klidně stát, držel v ruce svou hůl a čekal, co bude. Viděl už v životě daleko divočejší typy a zvykl si.

„Stůj a nepokoušej se bránit!“ vykřikl na něj kluk.

„No prosím,“ řekl doktor Merciér. „Co bys rád?“

„Kdo jsi?“

„Kdo jsi ty?“

„My jsme se ptali dřív! A je nás víc!“

„Nemysli, že se s tebou budu prát,“ řekl vlídně doktor. „Na to nemám léta ani figuru. Ale nenechám se od tebe buzerovat!“

„Varoval jsi Cvrčka před policajty! Znáš naše znaky!“

„Příště se na toho pitomce vykašlu.“

„Řekni, kdo jsi!“

„No tak dobře. Plukovník Mike Brantner z tajné služby. Stačí?“

„Jakého státu?“

Doktor Merciér se rozesmál. „Víš co? Seber se a jdi. Seš trapnej i s těmi svými zabijáky. A styď se!“

„Můžeš nějak dokázat, že jsi náš agent?“

„Ne. A nevím, proč bych to měl dokazovat zrovna tobě.“

„Protože jsme silnější!“

Doktor Merciér neodpověděl. Jen potřásl útrpně hlavou.

„Jmenuji se Kim a jsem náčelníkem štábu západního okruhu armády Černé Lilie! Ve službách prince Enkry!“

„Mám se postavit do pozoru?“

Kim se zarazil, protože pýcha, kterou bylo možno vypozorovat v jeho hlase, neudělala dojem. „Ty víš, kde je princ! Řekni nám to!“

„To bys měl vědět spíš ty. Jsi jeho náčelník štábu!“

„Přivedl jsem mu svoje vojáky. Tohle jsou mí důstojníci!“

„Juan.“ řekl jeden z chlapců.

„Sebastiano.“ řekl druhý.

„Ahoj,“ řekl doktor, ale ruce si nepodali. Kluci pořád ještě svírali svoje dýky.

„Řekneš nám, kde je Enkra?“ ptal se Kim.

„Neřeknu. Taky proto, že to sám nevím.“

„Lžeš! Jsi tady, abys ho sledoval!“

Doktor Merciér se nadechl a zase vydechl. „Chlapče, kdybys byl doopravdy důstojník, musel bys vědět, že když ke mně přijdeš, máš pozdravit, postavit se do pozoru a schovat zbraně! Teprve potom máš právo mě požádat o příkazy!“

„Děláš, jako kdybys měl právo poroučet každému!“ vyštěkl Kim. Zasunul meč do pochvy a jeho kamarádi taky, ale nezdálo se, že by se hodlali chovat uctivěji.

„Jsi si jistý, že to právo nemám?“

„Kdo tě poslal?“

„Vládce.“

Kim se zarazil. Podíval se po kamarádech, zaváhal.

„Neposloucháme Vládce! Jenom prince Enkru! To je náš pán!“

„Vaše věc.“

„Jestli ti můžu poradit, radši se seber a ztrať se co nejdál odtud! Princ zahájil boj s představiteli státní moci, která nelidským způsobem tyranizuje svoje mladé a bezbranné obyvatele. Rozhodli jsme se jim pomoci a není vyloučeno, že dojde ke střetnutí!“ varoval Kim.

„Toho idiota hraješ schválně, nebo je to tvůj zásadní životní názor?“ zeptal se doktor.

Kim polkl naprázdno. „Ať je to jak chce, doporučuji ti, abys odešel. Co nejdřív a co nejrychleji! Princ tě tu nepotřebuje, a my teprve ne!“

Doktor si ještě jednou povzdychl. „Víš co? Polib mi...“

A s těmi slovy prošel okolo Kima a pokračoval v cestě. Kim chvilku zíral - pak kývl na svoje důstojníky a všichni tři zmizeli z dohledu.

V zátoce se Enkra chystal odplout. Leon, Jean a Michell byli samozřejmě nadšeni, nehledě už na Anittu, která se těšila jako malé dítě na vánoční stromeček. Zato ti, co zůstávali, se snažili najít námitky.

„Je čím dál horší počasí!“ řekl Alain. „Slunce už úplně zalezlo! A fouká čím dál větší vítr. Ještě přijde další bouřka!“

„Vítr být musí,“ smál se Enkra. „Co by hnalo naši loď? A co se slunce týče, ono zas vyleze...“

„Budete na to stačit?“ ptal se Frank. „Dá to práci řídit a ovládat takovou loď!“

„Zvládnem to. Ostatně, zítra večer jsme zase zpátky, aspoň doufám. Kdyby ne, tak pozítří ráno...“

„Co ale máme zatím dělat my?“

„Zajdete se podívat domů. Možná by vás vaši zase jednou rádi viděli. A ty, Alaine, pro nás něco zařídíš. Tady jsou peníze a seznam zásob, které je třeba nakoupit...“

„Nakupovat?“ Alainovi se taková služba moc nezdála.

„Když nechceme umřít hlady, někdo nakoupit musí. A my to udělat nemůžeme, nás tam už hledají. Je to práce pro člověka s odvahou a chladnokrevností, proto to ukládám tobě. A je třeba potraviny přestěhovat do lesa naprosto tajně...“

„Dobře...“ Alain se s tím konečně smířil a rozloučili se velice přátelsky. Enkra nasedl s ostatními na plachetnici a vyjel na motor ze zátoky. Kluci ještě sledovali, jak spouštěl plachtu; pak se loď rozjela a zmizela jim z očí.

„Co se dá dělat,“ vzdychl Frank. „Půjdem nakupovat...“

Doktor Merciér šel taky nakupovat; setkání s Kimem a jeho kluky mu nijak nenarušilo dobrou náladu. Simone si potřebovala koupit spoustu drobností, a k tomu všemu potřebovala jeho radu. Kromě toho byla velmi zvědavá, co se děje, a protože jí nikdo nemohl nic říct, hledala sama, dost s úspěchem.

Pierre Chartiér zmizel hned po ránu. Kde byl a co dělal, nevěděli, ale nic dobrého to asi nebylo.

Simone uložila svoje balíčky na lavičku a sedli si. Vál ostrý vítr a cuchal jim vlasy - Simone se marně snažila si je upravit.

„Co jsi takový rozladěný? Nějak jsi ztichl, a to se mi nezdá...“

„Nic! Naopak, mám radost. Proč?“

„Jo, usmíváš se moc pěkně. Ale neříkáš nic...“

„Tuším věci nedobré. Nevylučuji, že moje činnost nebude zhodnocena příznivě.“

„I nepovídej! A copak, copak?“

„Čekám, jak budou nadřízení reagovat na princovy potyčky se zákonem. Ale zatím se nic neděje.“

„Což je dobře, ne?“

„Nijak zvlášť. Správně bych měl dostat instrukce.“

„Aj, aj! A když jsi je nedostal, tak co?“

„Není vyloučeno, že je dostal někdo jiný.“

„A sakra! Že by tě chtěli vynechat ze hry?“

„Možná to, a možná mi sem pošlou nějakého pomocníka. Nebo mě rovnou vystřídají. Nevím, co je napadlo, ale nelíbí se mi to.“

„Co s tebou udělají?“

„Nic, neboj se. Zatím jsem žádnou velkou chybu neudělal. Ale stejně... podívej se!“

Několik kluků neslo nacpané ruksaky. Šli rychle, nikde se nezdržovali. Jeden jim velel, ukázal rukou, aby šli, ale sám se vracel. Simone se tvářila nechápavě.

„Toho velitele znám, patří k místní armádě. Doufám, že si ho nevšimne kamarád Kim, jinak ho zatkne.“

„Kdo je to Kim?“

„Princův náčelník štábu.“

„Ale ne! On sem poslal už i svůj štáb?“

„On o tom ještě neví...“

Simone se začala smát. Doktor Merciér jí vyprávěl o svém setkání s Kimem a jeho chlapci, a ona se smála čím dál víc. V zápalu vyprávění zapomněl věnovat dostatečnou pozornost svému okolí. A tak si nevšiml jakéhosi turisty, který si taky všímal, co se děje kolem. Možná to byla největší chyba, kterou udělal.

„Ti kluci od vás jsou sladký,“ smála se Simone. „Jednou mi toho Kima musíš ukázat, chtěla bych ho poznat...“

„Princ ti nestačil?“

„Ne... vidím, že se se svojí mládeží nenudíš!“

„Toho Kima mám chuť přerazit.“

„Já zas bych ráda přerazila támhletoho chlapa!“ Simone ukázala na mladíka v kostkovaném saku, který k nim přicházel a už zdálky se usmíval. „Proboha, radši o mně nic neříkej!“

„Kdo je to?“

Mladík už byl v doslechu, takže Simone řekla: „Stacy MacFarlan, novinář. Pěknej syčák, jen co je pravda! Slídí po senzacích a podezřelých novinkách...“

Doktor Merciér se usmíval. Zato Stacy se tvářil, jako kdyby viděl strašidlo. „Teda Simone! To bych do tebe neřekl!“

„Copak se ti zas nezdá? Nemysli si, že ze mě budeš tahat nějaký rozumy! Já vůbec nic nevím!“

„To bych se divil - s tímhle chlápkem po boku!“

„Vy se znáte? Pan doktor Jacques Merciér ze Švýcarska...“

Stacy MacFarlan se rozesmál. „Simone, ono bude něco pravdy na tom, co každýmu vykládáš. Že každej chlap, se kterým něco máš, se dřív nebo pozdějc ukáže jako ničema. Ale tentokrát jsi to vážně přehnala, ne?“

„Proč?“

„Člověk, kterej se momentálně těší tvý přízni, je lotr známej po celým světě. Nevím co ti nakecal, ale vím o něm už delší dobu svý, a hodně lidí se mnou. Pěkný den, pane plukovníku. Pamatujete se na Londýn před dvěma lety?“

„Jak na co,“ řekl Mike s úsměvem. „Vítám vás...“

„Plukovníku?“ podivila se Simone.

„Přesně tak. Dovol, abych upřesnil to tvý představování. Tohle je plukovník Mike George von Cross, a nevím, jestli je to jeho skutečný jméno. Taky se představuje jako Brantner, a to je jméno dokonale falešný. Kromě jiného je členem nejvyšší rady, komthurem Řádu Blesků a vším možným dalším. Doufám, že jsi mu nevěřila ani slovo z toho, co ti nakecal. Není to radno...“

Simone polkla dvakrát naprázdno a kouzelně se usmála.

„Ty jsi přece blbej, Stacy! Pochopitelně jsem nikdy nevěřila, že se jmenuje tak, jak mi čas od času říkal, ale taky nejsem tak blbá, abych si nedovedla domyslet, že kdo je tady s nějakým posláním, bude říkat svý pravý jméno...“

„Počkejte, vy dva,“ řekl Mike. „Jestli tady mám nějaký poslání, to je snad moje věc, pro vás jsem tady čistě na dovolený a nic jinýho! A ty, Stacy, budeš držet hubu a krok, nebo na to příležitostně škaredě doplatíš...“

Stacy se rozhlédl. „Nikde tady nevidím tvýho patolízala Sida Hawkera, von Crossi. Kampak jsi ho schoval?“

„Není tady. Má svoji vlastní práci.“

„Tak koho tady máš? Nebo mi chceš říct, že všechno, co tady máš na starosti, je válet se se Simone Fresnellovou?“

„Pitomečku!“ řekla Simone.

„Hele, tebe už znám a vím, že vlezeš do postele každýmu, kdo ti připadá zajímavej. Nevím, co krásnýho vidíš na tomhle volezlým dědkovi, ale prosím, měj si ho, já nežárlím. Jenom nevím, jestli tě zrovna von dokáže uspokojit...“

„Ty ses taky zrovna moc nevytáh!“

„Dám ti dobrou radu,“ Stacy ji chytil za kadeř a přitáhl si ji blíž. „Přesvědč tohohle svýho kámoše, aby sem pozval svýho pobočníka Sida. Ten ho má jako hřebec, takže myslím, že tak dva tři týdny by ti mohl vyhovovat...“

„Sprosťáku!“ řvala Simone téměř nepříčetně. „Myslíš si, že když píšeš do těch svejch všivejch novin, tak můžeš každýho urážet?“

Mike kroutil hlavou a zdálo se mu to celé dost nepříjemné. Kromě toho se okolo začali zastavovat náhodní chodci.

„Nechte toho, nebo se jděte hádat někam jinam! Tady jsme na náměstí a choděj tady lidi!“

Stacy MacFarlan trhl ramenem. Zavěsil se do Simone, druhou rukou popadl Mika a zazubil se na dav. „Hele, vím tu o jedný krásný hospůdce. Dáme si po pivě, pokecáme, uvidíme! Nebo máte lepší nápad?“

„Rozbít ti hubu!“ Simone sebou cloumala, ale vytrhnout se jí nepodařilo.

„Dobře, můžeme promluvit.“ řekl Mike.

„To jsem rád. Na mně záleží, co se dozví svět!“

„Samý lži a hovadiny!“ syčela Simone jako zmije.

Přesto zašli do hospůdky. Nedali si pivo, nýbrž červené víno - ale Simone se pořád tvářila uraženě. Doktor Merciér klidně. Stacy MacFarlan vytáhl blok a tužku. „Tak co se tady děje?“

„Nic.“ řekl doktor Merciér.

„To mi povídej! A co tu tedy děláš ty? Jaký tu máš poslání, že jsi tu švýcarskej doktor?“

„Léčím blázny. Máš taky nějaký problémy?“

„No dobře. Tak začnu já, ty mě budeš opravovat. Unesli nějakýho kluka z polepšovny a je to divný. Udělali jste to vy nebo vaši kámoši?“

„Nevím, neznám, nebyl jsem u toho.“

„Dobře, tak dál. Seřezali čtyři americký vojáky. Což je zvlášť odpornej zločin, ježto já jako Američan si to nemůžu nechat líbit. Byli tři, ale rval se jenom jeden. Vojáci soptěj vzteky, a vypadá to, že to tak nenechají.“

„Taky jsem to četl - v novinách.“

„Kdo to byl? Proč to udělal? Co s nima má?“

„Nevím, neznám, nebyl jsem u toho.“

„Dobrý. Kluk, ten samej, seřezal dva policajty a udělal si z nich trhací kalendář. Měl s sebou mohutnou bandu, která mu dělala diváky a klaku. Kdo a proč?“

„Nevím.“

„Já vím. Nevíš docela nic, jako vždycky. Jenom jsi tady a šmíruješ svět. A svádíš moji kámošku Simone, což ti nedá moc práce. Anča lehne jako jehně, celou noc se ani nehne! Ale Simone se v noci ráda pere...“

„Neměl jsem tu čest...“

„Ale sakra!“ Stacy se zamračil. „Přece musím něco do těch svých novin psát, ne? Poslali mě sem, protože se šušká, že se něco děje! Už jsou tady ze Spiegelu, Corriere della Serra a Morning Postu. A nějaký soukromníci, který cejtěj trávu růst! Jenže já jedinej znám tvou vizáž ještě z Londýna, když jsi tam vysekával svýho malýho prince z tý jeho polepšovny. Tak mi řekni...“ Stacy se najednou zarazil s pusou otevřenou. A pak řekl: „Kde je vlastně tvůj princ?“

„Doma, v Arminu. Proč?“

„Kde doma? Nemysli si, můžu to zjistit!“

„Jsou prázdniny. Vyjel si do džungle na výpravu.“

„Do džungle, jo? A co když do Troissy-sur-Mére?“

„Blbost!“

„Miku, měj slitování! Jestli je tady, tak je to veliký a já mám o čem psát! A budu první, kdo to napíše!“

„Je nějaká možnost, jak ti zabránit, abys to napsal, i když to není pravda?“

„A není to pravda?“

„Vůbec ne.“

„Tak kdo je ten kluk?“

„Znáš Monroesovic rodinu? Taky Blackwelly? Konkrétně Hermanna Blackwella, čtrnáctiletýho klacka, kterej už neví, co dělat roupama?“

„Monroesy znám, co jsou Blackwellové, nevím. A co má být?“

„Ten Hermann Blackwell se ztratil svýmu milujícímu okolí. Poslal mě jeho strejda Leon, náš ministr vnitra. Je to můj chlebodárce, musel jsem sbalit svý prachy a jet do světa...“

„Hermann Blackwell... to je jeho jméno podle papírů, jo?“

„To je pravda, Stacy. Nic víc v tom není!“

„Lež jako věž! Kecáš, frajere!“

„No dovol? Chceš říct, že mi nevěříš?“

„Čestné slovo komthura templářů?“

„Moje čestné slovo.“ řekl doktor Merciér.

Stacy MacFarlan zvážněl. Dvakrát polkl naprázdno, potom řekl už bez nadneseného žertování: „Komthur se smí dopustit křivé přísahy jen kvůli někomu, kdo stojí výš než on. To znamená císaři nebo následníkovi trůnu. Začínám věřit, že je to opravdu ten kluk...“

Mike si povzdechl a napil se vína. Stacy řekl:

„Nemysli si, znám vaše předpisy a vím, že všechno, co mi řekneš mezi čtyřma očima, můžeš zapřít a okecat. Simone by asi pro mne svědčit nešla a tvůj řád a tajná služba by tě i z toho vysekaly. Proto nevěřím ani slovu z toho, co mi řekneš. Ale chci vědět, na čem jsem.“

„Když mi nevěříš, tak ti neřeknu nic.“

„No dobře, tak ti tedy věřím. Ale mohl bych mluvit s tím tvým Blackwellem? Položit mu pár otázek?“

„Těžko. Nemám s ním spojení.“

„Nějaký druh spojení s ním jistě máš. Nezatloukej - už jsem ti přece řekl, že jsou tady moji kolegové. Dřív nebo později ho někdo objeví a vyptá se ho. Já mu nechci nijak ublížit! Chci být jenom první, komu dá interview!“

„Já tě chápu, ale nejde to, rozumíš? On s tebou nebude mluvit, a já ho nemůžu přesvědčit, aby to udělal!“

„To už zní líp. Jistě se dohodneme... moje redakce by ti možná byla ochotna dát mimořádný honorář...“

„Když se to dozví moji šéfové, sedřou mě z kůže.“

„Nekecej, nekecej! Tví šéfové dobře vědí, jak cinkají penízky! Natahuješ mě, abys z toho víc vytloukl!“

„Ty víš, že o prachy mně nikdy nešlo.“

„To je konečně pravda... ale možná by tě zajímaly nějaký informace, který máme k disposici my!“

Mike neodpověděl. Stacy se spokojeně usmál. „Zdá se, že tohle je ta správná cesta, co? Tak dobře, něco za něco. Zařídíš mi to interview, a já ti zase dám všechno, co se dozvím. Platí?“

Mike opět chvíli uvažoval. „Jak o něm budeš psát?“

Teď zase zaváhal Stacy. „Důležitá jsou fakta...“ uhnul.

„Fakta se dají všelijak vysvětlit. Například jeho střetnutí se státní mocí se dá interpretovat různě. Jako hloupý nápad ztřeštěného puberťáka, záměrný zločin teroristického začátečníka nebo ušlechtilé hnutí mysli člověka, který miluje víc svobodu a spravedlnost než svůj život. Budeš si muset vybrat.“

Stacy váhal. „Jsem podřízen redakci a šéfovi. Nemůžu slíbit, že budu tlouct na jeho stranu! Může se stát, že by můj názor upravili...“

„Tak vidíš.“

„Nojo, vidím. Jenže, já jsem Američan! A on se postavil taky proti Američanům. Dokonce vojákům!“

„Opilcům, kteří dělali výtržnost na koňské farmě.“

„Ale vojákům, kteří chrání Evropu před bandity z Východu! A tvůj princ... promiň, pan Blackwell, má zřejmě víc pochopení pro Východ než pro nás...“

„Ne vždycky. Víš, že naše názory nejsou zcela identické s jejich. A rozhodně jim nepodléháme...“

„Tak proč ten zatracený kluk nejel dělat ty svoje kousky někam na Krym nebo do Mangalie? Kdyby se postavil proti místním mocipánům, poskytli bychom mu tu největší podporu v tisku...“

„Stacy, ty si pořád myslíš, že já na to mám nějaký vliv! Říkám ti, že je to jeho věc, ne moje. A ty budeš moct psát o těch věcech, až se něco dozvíš. Jenomže, ode mne ne.“

„Stačí, že jsi tady. Kvůli nějakému Blackwellovi by tě ani nenapadlo courat po horoucích peklech.“

„No dobře. Tak napiš, co víš. Ve městě je agent ten a ten, tráví tu svoji dovolenou, klade milostné nástrahy krásné tanečnici z Paříže a usiluje o její čest. Co tu dělá kromě toho, to nikdo neví.“

„Na milostnou aféru důstojníka tajné služby a striptýzové tanečnice ti nikdo neskočí. To se ukazuje v kdejakým filmu. Poslouchej, nemohl bys ji znásilnit, potom rozřezat na cirkulárce a schovat po kufrech v nádražních úschovnách? To by třeba naše ušlechtilé čtenáře zaujalo!“

„Pitomečku!“ řekla Simone procítěně.

„Dneska jsou čtenáři zhýčkaný. Společné noci s děvčetem jako seš ty už je nezaujmou. Maximálně, kdybys byla nezletilá a tvoji rodiče by tě pronajímali za peníze. Nebo kdybys měl aféru se třináctiletým klukem z nějaké nóbl rodiny. Nedalo by se to nějak zařídit?“

„Jdi do prdele, Stacy!“ řekla Simone. „Kvůli tvým reportážím nebudeme dělat žádný prasárny, na to zapomeň!“

„Čtenáře dneska zajímají sexuální aféry, zločinnost, terorismus, drogy. Nepícháte si společně heroin? To by táhlo. Nebo třeba kdybyste udělali banku. Toho kluka můžete vzít s sebou a já bych vás při tom fotografoval...“

Mike von Cross vstal. „Víš co? Nevím o čem mluvíš. Zatím jsme se nedohodli - nech si to projít hlavou a přihlaš se, až se domluvíš se svými šéfy. Zatím si napiš co chceš, ale počítej, že já to zatluču.“

Stacy se taky zvedl. „Já budu hodnej, slibuju! Ale ty to pro mě udělej a dohodni se s tím klukem! Chtěl bych mít informace jako první!“

Mike pokrčil rameny. „Momentálně odjel, a já nevím, kde je. Jestli chceš, najdi si ho sám...“

A rozešli se, všichni tři značně nespokojeni.

Bournemouth

Enkra seděl na zádi a kormidloval; ostatní kluci se skrčili za kabinou, kde je tolik nesmáčely vlny. Jachta se klepala pod nárazy vln, kymácela se ze strany na stranu a v ráhnech to skřípalo a praštělo. Všichni byli promáčení na kůži, protože vlny občas přeletěly palubu a spláchly všechno, co nebylo přivázáno - ale Enkra se u kormidla jenom smál a tvrdil, že je vítr aspoň pořádně požene.

Ta první hodina, co jeli po moři, byla nejhorší, co zažili; Enkra je učil zacházet s plachtami, a i když většinu práce udělal sám, přece jen toho měli dost a byli rádi, když si mohli sednout do závětří. Enkra byl neúnavný a dával najevo, že jeho to baví a nedělá mu to potíže.

Teď zavolal Jeana a nařídil mu, aby držel kormidlo.

„Půjdu se podívat na Anittu. Kdyby něco, zavolej...“

Vstoupil do kajuty - Anitta ležela na lůžku velitele lodi a byla přivázaná, aby nespadla při zmítání lodi na zem. Zvedla hlavu a zatvářila se nešťastně.

„Je ti zle?“ Enkra k ní přisedl. „Počkej, přejde to, jen se neboj...“ vzal její hlavu do dlaní a tiskl prsty některá místa na spáncích. Dělal to jemně a s citem, ale přesto cítila sílu, kterou měl v prstech. „Už je ti líp? Nebo ještě špatně?“

Anitta zhluboka oddechovala. „Je... trochu líp... Ale ještě mě takhle hlaď...“

„Pomohl bych ti jehlami, ale při tomhle houpání bych se netrefil. Musí to stačit takhle...“

„Je to příjemné...“

„Akupresura. Vážně ti to pomáhá? Myslel jsem, že se to nikdy pořádně nenaučím...“

„To tě taky naučila ta tvoje čarodějka?“

„Ne, ta umí jiné věci... to v lékařských kursech...“

„Ty jsi taky doktor?“

„Ani zdaleka ne. Ale jednou možná budu.“

Pořád jí přejížděl prsty po hlavě. Anitta se přestala dusit, její tváře zrůžověly a oči dostaly lesk. Dokonce se na chvíli posadila. „Jak je venku?“

„Ostrý vítr, ale jinak pěkně. I slunce zase vylézá...“

„Jsi úplně promáčený.“

„Taky bys byla, kdybys vylezla ven. Jestli budeš chtít, přijď se podívat. Já jdu za klukama, co tam vyvádějí...“

Enkra vyšel z kabiny; Jean držel kormidlo, zatínal zuby a snažil se usmívat. „Jde mi to, žejo?“

„Docela dobře. Ty umíš se člunem, a tohle není těžší...“

„Tak mě ještě chvilku nech...“

Enkra si sedl naproti a sledoval, jak Jean zápasí s kormidlem. Pak to nevydržel a šel mu radit. „Trochu doleva... víc doleva ho drž! Však to loď přežije...“

Jean natočil kormidlo doleva, jak Enkra ukazoval. Kolem bylo všude širé moře, ocelově šedé pod šedou oblohou. Jenom čas od času, když se ukázalo slunce, se rozzářilo jako obrovské zrcadlo. To taky přivítalo Anittu, když vyšla na palubu. A vzápětí ji přelila vlna, která s ní praštila o prkna paluby a nebýt zábradlí, spláchla by ji do moře.

„Musíš se držet!“ křikl Enkra, podávaje jí ruku.

„To nic,“ rozesmála se Anitta. „Jenom že jsem mokrá durch! Neměla jsem se ti posmívat...“

„Máš pravdu. Až bude teplejc, svlíknem se...“

Anitta si sedla ke kormidlu a Jean šel s ostatními radši k plachtám. Enkra chvíli Anittu poučoval, jak s kormidlem, potom vylezl na stožár přesvědčit se, že plachty dobře drží na ráhnech. Přece jenom to byla nová loď.

„Kam vlastně plujeme?“ ptala se Anitta, když se vrátil.

„Kam chceš plout?“

„No... myslela jsem, že se jen tak projedeme po moři...“

„To ano. Ale někam podívat se přece můžeme, ne?“

„Třeba do Brestu?“

„Tam jsme byli, tam to známe...“

„A kam bysme teda mohli?“

„Například do Anglie. Není to daleko a viděla bys kousek cizí země. Chceš?“

„Ale já neumím anglicky!“

„Já ano. Narodil jsem se tam.“

„A je to daleko?“

„Při tomhle větru ani ne. Žene nás přímo k severu... viděla bys kanál La Manche a všechny lodi, co jím plují...“

„Já jsem pro...“

Michell přišel blíž, aby slyšel, o čem mluví jeho sestra.

„Enkro, dokázal bys přeplavat kanál?“ ptal se.

„Myslím, že ano.“

„A udělal bys to?“

„Musel bych na to mít čas. A kromě toho, plavat přes kanál se nesmí bez povolení, a na to je potřeba se přihlásit předem. Proč, chtěl bys to taky zkusit?“

„No... četl jsem o tom. Je to pěkná dálka, žejo?“

„Nejhorší je, že kanál je hrozně špinavý. Když se odřeš nebo si něco uděláš, můžeš dostat infekci. To už jsou lepší místa na plavání...“

Jachta pořád ještě letěla po vlnách jako šíp. Kluci si nebyli jistí, kde vlastně jsou, ale Enkra zůstával klidný.

„V Evropě je to jednoduché! Tady je každý kousek pobřeží nějaký maják. Stačí se zaměřit na dva a podle nich se dá vypočítat poloha lodi dost přesně...“

„Loď na obzoru!“ křičel Leon, vykláněje se přes bok.

Enkra přimhouřil oči. „Dopravní parník. Dost veliký...“

„Jak to vidíš?“

„Mám trochu zkušenější oči. Uvidíme ho za chvilku...“

„Támhle je taky loď,“ ukázala Anitta. „Až na obzoru...“

„Ty máš taky dobrý oči,“ pochválil ji Enkra. „To vypadá na supertanker. Doufám, že se nerozsype...“

„Jednou ztroskotala na pobřeží loď,“ řekl Leon. „Celá pláž byla od nafty. Museli jsme ji chodit čistit. Spousta mořských ptáků umírala.“

Enkra se zamračil. „Slyšel jsem o tom případu. To je zlé - a ještě horší, že se to může stát znovu...“

„Nejkrásnější lodi jsou plachetnice,“ řekl Jean, prohlížeje si napjatou plachtu. „Pořád je lepší plout s větrem, než s nějakým motorem. Já bych nejradši plachtil pořád...“

„Chceš být námořníkem?“

„Nevím. Nejradši bych byl něčím jako ty, dělal všechno...“

„Hm... co budeš dělat v životě ty, Michelli?“

„Budu sedlákem. A proč?“

„Jenom sedlákem?“

„Jestli to půjde, budu pěstovat speciální krávy. Copak to není umění, chovat krávy na plemeno?“

„Je to umění. Já jsem taky veterinární lékař... ukážeš mi pak to svoje stádo?“

„Jo, ty seš možná doktor, ale to já nebudu. Jenom chovatel, jako chlapi u nás...“

„Měl bys zkusit udělat si lékařskou fakultu. Abys mohl svým zvířatům pomoci, kdyby bylo třeba...“

„Na to nemáme prachy. Jestli někdo půjde študovat, tak by to měla bejt Anitta. Ta má lepší hlavu, pořád nosí samý jedničky...“

„Přiznej se, Anitto - čím chceš být ty?“

„Možná bych mohla být učitelkou.“ řekla zamyšleně.

„Pro ženskou je vzdělání na prd,“ řekl Leon. „Stejně se vdá a k ničemu jí to nebude!“

„A co když se nevdám? Co když chci něco víc než jenom se vdát a dělat manželovi služku?“

„To není tvá věc. Co tvůj táta rozhodne, to bude, tebe se na to nebudou ptát,“ řekl Leon opovržlivě. „Holky by neměli vůbec na študie posílat. Jsou to vyhozený peníze...“

„To říkáš proto, že sám študovat nechceš!“

„Chci být mechanikem - a co je na tom? Dobrej mechanik je někdy lepší než blbej doktor!“

„To je pravda.“

„Tak vidíš! Já na panský manýry nemám. Já si klidně budu vydělávat prací, mně to stačí...“

„Správně,“ řekl Enkra. „Jestli chceš, zařídím ti dobrý místo. Myslím, že to pro mě udělají...“

Leon pokrčil rameny. „Myslím, že by bylo lepší, kdybys radši nikde neříkal, že mě znáš. Jestli se proslechne, že jsem ti pomáhal s těmi četníky, budu do smrti v kriminále...“

„Nehádejte se,“ řekla Anitta. „Radši se dívejte, jak je ten parník krásný... jak se asi daří těm lidem, co na něm plujou...“

Parník už byl blízko - lidé na palubě si ukazovali na jejich jachtu a něco křičeli, zřejmě je povzbuzovali. Kluci i Anitta začali mávat a křičet, ale věděli, že jim nikdo nemůže rozumět.

„Má s námi skoro stejnou cestu, ale je rychlejší,“ řekl Enkra. „On taky pluje na turbínové motory...“

„Jaká je to loď?“

„Německá, podle vlajky. Zřejmě výletní...“

„Ty znáš všechny vlajky?“

„Musím. Neznám ty nové africké státy, nebo různé vlajky z Tichomoří. Ale dovedl bych je najít, kdyby bylo potřeba.“

„Měli bysme taky mít vlajku.“ řekla Anitta.

„To bys ji nejdřív musela ušít.“

„Klidně. A jaká má být?“

„Mám svoji vlastní. Takovou standartu, rozdělenou na čtyři pole černé a stříbrné v šachovnicovém uspořádání. A tygří hlavu...“

„To může být pěkný...“

„Ale je to proti heraldickým předpisům. Správně má přijít kov na barvu nebo barva na kov. Černá a stříbrná jsou dva kovy, to je jako zlatá a stříbrná u papeže...“

„Copak černá není barva?“ ptal se Michell.

„V heraldickém smyslu ne. Barvy jsou červená, modrá, žlutá a zelená. Kovy jsou zlato, stříbro a černá. A potom znaky...“

„Když mi namaluješ svoji vlajku, udělám ti ji. Ale musíme na to sehnat látku...“

„Zkusíme to v Anglii, až tam přistanem.“

„My půjdeme taky do města?“

„A proč ne? Mám nějaký libry, zkusíme je utratit...“

Všichni začali nadšeně plánovat, co v Anglii uvidí. Enkra požádal Anittu, aby šla udělat čaj, protože jim byla zima - sám si sedl ke kormidlu. Vlny ještě pořád přelétaly loď a občas je pořádně promáčely, ale slunce přece jenom proniklo vrstvou mraků a usilovně svítilo.

V poledne Enkra změřil polohu a bleskurychle vypočítal, kde se nacházejí. Kluci ho přímo obdivovali, protože počítal z hlavy a nepřipouštěl, že by se mohl splést. Když zakreslil polohu do mapy, tvářil se spokojeně. „Za tři hodiny uvidíme anglické pobřeží...“ slíbil.

„Pustí nás tam vůbec? Co když budou chtít vidět dokumenty?“

„Budu mluvit anglicky. A kromě toho, tvařte se klidně. To bude stačit, jejich mladí si taky vyjíždějí plachtařit...“

„Ale máme francouzskou vlajku!“ připomenul Jean.

„Dáme tam anglickou, neboj se. V kajutě jsou vlajky všech zemí, co potřebujeme. Mike myslel na všecko...“

Enkra mluvil pravdu - přibližně za tři hodiny Anitta ohlásila zemi na obzoru. Nejdřív jako úzkou čárku, pak se pobřeží začalo zvedat a objevily se skály. To už potkávali taky jiné lodi, některé rybářské, jiné sportovní. Taky se potkali s dělovým člunem, který byl zřejmě na obhlídce. Měli už anglickou vlajku, takže si jich člun nevšímal a oni mu jenom zamávali.

„Jsme kousek od Bournemouthu,“ řekl Enkra, prohlížeje si mapu. „Za hodinku tam budem...“

Byli blízko pobřeží, museli skasat plachty, protože by je vítr mohl hodit na skaliska. Enkra zapnul motor a jachta se zvolna šinula podél břehu. „Jděte se převlíknout! Teď už to nebude tak moc houpat ani zalejvat palubu...“

Nejdřív se přestrojili Jean, Leon a Michell - pak šla Anitta a Enkra přišel za ní. „Slíbil jsem ti, že budeš parádní! Myslím, že ti budu smět pomoci udělat si obličej...“

„A co s ním? Já myslím, že tomu už nic nemůže pomoct...“

„Zkusíme to. Sedni si proti mně...“

Enkra vybalil svoje kosmetické prostředky. Chvíli si hrál s její tváří, vylepšoval jí obočí, řasy, podmalovával oči, dokonce i rty přejel světlou rtěnkou. Anitta na sebe neviděla, a tak teprve když jí ustoupil z cesty, mohla se vidět v zrcadle.

Vydechla překvapením. Dívala se na ni krásná dívka, která jí byla sice podobná, ale přesto to byl někdo jiný. Jako kdyby dospěla o tři roky, a přitom se její tvář změnila o hodně k lepšímu. Anitta si to téměř nedokázala představit, ale líbilo se jí to.

„Tak co?“ smál se Enkra. „Jo, ještě ty vlasy...“

„A co s nima?“

„Už máš ty copánky dost dlouho, a několikrát se namočily. Je na čase je rozplést a rozpustit.“

„Už jsem si na ně zvykla...“

„Nevadí, já ti je třeba zase někdy upletu.“

Rozpletl jí copánky a rozčesal. Anitta tím získala kučeravou zlatou hřívu, která jí dodala vznešeného vzhledu. Ani se jí nechtělo věřit té proměně - celý život se trochu trápila tím, že není zvlášť krásná, ale teď viděla v zrcadle dívku tak nádhernou, že si takovou nepředstavovala ani v nejodvážnějších snech.

„No, vypadáš k světu! Ještě se trochu oblíkneš, a bude to fajn!“

„Já... já nevím!“ řekla nejistě.

„Já vím, a to je hlavní.“

Enkra se převlékal, vzal si bílé rifle a koženou bundu, vlasy načesal dozadu a svázal vyšívanou stužkou. Vypadal jako nějaký indiánský náčelník, ale něco měl taky z mládence, jací se vyskytují na divočejších diskotékách.

Bylo na čase jít na palubu - kluci si už pomalu nevěděli rady, protože na pobřeží se objevoval přístav.

„Bournemouth. Přistaneme někde bokem, kde je volno. Tohle jsou mola pro nákladní parníky...“

Osobní lodi kotvily blíž ke středu města a nedaleko široké pláže. Moc lidí tu nebylo, na to bylo dost zima - zato lodí spousta. Mnoho jich vyjíždělo na moře nebo se vracelo - nějací mladíci křičeli na Enkru, a on jim odpovídal.

„Co chtějí?“ ptala se Anitta.

„Ptají se, jak se nám plachtilo. Poradil jsem jim, jakým způsobem chytat vítr... Plachtaři si pomáhají...“

Zakotvili u jednoho prázdného mola. Přišel k nim nějaký chlapík, zřejmě pomocník správce přístavu - Enkra s ním jednal o místo a zaplatil hned taky správní poplatek. Dostali lístek s potvrzením a číslem a mohli jít do města. Za celou dobu se nenašel nikdo, kdo by se zajímal, odkud přijeli a zda mají nějaké dokumenty. U přístavu sice byla policejní hlídka, ale dětí si vůbec nevšímala, snad jenom Anittu si muži prohlíželi bedlivěji.

Hned u přístavu začínala obchodní čtvrť - obklopil je ruch a shon, zmatek, křik, podomní obchodníci. Chvíli se udiveně rozhlíželi, pak si zvykli. Enkra procházel mezi lidmi, občas prohodil s někým pár slov, ale nechtěl nic kupovat, prohlašoval, že je lepší nakupovat ve městě, tihle soukromníci jsou zavedení na námořníky a chtějí je oškubat.

„Ty už jsi tady někdy byl?“ ptala se Anitta.

„Byl jsem v jiných přístavech.“

„Ve kterých?“

„Různě. V Londýně, New Yorku, Los Angeles, Yokohamě...“

„Páni, to by bylo bezva...“ Jean se zasnil a přemýšlel o tom, až vrazil do nějakého člověka, který se mu namotal do cesty.

Ten člověk měl rozdrbané kalhoty od kdysi slušného obleku, blůzu zbraní SS z druhé světové války, růžovou košili s velkými fantastickými květy z látky připomínající župan, na nohou otřesně rozbité tenisky a náhrdelník z velkých umělých korálů. V uchu měl veliký zavírací špendlík a na něm řetízek se splachovadlem. Vlasy měl zelené a trčící nahoru jako štětka, okolo hlavu vyholenou. Výraz očí byl skelný a připitomělý, pohyby tápavé a nejisté.

Jean do něj vrazil, ale když to zjistil a odskočil, vykulil na něj oči a zíral. Dost blbě, to je pravda. Jenomže, muž ho chytil za límec a strčil mu před oči zaťatou pěst. Něco povídal, ale nikdo nerozuměl.

„Co chce?“ Jeanovi bylo cítit v hlase opravdový strach.

Muž se rozmáchl pěstí.

Enkra zprudka vymrštil ruku. Napjaté prsty zasáhly muže do čela těsně nad očima, sjely po oholené hlavě a dlaní jej smetly k zemi. Byl to tvrdý, nelítostný, krutý úder - podivný muž se složil jako pravítko a zůstal nehybně ležet. Enkra, aniž se o něj dále zajímal, pokračoval v cestě. Ostatní šli sice za ním, ale ohlíželi se na ležícího muže.

„Co to bylo?“ ptala se Anitta.

„Punk. A pěkně zfetovanej.“

Nějaké punkery už Anitta viděla, ale ti nebyli tak špinaví a tak nepáchli drogou. A taky to byli Francouzi a nebála se jich.

„Myslíš, že opravdu bere drogy?“ ptala se.

„Asi poměrně dost. Poznáš to podle očí. Rozšířené zorničky, nepřítomný výraz... a u něj je to i cítit.“

„U vás jsou taky... ti narkomani?“

„Několik jich tam bylo.“ přiznal Enkra neochotně.

„A co se s nimi stalo?“ ptal se Leon.

Enkra zaváhal. „Kníže Santanueva je zabil.“

„Skutečně zabil? Tak, že byli mrtví?“

„Pracovali pro obchodníky s drogami. To je na jeho území zakázáno pod trestem smrti. Musel to udělat.“

„Kdo je to, ten kníže Santanueva?“

„Bratr Asthry, naší čarodějky.“

„Ale ty jsi říkal, že je to nějaká mladá holka!“

„Santanuevovi je osmnáct.“

Zmlkli - zdálo se, že to jimi otřáslo.

Město Bournemouth nevyniká žádnými zvláštními historickými památkami. Svým hostům se zdálo zajímavé snad jen proto, že to bylo první cizí město, které viděli. Enkra se zhostil úlohy průvodce se ctí, ukázal jim všechno, co podle jeho názoru stálo za podívání. Radnici, kupecké domy ze šestnáctého století, kostel, kašnu na náměstí. Nakoupil pohlednice pro svého kamaráda Jacka a jednu napsal taky Rogerovi Monroesovi: „Už víš, kde se toulám?“

Taky nakupovali. Enkra objevil v zastrčené uličce krámek s módním zbožím, kvalita nic moc, ale parádu to ještě mohlo udělat. Anitta se tam oblékla od hlavy k patě a její proměna v mladou dámu byla teď dokonalá. I kluci sem tam něco kupovali - Michell si pořídil koženou bundu s odznakem stáje F 1 Tyrrell a byl na to velice pyšný. Potom si všichni dali dobrou večeři v pouliční jídelně a Enkra oznámil, že mu došly libry a s dalšími nákupy by museli už do směnárny, což nehodlá.

„Ty už jsi s námi utratil všechno, co jsi měl?“ ptala se Anitta.

„No a co? Nač jsou prachy, než na utrácení?“

„Ale co teď budeš dělat?“

„Nic. Odjedeme pryč z Anglie. Franky ještě máme.“

„Ale moc peněz už nemáš, nebo snad jo?“

„Máš pravdu, finance se krátí. Budeme muset nafasovat.“

„To myslíš, že ti někdo nějaké dá?“

„Ano, jsou i tací. A kdyby bylo nejhůř, vyděláme.“

„To bych chtěl vědět, jak ty si vyděláváš!“ řekl Leon.

„To taky ani vidět nechtěj. Zatím to zkusíme radši po dobrým...“

Ve spokojené náladě se vraceli k přístavu - stmívalo se, v ulicích se rozsvítily neony. Enkra si prohlížel výkladní skříně biografů a vyprávěl ostatním, o čem jsou filmy, které promítají. Měl zájem o další díl Barbara Conana, ale k jeho velké lítosti zatím žádný nebyl natočen. Tak se chvíli bavili o dobrodružstvích onoho hrdiny a obdivovali Arnolda Schwarzennegera.

„Je jako ty, každýho zmlátí,“ řekla Anitta. „Jako tamtoho šaška počmáranýho. Snad se mu nic nestalo...“

„Nemohlo se mu nic stát. Za chvíli se probral a byl zas v pořádku. Jenom to pro něj bylo poučením.“

„Doufejme.“ řekl Leon.

Vraceli se do přístavu. Už se docela setmělo, svítily jenom neony a pouliční lucerny. A ty neony čím dál víc lákaly do krčem a barů pochybné pověsti. Kromě Enkry si to nikdo neuvědomoval, neuměli číst anglicky, tak se smáli a vtipkovali až do chvíle, kdy si všimli shluku lidí, který se objevil na ulici proti nim. První je spatřila Anitta a vypískla překvapením.

Byl mezi nimi i ten feťák; ale ti ostatní měli na nohou těžké okované boty, bundy zvané bombery a hlavy vyholené dohladka. Taky tam bylo několik dívek, i ty vypadaly dost drsně.

„To... to jsou oni!“ vyjekla Anitta.

„Nebylo mu to poučením.“ řekl Leon.

„O kom se mluvívá, nedaleko bývá...“ dodal Michell.

Enkra neříkal nic. Prohlížel si nepřátele. Měli nože, jeden z nich řetěz s nějakou sekyrkou na konci, jiní gumové hadice, vylité olovem. Každý měl něco, čím mohl zaútočit.

„Michelli, ty budeš chránit Anittu,“ řekl konečně. „Leone, Jeane, troufáte si na některého z nich?“

„Ty myslíš, že...?“ Jean byl trochu nejistý, Leon ponuře mlčel.

„Jestli ne, tak zdrhněte.“ řekl Enkra vážně.

Jeden ze skinheadů udělal pár kroků k nim. Byla to pořádná vazba, na ruce měl mosazný boxer a pod špinavým tričkem se rýsovaly svaly jako provazy. A dokonce nebyl ani zdrogovaný.

„Ty jsi zmlátil našeho kámoše, frajírku!“ oznámil.

„Pletl se mi do cesty.“ řekl Enkra ledovým hlasem.

„Jsme dobráci a jsme ochotný ti to odpustit! Ty máš hodně prachů, jak jsme viděli. Tak je vysyp a můžeš plavat.“

„Nemám žádný prachy. A zvlášť ne pro tebe.“

„To máš smůlu. To budeš teda škaredě bitej...“

„Ten boxer hoď na zem a jdi. Jinak ti zlámu ruku.“

Skin vytřeštil oči. „Hele, mladej, já už vím, co vy Asijci umíte! Ale nemysli si, že jsem nějakej srab. Naposledy...“

Nedořekl. Enkra vyskočil do vzduchu a padl mu oběma nohama do obličeje. Srazil ho tím k zemi, tohle přece jen ani tak mohutné tělo nevydrželo. Jak se kácel, ještě ho udeřil hranou dlaně přes předloktí; bylo slyšet, jak kost zapraštěla a mohutná ruka byla rázem ochromena. Vzápětí skočil na muže s řetězem a jak zvedal ruku, vytrhl mu řetěz z ruky - další ranou jej srazil na zem.

Leon a Jean už neváhali; vyrazili dopředu. Jean kopnutím do břicha srazil punka, který ho odpoledne obtěžoval a s kterým si měl co vyřizovat, Leon zaútočil hned na dva. Ale i Michell šel dopředu a Anittu nechal, ať se sama stará o svoje dobro. Popadl jednoho skina za krk a škrtil ho bez ohledu na jeho zmítání a křik. Anitta tedy chytila alespoň jednu holku v bomberu, odtáhla ji dál od ostatních a tam ji nakopla do zadku.

Ale co dělal Enkra, bylo příšerné. Jeho ruce a nohy rotovaly ve zběsilém tempu a narážely do těl nepřátel, kteří se nestačili ani bránit. Kromě toho vyrážel při každém úderu hrdelní výkřik, jaký vydávají snad jen jaguáři či tygři. Možná právě ty výkřiky vyděsily nepřítele nejvíc - ti, kdo toho byli schopni, se dali na útěk, zbývající zůstali ležet na dlažbě a svíjeli se.

„Dobrý,“ řekl Enkra, ztěžka oddechujíc. „Je někomu něco?“

„Ne,“ řekla Anitta za všechny. „Proboha, to bylo strašný... Já jsem se bála, že tě zabijou...“

Enkra zdvihl ze země řetěz. „Tohohle jsem se bál. Šikovný člověk tím dokáže druhého podříznout na dálku. Vem si to, Anitto, je to dívčí zbraň...“

Anitta zděšeně zírala na metrový řetěz s přivařenou ostře broušenou čepelí připomínající trochu sekeru a trochu nůž.

„Co s tím budu dělat?“

„Uděláš si na to náramek na zápěstí, aby ti to nikdo nevyrval jako já jemu. Kdyby to měl uvázaný, tak jsem mu tu ruku utrhl..!“

Enkra sbíral po zemi zbraně skinů - zalíbila se mu jedna dýka, a hned ji dal Michellovi jako podíl na kořisti.

„Pochvu nemám, tu si nechal ten blbec. Pozor, je ostrá!“

„Proč to bereš?“ ptala se Anitta.

„Zbraně nepřítele patří vítězi. Všechno, co se hodí, je vaše!“

Ten obrovský skin dostal během bitky ještě několik ran a kopanců, to až když ležel na zemi. Ale byl při vědomí.

„Poslouchej, ty hajzle,“ zasyčel, když šel Enkra kolem něho. „Tebe si zapamatuju... a až tě potkám, tak tě zabiju!“

Enkra se usmál. „Já si tebe taky zapamatuju...“

„Kterej seš? Máš nějaký jméno?“

„Tady nijak. Doma mi říkají Enkra.“

„Jako ten arminskej princ?“

„Tak nějak.“

„Můj brácha... dělal bachaře v Muttoncornu. To byla taková polepšovna, kde byl ten smrad zavřenej. Zabili ho.“

„Neměl dělat bachaře.“

„Seš stejná svině jako tvůj princ.“

„Každej, komu jsem ublížil, si o to koledoval.“

Přistoupil k nim Michell a prohlížel si boxer, který měl ten skin na zlomené ruce. „Pěkná věc... chceš ho, Enkro?“

„Ne, vem si ho na památku. Stejně s ním neumí zacházet.“

Michell ho bez ostychu stáhl raněnému z ruky. Skin se pokusil zvednout se a bránit, ale Enkra ho srazil zpátky.

„Mor na vás, na oba dva...“ zachrčel skin a omdlel.

„Půjdem.“ řekl Enkra, obrátil se a šel.

Kráčeli mlčky. Až po chvíli řekla Anitta: „Všimli jste si, jak se Enkra tvářil, když s nima bojoval? Bylo to strašný...“

Enkra se usmál. „Copak, polekala ses?“

„Už věřím, že bys dokázal někoho zabít. Vypadal jsi jako šelma.“

„Jsem přece šelma, říkal jsem ti to.“

„Já vím. Teď už ti to věřím...“

„Neboj se, tobě neublížím. Žádnému dobrému člověku.“

Už byli v přístavu, kámen jim spadl ze srdce. Našli svou loď a slezli do ní.

„Poplujem nebo přespíme tady?“ ptal se Michell.

„Možná bude lepší přespat tady a vyplout až ráno...“

„Kam se podíváme ještě?“ ptal se Jean.

„V kanálu La Manche je ostrov Jersey. Tam má zoologickou zahradu člověk, kterému se velice obdivuji. Gerald Durrell. Chtěl jsem ji už dlouho vidět...“

„Četla jsem knížku, kterou napsal nějaký Durrell. Vypráví o svém dětství na ostrově Korfu v Řecku.“

„Ano, to je on. Mám všechny jeho knihy. Je málo lidí, kterých bych si tak vážil jako jeho...“

Uložili se ke spánku; ale i když byla Anitta hodně unavená, dlouho nemohla usnout. Spali společně a nechtěla nikoho rušit, tak naslouchala jejich dechu, dívala se do tmy a vzpomínala na chvíli, kdy se před jejíma očima Enkra změnil v šelmu.

Přestože věděla, že neublíží jí, přebíhala ji chvílemi po zádech mrazivá hrůza. Pouhé pomyšlení na to, že po jejím boku spí člověk schopný tak strašlivých činů, jí stačilo. Cítila, že se řítí do neznáma - ale nevěděla, jak si pomoci. A ten cit, který v sobě nacházela, ji děsil a mátl.

A potom najednou usnula, ani nevěděla jak.

Toho odpoledne v Kielu na severním pobřeží Německa obcházeli tři kluci jízdní řády lodních linek a dohadovali se, jakou lodí se nejlépe dostat dál. A protože se domlouvali arminsky, vyvolali pozornost muže, který se tam poflakoval a taky něco hledal.

Ten chlapík měl něco okolo třiceti let a nevypadalo to s ním moc dobře. Při troše kritického pozorování ho bylo možno zařadit mezi tuláky. Byl oblečen do starých riflí, umolousané košile a bundy, přes rameno měl poloprázdný tlumok. Jeho obličej byl ošklivý a pomačkaný, navíc přes pravou tvář se táhla zarostlá jizva. Vlasy dlouho nestříhané, neurčité barvy a neurčitého účesu. Nebyl oholen, ale neměl také vousy - jenom jakési strniště, které rozhodně jeho zjevu nepřidávalo na lákavosti.

Ale kromě toho všeho měl oči; průzračně modré a tak lidské a vlídné, že ani ta jeho ošklivá tvář, ani zanedbaný zevnějšek nedokázaly výraz těch očí pošpinit. Když se na člověka podíval, bylo možno poznat, že přes všechno, co se mu kdy přihodilo, zůstal člověkem.

Teď vyčkával - a když jeden procházel kolem něho, zastoupil mu cestu a ukázal něco na prstech. Chlapec zaváhal, kývl hlavou a ukázal stranou. Šli odděleně a sešli se až v koutě, kam nebylo zbytečně vidět.

„Ahoj,“ řekl muž. „Chcete se mnou mluvit?“

„Ahoj. Jasně... ale o čem?“

„Všiml jsem si, že chcete někam jet.“

„Do Francie. Svolává nás Kim... jeden kamarád.“

„Co je to za práci?“

„Těžko tomu říct práce... možná něco bude, ale přesně to nevím. Proč se ptáš?“

„Slyšel jsem, že se tam něco má dít. Chci vědět, jestli ta práce něco vynese. Kdyby ano, pomohl bych vám.“

„Nevím, jestli to něco vynese. Co ty jsi zač?“

„Říkají mi Rejnok. Sháním peníze.“

Chlapec zaváhal. „Já jsem Dietter. Proč ti nedá tvůj rod?“

„Nikdo mi nic nedá. Teprve až je vydělám, budu zase moci jednat se svým rodem. Jsem poznamenaný...“

„Jo ták...“ Dietter neutajil překvapení a odpor v hlase.

„Rozumím,“ řekl Rejnok. „Tak ahoj...“

„Počkej! Možná by to šlo. Ale můžem ti věřit, že nás neshodíš?“

Rejnok se neurazil. „Zabil jsem, ale nezradil. Kdybych byl nepřítel, nepřihlásil bych se ti.“

„Já vím... ale sám jsi řekl, že jsi poznamenaný.“

„Jsem vrah, ale nejsem zrádce.“

Dietter očekával něco podobného, nepolekal se. „Řekneš nám, cos udělal?“

„To můžeme po cestě. Vím o lodi, která pluje do Rotterdamu a vyplouvá za tři hodiny. Promluvil bych s kapitánem, dělám tam topiče...“

„Ach... myslel jsem, že jsi profesionál.“

„Jsem profesionál.“

„Dobře. Promluv s ním.“

Rejnok je nechal na místě a odešel. Za chvíli se vrátil už bez svého tlumoku, a usmál se. „Pojďte. Kapitán souhlasí.“

Ta loď, na které měli plout, byl obyčejný pobřežní kutr. Celá od oleje a šmíru, se starým parním strojem na uhlí. Kapitán byl stejně umatlaný jako jeho loď a vypadal spíš jako nosič. Kromě kapitána a Rejnoka byli na lodi ještě dva námořníci a dva pomocníci, a všichni vypadali dost bídně.

„Vypadá to, že se tady převáží něco, co se nemá,“ řekl Dietter chlapci Thorovi, který si to nespokojeně prohlížel. „Proto je tady Rejnok... už jsem se divil.“

Vlezli za Rejnokem do kotelny - svlékl košili a nyní chystal parní stroj k činnosti. Když naložil uhlí a čekal, až se rozhoří, sedl si na chvíli k nim.

„Chtěli jste vědět, co jsem udělal.“

„Vím, že na to máme právo - ale jestli to nechceš říct, nemusíš.“

„Je lepší, abyste to věděli. Doma... když jsem ještě byl doma, chodil jsem s jednou dívkou. Odmítla mne a našla si jiného. Žárlil jsem, tak jsem si na něj počkal a zabil ho. Dýkou, odzadu a ze zálohy.“

Nikdo nic neřekl. Thor pokrčil rameny.

„Jeho kamarádi mě hledali, ale nenašli. Utekl jsem a schovával se u svého strýce, který byl hlavou našeho rodu. Naštěstí dohodl s jejich rodem výkupné. A tak jsem odešel.“

„Kolik?“ zeptal se Dietter.

„Milion, jak je zvykem.“

„Kolik už máš?“

„Čtyřistaosmdesát tisíc.“

„Za kolik let?“

„Za sedm.“

„Hm, hm!“ řekl Dietter.

Nejmladší chlapec, který se jmenoval Albert, se zeptal: „Proč vlastně máš shánět ty peníze?“

Rejnok zaváhal, ale Dietter vysvětlil: „Albert není rodilý Armin. Je to náš kamarád a nezná ještě všechno...“

„Kdo zabije kamaráda, zaslouží smrt,“ vysvětloval Rejnok. „Ale je možné mu odpustit, pokud to dovolí hlava poškozeného rodu. A pokud takový vrah složí výkupné, které je mu určeno. Většinou milion arminských dolarů, nejlíp ve zlatě. Když je má, dá je. Když je nemá, musí odejít ze své země a vydělat si je. Teprve, když je předá, smí se vrátit a je bezpečný před pomstou kamarádů toho, kterého zabil.“

„Ale to je velmi krutý trest!“

„Spravedlivý.“ řekl Rejnok tvrdě.

„Jak se dá vydělat milion dolarů?“

„Na to se radši neptej. Těžko.“

„A musel jsi udělat něco, co... nesouhlasí se zákonem?“

„Většinou.“

Zmlkli. Věděli, že ptát se dál znamená dozvědět se víc, než by jim mohlo být milé. Ani Rejnok neměl zájem vyprávět jim o všem, co dělal ve svém životě.

„A když se ti to nepodaří?“ zeptal se Thor.

„Tak budu mít smůlu.“

„Mohli by tě při tom třeba i zabít.“

„Doma mě taky mohou zabít. Ale vím, že se nesmím vrátit, dokud nebudu moci splatit dluh krve. A já se chci vrátit domů. V noci, když spím, se mi někdy zdá o našem slunci a o modrém nebi a o zelených džunglích mé vlasti. Chci se tam vrátit a udělám pro to všechno, čeho jsem schopen...“

Dietter celou tu dobu přemýšlel. Konečně řekl:

„Ten, kdo tam je, je princ Enkra. Slyšel jsi o něm?“

„Slyšel jsem, že Armin má opět prince. Ale odešel jsem z vlasti dřív, než se to stalo. Neznám ho...“

„Princ Enkra by ti mohl udělit milost?“

„Mohl by. Ale omilostní princ vraha?“

„Když pomůžeš ty jemu, mohl by.“

„Půjdu s vámi. Možná tam bude práce i pro mne. A já příliš chci se vrátit domů...“

Večer

Slunce zapadalo do krve. Doktor Merciér seděl na zahradě na lavičce a hleděl na moře, lesknoucí se krvavým odleskem. Když k němu Simone došla, neohlédl se, ačkoliv o ní jistě dobře věděl.

Simone si sedla vedle něho. Chvíli se mlčky dívala s ním.

„Na co myslíš?“ zeptala se.

„Naši říkají, že když slunce takhle zapadá, věští krev.“

„Máš strach, že by se to mohlo vyplnit?“

„Vždycky se může něco stát. Nevím.“

„Vypadá to, jako by ses něčeho bál.“

„Nebojím se. Ale vyčkávám nebezpečí. To není totéž. Možná se něco stane a možná ne, to nemohu vědět.“

„Co by to mohlo být?“

„Nevím. Kamarádi z Ostrova cítí nebezpečí, jako to cítí šelmy. Já ne. Jenom mám takový zvláštní pocit, ale to nestačí...“

„Kde je ten chlapec?“

„Nevím. Zřejmě zkouší svoji loď. Je dobrý vítr, půjde mu to. Kdyby se rozhodl odplout, má dobrou šanci...“

„Neodpluje. Jestli má dívku...“

„Člověk nevsadí všechno na jednu kartu. Ani pro ženu ne.“

„Ty jistě ne.“

Mlčel. Simone taky mlčela a přemýšlela.

„Už o sobě víme všechno, Miku?“

„Nikdo neví všechno. Víme tolik, kolik můžeme vědět.“

„Znám konečně tvoje skutečné jméno.“

„Třeba ani to není moje jméno.“

„Jméno, které znají druzí lidé. Možná je nějaké, které nezná nikdo. Nebo jsou věci, které nikomu neříkáš. Ale to je už jedno. Víme o sobě všechno a nemusíme si před sebou už na nic hrát.“

Neříkal nic.

„Když jsi komthur - to jsi jedním z těch dvanácti, kteří vládnou v Arminu?“

„Už dávno není jen dvanáct komthurů. To bylo kdysi, za císařství. Teď je komthur zkrátka vedoucí představitel řádu. V současné době je nás osmadvacet a není vyloučeno, že budou i další...“

„Přesto. Jsi jeden z nejvyšších šlechticů země.“

„To ano.“

„Bylo by hodně zlé, kdyby si komthur řádu začal něco se striptýzovou tanečnicí?“

„Jestli myslíš na společenskou prestiž, nebylo by to zlé. Naopak, oběma stranám by to mohlo přinést příjemné zážitky. Ale ty se chceš zeptat na mne osobně.“

„Možná bych chtěla.“

„Ne, Simone. Je mi líto.“

„Mně je to taky líto.“

„Dovol, abych ti připomenul, že ses sama rozhodla strávit tuhle dovolenou bez mužů.“

„Snad jsem se rozhodla. Ale to jsem tě ještě tak moc neznala...“

„Ještě mne vůbec neznáš. Nejsem člověk, kterého by mohla mít nějaká dívka ráda. A nechci si lásku kupovat.“

„Vím, že jsem na prodej, a netajím se tím. Ale někdy taky já mám právo něco chtít. Třeba si koupit muže. Ale ty nejsi na prodej?“

„Jde ti o mne osobně, nebo o můj komthurský kříž? Měla bys ještě sedmadvacet dalších možností...“

„Jsi sám. Je to proto, že jsi sám rád?“

„Je to proto, že neumím být jiný.“

„Nikdy jsi nechtěl být s někým raději než sám?“

„V posledních letech ne.“

„Kdy to bylo?“

„Když jsem byl mladý, zalíbila se mi jedna dívka. Jenže její cesta vedla jinam než moje. Tehdy jsem pochopil, že se k tomu nehodím, a rozhodl se zabývat se raději jinými věcmi než dívkami. A dnes jsem už natolik starý, že mne nepřiláká ani dívka tak krásná jako ty.“

„Každý člověk musí mít něco rád.“

„Mám rád.“

„Co?“

„Touhu. Jít světem a těšit se na to, co je za příštím obzorem. Čekat, co mi příští den přinese zajímavého darem.“

„A když se zklameš?“

„Většinou se zklamu. Ale i na to se dá zvyknout.“

„Není ti někdy těžko?“

„Někdy je.“

„Jaká byla ta dívka, kterou jsi měl rád?“

„Krásná, chytrá, podnikavá, vznešená. A odmítavá.“

„Už chápu, že se jí nemohu rovnat.“

„Jí možná ano. Ale ne vzpomínkám. Protože vzpomínky jsou vždy krásnější než skutečnost, Simone.“

Teď neřekla nic ona. Slunce už zapadlo a oceán pomalu tmavnul. Kolem se začalo šeřit a vysoko na obloze vzplanula první hvězda.

„Simone, ty nemáš v životě štěstí. Vždycky, když se zamiluješ, padneš na nějakého darebáka. Kdybych tě teď neodmítl, byl bych jedním z řady darebáků, možná dokonce tím nejhorším. Protože připojit se ke mně může taky znamenat ohrozit sebe.“

„Hrozí ti něco?“

„Každý den mi něco hrozí. A ani ne tak mně, jako těm, kteří jsou mi blízcí. Taky proto nechci mít nikoho blízkého.“

„Něco nebezpečného? Třeba smrt?“

„Třeba smrt.“

„Proč?“

„Kdo mne zná, časem se dozví moc nebezpečných věcí. Možná jsem neměl nic říkat ani tobě; ale i já dělám chyby. Vlastně, vůbec jsem se s tebou neměl seznámit, i to vím. Nebyla bys první, kdo na mne doplatil.“

„Vyhrožuješ mi. Ale já nejsem hloupá a nevěřím každé povídačce. To jenom tak říkáš, to už znám...“

„Jsou lidé, kteří mne nenávidí. Ne pro mne osobně, za to nikomu nestojím. Ale jako část moci mé země. Mou zemi nenávidí, proto ohrožují i mne. A protože na mne nemohou, mohli by to zkusit přes lidi, kteří jsou mi blízcí.“

„Je takový člověk?“

„Už ne. Mám matku, ale ta žije daleko odtud a už nikam nechodí. Zajistil jsem pro ni klid a bezpečí, té nikdo neublíží, dokud je živa.“

„A ostatní lidé? Tví bratři a sestry a jiní příbuzní, tví přátelé a třeba nějaká žena...?“

„Nemám bratry ani sestry, nemám žádnou ženu a žádné děti. Přátele mám a chci je mít. Ale ti vědí, kdo jsem a vědí také, co mohou očekávat. A většina mých přátel je nebezpečnější než nepřátelé.“

Simone váhala. Chvilku si uspořádávala myšlenky.

„Chtěla bych jít s tebou do tvé země. Jestli máš strach o peníze, mám dost, abych mohla dělat, co se mi zlíbí. Moje profese hodně vynáší a nemá velkou režii. Muži, kteří mě chtěli, mi dali víc, než stačím utratit, tak jsem si ledacos uložila. Mohla bych odejít s tebou a doprovázet tě na tvých cestách. Nebojím se ani tvých nepřátel, ani tvých podařených kamarádů. A budu ti k užitku, to jsi měl možnost poznat.“

Neřekl nic. Chvíli čekala, ale nedočkala se odpovědi.

„Možná mne nemáš rád. Ale já žila s mnoha muži a žádného z nich jsem neměla ráda. Proč bys nemohl třeba i ty poskytnout trochu rozptýlení ženě, která by tě třeba mít ráda chtěla?“

„Co ti na to mám říct?“ povzdychl.

„Že nejsem ta, se kterou chceš jít.“

„Já už nechci jít ani s ní.“

„Změnila se tak moc?“

„Já jsem se změnil. Zvykl jsem si žít bez ní. Nevadí mi to. Už mne nic nebolí, když si na ni vzpomenu.“

„Ale pořád ještě na ni vzpomínáš.“

„Vzpomínám na mnoho věcí. Většinou na místa, kde jsem byl šťastný. Na místa, kde se mi líbilo.“

„Dokážeš ještě být šťastný?“

„Doufám, že ano.“

„Budu po tvém boku tak dlouho, dokud mi nedáš odpověď.“

„Čekat je dlouhé, Simone. Já jsem taky dlouho čekal. A ty jsi mladá a krásná. Získá tě někdo jiný. A lepší.“

„Možná ano. Neříkám, že ti budu věrná do smrti. Ale chci být s tebou, dokud budu sama chtít.“

Mlčel. Obloha pomalu tmavla.

„Půjdu,“ řekla. „Dnes v noci budou dveře mého pokoje otevřené. Jestli chceš, přijď...“

Odešla. Komthur si podepřel bradu dlaní a hleděl na moře. Dlouho tak seděl a mlčel - teprve když zaslechl téměř neslyšný pohyb, rychle se otočil.

Kroky téměř tak tichými jako kroky kočky se k němu blížil muž s prošedivělými vlasy. Zřejmě přeskočil plot, a zřejmě nepřišel od města, ale z druhé strany, od útesů.

Mike vstal. Ten druhý k němu přistoupil blíž.

„Terry Fischer?“ zeptal se Mike překvapeně.

„Ahoj, Miku.“ řekl ten druhý.

Posadili se na lavičku. Chvíli mlčeli.

„Je to krásná dívka.“ řekl potom Terry.

„Jsi tady dlouho?“

„Přišla ve chvíli, kdy jsem chtěl k tobě jít sám.“

„Takže jsi všechno slyšel.“

„Slyšel.“

„A víš, že o mně už ví všechno. Včera jí to prozradil nějaký potrhlý novinář. Nemůžu za to...“

„Nevěřím, že by se to dalo do nekonečně utajit. Měl jsi kliku, že se to někdo nedozvěděl dřív.“

„Začíná se nám to zamotávat, Terry.“

„Jsem tady proto, abych to rozmotal.“

„Zkusil jsem to. Princ má svoji hlavu.“

„Taky mám hlavu, a tvrdší než ten kluk.“

„Jen aby.“

„Ty jsi byl příliš měkký. Vládce si přeje, abys mi to tu předal a vrátil se domů.“

„Vládce je můj pán a velitel.“

„Taky já si to přeju, Miku.“

„Proč?“

„Navštívil jsem tvoji matku.“

„To jsem rád. Je vždycky tak šťastná, když přijde někdo z těch, které měla ráda...“

„Myslím, že mne nepoznala. Je u konce. Víš to?“

„Vím.“

„Měl bys být u ní, až to přijde.“

„Myslíš, že to přijde brzy?“

„Stojí na hranici mezi tímhle a oním světem. Dívá se dozadu a jde tam, kam za ní brzy přijdeme i my.“

„Já vím.“

„Domyslel jsem si, že to víš. Ale nechápu, proč jsi potom odcházel. Tuhle práci mohl vzít za tebe i někdo jiný.“

„Nemohl jsem se už na to dívat. Vzal jsem to tady, abych tam nebyl. Doufal jsem, že se to stane, až u toho nebudu. Služebnictvu jsem dal instrukce. Lékařům v Tigeru taky. Doufám, že...“

„Ale to je zbabělost, Miku.“

„Je to strašná zbabělost. Ale už nedokážu být s ní a dívat se, jak den za dnem odchází. Jak pozvolna opouští vše, co měla ráda, jak v ní vyhasíná život. Tys ji přece znal za starých časů.“

„Znal...“

„Víš, že se nikdy nezajímala o sebe, ale o vše, co se jí na světě líbilo. I teď, když jsem přišel domů, ptala se ze všeho nejdřív, co jsem zažil a viděl tam, kde jsem byl. Všechno ji zajímalo a všechno ji bavilo. Když se vrátím teď, nejsem si jist, jestli si vůbec všimla, že jsem tam nebyl.“

„Vím. Mluvil jsem s ní.“

„O čem?“

„Chvilku jsem zkoušel mluvit s ní já. Pak mluvila ona. Nekonečnou a zmatenou, nepochopitelnou řeč, ve které spletla páté přes deváté. Chvílemi tě chválila a chvílemi si stěžovala, vyprávěla všelijaké historky ze svého života a nejsem si jist, zda vůbec věděla, kdo jsem.“

„Takové je to poslední dva roky, Terry.“

„Nic jsi neříkal.“

„To je moje věc. Ostatně, dřív to bylo lepší. Až teď...“

„Přesto. Vrať se k ní. Čeká na tebe.“

Mike si povzdechl. A zeptal se:

„Vzpomněla si, kdo jsi, nebo věděla jenom, kdo jsi byl?“

„Byla ráda, že jsem přišel. Když jsem jí připomněl svoje jméno, začala vyprávět o tom, co bylo, když jsme spolu pracovali v Evropě. Dokonce se potěšila, když jsem jí řekl Hvězdičko.“

„Jak?“

„To ti neříkala? Každý z nás měl spoustu krycích jmen. Když kluci ze služby mluvili o Hedě, říkali jí mezi sebou Hvězdička. Měli ji rádi. Všichni jsme do ní byli zamilovaní. I já, i když se to tehdy nedozvěděla. Byl jsem študent, ona krásná žena...“

„Jaká byla?“

„Krásná, chytrá, podnikavá, vznešená a odmítavá.“

Mike kývl hlavou. „Povídala mi o svých milostných aférách, ale já jí nevěřil. Je to všechno pravda?“

„Nevím, co ti říkala. Ale asi ano.“

„Když o těch časech mluví, vypadá to, jako že každý muž byl zamilovaný jen do ní. Vypráví, jak si ji chtěli brát bankéři a továrníci...“

„To má pravdu. Skutečně se to stalo.“

„Jenže si nikoho z nich nevzala.“

„Ona se nikdy nenechala přesvědčit. Vybírala si sama a většinou špatně. Ale nedala se uprosit, přemoci ani podplatit. Když se jí někdo nelíbil, nechtěla ho. A mnoha lidem to bylo moc líto.“

„Myslel jsem, že se jen tak chlubí.“

„Lidí, se kterými skutečně žila, bylo jen velmi málo. Dovedla odmítnout kohokoliv. Vždy, když o ni někdo usiloval, jsme se sázeli, jestli uspěje, nebo ne. Já sázel že ne, a většinou jsem to vyhrál.“

„Tak vidíš.“

Terry kývl hlavou. „Přišel jsem, abych ti řekl, že se máš vrátit. Ne proto, že si to přeje Vládce. Ale máš poslední možnost se s ní rozloučit. Jestli tady zůstaneš déle, už to nestihneš...“

„Onemocněla?“

„Stěžuje si na všelijaké nemoci, ale to není to hlavní. Její duše je nemocná. Nezklam ji, prosím tě.“

Mike sklonil hlavu.

„Zajistil jsem ti na zítra letenku. Z Orly, přes Teherán a Colombo. Když vyjedeš ranním autobusem, stihneš to.“

„To by znamenalo, že už neuvidím Enkru. Odjel na moře...“

„Enkru si vezmu na starost já.“

„Nic s ním nepořídíš.“

„To už je moje věc.“

Mike chvíli váhal. Terry řekl: „Jde o tu dívku?“

„Ne, vůbec ne.“

„Jestli za ní půjdeš teď, ještě to stihneš.“

„Ne, Terry. Možná by se mi líbila, a je to bez rizika, nabízí se mi sama. Ale nemám sílu...“

„Sám víš nejlíp, co děláš. Ale čeká na tebe.“

„Když teď odejdu, bude to vypadat, jako kdybych dostal strach. Jako kdybych utekl jako zloděj.“

„Bude to vypadat, jako že jsi musel odejít.“

„Simone to možná pochopí. Ale Enkra? Bude se na mne zlobit.“

„Na mne taky, a víc. Řeknu mu, kdo o tom rozhodl.“

Mike si povzdechl. „Dobře, Terry. Odejdu.“

„Tak fajn. Teď mi podej hlášení.“

„Není dohromady co. Enkra si hraje s místními kluky, Dělá poradce party Leona Devarta a válčí s nepřáteli od sousedů. A krásně se baví.“

„To jsem si přečetl v novinách. Zatím nikdo neví, kdo je ve skutečnosti pachatel, ale co nevidět jim to dojde.“

„Nepochybuj o tom. Ten novinář na to přišel a mlčet asi dlouho nebude. Zatím jsem mu odmítl cokoliv říct.“

„Měl jsi mu něco nalhat.“

„Není hloupý. Snažil jsem se, dokonce jsem mu dal svoje slovo, že to není princ. Jenže on zná i naše předpisy, neskočil na to.“

„Který novinář to je?“

„Stacy MacFarlan. Američan.“

„Neznám. Je významný?“

„Obyčejný reportér, ale za ním jistě přijdou další. Říkal, že těch novinářů je tu už víc - tuší nějakou senzaci.“

„Pochopitelně. Je nejvyšší čas. Co ten policajt?“

„Chartiér? Myslím, že začíná něco tušit. Pátrá na vlastní pěst a už mi nic neříká. Ani Simone. Teď není doma...“

„Pěkné. Přicházím na poslední chvíli. Ještě nějaké příjemné překvapení?“

„Ano, velice příjemné. Je tu jistý chlapec jménem Kim, který o sobě tvrdí, že je náčelníkem štábu Západního vojenského okruhu princovy armády. Asi se s Enkrou ještě neviděl, ptal se mě, kde ho má hledat.“

„Pokud vím, nemá naše armáda Západní vojenský okruh.“

„To je pravda. Ale ten kluk se chová tak sprostě, že by si zasloužil se tím velitelem stát.“

„Co jsi mu řekl?“

„Odepřel jsem se s ním o čemkoliv bavit.“

„Dobře jsi udělal. Má nějakou cenu?“

„Zhruba padesát vycvičených rváčů. Jestli je to moc nebo málo, posuď sám. Předpokládám, že někteří z nich poslouchají jenom jeho, někteří ani to ne.“

„Jako obvykle. Dobře, pošlu ho domů.“

„Těžko. Neposlechl by možná ani Vládce, natož tebe.“

„Uvidíme!“

„Kromě toho mám dojem, že je tady ještě někdo. Nevím to přesně, ale zaregistroval jsem tu nějak víc cizích lidí. Nic podezřelého, to ne. Ale takový divný pocit mám.“

„Prověřím to. Přijel jsem v poledne a opatrně jsem se na tebe přeptal. Dost toho tady o tobě vědí, divil by ses. Hlavně ti všichni závidí tu holku.“

Mike se zasmál. „Když odejdu, řeči zase utichnou.“

„Jdi, Miku. Není to jenom příkaz Vládce, ale i moje přání. A přání lidí, kteří se pamatují na Hedu ze starých časů.“

Mike pokývl hlavou. Terry dodal:

„Ale než odejdeš, máš ještě jednu povinnost.“

„A to?“

„Ta dívka na tebe čeká. Jdi za ní. Teď hned.“

„Ty víš, že jsem to ještě nikdy neudělal.“

„Máš ideální možnost. Je to ta správná chvíle začít. Ona je zkušená profesionálka, může tě něco naučit. A když se to nepodaří, stejně odjedeš.“

„Uvažuješ jako cynik, Terry.“

„Trocha cynismu by ti neuškodila. Já jsem cynik celý život, nediv se tomu tak moc. Jdi a dělej, co je třeba. Jednou zapomeň na svoje zásady a na všechno, co ti brání...“

„Po tom, co jsme si tady všechno řekli?“

„Jestli myslíš na Hvězdičku, ta by s tím souhlasila. Nikdy netrpěla zbytečnými předsudky vůči činům svých bližních. A myslím, že Simone by se jí docela líbila.“

„Tos přehnal, Terry!“

„Ani moc ne. Tvá matka sama měla stejně přísné zásady jako ty, ale lidem okolo dovolovala skoro všechno. A když se náhodou stalo, že se potkala s darebákem, pro kterého bylo katovi škoda provazu, snažila se co mohla udělat z něj slušného člověka. Nikdy se jí to sice nepovedlo, ale snažila se stejně...“

„Tys ji musel mít hrozně rád, Terry...“

„Měl. Pozdravuj ji ode mne... vzpomene-li si.“

Stiskli si ruce. Pak Terry zmizel za nejbližším křovím.

Mike von Cross se vrátil do pensionu. Sbalil svoje věci. Spočítal kolik bude asi dělat účet, odpočítal bankovky a ještě něco přidal. Na lístek napsal:

„Musím na nějakou dobu odejet. Pro případ, že bych se už nemohl vrátit, platím za dobu, kdy jsem tu bydlel. Po návratu se vyrovnáme. Děkuji za všechno. Dr. Jacques Merciér“.

Do odjezdu nočního autobusu zbývaly tři hodiny. Posadil se do křesla, díval se do tmy a mlčel. Představoval si, jak by vstoupil do pokoje Simone. Jistě už spí, ale kdyby se jí dotkl, probudila by se. Vztáhla by ruce. Její rozšířené oči. Žádostivé rty. Vůně jejího těla. Náruč. Klín.

Jsou snad zavěšeny zámky na srdce jejich?

Seděl, mlčel a díval se do tmy. Pak vstal, vzal svůj kufřík a hůl a tiše odcházel. U jejích dveří se na poslední okamžik zastavil - ale neodvážil se stisknout kliku. Venkovní dveře ani nevrzly, když je za sebou zavíral.

Po cestě k autobusu šel rychle, stejnoměrnými kroky. Usedl na lavičku a čekal, až přijede. I když to mělo trvat ještě velice dlouho.

Jersey

Ráno bylo nádherné, slunce oslnivě zářilo a po včerejším bouřlivém počasí nebylo ani památky. Ale protože vanul příjemný větřík, Enkra hned po rozednění dal napnout plachty a vypluli na moře. Anitta dělala snídani, kluci upevnili všechny plachty a kromě hlídky se opalovali na střeše kabiny. Anitta se k nim pochopitelně přidala a plachetnice se stabilní rychlostí šinula po zčeřené hladině.

Ráno v Troissy bylo také nádherné. Stříbrovlasý muž, který obcházel pobřeží, zastavil téměř na konci, kde začínal přístav - sledoval rozcvičku skupiny dospívajících dětí, které na pláži intenzívně cvičily.

Většina rozcviček se koná v nejnutnějším oblečení, v trenýrkách nebo plavkách, ale tyhle děti měly oblečena volná trička a rifle, a byly naboso. Jeden z nich stál před ostatními, předcvičoval a vykřikoval při tom japonské výrazy, označující údery karate. Všichni po něm prováděli údery do prázdna, vyrážejíce při tom odpovídající výkřiky. Některým to moc nešlo.

„Přímý úder hranou!“ zaslechl ten muž příkazy instruktora. „Kop levou nohou! Boční kop levou! Cvrčku, nedělej si z toho blázny! Úder prsty zprava! Úder předloktím! Odraz... Cvrčku, jestli ještě jednou... Kop zespodu! Hranou pravé nohy! Odraz!“

Muž pokýval spokojeně hlavou. Znal ty údery stejně dobře jako oni, mnohokrát mu zachránily život.

„Dvojice! Připravte se! Podotýkám, že bojovat se bude opatrně, hlavně ti, co to moc neznají!“

Stříbrovlasý muž identifikoval kluka zvaného Cvrček; měl pruhované námořnické tričko a stál proti klukovi většímu o dvě hlavy, ale když se střetli, dostal ho na zem během několika vteřin a ještě se tomu smál. To velitele popudilo, skočil po něm a surovým úderem ho srazil do písku - nezdálo se však, že by to Cvrčkovi sebeméně vadilo.

Rozcvička trvala dlouho - kluci vyzkoušeli nejznámější údery karate, ale taky některé, které moc obvyklé nebyly. Terry poznal, že někdo z instruktorů musí mít duchovního učitele v okruhu Černé Lilie, ne-li přímo v řádu.

Pro jistotu počítal, kolik jich je; napočítal přes čtyřicet, z toho čtyři pět dívek. Poznal taky, že někteří nejsou rodilí Armini, spíš hosté ze zemí, kde je arminští kluci sehnali. I to bylo možná v pořádku; ale v současné chvíli to mohlo být nebezpečné. Proto Terry Fischer odcházel a uvažoval, jak se těch nevítaných pomocníků zbavit.

Konečně rozcvička skončila - kluci se nahrnuli do vody, začali se v příboji prát a topit a urychleně se zbavovali svých obleků. Kdyby se byl Terry zdržel, mohl si na nich všimnout něčeho zvláštního: mnozí měli na těle nakreslené černé pruhy tygrů.

Před mnoha lety, za války, nosili takové pruhy příslušníci zvláštního oddílu, kterému se říkalo vojenská šlechta. Ta sice zahynula hned na začátku války - ale v poslední době se o ní natočilo pár filmů, a ty jí zjednaly obdiv mezi mládeží.

Arminská duchovní nauka říká, že každá ozvěna dřívějších činů je citlivě převzata a použita novými tvůrci idejí. A je zvykem, že každá nová varianta je horší a nebezpečnější než předchozí. Co bude znamenat tohle znovuzrození?

Alain jako velitel tábora cítil, že by měl něco dělat. Včera měli program od Enkry, nákup a přenesení potravin jim zabralo téměř celý den a bylo dostatečně dobrodružné, protože se museli skrývat a nosit balíky, většinou tajně. Dneska už nic takového neměli, ostatně včerejšek jim stačil a teď vyžadovali něco jiného a lepšího. Ráno, když se vykoupali, obklopili Alaina a chtěli, aby se něco dělo.

Alain rozhodl, že se pokusí domluvit s Michellovou partou další kolo boje. A protože se jim boj ve skalním městě velice líbil, dohodli, že se sejdou opět tam. Neměli barvu, kterou se minule s takovou vervou pomalovávali, ale domluvili, že kdo bude zajat, bude aspoň vyválen v bahně, kterého tam bylo dost a dost, po posledním dešti. A vykoupat se může v jezírku, které se od bahniska ani moc nelišilo.

Kluci to přijali s radostí - než slunce vylezlo výše na oblohu, zuřila už bitva s patřičnou razancí.

Pasqual se v té době nudil. Věděl sice, že se ve městě něco děje, ale jeho komunikační prostředky nic neříkaly, protože jejich majitelé dosud o ničem neměli tušení. Ti kluci se neozvali a nic nenasvědčovalo tomu, že by si na Pasquala ještě kdy hodlali vzpomenout. O slibech měl Pasqual velice nízké mínění.

Vlastně ani nebylo divu, že si nevzpomněli. Po celý jeho život nebral Pasquala nikdo vážně, a on sám jasně chápal, proč. Byl malý, slabý, krátkozraký, bázlivý, nešikovný a plachý. A navíc ještě levák, což se při práci na počítači nedalo poznat, ale ve škole to působilo dost problémů. Učitelé mu za to nadávali a přecvičovali ho na pravou ruku, což zvládal s obtížemi. Matka ho zavedla k lékaři a ten jí řekl řadu velmi vědeckých a latinských termínů, čím vším Pasqual trpí, tak musel užívat rybí tuk a všelijaké prášky, ze kterých se mu dělalo špatně.

A tamti kluci? Velcí, silní, opálení, hbití a bezstarostní, kteří se stále jen smáli a žertovali a z ničeho si nic nedělali. Jak by si mohli něco dělat ze slibu, který jistě jen z legrace dali tomu hlupáčkovi ze starostovic domu? Už nikdy se neozvou, jejich nádherná dobrodružství bude zas moci sledovat jen pomocí svého počítače a napojení na městskou telefonní síť.

Když si to uvědomil, lehl si na svoje lůžko, zabořil tvář do polštáře a hubená ramínka se mu otřásala pláčem.

Enkra a jeho kamarádi dorazili na ostrov Jersey kolem jedenácté dopolední. Najít zoologickou zahradu nebylo těžké, hned v přístavu na ni zvaly poutače. Takže dojeli autobusem až před vchod a hned se tam naobědvali, protože Anittino vaření, po pravdě řečeno, nestálo za moc.

Enkra zjistil, že sir Gerald Durrell se nenachází doma, což ho velmi rozesmutnilo, protože se s ním chtěl setkat. Ale vůbec mu to nevadilo, aby neprovedl kamarády po zahradě - jestli si někdo myslel, že to provedou závodnickým stylem a během hodiny projdou všecko, dost se mýlil. Enkra sloužil jako živá encyklopedie; u každého zvířete vyprávěl, odkud pochází, jak žije, čím se živí, jak ho pan Durrell chytil a ve které knížce o tom píše. Znal je všechny a vzhledem k výtečné paměti z nich dokonce citoval různé zábavné příhody, až se kamarádi váleli smíchy. Shromáždili se kolem nějací Francouzi a poslouchali taky.

Pak se stalo, že se u nich zastavil jeden ze zaměstnanců zahrady a lámanou francouzštinou se Enkry na něco ptal. Enkra mu odpověděl anglicky, čemuž se muž zaradoval a mluvil s ním touže řečí. Někdo z Francouzů to postřehl a poprosil Enkru o překlad. Enkra to samozřejmě udělal velice rád - a protože se v davu nacházel taky nějaký Irčan, začal mluvit irsky. Anitta a Michell kupodivu trochu rozuměli, bretonština je rovněž keltský jazyk, a i když se za dlouhá staletí oba jazyky rozešly, přece jen pociťovali jistou příbuznost. Zapletl se do toho německý profesor, dvě švédské studentky, jeden Maďar a černoch z Francouzského Konga, který byl bez sebe nadšením, že s ním mluví jeho domorodým jazykem, poskakoval kolem s rukama nad hlavou a jásal.

„Ne, vážně,“ řekl Michell, když Enkra na chvíli vypadl z davu a oddechoval po té námaze. „Kolik ty umíš řečí?“

„Nevím. Všechny normální řeči. Proč?“

„To přece není možné, umět všechny jazyky! Jak by ses to naučil?“

„To jsem se neučil, znám je odjakživa. Těžko bych ti to vyložil, my to máme vrozené. Když slyším nějaký jazyk, rozumím mu a mluvím jím, ale nevím, jaký to je. Je to samo od sebe...“

„To není možný!“

„Kdysi dávno, ještě před válkou, byl u nás člověk, který to naučil všechny lidi, co byli s ním na jedné slavnosti. A zařídil to tak, aby to po nich dědily i jejich děti. Můj táta tam byl jako kluk. Kdybych měl děti, taky by to uměly...“

Kluci nad tím kroutili hlavou, moc se jim to nezdálo.

„Vsadíme se, jestli budeš rozumět každýmu, na koho ti ukážu?“

„O co se máme vsadit?“

„Nevím... jen tak! Co támhleten člověk s brejlema, jak mluví?“

Člověk s brýlemi nemluvil nijak, jenom stál a něco si bručel. Enkra k němu přistoupil. „Promiňte, pane,“ řekl anglicky. „Mohl byste říct něco svou mateřštinou?“

Muž se po něm překvapeně otočil a chvíli váhal. Potom to pochopil a zeptal se: „A co bys chtěl slyšet, chlapče?“

Enkra se usmál. „Podle přízvuku jste Rus, pane.“

„Ukrajinec. Proč?“

„Zkuste to, prosím! Rád bych slyšel, jak zní ukrajinština.“

Muž se usmál a začal recitovat nějakou báseň. Enkra mu vzápětí odpověděl jeho řečí, a muž se rozzářil:

„Ty jsi krajan? A proč si tedy děláš legraci?“

„Nedělám si legraci! Nevěděl jsem, že tomu budu rozumět...“

Dali se do diskuse. Pán byl profesor zoologie z university v Kyjevě, když s ním Enkra začal mluvit o zvířatech a když zjistil, jaké má vědomosti, byl přímo nadšen. Dokonce mu nabízel, aby okamžitě nastoupil na universitu jako mimořádný posluchač, ale Enkra zdvořile odmítl.

„Specializuji se na medvědy,“ vysvětloval profesor Černych. „Víš, u nás v Sovětském svazu je mnoho medvědů a já je zkoumám... tady mne zaujal krásný exemplář himálajského medvěda, ale bohužel, nepodařilo se mi vylákat ho ven z ubikace. Zřejmě se mu nelíbí na sluníčku...“

„To nic,“ Enkra se přezíravě usmál. „Já ho zavolám...“

„Snad nechceš říct, že bys ho dokázal přivolat?“

„Když ne, tak si pro něj dojdu a přitáhnu ho za ucho.“

Enkra šel k výběhu, obhlédl situaci a začal mručet jako medvěd. Hned při prvním zamručení dotyčný medvěd zvedl hlavu, pak se urychleně probudil, vystrčil hlavu a vylezl ven. Byl veliký, měl elegantní hlavičku a na prsou bílé V, které tento druh výrazně odlišuje od jiných. Enkra ně něj tiše mručel - medvěd se přikolébal k mříži, Enkra prostrčil ruce dovnitř a drbal ho v huňatém kožichu.

„Proboha, snad... dej pozor, co když ti ublíží!“

„Mně neublíží žádná šelma. Alespoň když je v klidu. Samozřejmě, kdyby se rozzuřil, nešel bych k němu.“

„Medvědi jsou zákeřní a nevypočitatelní!“

„Já vím. Ale stejně... je moc milý...“

Medvěd dokázal svou zákeřnost tím, že se rozvalil na záda a slastně mručel. Přišla i jeho družka, Enkra ji taky drbal a ona mu lízala ruku. Ošetřovatel na to sice dost divně koukal, ale nechal se od Enkry přesvědčit, že se mu nic nestane.

„Občas bychom tě potřebovali! Někdy musíme naše zvířata ošetřovat a ona se velice brání a zlobí...“

„Jestli chcete, pomůžu vám! Umím i operovat, nebo asistovat, když je třeba. Jestli máte někoho, kdo to potřebuje...“

„Teď ne, děkuji. Naštěstí nikomu nic není - až na leoparda, ale na toho by sis asi netroufal. Pozvali jsme lékaře z Londýna.“

„Co se stalo tomu leopardovi?“

„Někdo mu hodil do výběhu kus masa, ve kterém zřejmě byly nějaké jehly. Leopard to spolkl. Rentgenovali jsme ho... jehly se zapíchly do svaloviny žaludku. Domníváme se, že by bylo možné ho operovat, ale... je to přece jen leopard!“

Enkrův pohled zpřísněl. „Proč jste mi to neřekli hned?“

„Ty snad chceš říct, že by sis troufl na operaci?“

„Samozřejmě! Tomu leopardovi hrozí perforace žaludku a tím pádem smrt! V takovém případě to udělat musím!“

„Ale... já nemám moc velkou důvěru ve tvoje... ve vaše lékařské schopnosti, pane...“

Enkra řekl rázně a téměř příkře: „Jsem Enkra Weston z Kingtownu v Arminu. O mé kvalifikaci se každý může přesvědčit, když zavolá do Kingtownu a na velitelství Černé Lilie si vytáhne moji kartu. Kromě toho, v kočkách se vyznám líp než v jiných šelmách!“

„Prosím, jak si přejete, pane. Snad bychom mohli... ale bohužel potřebujeme ještě jednoho muže, který by vám asistoval...“

Enkra se ohlédl. „Profesore Černychu, jste ochoten mi asistovat při operaci leoparda?“ zeptal se ukrajinsky.

„Prosím?“ Černych zaváhal, asi dost rychle nepochopil.

Enkra mu rychle, leč výstižně vyložil, co se děje.

„No... nejsem sice veterinární lékař v praktickém slova smyslu, ale snad bych to dokázal... i když nevím, jestli se zde mohu zdržet! Musím se vrátit do Londýna, kde jsem ubytován, a...“

„Zajistíte profesorovi ubytování,“ řekl Enkra ošetřovateli. „Já budu spát na naší jachtě. Ale snad by moji přátelé mohli dostat něco k jídlu, budou muset delší dobu čekat. A prosím, připravte všechno k operaci, já se půjdu podívat na pacienta...“

Vysvětlil kamarádům, co se děje. Nejdřív nevěřili, že to myslí vážně - pak ale poslechli a šli si sednout do místní restaurace. Ošetřovatel ochotně vzal na sebe náklady všeho druhu.

Enkra s profesorem Černychem našli karanténní stanici a vešli dovnitř. Klec s leopardem objevili hned - šelma ležela natažena na zemi, ztěžka dýchala. Na dosah jejího čenichu ležela miska s vodou a miska se syrovým masem.

Enkra otevřel klec a vlezl dovnitř. Leopard se zvedl a pokusil se bránit, ale Enkra tiše, uklidňujícně mručel, takže si zase sklesle lehl. Enkra ho hladil po hlavě, dotýkal se čenichu. „Na poslední chvíli! Má vysokou horečku. Prosím, má tady někdo akupunkturní jehly?“

„Ne... to jistě ne,“ řekl ošetřovatel, který měl službu. Věděl, oč jde, už ho informovali.

„Dobrá, tak sežeňte jakékoliv jehly, třeba na šití. Ale taky lihový kahan kvůli desinfekci...“

„Co s tím chcete dělat?“

„Především mu musím okamžitě srazit horečku a dát alespoň místní znecitlivění. Má veliké bolesti...“

„Jistě. Promiňte, mohu vás s ním nechat o samotě?“

„Pochopitelně! Nejsem snad malé dítě!“

Bylo to od něho dost šokující prohlášení, ale ošetřovatel odběhl pro jehly a nezaváhal. Profesor Černych zůstal na okraji klece - sice na leoparda sáhl, ale dovnitř se mu moc nechtělo.

Enkra hladil leoparda po hlavě, občas mu tiskl konečky prstů určité body na hlavě, za ušima, ušní boltce. Leopard trochu vrčel a jednu chvíli dokonce olízl Enkrovi ruku, ale jinak se nehýbal.

Ošetřovatel se vrátil s jehlami, nějaká dívka přinesla i kahan. Enkra jej zapálil, jehly vydesinfikoval v plameni a potom zapíchl do určitých míst v oblasti ucha. Leopard to strpěl bez protestů, zdálo se, že nic nevnímá. Enkra občas rukou kontroloval jeho čenich. „No, už to bude lepší... zdá se, že to půjde! Je už připraven operační sál?“

„Ano, připravuje se...“

„Dobře. Přeneseme ho. Sám už asi chodit nemůže...“

Přivezli vozík - Enkra přitáhl zvíře k okraji klece, vylezl a jeho hlavu a přední tlapy vzal do náruče. Počínal si při tom velice šetrně a opatrně - dva ošetřovatelé mu pomohli naložit ho na vozík, protože šelma byla dost velká a těžká.

Operační sál byl moderní a krásný - Enkra spokojeně kývl hlavou a prohlédl si i nástroje, které se mu zalíbily.

„Půjdem se mýt... Prosím, sežeňte nám nějaké pláště...“

Profesor Černych šel s ním - ale překvapilo ho, když se Enkra v šatně svlékl. Prohlížel si jeho opálené tělo, pokryté kromě rituálního tetování také všelijakými zarostlými šrámy a jizvami.

„Jak jsi k tomuhle přišel?“

„Tohle mi udělal leopard jenom o málo menší než tamten...“ ukázal Enkra s úsměvem na jednu z jizev.

„Proboha... to jsi s ním bojoval?“

„Ani ne, jen jsme si tak hráli. Moc se rozvášnil, oni jsou velice temperamentní. Pak mi to olizoval a moc se omlouval, že nechtěl!“

„Začínám chápat, proč jim tak rozumíš...“

Enkra se osprchoval, svázal vlasy gázou a navlékl si na hlavu lékařskou čepici. Potom si začal mýt ruce; přišla sestra s plášti a trochu ji zarazil, ale pomohla mu do obleku jako váženému chirurgovi.

Když vstoupili, byl v sále už shromážděn celý operační tým, a ti lidé vypadali dost pochybovačně. Enkra bez váhání přešel na svoje místo a rozhlédl se po ostatních.

„Prosím, než začneme, několik slov. Jmenuji se Enkra a zdvořilost naší země vyžaduje, aby se mi tykalo a říkalo jménem. Není vyloučeno, že v zápalu operace budu tykat i vám ostatním, jak je u nás zvykem. Kdyby to někomu moc vadilo, omlouvám se mu předem. Můj asistent profesor Černych je Ukrajinec, rozumí anglicky, ale nejsem si jist, zda dokonale. Budu s ním mluvit ukrajinsky. Bude-li třeba, budu současně tlumočit. Má někdo nějaké dotazy?“

Nikdo neměl žádné dotazy. Jenom vrchní ošetřovatel řekl:

„Klidně nám tykej, chlapče. Líbí se nám to...“

„Dobře. Začněte hlásit tep, tlak, teplotu...“

Přistoupil k pacientovi. Někdo už oholil leopardovi kožešinu v místech, kde měla být operace provedena.

„Skalpel,“ Enkra natáhl ruku dozadu. Sestra instrumentářka mu podala nástroj, Enkra jej uchopil a pevným, na milimetr přesným řezem prořízl leopardovi kůži.

Simone Fresnellová spala té noci sama - ačkoliv dosti dlouho čekala, že se přece jenom její dveře otevřou. Nejdřív se zlobila. Potom se rozhodla, že uspěje stůj co stůj, a že k tomu použije všech prostředků, které jí příroda dala a které se ve svém dobrodružném životě ještě naučila. Nakonec usnula a zdálo se jí o zlatých plážích a modrém moři a obloze se zářícím sluncem.

Probudila se, když se dveře zprudka rozletěly a dovnitř vpadl nějaký člověk. A zdálo se, že není sám. Byla ještě tma, i když venku začala obloha blednout. A ten muž měl v jedné ruce pistoli a v druhé baterku.

„Kde je?“ vykřikl zostra.

Rozespalá Simone se zvedla a překvapeně mžourala do náhlého světla silné baterky. „Kdo má kde být?“

„Ten chlap! Plukovník von Cross!“

Simone poznala Pierra Chartiéra. A s ním byl vrchní strážmistr Grébe a ještě dva policisté. Rozčílila se: „Co sem máte co lézt bez dovolení? Nevidíte, že tohle je můj pokoj?“

Policisté prohledávali skříně, jeden se dokonce podíval i pod postel. „Nikdo tu není!“ oznámil Grébe.

„Kdo by tu měl být, sakra?“ Simone se (snad poprvé v životě) zabalila do deky a vstala.

„Člověk, kterého znáte jako doktora Jacquese Merciéra. Zjistili jsme, že je nebezpečný špion a velitel sítě, která má na svědomí všechny zdejší zločiny!“

„Ty ses asi zbláznil, Pierre!“ zívala Simone.

„Nezbláznil - ale ten člověk nás oklamal! Neměla bys ho krýt, Simone! Tak řekni, kde je!“

„Spí ve svém pokoji, ne?“

„Tam není. Je tam nějaký lístek a peníze...“

„Jaký lístek?“

„Omlouvá se, že musí narychlo odejet...“

„Když teda odejel, tak co ho hledáš u mě?“

„Nezapírej! Vím velice dobře, že jsi byla jeho milenkou - a ten lístek by mohla být taky finta, kterou nás chce oklamat!“

Simone přistoupila k Chartiérovi a pronesla s výrazem zostuzené královny: „Vypadni z mýho pokoje! A pamatuj si, že jsem jeho milenkou nebyla, a že snad má holka právo se kamarádit s chlapem, a přitom s ním nemusí spát!“

„Snad jo. Ale ty nejsi ledajaká holka, a moc bych se divil, kdybys s ním nic neměla!“

„Zrovna tak jsem neměla nic s tebou, ty zaprcatělej policajte!“

„Aby tě to nemrzelo!“ začal se vztekat i Chartiér.

„Vypadněte z mýho pokoje! Ven, a všichni!“ ječela Simone.

„Dobře,“ řekl Grébe. „Ale v každém případě je třeba s vámi sepsat protokol. O všem, co jste se dozvěděla od toho člověka. Počkáme venku, než se obléknete, pak budete muset jít s námi na stanici.“

Odešli a nechali ji zuřit; ale jeden z četníků zůstal stát přede dveřmi, aby náhodou neutekla. Simone se nejdříve vztekala - pak se rozbrečela - potom se uklidnila. Oblékla se, napudrovala si nos a při tom už zase uvažovala. Napadlo ji, že doktor Merciér zmizel proto, že zjistil, že jsou mu na stopě, a to že je taky důvod, proč za ní nepřišel. Začalo jí ho být líto a začala k němu zase cítit sympatie.

„Tak prosím,“ řekla, když vyšla a natáhla k nim ruce. „Jsem snad zatčená, tak mi dejte želízka!“

„Nejste zatčená, pouze vás prosíme o vydání svědectví!“ řekl galantně vrchní strážmistr. „Samozřejmě máte právo nám svědectví odepřít, ale my je musíme žádat, protože vyšetřujeme závažný zločin a podle zákona je každý občan povinen nám pomoci...“

„Zajisté,“ řekla Simone. „Tedy mne veďte!“

Nevedli ji, měli venku auto. Odvezli ji na stanici a jeden četník s ní sepisoval protokol. Nešlo mu to nijak zvlášť a trvalo tak dlouho, že si Simone mohla rozmýšlet, co odpoví.

Vypověděla, že doktora Merciéra znala coby člověka průměrných kvalit a schopností. V čase, kdy byl s ní, se zajímal především o ni osobně, dále o dobré jídlo a pití, přírodní a historické památky a o pohlednice, kterých tu nasbíral přes dvě stovky. V její přítomnosti nemluvil s nikým kromě personálu, o nic se nezajímal a nic nepodnikal. Kam odejel a proč, nemá tušení. S novinářem, kterého znala z Paříže, se bavil v její přítomnosti a přiznával, že je někým jiným, než říkaly jeho doklady, ale Simone myslela, že si oba dělají legraci.

„Vy jste viděla jeho doklady?“ ptal se četník.

„Samozřejmě. Psala jsem za babičku domovní knihu.“

„Jaký to byl doklad?“

„Švýcarský pas.“

„Byl pravý?“

„Nevím. Viděla jsem už pasy Švýcarů, kteří se ubytovali u babičky. Tenhle byl přesně stejný.“

„A jiný doklad jste u něj neviděla?“

„Myslím, že měl i řidičák.“

„Na jaké jméno?“

„Nevím, nedívala jsem se.“

„Myslím, jestli neměl ještě nějaký jiný pas.“

„Ne... nevím jistě. Žádný jiný jsem neviděla...“

„Překvapilo vás, když jej váš přítel nazval jiným jménem, než jaké udal vám?“

„Ani ne. Stacy MacFarlan zná spoustu lidí, a myslela jsem si, že si ho s někým plete.“

„A to vám nebylo divné, že ho označil za špiona?“

„Myslela jsem si, že je to taková legrace.“

„Pěkná legrace, jen co je pravda!“

„Doktor Merciér to taky považoval za legraci. Ještě si z něj dělal šoufky dál a vyprávěl mu všelijaké nesmyslné věci. Jako kdyby byl důstojníkem špionáže nějakého krále nebo čeho...“

„Vládce Arminu?“

„Možná. Už se nepamatuji.“

Chartiér, který mlčky přihlížel výslechu, se rozhodl zasáhnout.

„Nepadlo při té příležitosti jméno Enkra Weston?“

„Nevím. Říkali si všelijaká jména, ale já jsem jim nevěnovala moc pozornosti. Rozhodně to jméno neznám.“

„A tohohle chlapce?“ fotografie, kterou jí ukázal, byla z novin a Simone Enkru okamžitě poznala.

„Nevím. Dětí všude je...“

„Tohohle byste poznala. Nosí velice dlouhé vlasy...“

„To teď má spousta dětí. I mladých mužů...“

„Doktor Merciér s tím klukem nikdy nemluvil?“

„Nevím, co dělal, když jsem s ním nebyla...“

Výslech pokračoval. Simone odpovídala vyhýbavě a nenechala se nijak nachytat při nějaké znalosti. Na všechno odpovídala, že nic neví a v případě, že jí přece jenom něco dokázali, řekla, že se nepamatuje.

Až okolo desáté přišel jeden četník s oznámením, že doktora Merciéra si všimla jedna stařenka na autobusovém nádraží, a že údajně odejel do Paříže. Chartiér a Grébe se okamžitě vydali po této stopě; Simone nechali podepsat protokol a propustili ji.

„No,“ řekla si, když byla zase na světle božím. „Začíná to pěkně! Uvidíme, co bude dál...“

V té době čekal Mike v hale letiště Orly na svoje letadlo. Odlet se o chvíli zdržel a Mike, ačkoliv by už byl rád v letadle a ještě raději mimo území Francie, musel čekat. Čekání si krátil prohlížením lidí, kterých tu neustále proudily davy, mluvící všemi jazyky. Letiště Orly je jedním z největších na světě, potkat tam známého je osmý div světa - ale jemu se to podařilo.

Vlastně, nejdřív si povšiml dvou hromotluků nepříjemných tváří, kteří si razili cestu davem. Teprve pak spatřil i třetího muže, menšího, připlešatělého, tmavé tváře a blýskavých zubů, ale také uhýbavých a potměšilých očí, zakrytých silnými brýlemi. Byl to don Giovanni Civetta, nebo alespoň toto jméno měl zaznamenáno ve svých dokladech. A byl zasvěceným kruhům znám jako jeden z bankéřů ctihodné organizace, zvané svými členy Společnost nebo-li Societé - jiní lidé jim říkali také Mafie nebo Cosa Nostra.

Bylo zcela jasné, že don Giovanni ho už viděl, takže se Mike musel chovat přátelsky. Zastoupil mu cestu. „Buď zdráv, Giovanni! Už jsem tě dávno neviděl... jak se ti pořád daří?“

Civetta se zatvářil na pár setin vteřiny dost nepříjemně překvapeně; i když musel Mika vidět na dálku stejně jako on jeho. Pak se široce usmál. „Ciao, Mikelle!“ Stiskli si ruce a objali se, ale don Giovanni neklidně těkal očima kolem. „Co děláš tady v Paříži, fratello mio?“

„Vracím se domů na Ostrov.“ Mikovi se zdálo, že Giovannimu spadl kámen ze srdce. „Už jsme o tobě dlouho neslyšeli...“

„To víš! Starosti! Málo času setkat se se starými přáteli!“

V té chvíli si Mike uvědomil, že něco není v pořádku. Civetta se choval jinak, než jak se chovat měl, i když to nebyla změna příliš očividná. Správně se měl on sám snažit o to, aby se připomněl mocnému zástupci ostrovní říše. Jenže Giovanni se snaží moc se s ním nebavit. Mike tedy zmlkl a dal mu možnost promluvit.

„Vzpomínal jsem na tebe... budu muset zase něco připravit... přátelé v Palermu určitě vydali nové pohlednice našich přírodních krás...“

Ano, skutečně něco nebylo v pořádku. Když před několika lety tenhle Civetta přišel prosit na Ostrov, aby mu nekřížili cestu a nechali ho podnikat, jak potřebuje, rozdával úplatky vpravo vlevo. Ještě před rokem řádně platil, co bylo domluveno. A teď se vykrucuje...

„Nedělej si starosti, Giovanni,“ řekl Mike zvesela. „Možná se zastavím i u vás v Palermu!“

Giovanni zprudka vydechl. „Prokázal bys nám velkou čest!“

„Ale co, jakápak čest? Člověk se rád sejde s přáteli!“

„Snad... pozval bych tě, až budu vdávat svoji nejstarší dceru! Jenže zatím je na to ještě příliš mladá... I když, přiznám se, že ji musím bedlivě střežit před mladými chlapci...“

Žvanil, a žvanil dost hloupě, neboť Mike si dobře pamatoval na jeho děti a věděl, že dceři je tak sotva třináct. Samozřejmě nebylo na první pohled jasné, že Giovannimu není tohle setkání po chuti, ale sotva postřehnutelné odlišnosti to zkušenému agentovi jasně řekly.

Mike taky něco povídal a při tom přemýšlel. Je zcela vyloučeno, aby ten člověk věděl, že byl Mike odvolán z případu a povolán k Vládci na koberec. Tak rychle by se to nedozvěděl ani v případě, že by měl svoje lidi přímo u Vládcova dvora. Je v tom tedy něco jiného.

Mike pocítil na šíji studené prsty strachu. Člověk jako Giovanni vždy přesně ví, odkud fouká vítr. Vždycky ví, co má říct nebo udělat, bezpečně pozná, kdo je zrovna u moci a kdo ne. Jestliže ví, že Mike upadl v nemilost, pak to může znamenat, že ho přestane potřebovat. A Mike ví z titulu své funkce o tomhle člověku a jeho přátelích až příliš mnoho. To Mafie neodpouští.

Giovanni se usmíval. Byl to zlý, jedovatý úsměv. Možná si všiml, v jakých rozpacích je jeho společník, možná měl jenom chuť mu konečně dát najevo svou nadřazenost. Lidé nízkých morálních kvalit se rádi vyvyšují nad toho, komu ještě před nedávnem líbali ruce. A Giovanni se vždycky choval tak poníženě, až to bylo Arminům protivné. Teď se karta obrací. Komthur von Cross je ztracen.

Rozloučili se. Giovanni odcházel s patrným potěšením, Mike se zastavil u stánku a přemáhal chvění, rozmáhající se mu v údech. Tady v letištní hale přece střílet nebudou! Ale jakmile opustí bezpečné území, je ztracen, protože ti lidé mají možnosti téměř neomezené. Nikdo to neví líp než ten, kdo dlouhá léta pracoval v podobné branži.

Pak se mu podařilo trochu uklidnit. Třesavka pominula, rozum začal opět fungovat. Giovanni Civetta není celá Societé. Možná, že sám má nějaké problémy, možná se jedná o chybu, kterou lze napravit. Mike není ani zdaleka vyřízen. To, že byl předvolán na koberec, neznamená, že bude sesazen ze svých důležitých funkcí. Ještě pořád má komthurský kříž a pořád ještě je pod ochranou své země. Civetta to ví stejně dobře jako všichni z podsvětí. Neodváží se zaútočit, dokud si nebude jist svou beztrestností.

Za několik hodin bude Mike doma v Arminu. Tam má dost prostředků, aby se ochránil i aby zjistil, co se děje. A nemusí se nikoho bát. Arminská vlast je silná.

Teprve nyní se zarazil a jeho myšlenky dostaly nový směr. Byla tu i druhá možnost: změněné chování toho muže neplatí Mikovi osobně, ale celému Arminu. Lidé z podsvětí vždycky dobře vědí, co se děje. Vědí jistě i o tom, že Enkra Weston je v Evropě, že vyloupil casino v Neapoli, co dělá v Troissy-sur-Mére. Možná vědí i něco, co neví Mike - o něčem, co hrozí tomu chlapci. Protože v něm je naděje Arminu, jestli Armin ztratí svého prince, zmizí tmelící pouto rozdílných skupin a stran, a nastane strašlivá anarchie.

Od chvíle, kdy pominul strach, který jím otřásl, uvažoval komthur zase klidně a účelně. Je-li ohrožen princ, je jeho povinností okamžitě zasáhnout. Neví ještě jak, ale na tom nezáleží. Jeho povinností je varovat ty, kteří jsou pro tuto zemi kompetentní. Taky Terry Fischera, i když ten to nepotřebuje. Není nikdo, kdo by cítil nebezpečí lépe než Terry Fischer.

Mike vyhledal úřadovnu pošty a požádal o blankety telegramu. Jeden velvyslanci Terriérovi, druhý na krycí adresu v Kingtownu, která označovala operační službu. Text telegramu zněl:

„Strýčkův zdravotní stav se zlepšil. Není třeba podnikat další opatření. Nejezdi bez předběžné dohody.“

Podepsal se jako Hamilton.

Je zvykem arminských agentů případné pominutí nebezpečí označovat jako vážný stav některého příbuzného - a naopak. Zřejmě soudili, že je to dobrá kamufláž.

Pak odešel do umývárny; umyl si ruce, namočil kapesník a na chvíli jej přitiskl na čelo. Mohl si tu chvíli slabosti dovolit. Když zvedl oči, viděl před sebou veliká zrcadla, kterými byla vyložena stěna. Po dlouhém čase se ocitl opět tak blízko zrcadla, a prohlížel si svoji unavenou, ztrhanou tvář. Od doby, kdy nosil vousy, se nepotřeboval prohlížet zblízka, a tak ho překvapilo, jak je zestárlý.

„Šedivím,“ řekl si. „Už mám šedé vlasy, šedou tvář... Bože můj!“

Profesor Černych později tvrdil, že nikdy neviděl tak precizně provedenou operaci. Jakoby Enkra nebyl člověk, ale naprogramovaný robot; každý pohyb byl účelný, rychlé a krátké řezy nezpůsobily větší ránu, než bylo nezbytně nutné. Zapomněli, že je to čtrnáctiletý chlapec; byl zkušený a zručný chirurg, jeho práce byla dokonalá. Teprve když skončili a když si strhl s tváře roušku, poznali, jak je vyčerpaný.

„To bylo skvělé, chlapče,“ řekl profesor Černych. „Nikdy jsem neviděl nic podobného...“

Enkra kývl hlavou. „Musel jsem mu pomoci.“

„Mohl bys operovat i lidi.“

„Lidi nesmím. Až mi bude patnáct...“

„Mohl bych... směl bych tě pozvat ke stáži na universitě v Kyjevě? Prosadil bych to, třeba proti vůli vedení...“

„Přijel bych velmi rád... ale moje povinnosti doma...“

Všichni členové týmu Enkrovi gratulovali. Sešli se ve vedlejším pokoji, sestra přinesla černou kávu. Enkra k ní podezíravě začenichal, a teprve potom se napil. Sestra vyprskla smíchy a potom se zastyděla. „Promiňte, doktore Westone...“

„Proč? Jen se směj, když je čemu. Já piju kávu málokdy...“

Dohodli se, že zůstane do zítřka pro případ pooperačních komplikací. Jeho kamarády zatím ubytovali v malém pensionu na břehu moře - Enkra tam pospíšil za nimi a našel Anittu sedět na schodech a hledět na stmívající se moře. Slunce už zapadlo, nad zemí i mořem se rozhostil veliký klid a mír, k němuž patřila i vzdálená hudba z přímořských tančíren a barů. Moře občas plesklo o kameny, jinak i ono bylo tiché.

„Je Bůh, Enkro?“ zeptala se Anitta.

Enkra usedl vedle ní. „Ve chvílích jako je tato slyšíš jeho hlas. Zaslechla jsi něco právě teď?“

„Nevím. Co říká tobě?“

„Říká mi: Jak jsi prožil dnešní den, synku? Jak jsi využil všech darů, které jsem ti dneska dal?“

Anitta ani nešpitla. Jen se dívala na moře.

„Dal jsem ti darem nejvzácnější poklady světa, synku. Dal jsem ti na hraní celý tento svět se vším, co na něm je. S tímto mořem, se svěžím větrem a horkým sluncem, s nejkrásnějšími krajinami a nejlepšími lidmi, aby byli tvými kamarády. Dal jsem ti nejkrásnější dívku, aby stála po tvém boku. Dal jsem ti na hraní leoparda se skvrnitou kožešinou a schopnost zachránit mu život. A na zítřejší den ti připravuji ještě milion dalších krásných darů. Jdi klidně spát, a těš se na zítřejší den. Dám ti možnost ukázat mi, jak si umíš mých darů vážit...“

„Jak... jak by měl člověk odpovědět?“

„Měl by využít všeho, co dostal. Dneska jsem já dostal šanci změnit osud jednoho živého tvora. Měl zemřít, ale žije a možná bude žít. To je nesmírně krásné. Můžu říct: dneska jsem ti zachránil jeden život, Pane. A když mi dáš možnost, zítra ti budu sloužit zase...“

„Ty jsi princ své země, že? Už tomu věřím...“

„Jsem. I to je dar. A oddaná služba.“

„Je pravda, že kdo se dotkne krále, bude žít?“

„Za císařství bylo právem Vládce odpustit všechny zločiny tomu, komu podal ruku. Nebo na koho ruku položil. Chtěl bych mít právo pomáhat druhým...“

Anitta si položila hlavu na jeho rameno. Enkra seděl a zlehka ji hladil po vlasech.

Alainova chyba

Kdyby se byl Enkra vrátil toho večera, nebylo by se možná nic stalo. Ale nevrátil se, a kluci ho až do setmění čekali marně. Když nepřijel, začali se dohadovat, co budou dělat, a měli spoustu skvělých nápadů.

Alain, kterému se moc líbila Enkrova Honda, ji pořád obcházel a okukoval. Frank a Pepé chodili s ním.

„Myslíš, že bys to dokázal řídit?“

„Proč ne? Řídil jsem už mopeda! A tohle mi Enkra ukazoval...“

„A troufl by sis jet na tom do města a zpátky?“

„Jasně! Přeci jsem zkušenej motocyklista!“

„Enkra se bude zlobit!“ namítl někdo z ostatních.

„Prosím tě! Těch deset kilometrů ani nepozná! A myslím, že není zas tak moc háklivej na svý věci...“

„Určitě se někde zasekl a přijede až ráno. Do tý doby bys mohl být zpátky, Alaine!“

„Jsem zpátky za půl hodiny, neměj péči!“

Možná kdyby tu byl Leon nebo Jean, neuskutečnilo by se to. Ale nejvyšší šarže tu byl Alain, a ten na to přišel. Takže se dohodli, že zaveze dva kluky domů a pak se vrátí. Sedl si na motorku, oni se srovnali za ním, nakopl ji a vyrazil.

Liška Sindy tiše kňučela a zřejmě se snažila mu zabránit v jeho počínání - už si na ni zvykli, ale domluvit se s ní nedokázali. Tak musela snést tuhle hru bez námitek.

Alain uměl jezdit na motorce, i když ho ten silný stroj párkrát ošklivě překvapil. Ale protože k první kolizi došlo hned po startu, dával už pozor, takže dojeli v pořádku. Zamával klukům, pak zajel na náměstí a s helmou pod paží se procházel - byl by rád, kdyby si ho někdo všiml a třeba dal najevo, že ho obdivuje nebo kritizuje, ale lidé chodili kolem docela nevšímavě a Alaina jako majitele tak krásné motorky přehlíželi jako širé rodné lány.

Ten, který si ho všiml, nebyl jeho přítelem - když si uvědomil, že černovlasý kluk v kožené bundě patří k motocyklu, dal někomu zprávu. A ti lidé na něj čekali.

Když se Alain vrátil k motorce a chystal se odjet, přiblížili se najednou tři chlapi. Alain se hrdě vypjal, neboť mu opravdu věnovali pozornost. Jenomže ti muži se na něj vrhli.

Alain si dost rychle vzpomněl na Enkrovy kursy karate. Jednoho srazil úderem hranou dlaně. Druhého přehodil přes hlavu na dláždění, až to bouchlo. Třetí ho přemohl a když se ti dva dostali na nohy, odvlekli ho do džípu a odvezli. Svázali ho jako balík - do úst mu dali roubík, a když se pokusil bránit, přidali mu pár kopanců. To už Alain chápal, že je zle.

Místo, kam ho zavezli, byl opuštěný statek. Přestože měl děravou střechu a vytlučená okna, bylo v něm živo - pobíhala tu spousta krátce ostříhaných mužů v civilu, a jejich řeč připomínala Alainovi mluvu kovbojů z dobrodružných filmů. Napadlo mu, že jsou to Američané a taky mu došlo, že to nebude kvůli němu.

Zavlekli ho k chlapovi, který měl tak okolo padesátky, měl tupý obličej alkoholika a chování délesloužícího poddůstojníka. Ten muž se na Alaina rozštěkal v americké angličtině a když pochopil, že ničemu nerozumí, nařídil pozvat tlumočníka.

Tlumočník byl voják, aspoň podle chování. Když vešel, postavil se do pozoru a něco hlásil, ale velitel ho okamžitě zarazil. Tlumočník změnil postoj na Pohov!, ale nepřestal vypadat vojensky.

„Jak se jmenuješ?“ ptal se.

„Alain Fernaud.“ Alain si promyslel, co bude říkat, a zdálo se mu vhodné prozatím nelhat.

„To je tvoje motorka?“

„Jaká motorka?“

„Chytili jsme tě u motocyklu Honda!“

„Prohlížel jsem si ji. Je to krásná motorka...“

„Komu patří?“

„Nevím. Jenom jsem si ji prohlížel!“

„Lžeš! Přijel jsi na ní!“

„Ale to se mýlíte, pane!“

„Měl jsi přílbu a v kapse klíče, které se k té motorce hodí!“

Alain sklopil oči a zatvářil se nevinně. „Nezapírám nic, pane. Ta motorka se mi líbila, a moc rád bych se svezl... Já nevěděl, že je vaše, pane...“

„Ty moc dobře víš, komu patří ten stroj!“

„Já vím, že vám, pane! Odpusťte mi, prosím vás, já už to nikdy víckrát neudělám!“

Tlumočník to přeložil veliteli. Ten kývl na nějakého poddůstojníka a ten vrazil Alainovi pár facek, po kterých na chvíli přestal cítit čelist. „To jenom, aby sis nehrál. My moc dobře víme, komu ta motorka patří! Tak si z nás nedělej blázny!“

Alain neříkal nic.

„Kde je ten kluk z Ostrova?“

„Já nevím, koho myslíte!“

„Toho, co vás vede! Toho, který zmlátil naše vojáky! Ty jsi při tom přece byl, nezapírej!“

„Nebyl!“ bránil se Alain, ale nebylo mu to nic platné. Slyšel o tom od Jeana a Leona a věděl, co se stalo.

„Tak mluv,“ pobídl ho tlumočník. „Kde je Enkra Weston?“

„Neznám ho!“

Tlumočník sebral ze stolku několik fotografií. Jedna z nich ukazovala Enkru ve fantastické uniformě se zlatými nárameníky, vyznamenáními na prsou a klobouku s péry, podobném mušketýrskému. Ostatní byly civilní, ale všechny stejného člověka.

„Tak co? Znáš ho?“

„Neznám!“

„Jaké vám řekl jméno? Jak se představil? Jaké má papíry?“

„Vůbec ho neznám! Nikdy jsem ho neviděl!“

„Je mi líto, chlapče, ale asi se ti nepovede dobře. Možná jsi ještě neslyšel o výslechových metodách, ale poznáš je, a bude tě to mrzet. Radši odpovídej po dobrém!“

Alain neřekl nic.

Pak přišli dva muži. Spolu s tím, který ho předtím fackoval, ho začali bít; jejich údery byly účinné a přesné a nezanechávaly při tom viditelné stopy, protože velitelé zakázali způsobit zranění, které by bylo možné později prokázat pro účely soudu.

Alain nevydržel. Nikdo by nevydržel takový výprask. I když byl bit často doma i jinde, začal po několika ranách řvát a prosit, a když ho nechali být, plazil se po zemi a prosil je, aby ho už nebili - a sliboval všechno možné.

„Tak dobře. Tak tedy mluv. Kdo je ten váš kamarád z ciziny?“

„Říkají mu Enkra.“ řekl Alain zlomeně.

„Co tady dělá?“

„Nevím. Je s námi.“

„Kde máte svoje ležení?“

„V lese. U jedný skály.“

„Je tam Enkra teď?“

„Není.“

„Tak kde tedy je?“

„Na moři. Odejel na svojí plachetnici.“

„On má plachetnici? Kde ji vzal?“

„Nevím. Najednou řekl, že ji má. Předtím jsem ji nikdy neviděl, ani v přístavu ne.“

„K kým odejel a kam?“

„Nevím, kam. Říkal, že se dneska vrátí, ale nevrátil se.“

„Koho vzal s sebou?“

„Leona, Jeana, Michella... a ještě někoho z Michellovy party.“ Alain nějak nechtěl prozradit, že se jedná o dívku. Trochu se už vzpamatoval a i když ho bolelo celé tělo, začínal uvažovat, jak zmírnit škodu, kterou natropil.

„Leona Devarta vzal s sebou?“

„Ano.“

„Co vám nařídil, abyste dělali, než přijde?“

„Nevím... dneska se měl vrátit...“

Muži se mezi sebou krátce dohadovali.

„S kým ze svých lidí se tady ve Francii stýkal?“

„Nevím. Já jsem nikoho neviděl.“

„Neříkal nikdy, že tu někoho zná?“

„Já nevím... asi ne...“

„Někoho jsi viděl,“ řekl tlumočník. „Mám zavolat ty tři?“

Alain byl odhodlán vydržet - ale když se otevřely dveře a ti vazáci vstoupili, rozbrečel se. „Jednoho jsem viděl... ale nevím, jestli se setkali. Jen vím, že ten člověk se o něho zajímal.“

„Kdo to byl?“

„Doktor Merciér... bydlel u vdovy Fresnellový, a byl to Švýcar.“

„Švýcar? Zajímavé... jak vypadal?“

„Byl tlustý, chodil ztěžka a většinou o holi...“

„Jak víš, že patřil k Enkrovi?“

„Enkra o něm jednou mluvil s kamarády.“

„A podívejme! Se kterými?“

„Já nevím... s Frankem a Pepém...“

„A co říkal?“

„Nevím. Snad, že ho ten chlap sleduje...“

Muži se chvíli domlouvali mezi sebou. Pak tlumočník řekl:

„Jaké má princ zbraně kromě revolveru, co vzal našemu vojákovi?“

„Princ?“ Alain polkl naprázdno.

„Neřekl ti to?“

Alain sklopil oči a nepromluvil.

„Váš kamarád Enkra je princ a následník trůnu ostrovní říše Arminu. Neslyšel jsi o ní něco?“

„V zeměpise...“ zabručel Alain.

„Tak teď to víš. Jaké má zbraně?“

„On nepotřebuje žádný zbraně...“

„Hm... dobře. Kam dal tu pistoli? Někomu ze svých lidí?“

„Já nevím...“

„Leonovi nebo Jeanovi - nedal nějakou zbraň?“

„Ne. Neviděl jsem.“

„Takže v tom lesním táboře žádné zbraně nemají?“

„Myslím, že ne.“

„Nakresli nám, jak se tam dostaneme!“

„Jsou to moji kamarádi!“ vzbouřil se Alain.

Dostal další výprask. Po něm jim dost neochotně nakreslil plánek, jak se dostat k jeskyni a k tábořišti. Neviděl pro slzy, byl na pokraji sil a všecko ho bolelo.

„Zatím ho zavřete!“ rozhodl velitel. Dva muži odvlekli Alaina a zavřeli do jednoho prázdného pokoje na statku. Když odešli, bolestí omdlel. Dlouho ležel bez hnutí jako mrtvý - zvenku slyšel pokřik, pobíhání, startování motorů. Pak všechno utichlo, ty motory se vzdalovaly. Věděl, co to je. Jedou zajmout jeho kamarády, které zradil.

Alain nevěděl, co se vlastně stalo. Jenom tušil nebezpečí a chápal, že se musí osvobodit a uprchnout, jinak to s ním dopadne ještě hůř. Kromě toho se velice styděl: nevydržel, zradil kamarády, řekl všecko, co chtěli vědět. Je srab a nikdo už mu nepodá ruku. Snažil se omlouvat se bolestí, strachem, převahou těch velkých mužů. Marně; uvědomoval si, že Enkra by nepodlehl a to vědomí mu ničilo jakoukoliv snahu o udržení sebeúcty.

Pak se vzpamatoval a rozhodl se jednat. Byl spoután několika různými způsoby, které mu téměř nedovolovaly se pohnout. Pevně svázané ruce měl přivázány křížem k nohám, samozřejmě rovněž spoutaným a skrčeným dozadu. Kromě toho byl celý pevně omotán silonovým lanem, na několika místech pevně svázaným. Jediná část těla, kterou mohl trochu hýbat, byla hlava. Nedali mu také žádný roubík - tady na statku byli jen oni a pomoci by se nedovolal. Zda zamkli dveře, nevěděl, to byl v bezvědomí. Ale i kdyby, byl odhodlán je vyrazit.

Nejhořejší provaz se téměř dotýkal jeho brady. Alain k němu sklonil hlavu a začal jej pilovat drobnými pevnými zoubky. Provaz však byl silný a Alaina brzy chytila křeč do krku. Zvedl hlavu a odpočíval - po chvíli se opět sklonil, ale křeč se zase přihlásila dřív, než se vůbec k provazu dostal. A přece už chybělo jen tak málo, aby provaz praskl! Několikrát jej ještě chytil do zubů a usilovně kousal - a když ho křeč opět donutila zvednout hlavu, nadechl se co nejvíc se dalo a napjal paže, co měl síly. Povedlo se, provaz praskl.

Alain, naplněný radostí nad prvním úspěchem, se pokusil dosáhnout na druhý. Při tom zjistil, že by se k tomu musil zkroutit do paragrafu, což však nedovedl, alespoň ne v tomto stavu. Skrčil se proto jinak a pokusil se rozkousat provaz na nohou, blízko kolen. To už šlo mnohem hůře; zato byl lepší výsledek. Tento provaz neměl samostatný uzel, jeho rozkousání uvolnilo i dva vedlejší. Kdyby neměl ruce přivázány k chodidlům, mohl natáhnout nohy a snad dokonce i chodit. Napadlo mu to a snažil se nějak uvolnit ruce. Enkra by to jistě dokázal - škoda, že se něčemu nepřiučil! Nešlo to nijak, navíc se tím dost vyčerpal.

Položil se na zem a odpočíval. Při tom se rozhlížel po místnosti. Byla tu tma, ale už se rozkoukal a trochu přece jen viděl. Místnost byla dlouho opuštěná a nebylo toho tu mnoho. Nejblíž stál stůl s jednou přeraženou nohou, podloženou několika starými cihlami. Alaina napadlo, že by snad o některou jejich hranu mohl přepilovat pouta na rukou, ale zjistil, že na cihlách není jediné ostré hrany. O to, co mělo hranami být nebo snad dokonce kdysi bylo, by si jistě spíše do krve rozedřel ruce, než pouta. Dále tu byla skříň s vyraženou jednou dolní výplní, takže bylo vidět obsah: několik hadrů, staré noviny a rozbitá pastička na myši. V koutě stará odřená bota. Nikde žádný střep z láhve nebo něco ostrého, co by mohlo pomoci.

Něco ostrého? Okno! Bylo tu okno, ale příliš vysoko, než aby je ze země mohl dosáhnout. Pod oknem ležel svinutý koberec, ale ten nemohl pomoci. Jediná možnost byla využít starého rozervaného otomanu, který byl třetím a posledním kusem nábytku v pokoji. Byl dost vysoký, aby Alain, kdyby na něm klečel, mohl hlavou dosáhnout k oknu. Ale potíž byla v tom, že byl skoro na druhém konci místnosti. Alain se dokutálel k otomanu a vlezl pod něj; bude nutné dostat jej až těsně pod okno.

Byla to práce téměř nemožná. Provazy, které se Alainovi zpočátku bolestivě zařezávaly do těla, tlakem už trochu povolily, tak se mohl o něco lépe hýbat. Napadlo ho, že nesmí dostat křeč do prstů, tak jimi úporně pohyboval, aby rozproudil krev. Přesto, že byl spoután, lezl pomalu i s těžkým otomanem na hřbetě přes místnost. Cítil, jak ho do zad tlačí vyhřezlá péra. Otoman ohavně páchl myšinou, zřejmě si v něm tato zvířátka udělala hnízdo. Alain cítil špínu a prach na tváři - jak ležel v bezvědomí, vyteklo mu z nosu trochu krve, a ten se smísil na obličeji ve špinavou, slepenou masku.

Konečně se mu podařilo dostat otoman k oknu. Teď by se na něj měl vysunout, ale to taky nebylo lehké - otoman nebyl příliš vysoký, ale dost, aby se spoutaný člověk na něj nemohl dostat. Alain se sklonil, prohlížel si jednu nohu otomanu. Pak se obrátil a lezl až těsně k rohu - spoutanýma rukama nohu nadzvedl a provazy podsunul. Nyní měl pouta rukou i nohou omotána kolem nohy otomanu - opřel se o roh zády a zapáčil. Byly už jenom dvě možnosti - buď povolí pouta nebo noha. Oba případy byly Alainovi ku prospěchu. Provazy se mu bolestivě zařízly do zápěstí i nohou, až mu do očí vstoupily slzy - ale účele dosáhl. Zpuchřelá noha se s třeskem uvolnila a praskla.

Alain bradou stlačil roh otomanu k zemi a půlí těla se na něj vysunul. Snažil se lézt dál a dost se mu to dařilo, ale najednou se opřel na špatném místě a sletěl zpět na zem. Při tom si rozbil o pohozenou nohu obočí - oko mu zalila krev, Alain zůstal ležet na zemi a bezmocně plakal. Krev, pot a špína na obličeji bolestivě štípaly. Hrdlo měl vyprahlé, strašně se mu chtělo pít.

„Zatraceně,“ řekl a uvědomil si, jak nepřirozeně zní jeho hlas, dlouho už nepromluvil. „Zatracená práce...“

Když se mu trochu vrátily síly, pokusil se znovu ztéci otoman. Tentokrát se již nahoru nesunul, ale položil se půlí těla na sklopenou část a vší silou vymrštil zbytek těla vzhůru. Vrazil sice hlavou do zdi, až mu zajiskřilo v očích, ale byl nahoře!

Poklekl. Jeho pozice byla velmi vratká, přesto se dokázal vztyčit natolik, aby se rozmáchl hlavou a vší silou vrazil čelem do okna. Sklo se rozbilo a pořezalo ho na hlavě, ale toho si nevšímal - raději pátral po nějakém příhodném střepu. Všechny, co vyrazil, vpadly dovnitř mezi vnitřní a venkovní sklo. Kdyby je chtěl sebrat ústy, asi by se podřízl o zbytek skla v rámu. Odhrnul opatrně rty a zuby odlomil z dolní hrany úzký střep - pak jej pustil na otoman, posadil se a radostně se na výsledek svého snažení zahleděl.

Po chvíli se otočil a s obtížemi začal prsty hmatat po otomanu. Šlo to obtížně, protože se o prsty zároveň opíral, ale přece po chvíli střep nalezl. Jeho radost nezkalilo ani to, že se při tom dost pořezal - v několika málo minutách přepižlal ostrou hranou skla pouta na rukou i nohou, a potom i provaz, jímž byl omotán. Vstal z otomanu a radostně se protahoval.

„Teď uvidíte!“ řekl. „Jsem volný, a ukážu vám, co to je mučit a vyslýchat Alaina Fernauda!“

Ohmatal dveře a zjistil, že jsou zamčené. Zámek byl ale dost jednoduchý a starý - Enkra by jej určitě otevřel jen kusem drátu. Alain nad tím ani neuvažoval, raději si vzal zpod stolu jednu cihlu a několikrát udeřil do zámku. Stačilo to - v zámku to kovově cvaklo a celý mechanismus se odlomil od dost chatrných dveří. Alain do nich vrazil ramenem a dveře se konečně otevřely, aby mohl udělat krok na svobodu.

V té chvíli jej zasáhla prudká rána do hlavy, až se mu zatmělo před očima. Zatápal, udělal krok a zdálo se, že se ještě vzpamatuje, ale v té chvíli dostal druhou ránu. Alain tlumeně zasténal a bezvládně se svezl na kamennou podlahu.

Probuzení bylo bolestivé - Alain měl pocit, že nemá svou vlastní hlavu, kterou nosil tolik let, ale nějakou cizí, podobnou spíš dýni, v níž chrastí usušená semínka. Všechno ho bolelo a bylo mu tak zle, že kdyby nebyl zase spoután jako balík, asi by se dal do vrhnutí. Jenže se nemohl hnout vůbec, tak se jenom dusil.

Venku hřmotily motory vozidel, chlapi kleli a nadávali. Tak už je po akci. Jakou šanci měli kamarádi proti těmhle zběsilým rabijátům? Zachránil se vůbec někdo?

Do místnosti vešli dva vojáci - vztekle pokřikovali, pozvedli Alaina na nohy a strkali ho ke dveřím. To už nevydržel a začal vrhnout - nadávali mu, ale nemohli nic dělat.

Když ho přivedli k výslechu, nebyl už skoro podobný člověku; špína, krev, zvratky, všechno se mu na obličeji speklo dohromady. Ze zmučeného obličeje zíraly už jen oči, a i ty prosily o milost.

Zjistil, že tu není jen ten chlap, co ho vyslýchal, ale jeden ještě starší a o něco vznešenější, alespoň chováním. A kromě toho taky člověk sympatické a inteligentní tváře, který seděl na židli za velitelem a když Alaina přivedli, nevěřícně kroutil hlavou.

„Co to slyším?“ ptal se velitel. „Cos to prováděl, chlapče? Snad jsi se nepokoušel o útěk?“

Alain neřekl nic. Zařekl se, že mluvit už nebude.

„Tak povídej, co tě to napadlo? Snad sis nemyslel, že ti chceme ublížit? Možná se naši lidé nechovali vždycky nejlíp, ale přece bychom ti skutečně nic neudělali!“

Alain na něj jenom podezíravě vzhlédl. Nevěřil mu, vůbec nikomu nevěřil. Starý muž pokračoval:

„Měl bys pochopit, že nám vůbec nejde o tebe nebo o tvé kamarády! Máme pochopení pro vás i pro vaše hry - ale ten, který vás svedl k nepředloženostem, musí být potrestán, to snad uznáš! Jde nám výhradně o arminského prince, a toho musíme dostat, chápeš?“

Alain neřekl nic. Jenom se tak díval.

„Nebo snad chceš při něm vytrvat i přesto, že už nemáš žádnou šanci? To bys byl tedy hrozně hloupý kluk, to musím říct! Mohlo by se stát, že by ses už nevrátil ke svým rodičům a už nikdy neviděl kamarády...“

Alain sklopil oči. Kamarádi! Kde jste? Co mi řeknete, až se dozvíte, že jsem vás zradil?

„Tak co mi na to řekneš?“

„Jste vrazi,“ řekl Alain. „Mizerní vrazi, nic víc!“

„My? Ale bože, co si to o nás myslíš? Skutečně věříš, že bychom my mohli někomu ublížit, Samozřejmě, pokud si to nezaviní sám, třeba svou tvrdošíjností; ale ty jsi snad dostal rozum a víš, že se nemáš vzpírat, ne?“

Alain měl plná ústa krve a slin. Vyplivl je tomu muži na naleštěnou botu a vypadalo to, jako kdyby mu chtěl plivnout do tváře, a jenom neměl sílu.

„Jak chceš! Jistě znáš německé přísloví Spolu chyceni - spolu oběšeni! Jestli ses ty rozhodl přidat se k arminskému princi ve všem zlém, nedá se nic dělat. Neříkej, že jsem tě nevaroval...“

Alain mlčel. Začalo mu docházet, že nemají žádného jiného zajatce a začal uvažovat, proč se útok nezdařil.

„Dám ti pár otázek,“ řekl plukovník po poradě s inteligentním civilistou. „Podle toho, jak odpovíš, se ti povede!“

Alain neřekl nic.

„Jistě už jsi pochopil, že tvoji kamarádi nám unikli. Nevím, jak se to stalo. Tys je nemohl varovat, ani nikdo z tvých kamarádů z města. A přesto jsme našli jen jejich opuštěný tábor. Odešli dost rychle, ale vzali s sebou ledacos, dokonce i spacáky. Kam šli? Jakým způsobem se v noci orientují v lese? Mluv!“

„Nevím.“ řekl Alain.

„Odvedl je princ? Řekni! Nebo ten člověk Merciér?“

„Nevím.“

„Kam mohli jít, když opustili tábořiště?“

Alain zaváhal. Potom řekl: „Do prdele!“

Velitel se zatvářil velmi nepřívětivě. Ohlédl se na muže v civilu a pokrčil rameny. Civilista taky krčil rameny.

„Dobře hochu, jak chceš. Zdá se, že s tebou nebude žádná řeč. No co, už o nás vědí, takže se nic nestane, když se dozvědí všecko. Propustíme tě.“

Alain vytušil léčku. Jistě to nebude jen tak, aby ho po tomhle všem jen tak propustili. Je v tom nějaká zrada.

„Dejte ho do pořádku, umyjte ho a tak dál! V tomhle stavu vypadá příšerně...“ nařídil velitel svým mužům. Odvedli Alaina do kuchyně a tam pod vodovodem umyli, jak se dalo. Taky mu ošetřili rány na obličeji a rukou, dost odborně.

„No vidíš,“ řekl velitel, když ho přivedli. „Jsi docela hezký chlapec. Škoda, že to musíme udělat, ale když jsi nechtěl být s námi kamarád, budeme s tebou zacházet jako s nepřítelem.“

„Co se dá dělat.“ řekl Alain. Už mu trochu otrnulo.

„Pravda! Tak dobře poslouchej: půjdeš za svým princem a řekneš mu, že jsme přišli zahrát si s ním takovou hezkou hru. Na to, kdo je lepší - jestli on nebo my. Zatím jsme se ještě nepotkali tváří v tvář, ale tahle země je pro nás příliš malá. Buď on nebo já, tak mu to řekni. A taky všem svým kamarádům, aby to věděli...“

„Řeknu.“ Alain začal doufat, že se přece jen dostane na svobodu.

„A taky všem řekni, že každého, koho chytíme, ostříháme tak jako tebe. Možná to tobě nebude tak vadit, ale určitě to bude vadit princi Enkrovi. A všem jeho kamarádům. Ještě má možnost utéci přede mnou a nechat mi tohle město. Tvoji kamarádi mají možnost od něho odejít a vrátit se domů. Každý má svoji možnost. Ale až je chytíme, musejí počítat s tím, že dopadnou takhle...“

Alain se ohlédl - vstupoval sem muž se stříhacím strojkem. Zapnul ho do zdi a přistoupil blíž, zatímco dva drželi Alaina za ramena. „Ještě máš šanci!“

Alain zapřemýšlel, co by asi řekl Enkra. Pak odpověděl:

„Polib mně prdel!“

Velitel dal pokyn a žací lišta se zahryzla Alainovi do vlasů nad čelem. Ucítil slzy v očích, ale neřekl nic. Ten muž se vyznal ve své práci a pracoval rychle - byl zvyklý za pár hodin ostříhat celou jednotku. Kluk mu moc práce nedal, taky si nemusel dělat starosti s estetickým účinkem.

Když Alaina přistrčili před velitele, už nebrečel. Díval se ale radši někam do stropu.

„Tak,“ řekl velitel. „Víš, co máš říct svému princi?“

„Jo. Že ho vyzýváš k boji. Že ten, co prohraje, bude ostříhanej tak, jako já. Ale že může utéct jako zbabělec.“

„Správně jsi to pochopil. Tak se měj, hošíčku. A ještě takovou maličkost - tu tvoji motorku mám já. Mohlo by se stát, že bys ji princi Enkrovi rozbil, a to si nevezmu na svědomí. Ahoj...“

Alain odešel beze slova. Vrazili ho do džípu, který neměl vojenské znaky a měl civilní číslo, a zavezli do města - vysadili ho na náměstí a odjeli.

Bylo ráno a všichni lidé ještě spali. Od moře se táhla lezavě sychravá mlha. Alain udělal několik kroků, zastavil se u sochy svatého Floriána a nabral do dlaně vodu z kašny, aby si osvěžil čelo. Pak si sedl na lavičku a brečel.

Když potom vstal a šel, kam ho nohy nesly, povšiml si, že přece jen není v tomhle ztichlém městě sám. Enkra je naučil všímat si všeho, a Alain si také všiml tichých kroků, které ho zpovzdálí sledovaly. A taky pochopil, proč mu nevrátili motorku - kdyby odejel na Hondě, nikdo by ho nemohl sledovat. Takhle doufají, že je někam přivede.

Alain propadl panice - několikrát změnil směr, na chvíli se zastavil, zatajil dech a naslouchal. Kroky ztichly, ten muž váhal. Mlha mu pomáhala, aby ho Alain neviděl, a taky on se orientoval podle chlapcových kroků. Alain pochopil, že nemůže domů - ani k Enkrovi, který se co nevidět vrátí do přístavu.

Když se rozhlédl, zjistil, že je blízko přístavu; tam nesměl. Změnil směr a zamířil k jihu, k rekreačnímu komplexu. Když byl už od přístavu dost daleko, sedl si na lavičku a oddechoval. Byl vyčerpaný, od večera nic nejedl a v noci toho hodně prožil, takže se chvěl na celém těle a toužil jen po odpočinku.

Najednou spatřil nějaký stín - ne, dva stíny! Blížily se k němu a byli to kluci jako on. Jeden měl zelenou košili s nášivkami, druhý pruhované tričko, a oba rifle. S lítostí si Alain všiml dlouhých vlasů a celkové elegance v jejich chování.

Taky oni si ho všimli - dohodli se pohledy a přišli blíž. Alain se polekal, že je přivede do neštěstí.

„Nechoďte ke mně!“ vykřikl. „Sledují mě!“

Starší kluk reagoval okamžitě. „Kde je?“

„Tam!“ ukázal Alain do mlhy.

Oba naráz vyrazili vpřed. Alain viděl, jak od pouličního stánku se odpojil nezřetelný stín a pokročil jim do cesty - starší kluk se na něj vrhl a muž ho odrazil perfektním úderem karate. Ta rána ho sice odhodila, ale nezneškodnila; to už mladší kluk v pruhovaném tričku přiskočil a jeho pravička zasáhla muže do břicha. Muž se zkroutil, pak zprudka vykopl nohou proti chlapci, jenže ten uhnul a chytil ho za nohu. To už útočil ten větší - společně dostali špicla na zem. Trvalo to sotva několik vteřin.

Alain doběhl, když už mu nasazovali pouta. Darebák zlostně koulel očima a chtěl se vyprostit, ale Armini uměli vázat pouta dokonale; a do úst mu vrazili roubík.

„Je to on?“ ptal se starší chlapec.

„Nevím. Neviděl jsem všechny.“

„Kolik jich je?“

„To taky nevím.“

„A co jsou zač?“

„Asi vojáci. Američani.“

„Jak ses mezi ně zapletl?“

„Sebrali mě... mluvili o Enkrovi Westonovi.“

Na kluky to neudělalo dojem. „Kde je?“

„Kluci... oni mu říkají princ!“

„No a co?“

„On je fakt Enkra nějaký princ?“

„A co jinýho by byl?“

„Vyzvali ho k boji. Jestli prohrajem, ostříhají ho. A taky každýho, kdo bude s ním. Radši prej má zdrhnout.“

„To si počkají!“ vykřikl menší kluk a kopl do zajatce. „My jim ukážem, co to je urážet našeho prince!“

„Sklapni, Cvrčku! Ty pojď se mnou!“ řekl starší chlapec a postavil zajatce na nohy. „Bacha, ať neuteče!“

Chlapec Cvrček šel o krok za zajatcem. Dával na něj pozor, zatímco ten starší se staral o Alaina.

„Já jsem Sebastiano,“ řekl a podal mu ruku.

„Alain.“ stiskli si ruce se zalomením palce. Samozřejmě, mladší kluk při tom nemohl chybět.

„Cvrček,“ představil se s patrným sebevědomím. „Ty jsi místní?“

„Jo...“ zaváhal Alain.

„My jsme expediční sbor armády Černé Lilie! Bojujeme za svobodu a štěstí Evropy!“

„Teď nekecej,“ řekl Sebastiano. „Pak se mu vychlubíš dost.“

Z mlhy se vynořil další. Sebastiano řekl něco v cizí řeči, kluk kývl hlavou a rozběhl se zpět. Během chvilky se vracel, a spolu s ním ještě pět; zaznělo pár tichých rozkazů a oni se rozprchli do tří stran.

Většina tábora spala - ale spěchalo sem několik větších kluků, probuzených hlídkou. Šeptem se dohadovali. Pak jeden z nich předstoupil před Alaina.

„Já jsem Kim. Povídej nám, co se ti stalo!“

Alain stručně vypověděl všechno, co se dělo od chvíle, kdy byl zajat. Kluci soustředěně poslouchali. Zajatec seděl tupě na zemi a mlčel. V jednu chvíli vstoupil do kruhu jiný chlapec, něco řekl a zase odběhl, aniž si ho všímali.

„Dobře,“ řekl Kim, když Alain skončil. „Jakto, že Enkra nevěděl, že jsi jel do města?“

„Enkra je ještě pryč. Měl se vrátit, ale nevrátil.“

„Je ještě na moři?“

„Myslím, že se vrátí, až se rozední.“

Kim se obrátil na jednoho z chlapců s příkazem. Ten ani nepípl a vyběhl ven. Slyšeli, jak pokřikuje a svolává další.

„Budeme ho varovat. Jak se stalo, že tvoji kamarádi nepadli do léčky?“

„Myslel jsem na to. Enkra má takovou lišku. Nechal ji v táboře... asi varovala ostatní před útokem...“

To Arminy zaujalo - vyměnili si pár slov šeptem.

„Mohl by ses s nimi spojit?“

„Nevím... snad ano. Kdybych šel sám...“

„Zajistíme ti ochranu. Neboj se, už ti nikdo neublíží!“

„Teď už je to stejně jedno. Enkra praskne smíchy... to mám za to, že jsem si vypůjčil jeho motorku bez dovolení!“

„Motorka vojáka je majetek armády,“ mávl rukou Kim. „To Enkru nevzruší. Ale že na tebe sáhli, jestli patříš do jeho smečky, to ho rozzuří strašně...“

„Vzkázali mu, že s ním chtějí bojovat!“

Kim zkřivil rty. Pak vstal a kývl, aby předvedli zajatce.

„Kdo jste?“ zeptal se. „Kdo je váš velitel?“

Voják neřekl nic. Kim opakoval otázky americkou angličtinou, Cvrček iniciativně překládal Alainovi, ale voják zarytě mlčel.

„Ibrahime!“ zavelel Kim. „Vem si toho pitomce a dostaň z něho všecko, co ví! Prostředky si nevybírej, jako oni!“

Svalnatý černoch, který patřil k náčelníkům, vytáhl z pochvy na krku nůž a olízl ostří. „Kam se u vás doma věší hlavy?“

Voják se zarazil. Černoch mu ohmatal ruku a olizoval se. „Můj dědeček ještě jedl lidi! Dal mi skvělej recept...ochutnáte taky?“

„Dáme se pozvat, až promluví. Zatím se k němu chovej lidsky...“

Voják neklidně těkal očima kolem sebe. Většina chlapců měla po těle rituální tetování, ale černoch, do půli těla nahý, měl ještě navíc bílé jizvy vypálené snad žhavým železem. A vypadal, že by snad skutečně dokázal někoho sníst.

„Jestli mi něco uděláte, odskáčete to hůř než támhleten skrček!“

„Půjdem.“ černoch uchopil vojáka a přehodil si ho přes rameno jako pytel brambor. Ostatní tomu nevěnovali pozornost.

„Ty,“ ukázal Kim na Alaina. „Co udělá tvoje smečka? Bude bojovat s Enkrou, nebo se vzdá boje?“

„Nevím, jak ostatní. Ale já půjdu s Enkrou.“

„Dobře. Tak zůstaneš zatím s námi. Cvrčku, postaráš se o něho. Taky mu dej najíst a... něco s ním udělej!“

„Měli bychom to říct ostatním.“ řekl Sebastiano.

„Máš pravdu. Dej nástup!“

Sebastiano to vyřešil tak, že vyšel před stan a zahvízdal. Nastal zmatek a křik, všichni se sbíhali na pláž, kde se neuspořádaně řadili do jakéhosi útvaru.

Alain po boku Kima přišel před nastoupené řady. Trochu s údivem, trochu se strachem si prohlížel opálené tváře divoce vypadajících bojovníků. A oči upřené na svou hlavu.

„Kamarádky a kamarádi, tohle je kamarád Alain odtud z města. Patří ke smečce Leona Devarta, který hostí našeho prince Enkru. Zajali ho nepřátelé, američtí vojáci nebo někdo takový, to ještě nevíme přesně. A vyhrožují nám, že nás porazí a zneuctí jako jeho, jestli vytrváme u prince. Dali nám možnost odejít, nechceme-li bojovat - ale kdo zůstane, musí zvítězit, nebo ztratit svoji čest!

Rozhodl jsem se, že zůstanu a budu bojovat. Ti z vás, kdo chtějí zůstat se mnou, zůstanou tady. Kdo nevěří ve vítězství nebo se bojí porážky, může odejít. Především připomínám našim hostům, kteří nejsou z Ostrova, že je neváže žádný slib a žádné slovo, že je nebudeme považovat za zbabělce, jestli odejdou! Boj může být tvrdý a nebezpečný a my nechceme, aby postihl někoho nevinného!

Rozhodněte se - za půl hodiny nastoupí tady na pláži ti, kteří chtějí zůstat a ukázat našim nepřátelům, že si nenecháme srát na hlavu! Kdo mezitím odejde, toho nebudeme zdržovat ani se mu smát! Ale kdo zůstane, ten s námi buď zvítězí nebo padne!“

Odešel, a Alain se Cvrčkem s ním. Cvrček přinesl Alainovi horký čaj bez cukru, zato s nějakým exotickým kořením, a misku divně vypadající kaše, v níž identifikoval rýži, kousky brambor a spoustu zeleniny. Alain měl hlad a zkušenosti od Enkry, takže to snědl poměrně s chutí; kupodivu ho přešla únava, rychleji než čekal. Cvrček seděl vedle něj na patách a sledoval ho, jak jí, připraven zajistit mu, kdyby cokoliv potřeboval. Ale v očích mu potměšile blýskalo nějakou čertovinou.

Když přišel čas, opět vyšli na pláž a Alain opět viděl vyrovnané řady a tvrdé, odhodlané tváře. Moc jich neubylo, ale v jejich očích pozoroval tutéž chuť někomu něco provést jako u Cvrčka.

Kim předstoupil před ostatní.

„Kamarádi! Vidím, že jste se rozhodli bojovat a zvítězit! Taky já jsem se rozhodl. Pamatujete se na ten film o Atlantidě, který dávali o vánocích v televizi?“

Zřejmě se pamatovali, protože se živě pohnuli.

A plukovník Kim řekl:

„Vyhlašuji heslo Trojzubec!“

Trojzubec

Když doktor Merciér vyprávěl Simone, že koordinátoři nedostávají žádný plat, nebylo to nijak zvlášť vzdáleno od skutečnosti. I když by se zdálo, že kdo dostává všechny potřeby zdarma, si žije bez starostí, přece jen člověk tu a tam potřebuje nějaké peníze, tak si někteří méně majetní členové vládních kruhů přivydělávali, jak se dalo. A tak komthur von Cross sepsal ve volném čase scénář k filmu Znak Trojzubce, který byl natočen a o minulých vánočních prázdninách vysílán v arminské televizi, kde si získal značnou popularitu.

Příběh, ačkoliv patřičně zašmodrchaný a napínavý, byl v podstatě jednoduchý a obracel se především na dospívající mládež. Hlavním hrdinou byl chlapec z rodu šlechticů z Atlantidy, který se spolu s otcem dostal do starého Řecka. Tam byl otec zabit polodivokými horaly a kluk Zeno skončil v otroctví. Do jeho vesnice se dostaly neurčité zvěsti, že snad Atlantida byla zničena. Zeno se rozhodl uprchnout, toulal se po řeckých a později egejských městech a hledal svoje soukmenovce a lidi, ochotné utvořit skupinu a zjistit, co je na tom pravdy. Při té příležitosti vykonal řadu hrdinských činů, podařilo se mu získat dívku stejně mladou jako byl sám, i stejně ztřeštěnou, a v závěru vyplul na ukradené lodi k západu, hledat svoji vlast.

Natočit podobný film nebylo příliš obtížné; na Arminském pobřeží se nachází řada vesnic v dost bídném stavu, aby je bylo možno vydávat za starořecké, taky o divoké pobřeží a staré zříceniny není nouze. Zeno odehrál svou roli v jedné staré košili a někdy i bez, největší položku v nákladech tvořily staré zbraně, na které si všichni potrpěli. Lidí, ochotných při takovém filmu spolupracovat, bylo taky víc než dost, takže nic nestálo úspěchu v cestě.

Když mladí, kterým byl film určen, spatřili jeho premiéru, velice se jim zalíbila, natolik, že se dožadovali pokračování. Bylo jim přislíbeno a Mike sepisoval po večerech další díl, nelítostně štván filmovou produkcí, která už sháněla patřičně divoké exteriéry. Plán říkal něco o dvou dalších dílech, z nichž jeden popisoval dobrodružství Zena a jeho kamarádů v oblasti Itálie a možná i afrických břehů, další pak u Gibraltarského průlivu, tak zvaných Herkulových sloupů. Čím dál do barbarštějších zemí, tím víc mohl Mike pustit fantasii ze řetězu a vymyslet si divnější a potrhlejší společnost. Jestli se Zeno někdy dostane do Atlantidy a co tam zažije, ještě nikdo nevěděl, a podle rychlosti Mikova psaní se to těžko kdy dozví.

O tom samozřejmě Alain nemohl nic vědět - taky netušil, že znak Trojzubce, který maloval Zeno na zdi řeckých vesnic jako heslo pro kamarády, dojde za chvíli k netušené slávě. Bylo mu proto divné, proč Cvrček jásá nadšením.

Cvrček mu ochotně a rád vylíčil děj filmu, jenomže tak bohužel činil na přeskáčku a značně nepochopitelně, takže z toho Alain moc neměl. Než stačil něco pochopit, přišla k němu dívka, které říkali Sandra, a ze které měl Alain z nepochopitelných důvodů trochu strach.

„Svlíkni se!“ nařídila.

Alain by se byl před kluky svlékl bez zábran, ale dívka mu přece jen nebyla moc po chuti. „A proč?“

„Musím tě prohlídnout. Když máš patřit k armádě, musíš přece projít lékařskou prohlídkou, ne?“

„Ty seš doktorka? Nepovídej!“

Pohled dívky Sandry připomínal spíš výraz, jakým lidé sledují něco, co vylezlo z kanálu. „Nezdržuj a dělej, nemám na starosti jenom tebe!“

Tak se Alain svlékl. Sandra mu přejížděla po těle hbitýma, pevnýma a velmi jistýma rukama, ale Alaina nejvíc zaujaly veliké, hluboké oči - jako kdyby ho jimi přiváděla do transu.

„Z tebe těžko někdy něco bude! Cvrčku, budeš mu dávat vitamínový koncentrát a něco na posílenou. Udělám to, ty dohlídni, aby to užíval, jak nařídím!“

„To snad dokážu sám!“ Alain se urazil, protože Cvrček byl o poznání menší a mladší a nechat se hlídat takovým klukem bylo pro něj potupou.

„Jen aby.“ řekla Sandra a šla.

Alain si sedl do stanu, který mu přidělili, a čekal. Po chvíli přišel Cvrček, donutil ho sníst tři tabletky a zapít je horkým mátovým čajem. Alain vykonal, co mu bylo poručeno.

„Půjdem se vykoupat?“ zeptal se Cvrček a svlékl si na to tričko. Kupodivu chodil s dlouhými rukávy a nohavicemi, což jiní většinou nečinili - a když to tričko sundal, vydechl Alain překvapením, protože měl na rukou i na těle černé pruhy, připomínající kresbu zebry.

„Co to je?“

„Tygří pruhy... a co?“

„To máš po celým těle?“

„No jasně! Chceš je udělat taky?“

„No... já nevím!“ Alain měl nedobré zkušenosti s Enkrovými nápady a tušil podobný vývoj. Zato Cvrček zajásal.

„Už jsem na to přišel, co udělat s tvojí hlavou! Teď už je mi to jasný! Namaluju ti tygří znaky i na palici, ať tamti třeba puknou vzteky! Chceš se stát posvátným Tygrem?“

„Ech... ee?“ Alain zůstal s otevřenou pusou.

„Dřív se u nás slavily tak zvaný Tygří svátky, všichni lidi to nosili! Teď si to kluci dělají taky, ale už moc ne, protože... no, zkrátka už se to nedělá.“

„Ale ty to děláš, jak vidím!“

„Když máš pruhy na těle, získáš ochranu všech vznešených Tygrů, jejichž duše jsou v naší blízkosti! Já tedy nejsem zasvěcený čaroděj, ale tohle by dokázal i malý kluk!“

„Mám pocit, že tě moc nechápu!“

„Bože, ty seš tupej! Podívej, v dějinách světa zajisté v bojích padla spousta tygrů. Někteří z nich byli vyspělé duchovní osobnosti, velcí bojovníci a tak. Jejich individuální duše, když jejich tělesný život skončil, zůstaly v podobě otisku v naší blízkosti, hledají kontakt s dalšími živými těly a pokoušejí se nám pomáhat v našich činnostech, je ti to jasný?“

„Vůbec...“

„No, a když má někdo na těle tygří kresbu, nosí na uniformě tygří kožešinu nebo jiný zasvěcený znak, vznešený Tygr vstoupí svým duchem do jeho těla a dává mu sílu. Už to chápeš?“

Alain nechápal nic, ale podlehl. Ono se ani nedalo se Cvrčkem dělat nic jiného, než podlehnout jeho naléhání - vzdor svému mládí měl vyřídilku, kterou jen tak nemohlo něco udržet v klidu a nacházel spoustu fantastických a zcela neoddiskutovatelných argumentů. Teď si přinesl lahvičku s barvou a štětec, nařídil Alainovi, aby seděl a nehýbal se a začal mu kreslit na tělo pruhy.

„Poslouchej, a umíš to vůbec?“ ptal se Alain nejistě.

„No dovol? Jsem bojovník a procházím duchovním uvědomováním!“

„No... ale jestli umíš kreslit ty pruhy?“

„Tohle jsem si taky dělal sám! I na zádech!“

„No, vypadá to dost tygrovitě... ovšem já ještě žádnýho tygra zblízka neviděl. Jenom v zoo...“

„Páni! Tak to musíš přijet k nám, já tě s nima seznámím! My máme sídlo hned u džungle a oni k nám chodí každej den, na mlíko a na šlehačku... jenom přijď, naši budou rádi...“

„To si dovedu představit,“ vzdychl Alain. „Jenže, zatím nemám tušení, co udělat s našima. Ti mi dají, až přijdu domů!“

„Tak nechoď! Máš přeci prázdniny!“

Cvrček maloval a v jednom kuse žvanil. Na Alainovi se mohl vyřádit víc než na jiných, kteří se mu svěřili, takže mu pomaloval celé tělo; nakonec se soustředil na hlavu, nejdříve tu část, která ještě před nedávnem byla pokrytá vlasy. Když chtěl začít kreslit na obličej, Alain se naposledy vzbouřil a byl naposledy ukecán.

Vzápětí vstoupil do stanu Juan a zamračil se jako čert.

„Co zase blbneš, Cvrčku!?“

„Co by? Maluju mu tygří pruhy!“

„Nezdá se ti, že je to blbost? Už když sis je udělal sám, řekli jsme ti, abys víc myslel a míň si dělal srandu! Tím hůř teď!“

„Řeklo se, že půjdem do boje! V boji má bejt každej označenej! A posvátní Tygři poznají svého chráněnce a...“

„A já ti dám do držky! To, co děláš, je hovadina!“

Cvrček důstojně vstal. „Od teďka budeme dělat všichni takových hovadin daleko víc!“ řekl moudře, a Juan se rozesmál.

„Vlastně, máš pravdu. Seš svéprávnej, dělej si co chceš. Já jsem přišel za Alainem, ne za tebou. Potřebujeme tě...“

Alain šel s ním a Cvrček pochopitelně taky. Nikdy by nedopustil, aby mu uteklo něco zajímavého, když se nepodařilo ho včas vyhodit ze štábní porady.

Všichni velitelé byli v náčelnickém stanu a měli tam i zajatého vojáka. Navzdory tomu, že mu nijak neublížili, vypadal špatně a jakmile se k němu někdo přiblížil, škubal sebou a chtěl se zbavit roubíku.

„Zjistili jste něco?“ ptal se Alain.

„Řekl všecko,“ usmála se dívka Sandra. „Zjistili jsme, že je strašně citlivej na lechtání. Tak jsme ho chvíli šimrali na patách, a on nevydržel. Dokonce máme už i situační plán toho statku, kde tě drželi...“

„A kvůli tomu tě voláme,“ dodal Juan. „Potřebujem vědět, jestli je to nakresleno správně.“

Alain se podíval na plánek. „No, zdá se. Tohle je místnost, kde jsem byl zavřenej. Tohle je okno na dvůr. Tady mě vyslýchali. A tudy jsme sem přišli.“

„A venku, na dvoře?“

„Já nevím. Když mě vezli tam i nazpátek, zavázali mi pokaždý oči. Mají takovej pytel na hlavu...“

„Takže jsi nic neviděl?“

„Jenom, když jsem se podíval z okna na dvůr. Chtěl jsem vědět, jestli tam není nějaká hlídka. Neviděl jsem nic...“

„Jak ten dvůr vypadá?“

„Tam vzadu jsou nějaké konírny nebo stodola, nevím, co to je. Má to střechu ze slámy...“

„Stará sláma? Dobře proschlá?“ zeptala se Sandra.

Kluci se po ní ohlédli. „To myslíš vážně?“ rozesmál se Kim.

„Máme jim odpovědět, jestli jsme přijali jejich výzvu!“

Kim chvíli uvažoval. „No, ono v poledne... bude slušný horko! Kdyby to třeba náhodou chytlo...“

„Mezi tolika chlapama se snadno najde neopatrnej kuřák, kterej odhodí hořícího špačka cigarety, ne?“ řekl Juan.

„Stačilo by šíp s hořícím koncem,“ řekl Sebastiano. „Já umím s lukem docela dobře...“

„Podle toho, kde jsou hlídky...“ uvažoval Kim.

„Já bych to třeba zjistil!“ nevydržel Cvrček. „Obešel bych to...“

Neměl otvírat pusu, připomněl jim svoji přítomnost. Juan ho vytáhl za ucho před ostatní:

„Ty tady především nemáš co pohledávat! Tohle je válečná rada a ne mateřská školka! A když se ti náhodou podaří se sem vetřít, tak aspoň drž zobák a nepřivolávej neštěstí na svou drzou hubu!“

Cvrček urychleně zalezl, ale vypadnout rozhodně nemínil.

„Pošlu Dinkyho a Toma,“ řekl Kim. „Myslím, že to docela v pohodě zvládnou. Dinky má zkušenosti, Tom asi taky.“

„Já bych poslal ještě Aliho,“ řekl Sebastiano. „Dokáže všecko co ostatní, a je daleko silnější...“

„Dobře, Dinky, Tom a Ali. Sebastiano, pošli je hned. Alaine, tobě zatím děkuju... Vlastně, počkej. Možná bys měl vědět, že tam chceme někoho poslat se vzkazem, že přijímáme výzvu k boji.“

„A koho chceš poslat?“ ptal se Sebastiano.

„To je problém! Když se jim nebude líbit, ostříhají ho taky!“

Kluci zaváhali, dokonce ani Cvrček se moc neukazoval.

„Tak půjdu já,“ řekla Sandra. „Pro mě zákony bojovníků neplatí!“

„Zbláznila ses?“ vybuchl Juan. „Jak jim něco přelítne přes nos, nebudou s tebou dělat cavyky a ostříhají tě jako Alaina! To bys chtěla?“

„Zaprvé, co je ti po tom, co já bych chtěla? Půjdu k nim jako parlamentář, nemohou se ke mně chovat jako k zajatci. A máme taky jednoho jejich vojáka. Kdyby se mi něco stalo...“

Juan rozhodně nesouhlasil. Sandra se mu líbila a její škoda by ho rozběsnila k nepříčetnosti. Zato Kim docela souhlasil:

„Když chce jít, ať si klidně jde, co bysme jí to rozmlouvali? Myslím si to samý co ona, že vyjednavači nemohou ublížit!“

„Jestli jo, tak toho, kdo na ni šáhne, podříznu!“ rozhodl Juan a připojil se k většině.

Sandra se cítila poctěna důvěrou, dokonce si začala psát body jednání, aby náhodou na něco nezapomněla.

Pak vyhodili Cvrčka i s Alainem z jednání a kluci šli zpátky do stanu dokončit malování. Ale nebylo jim souzeno tam dojít, ježto potkali dívku se sportovním pytlem přes rameno, která se se zájmem rozhlížela po táboře. Když viděla kluky s pruhy, usmála se a Cvrček ji pozdravil.

„Ahoj,“ řekla. „Jsem tady dobře?“

„Určitě ano - jenom nevím, jestli ve vhodnou dobu.“

„Copak? Děje se něco, u čeho bych neměla chybět?“

„Právě jsme začali válku. Slyšela jsi někdy heslo Trojzubec?“

„Trojzubec? To je něco z Atlantidy.“

„No, teď je to taky náš znak a naše heslo! Bojujeme za našeho prince Enkru proti zločincům, kteří mu chtějí ublížit.“

„Není to poprvé, řekla bych. Tak jsem to stihla. Fajn.“

„Vítáme tě.“ řekl Cvrček a podal jí ruku.

„Já jsem Ťapka.“ řekla a stiskla mu ruku se zalomením palce.

Šla s nimi do jejich stanu, tam hodila svůj pytel pokud možno do kouta a usedla s nataženýma nohama. Svlékla zelenou maskovací bundu, pak přetáhla přes hlavu i tričko, a Alain vykulil údivem oči, když si všiml tetování na jejím hrudníku. Na obou ňadrech měla lotosové květy, symbol něžnosti a čistoty.

„Tohle je príma, nebejt pořád sešněrovaná!“ řekla a natáhla se na Cvrčkovo lůžko.

„Odkud jedeš?“ ptal se Cvrček pro začátek opatrně.

„Z Bruselu. Byla jsem v Bruggách v galerii. Dělám dějiny umění.“

„Ty studuješ?“

„Ne, fotografuju staré obrazy. Vládní zakázka.“

„Vypadáš na čarodějku...“

„To určitě jenom vypadám.“

Ťapka si přejela dlaní přes obličej. Cvrček si všiml, že vytřepala prsty směrem k zemi. „Jdu se koupat, kdo jde se mnou?“

Pak svlékla vše, co měla. Po těle měla ještě řadu podobných něžných malovánek a Alain si ji prohlížel s velkým údivem. Zato Sebastiano, kterého potkali cestou k moři, na ni zíral s netajeným podezřením.

„Copak ty jseš zač?“

„Já jsem Ťapka.“ řekla a podala mu ruku.

„Sebastiano. Jsem jedním z náčelníků...“

„To jsem ráda. Tak se ti hlásím do boje. Prý sháníte lidi...“

„Jde o to, jestli se sháníme zrovna po tobě. Nevypadáš na rváče!“

„Jen se neboj - k nějakýmu užitku třeba budu!“

Sebastiano pozorně prohlédl její tetování, dokonce strčil nos až k lotosovým květům na jejích prsou. „To jsou Ironské barvy! To tetování ti dělali u Asthry!“ obvinil ji.

„Asthra je moje paní.“

Sebastiano neřekl už nic. Jen potřásl hlavou a šel.

A tak šli k moři a koupali se. Cvrček vyprávěl Ťapce, co se stalo Alainovi - Ťapka se mu chvíli smála a chvíli ho litovala. Alain nevěděl, co má říct - ta dívka se mu líbila a současně se mu zdálo, že je něčím nebezpečná, aniž by věděl, čím.

„Zkusíme to,“ řekl mu Cvrček a vybalil svačinu, když zrovna odběhla. „Hele, Ťapko, chceš kousek housky se šunkou? Je strašně dobrá..“

„Nemám chuť, už jsem jedla...“ zasmála se.

Cvrček se rozdělil s Alainem. „No, a je to jasný!“ konstatoval.

Plukovník Aldrich vyčkával. Čas ubíhal a od vyzvědače nepřišla žádná zpráva - ani ostatní muži, které vyslal do města a okolí, nic nehlásili. Jenom sem tam nějaké děti, které někam spěchaly - ježto nikdo nevěděl, kdo patří k Enkrovi a kdo je obyčejný turista, Aldrich nedovolil zasáhnout.

„Možná se ten kluk skrývá někde v lese,“ vysvětlil Riordanovi, který si o zvěda dělal starost. „Je to pěkně složitá akce, co jsem mu dal za úkol...“

„Měl jsi poslat víc mužů,“ řekl Riordan. „Jeden nestačí!“

„Kdyby jich bylo víc, všiml by si toho!“

„Možná. Stejně si myslím, že rovnou k princovi nepůjde. Zvlášť, jestli Enkra skutečně odejel na nějaké lodi.“

„Nevěříš tomu?“

„Věřím. Ale... Enkrovi se mi nechce moc věřit. Má dost rozumu na to, aby obelstil nás všechny. I ty svoje kamarády. Jenom to, že tady nechal svoji motorku, mě přesvědčuje, že se vůbec vrátí.“

„Tu jeho motorku jsem nařídil pečlivě hlídat. Mohlo by se stát, že by si pro ni přišel...“

„Taky doufám, že to udělá. Ale nemyslím, že ho chytíme při tak banální příležitosti. Nejdřív mu budeme muset odříznout možnost se někde schovat, pak na něj můžeme uspořádat hon...“

Muži popíjeli whisky a klidně diskutovali. Bylo horko k padnutí, všechny to nutilo ke spánku. Aldrich se přinutil vstát a jít na obhlídku; chlapi polehávali na dvoře, hráli karty, pili pivo z plechovek a kouřili. Plukovník jednoho chytil, jak odhodil žhavý oharek cigarety rovnou do sena, rozsypaného po dvoře ještě od bývalých majitelů.

„Ty hovado! Chceš, abychom tady vyhořeli? Nevidíš, co je tady všelijakýho suchýho paliva? A ty střechy ze slámy, jak to jednou chytne, už to nikdo neuhasí! Copak nemáš v hlavě vůbec rozum?“

Voják stál v pozoru a tvářil se tupě. Aldrich nad ním mávl rukou. „Jestli ještě někoho chytím, že kouří tady na dvoře, rozbiju mu vlastnoručně hubu!“

Vylezl na půdu, kde se nacházela pozorovatelna. Dva muži, kteří tam hlídali, ho uvítali v pozoru.

„Tak co? Nikde nic zvláštního?“

„Nic jsme neviděli! Sledujeme celé okolí, nikde se nic nehnulo!“

Plukovník si vzal dalekohled a rozhlížel se po okolí. Nedaleko odtud se na pastvině popásaly černobílé kravky, někde dál štěkal pes. Nebylo vidět žádného človíčka, ani stromy, ani křoviska táhnoucí se skoro až ke statku, se nepohnula - bylo bezvětří a země se tetelila žárem.

„Mějte oči otevřené a nechrápejte mi tu!“ řekl plukovník a slezl z pozorovatelny. Oznámil situaci Riordanovi a potom si lehl na pohovku, aby na chvíli zdříml.

V křoviskách nedaleko statku se krčili tři kluci. Tom ukázal ostatním na prstech: „Ve vikýři je pozorovatelna! Viděl jsem odlesk slunce na dalekohledu, jak se rozhlíželi...“

„Šlo by to támhle tou strouhou...“ ukázal Dinky.

Černoch Ali zakroutil hlavou. „Tamtudy se neprotáhnu...“

Dinky se usmál a ukázal na sebe.

„Uvidí tě hlídka, která obchází okolo...“ ukázal Tom.

„Počkám, až se nebude dívat...“

Domluvili se. Dinky si připravil prak, Ali zapálil cigaretu. Jako jeden z mála Arminů uměl kouřit, takže ho sledovali, jak tahá z cigarety a chrání ji dlaní kvůli kouři. Pak ji podal Dinkymu, ten ji vzal do úst a plazil se příkopem, táhnoucím se ke statku. Když se dostal do zorného pole muže, obcházejícího z této strany objekt, schoval se za starým žebřiňákem bez kol, který tam vyhodili a nechali osudu. Tam čekal dlouhou dobu, dokud se muž nevydal na obchůzku opačným směrem. Viděli jenom, jak potahuje z cigarety a snaží se, aby mu nezhasla a aby se neudusil kouřem. Pak voják udělal několik kroků. Dinky vzal cigaretu, vložil ji do praku. Několik rychlých kroků, natáhl prak a vystřelil cigaretu na slaměnou střechu - vzápětí udělal dlouhý skok a už ležel na svém místě za žebřiňákem.

Zpátky se plížil velice rychle - kluci mu pomohli skrýt se v křoviskách. „Nic se tam neděje!“ řekl zklamaně.

„Počkej... třeba se rozhoří!“

Vydali se na zpáteční cestu; plížili se přímo pod pozorovatelnou, proto museli lézt pomalu a dávat pozor, aby nerozvlnili křoví. Teprve když byli dost daleko, mohli se zvednout.

V té chvíli zaslechli křik, vzteklý a rozčílený. Někdo vykřikoval, že ti pitomci shoří i s celým domem, a přál si vodu na hašení. Dinky se rozesmál:

„Povedlo se! Uvidíme, co na to řekne Kim!“

Viděli, jak ze statku stoupá kouř - zřejmě se pokoušeli hasit, ale nějak se jim to nedařilo, protože kouře neubývalo. Pak vyšlehl i plamen, a za chvíli plápolala celá střecha.

Kluci samozřejmě na nic nečekali a spěchali co nejdál. Zastavili až na okraji lesa a se zájmem přihlíželi, jak se vojáci marně snaží požár uhasit.

Sebastiano přiběhl od města. Byl dost udýchaný, ale smál se na celé kolo. „Ve městě už startují hasičské stříkačky! Uvidíme, jak si s tím konkurence poradí!“

Ozvalo se houkání hasičů, takže se kluci rozběhli ke statku. Viděli, jak vojáci strhávají plápolající slámu ze střechy, polévají ohrožené objekty a stříkají z minimaxů pěnu. Potom se tam objevil i požární vůz a podařilo se mu uhasit konírnu - sám statek prozatím nechytl, tomu se podařilo vojákům zabránit.

„Neshořelo to všechno,“ litoval Dinky. „Já myslel, že bude větší fajrák... měli jsme to polejt benzínem!“

„Poznali by, že je to schválně,“ řekl Sebastiano. „Já měl taky různý nápady... ale myslím, že tohle nebudou přičítat nám!“

Velitel požárníků zatím diskutoval s plukovníkem Aldrichem, který se mu představil jako vedoucí sportovního klubu, který má ve statku soustředění.

„Můžete mi vysvětlit, jak k tomu požáru došlo?“

„Nevím, pane! Zakázal jsem všem mužům, aby kouřili v objektu a jeho bezprostřední blízkosti, takže si myslím...“

„Já si myslím, že vaši chlapi nevěděli nic jiného, než odhodit špačka nebo sirku do slámy! Jak jste to vůbec pozorovali?“

„Najednou začala hořet střecha! Nikdo z našich chlapů to jistě nezavinil...“ ukazoval plukovník.

Požárník se prošel po dvoře a sebral několik špačků. „A tohle?“

„Já vím - ale přesto mám obavy, že to zapálil někdo schválně!“

„Máte na někoho podezření?“

„To ne - ale potloukají se tu všelijací divní lidé...“

Požárník si ho kriticky prohlédl. „Vaši sportovci taky vypadají divně, jen co je pravda. Nemyslím, že by to byly zrovna vzory všech ctností! Buďte rád, že jste nevyhořeli do základů!“

Plukovník se s tím spokojil a byl rád. Ale když hasiči odjeli, svěřil se Riordanovi: „Nic bych za to nedal, že to byli ti kluci! Umějí prý zapalovat na dálku!“

„To dělali za války, takovými velkými zrcadly,“ mávl rukou Riordan. „Teď už to určitě dělat nemohou!“

„Chvíli nato, co jsem chlapům zakázal kouřit, to chytlo! To přece není samo sebou, to mi nevymluvíš!“

„Tvoji chlapi zkrátka neposlouchají! Jako kdybys je neznal!“

Málem se pohádali - pak ale radši šli zjistit rozsah škody. Konírna, v níž byli ubytováni někteří vojáci, byla bez střechy a poněkud ohořelá, ale bylo možné v ní zatím bydlet. Aldrich všem pořádně vynadal a poslal je spát, protože v noci bude možná třeba provést další akci.

Když mu hlídka ohlásila člověka, přibližujícího se k objektu, plukovník rázem ztratil ospalost i únavu.

„Už to začalo! Možná, že ten požár je přivolal! Okoukli to, a přišli se podívat...“

„Je to holka!“ oznámil muž z hlídky.

„Holka?“ oba muži na sebe pohlédli s překvapením. „Co je zas tohle za nesmysl?“

Dívka došla k bráně a oznámila seržantovi, veliteli hlídky:

„Přicházím vyjednávat s vaším velitelem.“

„Ty že chceš s námi vyjednávat? Copak ses zbláznila?“

„Vyzvali jste nás k boji - a já jsem tady, abych vám dala patřičnou odpověď. Zaveď mě k veliteli!“

Seržant ji tedy předvedl před plukovníka.

Dívka byla neurčitého věku mezi patnácti až dvaceti, ale nejspíš vypadala na čtrnáct. Měla krátké tmavé vlasy dost neurčitého střihu, kostkovanou košili s koženými chrániči na zápěstí, džínsy a vojenské boty. A veliké, pozorné a hluboké oči.

„Já jsem Sandra...“

Plukovník Aldrich jí svoje jméno zůstal dlužen.

„Za koho mluvíš?“ zeptal se.

„Za kamarády, kteří jsou tady ve městě na prázdninách.“

„Chtěl jsem mluvit s princem.“

„Princ Enkra tady není.“

„Kde je?“

„Nevím. Vůbec tady není, neviděla jsem ho.“

„Kolik je tady Arminů?“

„Nevím. Pár našich odjelo, když se dozvěděli o té tvojí výzvě. My jsme zůstali a těšíme se na hru.“

„Ty snad chceš taky bojovat s mými vojáky?“

„Proto jsem tady.“

„Máš odvahu, holčičko!“

Sandra pokrčila rameny a neřekla nic.

„Teď si představ, že bych tě mohl chytit a ostříhat,“ usmíval se Aldrich. „Líbilo by se ti to?“

„Můžeš udělat, co je ti libo,“ usmívala se Sandra stejně mile. „Prvního, který na mě sáhne, sice zmrzačím, ale ti ostatní by nade mnou mohli vyhrát. Jestli ti nevadí, že jsem vyjednavač.“

„Neříkej, že jsi tak dobrá v boji!“

„Nejsem nic moc. Ale neztratím se.“

„Takže se vážně nebojíš toho ostříhání?“

„Generále, ty zřejmě rád riskuješ, co? Ale dobře, když chceš. Já ti nic nebudu rozmlouvat. Jen bych ti chtěla poradit, abys nejdřív přemýšlel a až potom něco nařizoval...“

„Ty taky riskuješ ráda, ne?“

„To je rozdíl. Já si to můžu dovolit.“

„Mohli bychom ti udělat i jiné věci, které by se ti třeba nelíbily. Je tady hodně mužů, kteří by v tobě mohli najít určité zalíbení, i když jsi ještě skoro děcko...“

„Každou holku jednou někdo znásilní,“ řekla Sandra bezstarostně. „Já bych si ho potom našla a zabila bych ho.“

Aldrich se rozesmál. „Myslíš, že tohle vezmu vážně, holčičko?“

„Tys někde slyšel, že nesmím nikoho zabít, že? V tomto případě to neplatí tak docela. A my máme jiné možnosti, jak někomu vrátit zlo, které nám dal!“

„Už se klepu hrůzou!“

„Jedna kamarádka se dostala do podobné situace. Nějaký muž se jí násilím zmocnil, ačkoliv to nechtěla. Ve chvíli, kdy se jí dotkl, mu vložila do mysli impuls energie. Ten muž nosil od té chvíle svoji smrt s sebou. Nikdo mu neublížil, ale stejně do roka zemřel vlastní rukou. Nemohl snést svoji touhu...“

„Touhu po čem?“

„To nikomu neřekl.“

Plukovník zaváhal. Sandra nemluvila jako dítě, i když tak vypadala. Její hlas byl tichý a mírný, ale velmi naléhavý, a jemu se zdálo, že by se možná měl zamyslet nad tím, co říká.

„To jsou jenom pohádky!“ řekl nejistě.

„Dívej se mi do očí a dotkni se mé ruky!“ vyzvala ho.

Dívat se jí do očí nebylo nijak nepříjemné - měla krásné oči. Tak Aldrich natáhl ruku a dotkl se jí konečky prstů - ale vzápětí ucukl, protože dostal úder jako elektrickým proudem.

„Tohle je taky jenom pohádka?“ ptala se Sandra s úsměvem.

„Jak jsi to udělala?“ Aldrich si třel ruku. „To je nějaký fígl!“

„Ovšem, je v tom fígl. Vůbec žádnou ránu jsi nedostal, takže nechápu, proč hledáš stopu po popálení. Jenom sis to myslel.“

„Hypnóza? Potom nechápu, proč mi to prozrazuješ!“

„Takhle si hrají malé děti. Dospělí umějí jiné věci.“

Aldrich polkl dvakrát naprázdno. „Například jaké?“

„Například umějí aplikovat karmický zákon na svoje podmínky. Už jsi někdy slyšel tento termín?“

„Byl jsem ve Vietnamu a jednal s buddhisty.“

„Potom víš, že svůj život si můžeš představit jako váhy. Na jednu jejich misku kladeš činy dobré, na druhou činy zlé. Podle toho, kterých je víc, získáš tělo v příštím zrození, generále.“

„Nejsem generál, jenom plukovník.“

„Nevadí. Máš třeba šanci tu hodnost získat, když nás porazíš.“

„Říkáš to obdivuhodně klidně. Chceš mi v tom nějak pomoci?“

„Jsou to hry bojovníků. Já nejsem bojovník a pokud si hraju, je to jenom odpočinek mezi vážnou prací.“

„Chceš říct, že jsi to, čemu se u vás říká čarodějka?“

„To ne. Jenom se učím.“

„Rozumím. Proto poslali tebe k tomu vyjednávání. Znáš podmínky? Koho chytíme, toho ostříháme!“

„Souhlasím.“

„Včetně vašeho prince.“

„Když ho chytíte, budete mít možnost.“

„Pochopitelně, že ho chytíme! Ostříháme každého, místní lidi i Arminy, každého, kdo se proti nám postaví. Včetně děvčat!“

„Souhlasím.“

„To jsou všechny naše podmínky!“

„Výborně. Teď bych chtěla vědět, co budeme my dělat s Vašimi vojáky, které dostaneme.“

„Ty si myslíš, že se vám podaří chytit nějakého našeho muže?“

„Jednoho už jsme chytili.“

Plukovník Aldrich se zarazil, pak se rozesmál. „Pořád mi nešlo na rozum, proč jsi tak klidná! Teď už to chápu...“

„Správně chápeš, generále.“

„Musíte ho okamžitě propustit!“

„Hned, jak se vrátím ke svým kamarádům.“

„Aha... Ale stejně nepředpokládám, že byste chytili ještě někoho jiného. Musela to být nějaká náhoda.“

„A když ano, co s ním můžeme udělat?“

„Jestli chcete, můžete ho taky ostříhat!“

„U většiny tvých vojáků bohužel není co.“

„Pochopitelně. Vlasy jsou ozdobou ženy, ale ostudou vojáka. Naši muži chodí ostříhaní nakrátko.“

Sandra se přívětivě usmála. „Dobře. Koho chytíme, toho vyzdobíme barvou. Máme kvalitní rostlinné barvy - například naše černá vydrží měsíc. A jiné barvy umíme taky, však sám uvidíš...“

„Co... natřít barvou? A ještě navíc nesmytelnou?“

„Pěkně je pomalujeme, a vymyslíme na ně nějaké pěkné vzorky...“

„I... na obličeji?“

„To především. Ale i po celém těle, nám tolik na té troše barvy nezáleží. Kluci se musejí pocvičit ve výrobě chemických látek...“

Aldrich se moc přívětivě netvářil. „Nezdá se ti to trochu nefér?“

„Proč? Jak vy k my, tak my k vy!“

„Jenže, my jsme dospělí lidé a vy děti! Dalo by se říct, že na vás tolik nezáleží...“

„Jak komu, generále. A my jsme tě nevyzvali! Ještě to můžeš klidně vzdát. Ale až budeš pobíhat po světě a zářit všema barvama, tak nám nic nevyčítej...“

„Až ty budeš chodit po světě ostříhaná, nebude to o moc lepší!“

„Já to beru. Hra je hra...“

„Až se příště sejdeme, už tě nebudu šetřit!“

„Nemusíš - já tebe taky ne. A ještě maličkost: jde o majetek zajatců. Nechali jste si Enkrovu motorku, takže jestli se nám bude něco líbit, taky si to necháme. Doufám, že souhlasíš...“

„To tedy nesouhlasím! A tu motorku jsme si nenechali, princi Enkrovi ji ochotně a rádi vydáme!“

„No dobře. On si pro ni příležitostně přijde; radím vám, abyste se na to netěšili. Kdybys ji dal mně, bylo by to bez potíží...“

„Já tě chápu. Ale nedám, protože nejsem úplně padlej na hlavu. Kdo vyhraje, dostane kořist, tak je to ve vašich zákonech, ne?“

„Jak chceš. Kdy to začne?“

„Myslel jsem, že už to začalo.“

„Zdá se, že rád riskuješ, generále. Jsem ráda, že jsem tě poznala. Je málo lidí, kteří si troufnou probudit draka...“

„Co zase znamená tohle?“

„V každém bojovníkovi spí drak - když je probuzen, začne zkoušet svoji sílu. Málokdo si troufne probudit ho. Ale ty ano. Jistě víš, co děláš, jinak by mi tě bylo líto.“

„Někdy se ještě musíme potkat, čarodějko Sandro. Až tě chytneme a ostříháme, pozvu si tě někdy, a budeš mi vyprávět všechny svoje pohádky. Je to velice zajímavé.“

„A mělo by to účel? Pochopil bys je?“

„Leccos možná chápu. Nežiju v tak velkém klamu, jak si myslíš.“

Sandra se usmála. „Požádá-li mne někdo o poučení, nemohu ho nikdy odmítnout. Vysvětlili ti tři kvality hmotné přírody?“

„Ano. A ty mi chceš říct, že žiju v kvalitě nevědomosti, že?“

„Jestliže ne, snad pochopíš. V tuhle chvíli jsem příslušníkem smečky, bojovníkem, který musí dodržovat příkazy své varny. Jestli mne zbavíš vlasů, zbavíš mne taky poslušnosti. Potom už budu odpovědná jen sama sobě a Bohu.“

„Probudím v tobě draka?“

„Ne, to platí pro bojovníky. Já nevím, co budu potom. Nevím ani přesně, co jsem nyní. I pro mne je to hra, generále...“

„Víš, že se na naše setkání docela těším? Dám si na tobě záležet, já osobně! A bude ti to slušet, holčičko!“

„Já se na naše setkání těším daleko víc...“

Podali si ruce. „Přeju ti hodně štěstí.“

„Já tobě také...“

Plukovník zavolal strážného a nechal Sandru doprovodit za bránu statku. Když za ní hleděl z okna, vstoupil Riordan.

„Poslouchal jsi?“

„Samozřejmě. Myslím, že to dopadlo docela dobře.“

„Zvláštní dívka - myslím, že už chápu, proč poslali zrovna ji. Chvíli jsem se zabýval myšlenkou dát ji ostříhat hned.“

„Proč jsi to neudělal? Počítala s tím...“

„Myslíš, že se jim může podařit chytit někoho z mých chlapců?“

„Počítat s tím musíme. Co se dá dělat, budou barevní...“

„To bude pěkná ostuda!“

„Jejich ostuda bude daleko větší.“

Aldrich mlčel. Díval se na dívku, která ráznými chlapeckými kroky odcházela polní cestou.

„Co myslíš... mají víc takových jako je ona?“

„Záleží na tom? Aspoň bude větší ostuda...“

Aldrich chvíli mlčel. Pak řekl:

„To tedy docela jistě bude.“

Kim nemařil čas. Navštívil Pasquala, přesně řečeno schovával se v jejich zahradě, dokud se chlapec neukázal v okně. Pak tiše zapískal a naznačil mu, že s ním chce mluvit.

Pasqual to považoval za zázrak - málem se přerazil na schodech, jak letěl na zahradu. Společně zalezli za křoví, a Kim řekl:

„Potřeboval bych tvoji spojovací síť...“

„Jsem ti k disposici - a co se děje?“

„Vedeme válku. S Američany.“

„Přímo v Americe?“

„Ne, tady v Troissy. Přišli sem za námi, chytili Alaina z Leonovy smečky a ostříhali ho. Vyhrožují nám, že nás ostříhají taky. Když nás ovšem chytnou...“

Pasqual mžoural očima za brýlemi. „A co budeš dělat?“

„Vyhlásím poplach pro všechny kamarády.“

„Po telefonu?“

„Když mi v tom pomůžeš...“

„Hrozně rád, ale teď je doma maminka! Tak okolo sedmé půjdou s tátou na nějakou návštěvu, budou tam jistě do desíti. Stačilo by večer?“

„V sedm budu tady v zahradě.“

„Fajn. Já budu čekat...“

Kim zmizel a Pasqual běžel domů. Vypadal, jako kdyby dostal šok a reagoval značně nepřítomně - ale protože takhle vypadal většinou, nepřišlo to jeho rodičům moc divné.

Při návratu do tábora narazil Kim na dívku velmi elegantního vzezření a oblečení. Zamračil se, neboť se mu nezdála.

„Co ty tady chceš?“ vyštěkl na ni.

„Pomáhat, co jinýho? Já jsem Lejdy, Ťapka mě zná...“

„Že tě zná Ťapka, to není moc extra doporučení! Já jsem viděl Ťapku dneska poprvé... a nejsi na to trochu stará?“

„Je mi devatenáct, a co má bejt?“

„A víš, o co se tu hraje?“

„Nějaký boje a nějaký stříhání. S vojáčkama. Beru.“

„A jseš si vědomá, že v tom můžeš taky zůstat?“

„Jasně. Veliký bubu všude. Jenže, já bubu nebojím...“

„Hele, to je hra pro nás, co jsme v Černý Lilii, z tý jsi už jistě dávno vypadla. Tak vypadni i vodsaď a nech nás bejt.“

„A co támhlety Němci? To nejsou dospělý lidi?“

„Ti se k nám přidali, my jsme je neukecávali. Chtějí to vidět, tak snad můžou vočumovat, ne?“

„Tak až to začne, já si sednu do první brázdy.“

Kim sprostě zaklel a sháněl se po Ťapce. Jenomže ta přišla celá rozzářená a velmi spokojená se svojí činností.

„Líbí se ti Lejdy? Je to jedna z nejlepších tanečnic, co znám.“

„Cože, tanečnice? Naposledy taková, co chodí s chlapama a...?“

„Jo, právě taková. Ale říkají, že je fakt dobrá.“

„Nesouhlasím! Lejdy, seber se a táhni! Tohle není pro tebe!“

„Jsem z arminský krve a jsem stejně dobrá, jako ty nebo každej jinej kluk! Že jsem holka a tančím s chlapama, který za to možná nestojej, to snad není chyba!“

„Je to chyba, a pro mě dost podstatná!“

„Jestli rozhodnou kamarádi, abych tady nebyla, tak se seberu a půjdu. Ale ty sám o tom rozhodovat nebudeš!“

Kim s kletbami sehnal Juana a Sebastiana. Bohužel, Sebastiano ho trpce zklamal. „Proč by tu nemohla bejt? Já proti ní nejsem!“

„Ale co tady bude dělat? K boji se nehodí, a svádět nepřátele snad nepotřebujeme!“

„Ťapka povídala, že ji na něco potřebuje...“

„Ťapku jsem sem taky nezval!“

Ťapka poslouchala a jen se usmívala. Teď promluvila:

„Může nám pomoct se zpíváním při večerním ohni. To taky umí.“

Kim se ocitl mimo obraz a chvíli nechápal. Pak mu to došlo.

„Jaký zpívání? Jakej oheň? Co to zas vymejšlíte?“

„Jdeme do boje,“ vykládala mu Ťapka, mírně a trpělivě. „Přece musíme uspořádat nějaký zasvěcení, ne? Lejdy nám pomůže zpíváním, tancem a tak, už jsme se dohodly...“

„Já vím, že čarodějky bejvaj různý,“ Kim se pokusil ovládnout své rozhořčení. „Ale tahle k vám přece nemůže patřit!“

Ťapka na něj mluvila jako na malé dítě, což ho štvalo: „Kamarádka Lejdy dělá do jisté míry chybu, když nedbá na rituální čistotu svého těla a dovolí, aby se jej dotýkali muži, kteří jsou mimo čisté společenství a vyšší kastu. Ale nyní touží po tom, aby dobrými činnostmi napravila toto poklesnutí a vrátila se zpět ke své oddané službě...“

„Já nevím, o co vám jde!“ vrčel Kim. „Sešlo se nás tady pár kluků a chceme bojovat s nepřáteli, kteří nás vyzvali! Vy holky do toho chcete vnášet zmatek!“

„Když za císařství začala válka, bylo zapotřebí provést taky zasvěcení!“ řekla Lejdy. Jestli tichý a laskavý hlas Ťapky Kima nebezpečně dráždil, tak proti hlasu Lejdy měl ještě větší námitky. Bylo na něm možno poznat, že trávila určitou dobu v prostředí, kde popíjela alkohol, kouřila cigarety a řvala písně zřejmě nikoliv duchovního obsahu.

„Nežijeme za císařství!“

„A jseš si tím jistej? Až se ráj vrátí, a znovu vzlétnou na stožáry naše posvátné prapory...“

Kim se chytil za hlavu a zacpal si uši.

„Dělejte si co chcete!“ rozkřikl se. „Když o to tak stojíte, tak si můžete jet po svý linii, ale samy mezi sebou! Mě s ničím neotravujte a taky mi nic nedávejte za vinu!“

„Mám to považovat za souhlas, abychom tady zahájily činnost řádu Čistého Srdce?“ zeptala se mírně Ťapka.

Kim zamlel naprázdno spodní čelistí a nebyl mocen slova. Sebastiano se šklebil.

„Je samozřejmé, že v tom případě za tebe převezmeme starost o zdravotní stav tvých bojovníků, a také o jejich duševní rovnováhu. Postaráme se, aby tvým statečným mužům nechybělo nic, co pro ně můžeme z titulu svých znalostí udělat...“

„Dost!“ zalkal Kim. „Ano, když chcete...“

„Je to naše povinnost...“

„Která z vás bude abatyše?“

„Dohodneme se a dáme ti včas vědět.“ řekla Ťapka a odešla i s Lejdy.

Kim chvíli vztekle nadával. Pak vyhlásil mimořádný trénink a šel vybušit všechny, kteří mu padli pod ruku.

Oheň na pláži

Kim přišel k Pasqualovi přesně o sedmé, Pasqual ho už čekal. Spolu vyběhli po schodech a zmizeli v Pasqualově pokoji.

„Kam budeš všude volat?“ ptal se Pasqual.

„Mám na to celý seznam,“ Kim vytáhl z kapsy papír. „Víš co, budeš odškrtávat, kam se dovoláme, jo?“

„Jasně. Kam nejdřív?“

„Do Marseille. Tohle číslo.“

Pasqual měl založenu modemovou kartu, takže vyklepal číslo a podal Kimovi sluchátko.

„Armand? To jsem rád, že seš to ty. Poslouchej: Vyhlašuji heslo Trojzubec! Nepřítel jsou Amíci, tady v Troissy. Jestli tě napadne něco, co by se jim dalo vyvést, klidně to můžeš realizovat, ale jenom po dobrým, zatím. Jinak očekávám všecky kamarády, který se nebojí ostříhání, tady v Troissy-sur-Mére. Můžete přijet autobusem, na lodi nebo třeba vlastním autem. Co nejdřív...“

Dokud Kim mluvil s lidmi z Francie, Pasqual rozuměl. Když ale přešel na Itálii, Španělsko a Německo, už se začal trochu divit.

„Kolik ty vlastně umíš jazyků?“

„Všechny...“ Kim stručně vysvětlil Pasqualovi situaci a ten s lítostí sledoval, jak štěbetá japonsky nebo nějak podobně.

„To by se mi taky líbilo, umět řeči...“

„No... když budou mít holky čas, třeba tě něco naučej.“

„Co... ono by to nějak šlo?“

„Jo, pokud nevymlátím všecky čarodějky jako škodnou...“

Když Kim odškrtal všechny adresy, vstal a protáhl se.

„Tak ti děkuju, víc pro vítězství udělat nemůžem. Dobrá mašinka... hele, nechceš jít k nám na oheň? Třeba by se ti to mohlo líbit...“

Pasqual po tom nesmírně toužil, ale sám by se to neodvážil nikdy navrhnout. „A... to by šlo?“

„No jasně! Jenže... co vaši, když nebudeš doma?“

„Až se vrátí, budu už spát. Nebudou mě budit!“

„Oheň bude možná trvat dlouho do noci...“

„S tím počítám. Dám do postele svýho největšího medvěda a zakryju dekou. Budou myslet, že jsem to já...“

Pasqual sundal z knihovny plyšového medvěda a nainstaloval do postele. Když se člověk podíval ode dveří, vypadalo to, jako by tam spal člověk.

„Máš docela dobrý nápady! Tak padáme!“

Vyšli ven, proběhli zahradou, malými dvířky a uličkami k přístavu a k turistické oblasti.

„Jen tak pro pořádek - naši nepřátelé jsou Amíci, dost drsný. Chtějí nás ostříhat...“

„Vím. Slyšel jsem, jak jsi to říkal do telefonu.“

„A co ty na to?“

„Nic. To je spíš tvoje věc... ty jsi silnější...“

„Když tě chytnou, nebudou s tebou dělat žádný cavyky!“

„Já s nima taky ne.“

Kim se zasmál, plácl ho do ramene a rozběhl se. Pasqual běžel za ním, co měl síly, i když nebyl zvyklý běhat rychle.

U tábora potkali hlídku - Kim se zajímal, co se děje a strážný odpověděl, že nepozoroval nic zvláštního.

„Očekával bych, že v noci zaútočí...“

„Já spíš myslím, že ne. V noci jsme silnější my, a oni to vědí! Před chvílí se vrátili psi, co tam hlídkovali. Nic se neděje...“

„To je divné... no dobře! Měj oči otevřené!“

V táboře byl málokdo, všichni byli u moře na široké pláži. Kim zašel do svého stanu, svlékl se, vlasy načesal do stran a do nich zasunul orlí péro. Pasqual chvilku váhal, potom se taky svlékl. Poprvé v životě. S úžasem sledoval zlatohnědou pokožku svého kamaráda, mohutné svaly, tetování z podivných ornamentů.

„Je slavnost, tak musíme vypadat, ne?“ smál se Kim. „My chodíme nejradši nazí... to si zvykneš...“

Pasqual radši neříkal nic. Šel s Kimem na pláž, a sledoval lidi kolem, většinou nahé, vyzdobené pomalováním, péry ve vlasech a podivnými amulety na krku, zápěstích a kotnících. Nikdo z těch divoce vyzdobených lidí mu nevěnoval žádnou pozornost, což bylo dobře, protože se jich Pasqual velice bál.

Na pláži stavělo několik kluků hranici. Velela jim Ťapka a Sandra, jmenovaná abatyší řádu Čistého srdce. Stranou usedlo několik bubeníků; ještě se nezačalo, ale už začali vybubnovávat temnou, trochu znepokojivou melodii, působící jako vzdálené hřmění. Když je Pasqual slyšel, přebíhal mu po zádech mráz. Ty bubny byly vydlabané z velkých dřevěných špalků a potažené kůží, a kluci do nich bušili dlaněmi i prsty, jak bylo zrovna zapotřebí. Jeden však měl buben indický na řemeni přes krk, a na ten vyluzoval odlišný rytmus než druzí.

„Co se bude dít?“ ptal se Pasqual šeptem.

„To by mě samotného zajímalo...“ řekl zamračeně Kim.

Prozatím se sešli všichni náčelníci.

„Vrátil se Hasan a ostatní se čluny,“ hlásil Juan. „V noci nemá cenu na moři hlídkovat, i kdyby se Enkra objevil, stejně by ho neviděli...“

„K sakru, kde může být? Už tu měl být dva dny... co když už ví, že po něm jdou, a organizuje nějakou akci sám?“ ptal se Kim.

„Já bych na jeho místě docela určitě něco zkusil,“ řekl Juan. „Když uvážíme, že neví o naší přítomnosti, je dost nebezpečný se pouštět do boje jenom s místními...“

„To je pravda. Ostatně, jak jsi ty dopadl, Sebastiano?“

„Prošli jsme s Alainem jejich skrýše, ale nikdo tam není. Jenom trosky tábora. Hledal jsem tu jejich lišku, taky nikde nic.“

„Kde tedy jsou?“

„Nevím. Alain taky neví. Odtamtud odešli ve velkém spěchu, stopy se ztrácejí na skále. Potřebovali bysme asi psa, ale všichni psi hlídali nepřátele...“

„Zítra se tam podíváme znovu a pořádně! Přece nemohli zmizet ze světa!“

„Co když je Enkra někam odvedl? Možná se vrátil tajně, proklouzl i Hasanovi, a teď se s nimi někde skrývá...?“

„Nechal jsem na skále značku.“ řekl Sebastiano.

„Doufejme, že ji Enkra objeví včas. Nelíbí se mi, že s ním nejsme dohodnutí na společném postupu. Kdybysme o sobě věděli, byl bych daleko klidnější...“

„Možná bysme to měli ohlásit aspoň tomu chlapíkovi od tajné služby, Kime! Třeba by ho to zajímalo...“

„Plukovník Brantner? Myslím, že ten by nám nepomohl. Není to příjemný člověk a choval se ke mně dost nepřátelsky!“

„Teď, když jsme v boji, by se třeba choval jinak než v míru. Měl bys s ním promluvit...“

„Dobře. Chodí každé ráno na procházky po pobřeží, já si ho tam zítra ráno najdu a řeknu mu to. Možná už se to dozvěděl jinak, ale pro jistotu... a aby neřekl...“

Pasqualovi z toho šla hlava kolem. Kim ho vzal za ruku a přivedl ke dvěma dalším klukům. Jednoho z nich Pasqual znal, věděl, že se jmenuje Alain, ale nebyl by ho poznal, protože byl ostříhaný a od hlavy k patě pomalovaný černými pruhy, připomínajícími tygra. Taky druhý kluk byl pomalovaný jako tygr, ale měl vlasy, a dost dlouhé.

„S Alainem se asi znáte, a tohleto je Cvrček. Cvrčku, ty si ho vezmeš na starost a když bude třeba, postaráš se o něj. Všecko mu vysvětlíš! Je to Pasqual, pomáhá nám se spojovací technikou!“

„Ahoj!“ řekl Cvrček a podal Pasqualovi ruku. Ten už věděl, jak ji má stisknout, ale zaváhal, když měl podat ruku Alainovi.

Alain taky váhal. „Kime, víš, že tohleto je starostův kluk?“

„Vím, říkal mi to.“

„A víš taky, že je to srab a náfuka, kterej se s náma nikdy ani nechtěl bavit?“

„Nemůžeme být všichni stejní. Možná s vámi nekamarádí, ale v žádném případě není srab. Kdyby byl, nebyl by tady s námi.“

„Leon by ho do party nevzal!“ trval na svém Alain.

„Leon skončil kvůli svým předsudkům v pasťáku a ty pod dvěma noži! Já Pasqualovi věřím, a myslím, že je stejně dobrý jako kterýkoliv z nás! Chtěl bych, aby byl naším kamarádem!“

„Ať řekne sám, jakej na nás vždycky byl!“

Pasqual se díval z jednoho na druhého. Vypadalo to, že se rozbrečí, ale místo toho řekl: „Kluci u nás nejsou jako vy, Kime. Jsou suroví a zlí, a nechtěli se mnou nikdy kamarádit!“

„A přece jsme v jednom táboře a stojíme tu bok po boku! Vidím, že na obou stranách jsou zbytečné předsudky. Možná jsi zatím marně hledal kamarády, Pasquale. Ale možná také, že jsi je nehledal tam, kde jsi je mohl najít...“

Dívali se na sebe a nevěděli, co říct - až to rozřešil Cvrček, který už nemohl vydržet: „Hele, hádat se můžem vždycky, ale měli bysme sebou hodit, abysme nepřišli o začátek! Takovej oheň zas tak často nebejvá, žejo...“

Prošla kolem nich Sandra. Neměla žádný oděv, zato na hlavě čelenku z lesklého plechu s nějakými přívěsky po stranách, které jí při chůzi cinkaly. Vypadala nesmírně fantasticky.

„No nazdar,“ řekl Cvrček. „Viděli jste to? Červenej tilak...!“

„Nemýlíš se?“ zarazil se Kim. „Já tam jdu...“ A zmizel.

„O co jde?“ ptal se Alain, protože Pasqual nic nechápal.

„Tilak je znamení, který se nosí na čele. I tygři a leopardi ho mají, takovýhle...“ Cvrček ukazoval na Alainově čele dva rovnoběžné pruhy od kořene nosu nahoru. „Takhle nahoru je to znamení Višnua, napříč Šivy. Brahmáni nosí tilaky bílé, naše šelmy samozřejmě černé, jako ostatní pruhy. Mají je od přírody, to je znak nejvyšší rasy, jiné šelmy takové nemají. Chápete?“

„A ty červené?“

„No právě! To mají čarodějové!“

Rachot bubnů sílil - přidala se k nim nějaká píšťala či flétna, vzápětí malé činely, zvané kartály. Kluci se snažili dostat k ohni do přední řady, aby něco viděli - protože Pasqual a Cvrček byli menší než druzí, pustili je ti větší před sebe. Alain stál za nimi, ale viděl taky docela dobře.

Prošla kolem nich Ťapka, krásná a vznešená, s rudým Višnuovým tilakem na čele. Přinášela jakousi kovovou nádobu - nebyla to obřadní bronzová mísa na třech nožkách, ale také tu nebyla žádná kněžka Ohně. Zatím Ťapka lámala suchý rákos a když ho bylo dost, připravila z něj v míse hraničku.

Bubeníci o stupeň zvýšili intenzitu rámusu, který vyluzovali. Taky píšťaly vystoupily o oktávu výš a přidaly se další kartály, protože se u hudebníků objevila Lejdy a převzala hlavní melodii. I ona byla nahá, celá pomalovaná bílou hlinkou, takže ve tmě téměř zářila.

Všichni už byli shromážděni; nyní přicházela Sandra, v přílbě s přívěsky. Poklekla vedle Ťapky, sklonila se nad mísou a zpívala v řeči, které nerozuměli ani všichni Armini. Zapálila oheň, vztyčila se s nádobou v dlaních a shromáždění vyrazilo rytmický pokřik. Všichni viděli podobné scény mnohokrát ve filmech z doby císařství - ale tam to byl skutečný Živý Oheň. Pak Ťapka zapálila od ohně v míse pochodeň, a tou zapálila hranici.

„Vzplanul posvátný oheň!“ pronesla Sandra zvučným, dobře slyšitelným hlasem. „Bratři a sestry, vytvořme posvátný kruh spojený vzájemným přátelstvím a láskou, aby nás chránil proti zlu, které proti nám chystají zaslepení a hloupí lidé!“

Vedle ní se zastavil Kim. Teď vypadal jako válečný náčelník divošského kmene - a pronesl vážně a rozhodně:

„Bratři a sestry, jsme tady proto, že naši nepřátelé vyhrožují ve své zaslepené pýše naší zemi, našemu princi i nám všem. Odvážili se vyzvat nás k boji, abychom dokázali, že jsme lepší než oni. Nevíme, kdo v tomto boji zvítězí - ale naše čest nám velí, abychom výzvu přijali! Proto prosím sestru Sandru, aby nám vyprosila sílu ochránit se proti Zlu a zvítězit!“

Opět se ozval rytmický pokřik. Dívka, stojící před ohněm s rukama zdviženýma, chvíli vyčkávala. Potom opět promluvila:

„Vlády nad světem se ujala noc - nadchází jitro čarodějů! Jsme noční šelmy, proto dnešní noci budeme bojovat, jak mají šelmy ve zvyku! Náš nepřítel je slepý a hluchý, když nevidí - ale my vidíme, proto jej porazíme a zničíme, jak je naší povinností i právem! Hledala jsem dlouho, jak si poradit v situaci, do níž jsme se dostali - a našla jsem cestu v poučeních, jež mi dala má duchovní učitelka princezna Asthra. Podaří-li se, co máme v úmyslu, dá mi to právo věřit ve vítězství!“

Bylo ticho. Sandra polykala naprázdno a chvěla se po celém těle; teprve po chvíli měla sílu říci:

„Jestliže se podaří to, co dělám a v co věřím, stanou se dnešní noci naši bojovníci šelmami, jako se to stávalo našim předkům. Je to těžké a doposud nikdy v našich časech to nikdo neudělal. Proto vám musím pro všechny případy říct několik věcí.“

Sepjala ruce a chvíli je křečovitě svírala, aby přemohla chvění.

„To se týká především těch, co nejsou zasvěceni. Označím ty, kteří budou do východu slunce nebezpeční každému, s kým se setkají. Vy, kdož uvidíte jejich znamení, nepřibližujte se k nim a nesnažte se jim vstoupit do cesty, protože si nejsem jista, zda by vám neublížili...“

Pasqual pohlédl překvapeně na Cvrčka - ten měl oči široce otevřené a zdálo se, že velice touží být mezi vyvolenými. Měl smůlu, s ním se rozhodně nepočítalo.

„Znamením jsou gepardí pruhy! Barva, které použiju, se dá snadno smýt, a může se stát, že by někdo nebyl označen, proto si dávejte radši pozor...“

„Je to pravda?“ zašeptal Alain Cvrčkovi. Ten neřekl nic, teprve když Alain opakoval otázku, probral se. „A co?“

„Že z nich budou kočky!“

„Když to řekla, tak jo!“

„Půjdu se nyní připravit,“ řekla Sandra. „Ťapka bude střežit oheň a Lejdy tančit. Vy usedněte a spojte svoje ruce. Do prvních řad usednou bojovníci, kteří touží po přijetí ducha šelmy...“

Chlapci si taky sedli se zkříženýma nohama, propletli ruce s vedle sedícími a čekali, co se bude dít. Bubeníci mlátili do svých nástrojů jako vzteklí, píšťaly řezaly do uší divokou, nepochopitelnou melodií.

Lejdy vstoupila do kruhu bojovníků - sklonila se nad ohněm a dotkla se plamenů svými kartály. Potom poklekla, cinkala a něco zpívala, kývajíc se ze strany na stranu. Pořád ve stejném rytmu se nakonec zaklonila, zvedla ruce nad hlavu, až se prohnula jako luk, ale hrát nepřestala. Řady přihlížejících se začaly kývat v tomtéž rytmu, a ti, kdo znali, opakovali po ní jednotlivé věty. I Alain a Pasqual se zapojili, i když si možná uvědomovali výstřednost a nesmyslnost situace; ale melodie je uchvátila, a oni si tiše prozpěvovali s dívkou.

Pak se Lejdy z místa vymrštila a začala tančit. Ten tanec se nepodobal ničemu, co Pasqual kdy viděl - snad jenom tanečním kreacím divochů v nitru Afriky či Jižní Ameriky. Tančila stále rychleji a při tom částečně zpívala, částečně vyrážela extatické skřeky, které ještě zvyšovaly šílenství, ovládající celé společenství. Tančila, mlátila o sebe kartály, zmítala sebou a vyskakovala vysoko do výšky, a shromáždění ji povzbuzovalo výkřiky stejně šílenými. I Pasqual, který měl nejlepší vůli zůstat při smyslech a nenechat na sebe zapůsobit tohle prostředí a divošský rituál, cítil, že se sám stává divochem, a vrací se k prastarým zvyklostem, které tu existovaly za galských druidů.

V jednu chvíli se propletl do kruhu velký pes vlčák - natáhl čenich ke Kimovi a zdálo se, že mu něco kňučí do ucha. Kim sebou škubl, ukázal vedle sedícímu chlapci něco na prstech, a ten zas dalšímu. Vzrušení se šířilo řadou, zřejmě se něco dělo.

Vrátila se Sandra - v rukou držela mosazný kalich s nějakou tekutinou. Nějaká další dívka přinášela misku s barvou. Sandra se přesvědčila, že oheň dobře hoří a Ťapka o něj pečuje, a vyčkala, až Lejdy dokončí svůj tanec a zmírní extázi hudebníků. Potom předala kalich Ťapce, a ta se vydala podle řady bojovníků a dávala po řadě jednotlivým chlapcům napít. Dívka namáčela prst do barvy a kreslila jim na tváře dva pruhy od očí šikmo přes tvář k bradě. Poslední šla Sandra, položila každému dlaně na hlavu a něco mu šeptala.

Pasqual očekával, že se s bojovníky stane nějaká výrazná změna - ale zklamal se, nestalo se vůbec nic. Klidně seděli jako předtím, zírali na oheň nebo na Lejdy a vypadali skoro ospale. Pasqual dobře viděl na Sebastiana, který byl velitelem jedné ze skupin. Seděl se svěšenými rameny a přivřenýma očima, jakoby podřimoval. Sandra nespěchala; přestože zaklínání trvalo dlouho, nedala se ničím rušit a věnovala každému stejnou péči. Bubny rachotily, kartály řinčely a píšťaly ječely, Lejdy zpívala a ostatní jí podle možností pomáhali - a oheň zaléval celou pláž přízračným rudým svitem.

Pak vběhl do kruhu nějaký chlapec - zřejmě posel od vyzvědačů. Poklekl ke Kimovi a šeptal mu zprávu. Kim, který doposud neprošel žádnou změnou, jenom kývl hlavou, vstal a přešel k Juanovi, veliteli další skupiny bojovníků. A něco mu pošeptal.

Juan beze slova vstal. Pasqual viděl, jak vycenil tesáky, zavrčel a hbitě něco ukázal rukama. Jeho skupina byla v tu ránu na nohou a Juan, aniž vyčkával, se rozběhl uličkou někam do tmy. Jeho bojovníci za ním. Nikdo jiný si jich nevšímal; Kim se vrátil na svoje místo a přihlížel, jak Sandra zasvěcuje ostatní.

Chlapec, který přinesl zprávu, přihlížel zasvěcování se zájmem. Pak se rozhodl, poklekl do kruhu a když k němu Sandra přišla, o něco ji žádal. Sandra zaváhala, pokynula aby i on dostal napít, vložila mu dlaně na spánky a něco šeptala. Dívka mu nakreslila pruhy na tvář; a chlapec, aniž by cokoliv řekl, se rozběhl směrem, kterým odešel Juan a jeho bojovníci.

Přihlížející to nečekali, neudělali mu včas místo. Nevadilo mu to; jak běžel, udělal obrovský plavný skok přes všechny řady, dopadl na ruce a nohy, překulil se a vmžiku byl na nohou. A než se Pasqual stačil tomu skoku podivit, už ho nebylo vidět.

Kim ukázal Sebastianovi na prstech příkaz. Opět se stalo totéž, co předtím; bojovníci vstali a na příkaz velitele se rozběhli do tmy. Teď běželi okolo Pasquala, on viděl jejich klidné, téměř tupé tváře a široce vytřeštěné oči, a začínal se trochu bát. Především těch rychlých, účelných, elegantních pohybů, jakými doposud viděl se pohybovat šelmy.

Kim si nechal nejmenší skupinu a byl také poslední, kdo přijal zasvěcení. Na rozdíl od ostatních si nesedl, zůstal stát a hleděl do tmy. Pasqual si povšiml, že se mu pohybuje chřípí, jakoby nasával pach ze vzduchu. Sandra jej se zájmem pozorovala - pak požádala Ťapku, aby jí dala napít. Ťapka jí vzala hlavu do dlaní a šeptala něco - potom také jí nakreslila na tvář dva gepardí pruhy. A Sandra pomalu a klidně odešla do noci.

Ťapka poklekla k ohni. Přišlo k ní ještě několik jednotlivců, aby přijali zasvěcení - taky Lejdy. S jejím odchodem většina přestala zpívat, zmlkly píšťaly a většina bubnů. Také Pasqual a Alain se začali vzpamatovávat a začali zase rozumně uvažovat.

Zvedli se, přešli k moři - Cvrček si opláchl tvář vodou. Pasqual šel také, když si ho Ťapka povšimla a kývla na něj.

„Co ty máš s očima?“ ptala se ho.

Pasqual se hrozně lekl. Z Ťapky šel na první kouknutí strach.

„Já... já...“ zakoktal a sáhl po svých brýlích.

„Ty tvoje brýle se strašně lesknou a vadí mi v koncentraci,“ řekla mu, takže se lekl, že ho vyhodí nebo mu ublíží. „To je kvůli krátkozrakosti, ne? Chvilku drž...“

Natáhla proti němu dva prsty levé ruky. Pasqual kdysi viděl, jak zabíjeli prase velikou sekerou zvanou pantok, praštili ho tehdy do hlavy, prase se svalilo a škubalo nohama. Podobný pocit měl nyní; dostal strašnou ránu, zapotácel se a Cvrček jej podržel, aby neupadl. Zvolna se vzpamatovával.

„Mělo by se to srovnat. Rozhodně teď si ty brýle nenasazuj, a kdyby to ráno nebylo lepší, tak se u mě přihlásíš.“ řekla Ťapka a propustila ho v milosti.

„Co... co se to dělo?“ zajektal Pasqual, sotva se držící na nohou. „Co to se mnou udělala?“

„Nic divnýho... srovnala ti ty oči. Zřejmě dost agresivním bioenergetickým výbojem. Je dobrá, to bych já neuměl...“

Pasqual neviděl skoro nic, všechno s ním plavalo. Pokusil se si nasadit brýle, ale Cvrček mu v tom zabránil.

„Snad jsi slyšel, že máš chodit bez brýlí, ne? Když ti čarodějka něco nařídí, tak by rozumný člověk měl poslechnout!“

Pasqual zaváhal - nechápal vůbec nic. Položil několik velmi nesmyslných otázek, a Cvrček mu na ně začal trpělivě odpovídat. Při tom ho odvedl ke kuchyni a vnutil mu plechový hrnek s nějakým odvarem nemožné chuti. Pasqual na první napití vyprskl odporem a Cvrček mu vysvětlil:

„Vy lidé z Evropy máte docela pokaženou chuť, do všeho byste cpali cukr nebo sůl nebo koření. Je potřeba vychutnat všechno v tom stavu, v jakým to je! Když jíš věci syrové, mají přesně tu chuť, jakou mít mají od přírody...“

„Ty toho tolik víš!“ mžoural obdivně Pasqual.

Cvrček se nafoukl - a začal ho poučovat. Doposud nikdy se mu nestalo, aby ho někdo chtěl dobrovolně poslouchat - běžné bylo spíš, že při prvním pokusu o něco takového dostal buď do nosu, nebo se mu aspoň vysmáli. Když se darem osudu potkal s někým, kdo měl ještě méně znalostí než on, zajásal a začal vysvětlovat.

Svět podle Cvrčka byl rejdištěm neviditelných sil, z nichž některé byly dobré, jiné zlé. Bylo zapotřebí všechny znát, ty dobré využívat ke svému prospěchu a zlým se bránit. Tím se zabývali lidé se schopnostmi čarodějů, kterých si velmi vážil a snažil se jim přiblížit.

Pasqual se s úžasem dozvěděl, že každá činnost, kterou provádí, má nějaký vliv na něho i na okolní svět. Týkalo se to třeba jeho oblečení, účesu, chování, jídla. Cvrček vysvětlil, že nejlepším stavem je pro člověka naprostá absence oděvu, protože tak na něj mohou nejlépe působit přírodní síly ze vzduchu, slunce, vody, ohně, stromů, trávy a podobně. Jakékoliv oblečení mu přináší nějakou reakci, dobrou nebo špatnou. Pasqual byl vychován v přesvědčení, že jeho oblečení záleží na módě a eleganci - tomu se Cvrček jenom smál. Vysvětlil, že různé kusy oděvu buď posilují nebo oslabují osobnost nositele, odráží se v nich duchovní úroveň osoby, která oděv vyrobila, nosila jej před námi a vůbec s ním jakkoliv přišla do styku. Proto moudří arminští bojovníci nosí jen velmi málo oblečení, a každý kus při získání podrobují duchovní očistě a zasvěcení.

Pasqual se zmínil i o vlasech - Cvrček se rozzářil a vysvětlil mu, že hlava jako sídlo mozku má výsadní postavení mezi částmi těla, které je nutno chránit. Všeobecně je nutno dbát, aby se hlavy nedotkl člověk na nízké duchovní úrovni, naopak je dobré, aby se hlavy dotýkaly osoby posvěcené, duchovní učitelé a světci, a kupodivu taky hezké dívky. Jen takové osoby se smějí zabývat úpravou účesu vznešeného bojovníka, a to způsobem, který je určen zákonem tak složitým, že by to Pasqual v životě nepochopil. Lidé pošetilí až šílení si nechávají na svoje vlasy sahat od holičů a jiných pochybných osob bez duchovního očištění a bez kasty, čímž neuvěřitelně riskují. To, co se stalo Alainovi, že totiž byl ostříhán od nepřátel, bylo z jejich strany hrubým útokem nejenom fyzickým, ale i z hlediska magického, a je nanejvýš na místě se jim tvrdě pomstít.

Pasqual byl vychován v přesvědčení, že jako starostův syn musí pěkně vypadat a líbit se všem sousedkám, vesměs městským drbnám. Poprvé v životě se dozvěděl, že pěkně vypadat může v různých společnostech mít různý význam. Cvrček a ostatní patřili ke kastě říšských šlechticů a museli dodržovat zásady a zvyklosti svojí kastě odpovídající.

„Ale... já snad ne?“ řekl opatrně.

„A proč ne? Domníváš se, že porušení zásad ti přinese nějaký zásadní duchovní prospěch?“ ptal se Cvrček téměř výhružně.

„No... to ne... ale já k vám přece nepatřím!“

„Nepatřil jsi k nám do chvíle, než jsi přišel sem! Od nynějška jsi pod ochranou řádu Černé Lilie, a my nemůžeme dovolit, abys jako náš kamarád přišel k nějaké škodě!“

„No... ale až budu zase doma...?“

„Jakmile se jednou staneš arminským občanem a šlechticem, je už jedno, kde se nacházíš, a v jakém společenském postavení je tvoje dočasné smrtelné tělo. Doporučoval bych ti především v takovémto případě počínat si moudře a využívat všech dobrých energií...“

Pasqualovi to docházelo poněkud pomaleji, ale byl tu taky Alain, který Cvrčkovy řeči poslouchal už od rána a věděl o něco víc. Ten položil otázku, jaká práva a povinnosti má arminský šlechtic, čímž Cvrčka nesmírně potěšil - mohl se rozpovídat.

Základem činností všech arminských bojovníků je prokazování dobra všem ostatním živým bytostem. Nesnáz je v tom, že mnohé tyto bytosti po dobru ze strany Cvrčka & spol. nijak netouží, ba někdy se odváží vidět svoje tužby v něčem docela jiném. V tom případě je nutno jim taktně vysvětlit, co vlastně potřebují, a v případě potřeby je něžným nátlakem donutit, aby na to přišly. Jak si něžný nátlak představoval Cvrček, bylo jasné. Vyložil ostatním, že mnoho lidí se nachází v máji, tj. světovém klamu, který jim zastírá pravou podstatu věcí, viditelnou jenom vznešeným. Od chvíle, kdy přijal poučení, nedělal nic jiného, než že vysvětloval lidem, v čem spočívá jejich prospěch a dokazoval jim, co mají a nemají dělat. Obvykle byl za to bit.

Kuchyní prošla Ťapka a tvářila se vážně.

„Přišel pes od Kima,“ oznámila Cvrčkovi. „Vypadá to, že se k nám blíží nějací nepřátelé. Snad by bylo dobře, abyste... se buď připravili k obraně, nebo raději někam utekli...“

„Co budeš dělat ty?“ ptal se Cvrček.

„Já? Nevím... asi taky uteču. Nebo se budu bránit. Podle toho, co bude zapotřebí...“

„Já budu bránit tábor!“ řekl Cvrček hrdě. „Dokážete bojovat jako já, kluci?“

„Jako ty určitě!“ řekl Alain sebevědomě.

„Já nevím...“ řekl Pasqual daleko skromněji.

„Nevadí! Třeba padneme, ale svoji čest neposkvrníme!“

Ťapka odběhla a Pasqual položil neopatrně otázku na její význam a různé činnosti. Cvrček začal ochotně vykládat svoje znalosti z oboru, který mnozí Armini považují za nejdůležitější: sexuální magie. Je to největší zdroj síly, ale jen pro ty, kdož se nacházejí pod ochranou některé dívky. K těm Cvrček nepatřil, už proto, že toho nebyl technicky schopen. Nauka o sexuální magii se šířila výhradně prostřednictvím dívek, ale ty jí využívaly jen ve prospěch svých milenců.

Cvrček utajil jenom jediné: že totiž ke svým znalostem nepřišel v rámci řádného výcviku od nějakého duchovního učitele, ale odposlechem vyspělejších kamarádů. Je pravda, že si před ním povídali o všem možném a nedávali pozor, kdo je poslouchá - ale pokud si ho všimli, nebo pokud neprozřetelně na svoji přítomnost upozornil, byla jejich reakce jednoznačná: Drž hubu a vypadni! Proto také nebylo jeho poznání tak úplné, jak se snažil předstírat.

Nyní ovšem musel přestat kecat; radši si všímal, co dělá Hasan a skupina jeho kamarádů. Připravovali svoje lodě k odplutí; vyvezli je kousek dál na moře, aby k nim případně mohli doplavat a odjet. Na lodích nechali nejslabší bojovníky jako posádku, sami se vrátili na břeh a chystali se bránit nějakému útoku.

A ten útok nebyl planou hrozbou; přiběhl sem nějaký kluk a vykřikoval, že viděl automobily, které sem jedou plné nepřátel. Vyvolalo to zmatek, ale probralo to z klidu Ťapku.

„Začalo to! Kdo si myslí, že se dokáže bránit, připravte se k boji! Ostatní rychle zmizte!“

Pasqual si nemyslel, že se dokáže bránit. Zato Alain a Cvrček to věděli docela jistě a byli plni optimismu. Tak s nimi zůstal, ale moc se na to netěšil.

Potom uviděli reflektory automobilů - vozy se blížily a před táborem se rozvinuly do rojnice. Už za jízdy vyskakovali z vozů muži a hnali se dopředu. Neměli žádné zbraně, jenom holé ruce, ale to docela stačilo - a byli oblečeni v civilu.

Pasqual dobře viděl první střetnutí mužů s obránci, které vedla Ťapka. Armini se nehodlali prodat lacino, uvítali nepřítele tvrdými protiútoky karate a kung-fu, takže vojáci záhy poznali, že tohle nebude procházka růžovým sadem. Rychle se vyčlenily jednotlivé dvojice, které spolu bojovaly - ostatní vojáci se vrhli do tábora.

Cvrček šel taky kupředu; sahal sice mužům sotva do pasu, ale odvahu měl na všechny. První chlap, který po něm sáhl, ani nepochopil, jak ten klouček tak bleskově dokázal srazit jeho ruku úderem hranou dlaně, a potom ho kopnout do rozkroku. Zato druhý nabral Cvrčka těžkou botou a poslal ho někam mezi stany. Cvrček samozřejmě tu ránu vydržel a byl za chvíli na nohou; ale to už se hnali další přes ně, Alaina, který se snažil udělat totéž co Cvrček, smetli jako pírko. Pasqual zařval a dal se na útěk - za ním dusaly těžké okované boty, Pasqual v nouzi nejvyšší vjel do jednoho stanu, prolezl jím na druhou stranu a když se muž vrhl za ním, shodil mu stan na hlavu. Pak se schoval do trosek vedlejšího stanu, zamotal do celty a svinul se tak, že ho nebylo ani moc vidět - a tam se schovával po celý zbytek boje. Protože vojáci především honili ty, kteří utíkali nebo se snažili bránit, nic se mu nestalo; pokud si ho někdo v té tmě všiml, nechal si ho nejspíš na potom, až po vítězství budou sbírat zajatce.

Tak taky viděl, jak se Lejdy srazila se dvěma vojáky. Předtím viděl tuhle dívku tančit a byl si jist, že je křehká, jemná a zcela bezbranná. Kromě toho vypadala jako oživlá panenka Barbie (opravdová od Matella!). Když teď kopla jednoho z mužů do obličeje, druhého přehodila přes rameno do písku a ještě mu dupla do ksichtu, poznal, že zdání obvykle klame. Nejvíc ho udivily nezvykle rychlé a téměř kočičí skoky, jimiž se pohybovala.

Ale několik Arminů a většina hostů a příchozích ze světa nemohlo stačit na vycvičené rváče Zelených baretů. Vojáci chytali jednotlivé zajatce, svazovali je a začali odvlékat ke svým vozům. Přemohli taky Lejdy a vedli ji dost blízko kolem Pasquala, takže mohl vidět, jak je vyzdobila zuby a nehty. Bylo jen otázkou času, kdy objeví i jeho.

A najednou se u jednoho z aut objevil další bojovník. Čtyři muži tam právě táhli každý jednoho zajatce, když se ze tmy náhle vymrštilo cosi tmavého, nepředstavitelně rychlého a hbitého. Ve skoku to srazilo kopnutím do hlavy jednoho z vojáků, dopadlo na druhého, strhlo ho k zemi a omráčilo úderem ruky. Vzápětí podtrhl nohy třetímu a přeskočil ho, aby se vrhl na čtvrtého. Ten čtvrtý měl jediný čas se bránit, a bránil se docela dobře - přesto jej útočník smetl jako kočka myš. Zajatci samozřejmě na nic nečekali, vrhli se na svoje věznitele a počali je tlouct, aby pomohli - ruce měli sice svázané, ale kopat mohli.

Ten kočkovitý bojovník zatím vyskočil na kabinu auta, zachytil se tam v typicky zvířecí pozici, otevřel ústa a vítězoslavně zařval. Když se k němu vrhl nějaký voják, skočil mu z kabiny rovnou na hlavu.

Pasqual pochopil, že nastalo konečné zúčtování. A taky to, že se už schovával dost dlouho, na arminského šlechtice a bojovníka. Vylezl, ozbrojil se stanovou tyčkou a běžel na pomoc. A když potkal na své cestě vojáka, otřeseného právě strašlivým útokem jednoho z těch polozvířecích bojovníků, natáhl ho tou stanovou tyčkou přes hlavu a nepřestal, dokud se nesložil k zemi a tam jenom skučel bolestí.

Plukovník Aldrich byl samozřejmě se svými vojáky, sledoval útok ze svého velitelského džípu. Byl s ním i Riordan, ale ten se rozhodně nemínil zaplést do boje a nějak se v něm angažovat. Šlo mu jen o prince, chtěl vidět jeho zajetí a ponížení - pak by odešel a zapomněl na vše, co se tu stalo.

Když došlo k útoku, ztratil plukovník trochu klid; tohle nečekal, nepočítal s takovou reakcí. Viděl útok a doufal, že si s ním jeho muži poradí - ale naopak viděl, že vojáci prchají a křičí strachy, a ty děti je pronásledují.

„Co to je?“ vykřikl, otevřel dvířka džípu a vykláněl se ven. „Co se to tam sakra děje?“

V té chvíli ze tmy vyletělo štíhlé tmavé tělo. Plukovník stačil sotva uhnout hlavou, viděl ruku s prsty zkřivenými jako drápy šelmy, a ta ruka mu málem urvala nos. Zabouchl dvířka, ale ten člověk vyskočil na kapotu a cenil na něj vztekle zuby. Plukovník viděl rozšklebenou tvář, v níž se zračila zvířecí nenávist, tvář pomalovanou dvěma pruhy od očí k bradě, blyštící se oči a vyceněné zuby. Vzápětí vyskočil na střechu a začal rvát plátno, aby se dostal dovnitř.

Riordan vytáhl pistoli a odjišťoval ji. Tváří v tvář nebezpečí zapomněl na všechny zásady, které vštěpoval vojákům.

„Jeď!“ vykřikl plukovník. „Rychle pryč odtud!“

Řidič do té chvíle seděl jako přimrazený; teď nastartoval. To vzpamatovalo Riordana, který přece jen nevystřelil - ačkoliv plachta už praskala, i když ten nahoře neměl nic než holé ruce. Odněkud sem přibíhalo několik vojáků - možná prchali, možná šli svému veliteli na pomoc, to nebylo jasné. Aldrich jen viděl, jak útočník seskočil se střechy do klubka těch mužů a kácel je jako kuželky - pak řidič vyrazil zprudka vpřed.

Reflektory vyhmátly ze tmy přikrčenou postavu. Ten člověk vyskočil za jízdy na kapotu a předním sklem se díval dovnitř. Viděli jeho rozšklebený obličej a černé pruhy na tvářích. Ale taky tělo, zřetelně dívčí. Vzápětí udeřila oběma sevřenýma rukama do předního skla, to prasklo a částečně se vysypalo. Riordan vystřelil, netrefil sice, ale zřejmě přece jen lidskou šelmu polekal. Příšerně zařvala a sekla rukou po řidiči - ten leknutím strhl volant stranou a džíp vyletěl proti stromu - v poslední chvíli šofér vůz srovnal. Dívka odpadla a zmizela ve tmě, jen ještě slyšeli její příšerné zaječení.

„Proboha,“ řekl plukovník. „To byla ta holka... já ji poznal! Ta, co vyjednávala!“

„To snad ne!“ Riordan byl bledý jako křída. „To byla hrůza... co se to s nimi proboha stalo?“

„Musíme rychle na základnu! Mám takovou nějakou obavu...“

Řidič jel co nejrychleji a úporně mlčel. Plukovník ucítil podivný zápach a když si šoféra prohlédl pozorněji, pochopil, odkud přichází. Ale nezlobil se, sám měl co dělat, aby ten strašný okamžik překonal.

„Co bude s našimi lidmi tam... v táboře?“ zeptal se Riordan, který už schovával svůj revolver.

„Poradí si. Jsou to zkušení chlapi...“ plukovník si tím nebyl tak docela jist, ale věřil svým lidem.

Do nádvoří statku se vřítili jako bouře - už první pohled potvrdil jejich nejčernější obavy. Hlídka, která měla být před vchodem, tam nebyla, všechno otevřené, okna vyražená. Všichni tři proběhli objekt, oba důstojníci s revolvery v rukou. Byla tam spoušť: nábytek převrácený, všechny stoly vypáčené, co útočníci neodnesli, válelo se ve změti po zemi. Co se dalo, bylo zničené, zřejmě v záchvatu zuřivosti, protože jen tak rozbít nábytek holýma rukama člověk těžko dokáže. Jedny zamčené dveře byly rozbity tak, že jimi někdo zřejmě proskočil, protože výplň byla roztříštěna ve tvaru lidské postavy.

Plukovník našel jednu židli, která nebyla zcela zničena, a sedl si na ni. „Tak to vypadá, že tady jsme skončili...“

„Zřejmě si přišli pro tu svoji motorku.“ konstatoval Riordan.

„Nojo - ale kde jsou naši?“

Prošli objekt znovu, tentokrát pátrali i v bezprostředním okolí. A byl to Riordan, který objevil nějaký podezřelý pohyb, a radši hned vytáhl svůj revolver.

„Nestřílejte! Proboha, nestřílejte!“

Byl to jeden z jejich mužů - špinavý, poškrábaný v obličeji, vyčerpaný, chvějící se po celém těle.

„Pojď sem!“ nařídil plukovník. „A povídej, co bylo!“

Voják došel k nim. „Já nevím! Já vůbec nic nevím!“

„Přece snad víš, co se stalo! Musel jsi to vidět!“

„Neviděl jsem vůbec nic! Najednou se ozval od brány křik a viděl jsem, jak na nás někdo útočí. A pak mi někdo skočil ze střechy na hlavu a... to bylo strašný, šéfe! Vůbec nevím, jestli to byl člověk nebo nějaký zvíře! Ale mělo to strašnou sílu!“

„Copak jste se nebránili?“

„Plukovníku, těm se nedalo bránit! Byli strašný... na obličeji měli takový pomalování, něco jako pruhy... nic víc nevím. Neměli žádný oblečení, byli docela nahý. Taky jsem neviděl žádný zbraně. Ale byli strašlivý!“

„Vypadá to, že jsi se posral strachy! Jsi snad voják, ne? Copak se neumíš ubránit pár divochům?“

„Oni vypadali jako ďáblové! Já nevěděl, co mám dělat... tak jsem se snažil... schovat se jim!“

„Utekl jsi, to je jasný! A co ostatní?“

„Všichni utíkali, pane! Ale oni je honili - a když někoho chytili, hned ho srazili k zemi! A potom je snad někam odvedli, to nevím. Já byl asi jediný, kdo zůstal, nevšimli si mě...“

„O tvé zbabělosti si ještě povíme! Teď mi řekni, kolik jich asi bylo!“

„Já nevím... hrozně moc!“

„Zůstalo tady dvacet mužů. Tak kolik bylo útočníků?“

„Nevím... běhali strašně rychle a skákali jako nějaký kočky! Plot přeskočil jeden z nich jako nic!“

Plukovník mávl rukou a propustil ho.

„Jak se zdá,“ řekl Riordan. „Stačí na vojáky, když se nějaký kluk pomaluje v obličeji, divoce ječí a všelijak divně skáče. No, to je skutečně důvod, aby dvacet Zelených baretů zbaběle uteklo!“

„Prosím tě, ty mlč!“ mávl plukovník rukou. „Viděl jsi to na vlastní oči! Ty sám jsi okolo sebe střílel jako nějakej kovboj!“

„Aspoň jsem se zmohl na aktivní obranu!“

Aldrich mávl rukou. „Nech toho, říkám ti! První střetnutí jsme zkrátka projeli, tak musíme zjistit, co se dá dělat dál. Především, co je s našimi chlapci. Ale to těžko zjistíme teď v noci. Za chvíli bude svítat, pak podnikneme nějaký průzkum!“

Riordan tedy mlčel.

Vrchní strážmistr Grébe bydlel ve městě - večerní bubnování od rekreačního centra ho neprobudilo, bylo to dost daleko, ale když v noci projížděla městem auta ve velkém množství, probudilo to paní Grébovou.

„Co se to zase děje?“ zeptala se, když patřičným třesením a vykřikováním sladce spícího manžela probudila. „Copak v tomhle městě nikdy nemůže být klid?“

Grébe, rozespalý a vzteklý, konečně vstal a přistoupil k oknu. Podíval se ven a drbal se při tom ve vlasech.

„Nějaká auta! Je to celá kolona, no!“

„V noci, jo?“ paní Grébová mívala spaní lehká a když měla důvod, ráda se hádala až do rána. „Copak nemůžou ty lidi jezdit ve dne jako všechny slušný lidi?“

„To nejsou odtud. Zdejší auta já znám. Asi turisti.“

„Turisti?“ paní Grébová se nadechla a vrchní strážmistr pochopil, že se dneska nevyspí. Zalezl do postele a v polospánku poslouchal úvahy své drahé choti o tom, jak v tomhle městě není žádný pořádek, turisté a všelijací pobudové si dělají co chtějí, obchodníci zvyšují svévolně ceny, stará Gautiérová paní Grébovou nepozdravila, venku je zmatek a hluk, někde u moře někdo pálí velký táborák, mládež je zvlčilá, neteř Evelína se spustila s nějakým subalterním úředníkem, vrchní strážmistr nedostal už tři roky přidáno, protože je zcela neschopný, všichni jeho kolegové už dostali přidáno, ježto jsou schopnější a nedovolí v noci provoz takových aut ve městě, dále že Grébe doposud nedopadl toho kluka, co unesl z polepšovny syna ožralce a flákače Devarta a Maurice, který kdysi dávno jeho ženě nadbíhal, má už tři domy v Brestu a jeho žena si žije jako prase v žitě.

Když paní Grébová došla až sem, ozval se zvenku nějaký strašlivý výkřik a ona se zajíkla. „Emile... slyšel jsi to?“

„Co... co to mohlo být?“ Grébe se probral, vylezl z postele a šel k oknu. Viděl stín, který přeběhl přes ulici a zmizel, ale jinak nic.

„Jsi četník, měl by ses jít podívat!“ rozhodla paní Grébová. „Vem si zbraň a jdi!“

Grébe si tedy vzal zbraň a šel dolů ke dveřím. Paní Grébová s pohrabáčem za ním - ve skutečnosti to byla žena přiměřeně odvážná a nesnesla by, aby její muž viděl něco, co ona nevidí.

Když byli asi uprostřed schodů, zabušil někdo na dveře. Zřejmě viděl horním sklem, že se v domě svítí.

„Pomóc! Lýdy, pomóc! Pustyt do tům, nebo ony zábyt!“

„Cizinec,“ řekla paní Grébová. „Nějakej všivej turista! Ne, abys ho pouštěl!“

„Ale říká, že ho chce někdo zabít!“

Ten člověk křičel něco anglicky - a jeho křik se proměnil v divoké výtí a vzdaloval se.

„Půjdu se podívat...“ řekl Grébe.

„Jdi, ale opatrně!“

Grébe se přiblížil ke dveřím. Opatrně nadzvedl kryt poštovní schránky ve dveřích a vyhlížel ven. Neviděl nic, pochopitelně. Za krkem slyšel funět svoji ženu. „Opatrně otevři!“

Grébe odemkl a udělal maličkou škvíru. Tou škvírou vyhlíželi oba manželé, a pozvolna otvírali víc a víc. Zaslechli blížící se dupot, a Grébe si připravil pistoli, ač nevěděl, co se děje.

Pak vyběhl do ulice nějaký muž a prchal, neohlížeje se napravo ani nalevo. Ani nekřičel, jenom utíkal, jako by ho štvalo tisíc běsů. Za ním vyběhl druhý - dvěma skoky jej dohonil, skočil mu na záda a srazil ho k zemi.

„Hej, vy tam!“ vykřikl Grébe. „Co to děláte?“

Útočník nezaváhal ani vteřinu - přímo ze své oběti skočil proti dveřím. Grébe je stačil přirazit, než těžké tělo zadunělo o masivní domovní dveře. Ale v té vteřině si stihl uvědomit divoký pomalovaný obličej, světélkující oči a divoce rozšklebenou tvář. Potom se zvenčí ozval strašlivý, rozzuřený řev.

„Proboha, Emile! Nechoď tam! Máš rodinu, pamatuj na to!“

Grébe ani na okamžik nehodlal vystavit se nebezpečí. Pečlivě zamkl na dva západy a ještě zastrčil závoru - a potom zalezl i se svou ženou do zadní místnosti.

„Měl bych poslat hlášení panu komisaři...“

„Zbláznil ses? Pošle tě ven zjistit situaci - počkáme do rána, pak to bude třeba lepší!“ jektala zuby paní Grébová.

„Máš pravdu,“ vzdychl vrchní strážmistr. „Máš pravdu!“

Jindy by řekla „jako vždycky!“, ale dnes ne. Posadila se vedle něho, nechala se obejmout a chvěla se. A k nevšední radosti svého muže až do rána mlčela.

Oslava vítězství

Svítalo. Oheň na pláži zvolna dohoříval. Hned u břehu moře hlídala skupina Arminů houf ztlučených a vystrašených zajatců, kteří seděli s očima sklopenýma a ani za svět by se nepokusili zmizet strážcům z dohledu.

Pasqual patřil samozřejmě k vítězům. Chodil okolo zajatců s tyčkou od stanu, kterou tak účelně použil, a nafukoval se snad víc než Cvrček a jiní hrdinové. Byl velmi spokojen sám se sebou i se svými výkony a jen ho trápila obava, co tomu řekne jeho otec starosta.

Ťapka seděla u ohně a choulila se do deky. Přestože noc byla jasná, k ránu se začala od moře táhnout lehká mlha, a ta mlha nebyla příjemná nikomu, ani Ťapce ne. Občas natáhla ruce k ohni a ohřívala se, přiložila nebo aspoň shrábla dřevo.

Z mlhy se pozvolna vynořovali bojovníci. Přicházeli většinou pomalu a sklesle, jako by byli na smrt unaveni. Jejich tváře byly ztrhané, z pohybů se dávno vytratila kočkovitá pružnost. Mnozí usedali k ohni nebo se schoulili jako zvířata a odpočívali.

Přišel taky Sebastiano - Cvrček k němu pospíšil a snažil se na sebe upozornit, aby mu náčelník něco řekl, Sebastiano si však nevšímal ničeho a nikoho, schoulil se do písku a zřejmě usnul.

Ale moc dlouho kluci očumovat nemohli, protože další bojovníci sem přiváděli nové a nové zajatce. Už jich tu byla skoro stovka a to bylo víc, než mohli uhlídat, kdyby se ti muži rozhodli se osvobodit. Naštěstí byli zatím dost potlučení a vylekaní a na žádnou iniciativu neměli chuť. Někteří prozíravější Armini si to uvědomovali, ale nevěděli, co s tím dělat.

A s ránem přišli také noví kamarádi - skupina kluků a společně s nimi chlapík drsného vzezření, kterému se všichni mlčky podřizovali. Rozhlédl se, vybral si Cvrčka jako zřejmě nejbystřejšího a kývl na něj. Cvrček samozřejmě nelenil a pospíšil k němu.

„Ahoj,“ řekl muž a podal mu ruku. „Co se děje?“

„Právě jsme vyhráli velikou bitvu!“

„Koukám. Co jsou to zač?“

„Amíci! Kim je bude soudit...“

„Kdo je Kim?“

„Náš náčelník. Ještě je... někde v boji.“

„Hm...“ muž se rozhlédl a nezdálo se, že by byl zajatci moc nadšen. „Já jsem Rejnok. Myslím, že bych princi Enkrovi mohl být užitečný...“

„Já jsem Cvrček!“ neopomenul se chlapec představit.

„Tak mi povídej, co se tu dělo...“

To byla činnost, kterou udělal Cvrček ze srdce rád. Rejnok poslouchal, a když se dozvěděl o Ťapce, projevil přání si s ní popovídat. Přišel k ní, Ťapka zvedla oči a neřekla nic.

„Ahoj, já jsem Rejnok. Ty jsi místní čarodějka?“

„Nejsem čarodějka. Jenom jsem pomáhala Sandře...“

„Zastupuješ tady vedení státu?“

„Ještě tohle! Ne, rozhodně ne. Když tak Kim, Sebastiano, Juan..“

„Mohu s nimi mluvit?“

„Asi ne, nevím. Jsou hrozně unavení. Bylo to trochu nad jejich síly a nevím, kdy se probudí...“

„Co jste s nimi vlastně udělaly?“

„Daly jsme jim napít extraktu z kořenů... zkrátka, takového vývaru. Pak je Sandra zhypnotizovala a udělala z nich šelmy. Vydrží jim to do východu slunce, potom se snad probudí. Znáš to?“

„Neznám a ani nechci, stačí, když to umíš ty.“

Ťapka mlčky zase usedla k ohni.

„Kde je teď princ Enkra?“ ptal se Rejnok.

„Prince jsem ještě neviděla, jsem tu teprve od včerejška.“

„Potřeboval bych s ním mluvit!“

„My taky.“

V tu chvíli přišel Kim. Ťapka mu vyšla vstříc, Kim se zastavil a vyčerpaně na ni zíral. „Jdi si odpočinout! Jsi unavený...“

„Jsem velmi unavený,“ řekl sotva slyšitelně.

„Probudím tě, až bude čas...“

Kim si lehl k ohni a vzápětí usnul.

„Měla bys udělat něco na posilněnou,“ řekl Rejnok. „I nám by to pomohlo, jsme dost unavení, cestovali jsme co nejrychleji...“

„Mám strach vařit silnější věci, dokud nevím, jak to dopadlo s touhle první. Víš, ta věc je taky droga, a kdyby to dostal někdo do ruky, mohl by to zneužít...“

„Mexické kaktusy, co? Trochu jsem se za ta léta něco naučil, ale nepoužívám to rád...“ Rejnok si sedl k ohni a mlčel.

„Proč ti říkají Rejnok?“ ptal se ho Cvrček.

„Kdo na mě šáhne, dostane ránu.“

Jiný kluk by se možná polekal, Cvrček se smál.

„Hm,“ řekl Rejnok a zavřel oči.

Přišel sem Hasan a obrátil se na Cvrčka: „Já nevím, co mám dělat! Je ráno, měl bych vyrazit na moře a čekat na prince...“

„Tak jeď, ne?“

„Jenže, potřeboval bych někoho z kluků s sebou jako doprovod, abych se s princem dohodl!“

„Vem s sebou Alaina, ten Enkru zná!“

„Radši bych někoho z Ostrova.“

Cvrček to řekl Ťapce. Hasan by se na ni nikdy nebyl obrátil, byla dívka a on dívky neuznával, i když se jí vážil jako čarodějky. Ťapka poslala Cvrčka sehnat někoho, kdo nebyl zhypnotizován a kdo by to mohl zvládnout, tak sběhal tábor a sehnal pár kluků.

„Jen tak pro pořádek, bylo by třeba zjistit, kdo tu je a kdo ne! Pro případ, že by někoho v noci přece jen chytili, byl tady zmatek...“ navrhovala.

„To zvládnu. Pasqual mi pomůže, žejo?“

Pasqual jenom zíral. Ale souhlasil, tak dostal tužku a papír a sepisoval jména, protože Cvrček každého znal a s každým byl kamarád. Tak se zjistilo, že moc kluků nechybí, snad pět nebo šest. Ale zmizela taky Lejdy - nebyla k nalezení a Ťapka se kvůli tomu začínala zlobit.

„Možná, že ji chytili! Viděl jsem ji bojovat, a dost zostra. Možná... když jich bylo víc...“

„Lejdy v životě nebojovala, tohle muselo být poprvé!“ mračila se Ťapka. A protože vycházelo slunce, šla probudit Sebastiana.

Sebastiano se probouzel ztěžka - jindy Armini na první pokyn vyletěli a byli hned vzhůru, ale teď se dlouho protahoval, zíval a tvářil se podivně.

„Tak co, spíš nebo jsi vzhůru?“ ptala se.

„Jsem vzhůru. A o co jde?“

„Možná někoho z našich chytili. Co tomu říkáš?“

„Viděl jsem, že někoho chytili, ale nevím, kdo to byl a jak se to stalo. Neměl jsem čas se o to starat.“

„Teď je čas se starat.“

Sebastiano se tedy probral. Šel k moři a chvilku v něm plaval, aby se probudil, voda byla studená a rychle ho přivedla k životu.

„Je potřeba vytvořit úderný oddíl a jet se podívat k té jejich základně! Zkusíme je vyměnit za naše zajatce.“ rozhodl.

Chvilku trvalo, než Sebastiano sestavil oddíl. Jeho muži byli většinou zcela vyčerpaní a musel počkat, až je slunce probere k životu. Potom se teprve oblékli, našli jeden opuštěný kamión vojáků a odjeli.

Nastávaly však jiné problémy; do tábora přicházeli všelijací lidé, očumovali a někteří taky fotografovali, a to technikou velice kvalitní, takže Ťapka šla zjišťovat, co se děje.

Jeden z mužů si ji nejdřív vyfotografoval. Nebylo divu, byla to pěkná dívka a pořád ještě se nestačila obléknout. Teprve potom odpověděl na její otázku: „Kdo jste a co si přejete?“

„My jsme zástupci tisku, slečno. Doufám, že nemáte nic proti naší přítomnosti tady?“

„Ráda bych viděla vaše novinářské průkazy!“

„A máte nějaké pověření nás kontrolovat?“

„Jsem zástupce velitelství. A nevykej mi!“

Novinář se rozesmál, ale vytáhl průkaz. Ťapka si ho pečlivě prohlédla. „Dobře, beru na vědomí, že jsi novinář. Až se situace trochu uspořádá, budeme přidělovat akreditace zástupcům jednotlivých novin, aby se tu nepotloukal někdo nepovolaný...“

„Ty vážně myslíš, že v tom blázinci dokážeš udržet pořádek natolik, abyste věděli, kdo se tu potlouká jen tak a kdo má na to povolení?“

„Samozřejmě. Naše lidi poznám a vás si nějak označíme... třeba nějakým zvláštním odznakem, abyste nepřišli k úrazu.“

Novinář se jenom smál. Ale jiný přistoupil blíž a strčil Ťapce před oči svůj průkaz. „Blanchard, Paris Match. Smím vám dát několik otázek, slečno... nebo jak vám mám říkat?“

„Tykat a oslovovat jménem, prosím. Já jsem Ťapka.“

„Cože jste? To je nějaké jméno?“

„Říkají mi tak kamarádi.“

„Ale máš také nějaké občanské jméno, ne?“

„Samozřejmě, že mám.“

„A to nesmíme vědět?“

„Nemám nic proti tomu, ale nechápu, k čemu by to bylo dobré. Kamarádi mě znají jako Ťapku a ostatní mě nemusí znát vůbec.“

„Všichni Armini mají přezdívky?“

„Někteří si říkají jménem. Podle toho, kdo je jak znám v kruzích kamarádů, jiný problém v tom nevidím. Tajné to není.“

„Dobře, Ťapko. Ty jsi tedy členka vedení vaší organizace?“

„Zástupce velitelky dívčího oddílu...“

„Dívky mají svou vlastní organizaci?“

„No... jak kdy. Do určité míry ano. Ale posloucháme Kima, samozřejmě, a koordinujeme s ním veškeré akce.“

„A kdo je to Kim?“

„Kim je náš velitel.“

„Mohli bychom s ním mluvit?“

Ťapka se rozhlédla, ale nikde Kima neviděla. „Zatím asi ne, někde lítá. Ale on se co nevidět ukáže.“

„A jakou má ten Kim funkci?“

„Náčelník štábu západního vojenského okruhu.“

Tohle její prohlášení vyvolalo mezi novináři značnou pozornost, jeden reagoval: „Já myslel, že je to nějaký kluk!“

„Je to kluk. A co?“

„S takovou funkcí? Kolik je mu vlastně let?“

„Nevím.“

„Kdo je tady nejstarší? Měl by tu být někdo dospělý, ne?“

„Možná ano. Proč?“

„Bývá zvykem, že za děti zodpovídá někdo dospělý.“

„Já se nevyznám ve vašich zvycích...“

„Ale snad přece víš, kolik je komu let, ne?“

„My to nikomu nevyčítáme.“

Novináři kroutili hlavami a zjišťovali, že domluvit se s Ťapkou nebude lehké. Někdo to zkusil jinak. „Proč všichni chodíte nazí?“

„A proč ne?“

„Přece není zvykem... říkáš, že se nevyznáš v našich zvycích, ale ani vy přece nechodíte mezi lidmi pořád nazí, ne?“

„Já se potom oblíknu. Ještě jsem se chtěla jít vykoupat...“

„A slyšela jsi někdy o tom, že lidé se koupou i oblečení? Říká se tomu plavky, víš?“

„Vím, taky je občas nosím. Ale než jste přišli vy, nebyl tu nikdo, komu by to vadilo...“

„K takovému jednání by tě nemělo nutit jenom to, že jsou přítomni cizí lidé!“ řekl někdo káravě. „Ale dívčí stud a morálka!“

Ťapka pokrčila rameny. „Já se zas tolik o tyhle věci nezajímám. Na to jsou u nás specialisté...“

„Jací specialisté?“

„Psychiatři. Ti ovládají vaše morální přesvědčení dokonale a občas nám dělají přednášky. Jenomže, to není moje specializace, já dělám dějiny umění.“

„Víš vůbec, co my nazýváme morálkou?“

„No jasně, přece říkám, že ty přednášky...“

„Ale nám jde o tvoji vlastní morálku!“

„Vždyť ti říkám, že do toho nedělám!“

Novinář si povzdechl. „Pane Bože! A takhle vysvětluješ morální záležitosti i svým podřízeným, jo?“

„No... kdyby se na to zeptaly, tak jo. Ale nikdo u nás se vaší morálkou zas tolik nezabývá...“

Novináři se smáli, dělali si poznámky a nevěděli, co na to říct. Zatím se objevil Juan, tvářil se nevrle a zíval na celé kolo. „Co je, co se to děje?“

„Zástupci tisku,“ informovala Ťapka. „Interview.“

„Aha!“ řekl Juan.

„Kdo je tenhle pán?“ ptal se někdo z mužů.

„Juan, jeden ze členů náčelnické rady.“

„Ach, to je skvělé,“ řekl novinář, který se předtím rozhořčoval nad Ťapkou. „Poslyšte, mladý muži, vy byste mi jistě mohl podat vysvětlení k některým záležitostem, o kterých se nemůžeme domluvit s vaší kolegyní...“

Juan zamžoural očima, potřásl hlavou a řekl: „No, když si s ní tak dobře rozumíte, tak se s ní bavte dál!“

„Vůbec si s ní nerozumíme! Je to velice zvláštní dívka a troufám si říct, že její morální úroveň nedosahuje ani průměru ve vyspělých Evropských zemích...“

Juan si prohlédl Ťapku, jako kdyby ji viděl poprvé. „No... hlavně že je hezká a chutná jí jíst...“

„O tom bychom snad nemuseli diskutovat - jenže, mně jde o její názory na veřejnou morálku. Znáte je?“

„Ne.“

„Pak to ovšem chápu!“

„Ale jestli to říkala Ťapka, tak s tím souhlasím.“

„Aniž byste věděl, o co jde?“

„V záležitostech morálky rozhodujou většinou holky. My jsme zase přes ty vojenský věci, takže se obrať radši na Ťapku. Ona je to chytrá holka, dokonce něco studuje.“

„A vy děláte co?“

„Jak kdo. Já třeba chodím poslední rok do školy.“

„Kolik je vám let?“

„No... jak komu...“

„Promiň. Tobě osobně.“

„Bude mi patnáct.“

„Jaké máš plány ohledně povolání?“

„Budu koordinátorem pro výzkum medicíny.“

„Co to znamená?“

„To je člověk, který se zabývá výzkumem nemocí a jejich léčením.“

„Lékařem?“

„To taky, samozřejmě. Ale lékař potřebuje nejdříve někoho, kdo provede výzkum nemocného a dá direktivy, jak postupovat.“

„Jenže, milý chlapče, tím se zabývají ve vědeckých ústavech velmi moudří a zkušení vědečtí pracovníci!“

„Vím. Můj otec pracuje v takovém ústavu.“

„Aha, už ti rozumím. Takže, tobě se líbí otcova práce, proto chceš, až vychodíš gymnázium, studovat na lékaře, že?“

„Já mám zkoušky z medicíny letos na jaře.“

„Prosím?“

„Zkoušky z praktického lékařství jsem složil! Dali mi diplom, můžu procházet praxí. Až se vrátím z prázdnin, nastoupím v nemocnici a pak budu mít aprobaci na všeobecnou medicínu.“

„Takže ty jsi skutečně doktor - v patnácti letech?“

„Ano.“

„A kdy jsi vystudoval tu medicínu?“

„Mám univerzální vzdělání. Vrozené, chápeš?“

„Nechápu a nevěřím tomu. Je mi líto, chlapče, ale ty nám asi neříkáš pravdu. Když vidím tvůj vzhled a chování...“

„Já se nehádám. Kdo nechce věřit, nemusí.“

Novináři už nevěděli, co na to říct.

„Já nemám moc času,“ uzavřel Juan. „Popovídejte si s Ťapkou, ona vám to vysvětlí. Já ji jmenuji vládním zmocněncem pro styk s tiskem...“

„Dík,“ řekla Ťapka s milým úsměvem. „Ale Juane, oni chtějí, abych se na to oblíkla...“

„Hm. A máš co si oblíct?“

„Mám - ale není to nic moc...“

„Tak co ti brání?“

„Za chvilku bude horko, a mně se nechce oblíkat.“

„Tak se neoblíkej. Podle mýho seš hezká dost.“

Ťapka pokrčila rameny. „Tak to vidíte, kluci. Kdo chce, ať chodí nabalenej. Já nebudu.“

Juan odešel a Ťapka zůstala s novináři. Už si na ni trochu zvykli: „Proč má Juan na obličeji ty černé pruhy?“

„To je znamení bojových oddílů.“

„Něco jako válečné pomalování?“

„Ani ne - ale je to dobré, aby se lidi v tom fofru poznali na první pohled. V boji to nebývá lehké.“

„Takže Juan se toho boje zúčastnil.“

„Všichni jsme se ho zúčastnili.“

„Ale ty pomalování nemáš. Proč?“

„Já jsem byla tady v táboře. Tady to nebylo zapotřebí.“

„Proč jsi byla tady a ne tam, kde se bojovalo?“

„Někdo tady zůstat musel.“

„Umíš dobře bojovat?“

„Jakž takž.“

„Chápu. Většinou bývají děvčata v boji slabší než kluci.“

„Jak kdy a jak která.“

„Všiml jsem si,“ řekl jeden novinář. „Že většinou každý z vás odpovídá jenom za sebe a ne za ostatní. A když se mu něco nelíbí, odbyde to výrokem jak kdy a tak.“

„To máš těžký. My mluvíme zásadně jenom za sebe. Vy taky kladete hrozně blbý otázky, na který se nedá odpovědět všeobecně.“

„A kdo by mohl mluvit za všechny?“

„Princ.“

„A kde je teď princ?“

Ťapka pokrčila rameny. „Nevím...“

Enkra byl v té chvíli na cestě. Blížil se se svou lodí k Troissy a všichni se už těšili na domov, hlavně Anitta, která měla strach, že se na její výlet už přišlo a rodičům se nebude moc líbit. V čemž se ani moc nemýlila.

Důvod jejich zdržení nebyl vůbec záhadný ani důležitý. Enkra se staral o operovaného leoparda - ráno se na něj šel podívat a byl velmi spokojen, rána se dobře hojila. Zatímco byl v nemocnici, bloumala Anitta s kluky po pobřeží a objevila tam půjčovnu motorových člunů a vodních lyží. Takže se Enkry zeptala:

„Umíš jezdit na vodních lyžích?“

„Neumím.“

„To jsem ráda, že taky jednou něco neumíš! Chtěla bych to umět!“

„K tomu jsou zapotřebí jednak lyže a jednak člun. Máš je?“

„Tady za rohem je půjčovna.“

Enkra zaváhal. Potom vytáhl šek, který mu vnutili za operaci, a šel jej do banky proměnit za peníze. Zatímco kluci vypůjčili člun a lyže, a pokoušeli se s velkými obtížemi o domluvu v angličtině, koupil Enkra Anittě plavky tak malé, že kdyby je neměla, vyšlo by to na stejno. A potom celý den střídavě jezdili na vodních lyžích, večer byli na diskotéce a Enkra na konzultaci s lékařem z Londýna, který se dostavil poněkud pozdě.

Dneska ráno, než vyjeli, zašel Enkra naposledy do zahrady. Byl spokojen a rozloučil se se všemi velmi srdečně. A protože už měli všichni toulání dost, ochotně vyrazili na moře. Pěkně to foukalo a Enkra se rozhodl vyzkoušet, zda nezapomněli na plachtaření.

Anitta seděla u kormidla, kluci se starali o plachty. Enkra se rozhodl nedělat nic, jen kontrolovat a kritizovat práci ostatních - on všechno uměl, oni se museli učit. Radil jim tak dlouho, až se všem zprotivil - včetně Anitty.

V jednu chvíli, kdy stál před Anittou a nařizoval jí, jak má držet kormidlo, se rozhodli. Plachty byly v pořádku a nemuseli se o ně starat, takže kluci vyrobili velkou smyčku z lodního lana a přikradli se Enkrovi za záda. Nevšímal si jich, neustále pobíhali po lodi a něco dělali. Anitta ho mohla varovat, ale neudělala to, dokonce ani nehnula tváří (jak ji sám učil).

Michell přehodil smyčku přes Enkru a zadrhl mu ji na nohou. V té samé chvíli Leon a Jean popadli Enkru každý za jednu ruku, strhli ho na zem a uvázali za zápěstí k zábradlí. Cloumal a škubal sebou, napínal všechny síly, ale kvalitní lodní lana nedokázal ani přetrhnout, ani se vykroutit ze smyček - naučil je to sám a kvalitně. Anitta do toho nezasahovala, jen kormidlovala a smála se mu - Enkrovi v zápalu boje dokonce ulítlo pár vzteklých nadávek a kdyby se dostal z provazů, mohl být nebezpečný, ale s tím od začátku počítali a dávali si pozor.

„Tak, co s ním provedem?“ ptal se Michell.

„Jednoznačně, máme frajera pod kontrolou,“ prohlásil Leon. „Tak co, ještě se budeš vytahovat, že jste lepší?“

Enkra se už ovládl. Usmál se. „Jste dobrý...“

„Co by na tohle řekli tví kamarádi z Ostrova?“ ptal se Jean.

Enkra párkrát plácl dlaní o palubu. „Vzdávám se...“

„Počkej, to nepůjde tak jednoduše! Celou dobu nám krmíš uši povídáním o zvyklostech šlechty z Ostrova, tak bysme si taky rádi jednou zahráli podle vašich pravidel. Co bude, když tě pustíme?“

„Co řeknete. Jsem váš zajatec...“

„Jak dlouho bude platit to tvoje vzdání se?“

„Podle zvyklostí čtyřiadvacet hodin. Potom si to s váma můžu vyřídit... Ale neudělám to, protože jak jste mě dostali, to bylo perfektní a já jsem rád, že jsem vás takhle vyučil...“

„Hele, von ještě provokuje! Uvážem tě na lano a vymácháme v moři, jestli se budeš ještě vytahovat...“

„Zkuste to! Jednou už mě protáhli pod kýlem, a byla to větší loď než tahle! Rád si to zvopáknu...“

Chvíli se dohadovali, ale nikdo nepřišel na nic, čím by Enkrovi mohli ublížit a přitom si ho neznepřátelit nadosmrti.

„Anitto, řekni taky něco! Vymysli, co na něj!“

„Co já? Já jsem ho nepřepadla, já jenom držím kormidlo!“

„Nekecej, nekecej! Kdybys byla jen otevřela hubu, tak...“

„Ještě mě zmlaťte, že jsem ho nevarovala...“

„Jen nech! S tebou si to taky vyřídím!“ smál se Enkra.

Anitta předala kormidlo Michellovi a přišla blíž. Sedla si Enkrovi na břicho a dráždila ho chňapáním po uších, nose a jiných částech tváře. Byla dost šikovná, aby ji nechytil zuby.

„Počkej, to není ještě skončený! Taky mi jdeš na nervy tou svou nafoukaností, nejenom klukům! Budeme vyjednávat?“

„Já nevidím jinou možnost.“

„A dodržíš to, co tady domluvíme?“

„Co můžu jinýho dělat? Prohrál jsem, už jsem to řek!“

„Jestli jsem ti dobře rozuměla, tak kdybys nedodržel svoje slovo, mohl by každej, komu jsi ho dal, o tobě vykládat všelijaký fuj věci. A to si ty nemůžeš dovolit, kdybys měl rejt rypákem v zemi! Takže to nás spolehlivě kryje proti tvý mazanosti...“

„Vůbec ne spolehlivě, miláčku! Můžu si na vás vymyslet nějakou fajn pomstu, do který se zamotáte sami...“

„Jo, to si ohlídáme. Neboj nic, já už do tebe trochu vidím. Když se domluvíme, než tě pustíme, dodržíš to. Tak poslouchej moje podmínky: čtyřiadvacet hodin otroctví u nás.“

„Souhlas.“

„U každýho...“

„Co?“ Enkra se vymrštil, shodil Anittu, ale nedokázal se dostat z vázání. „Vy hajzlové mizerný, já vás vytluču všecky...“

Anitta se jen smála. „Jak se zdá, jdu na to dobře. Slibuješ?“

„Ne! S tím nemůžu souhlasit!“

„My klidně počkáme, až změkneš! Necháme tě takhle a budeme si jezdit po moři, dokud nám nedojdou zásoby!“

„Chachá! Musíš domů, jinak dostaneš na zadek!“

„To je podraz! Hrajeme my, nepleť do toho mý rodiče! Dej slovo!“

„Každýmu z vás jeden den? To je taky podraz!“

„Jsme čtyři - tak budeš otrokem čtyři dny. Nejdřív Michellovi, pak Jeanovi, pak Leonovi a nakonec mně. Slibuješ?“

Bylo vidět, jak se Enkrovi v hlavě motají kolečka přemýšlením.

„Nechytrač! Neboj se, i kdyby ti kluci nechtěli ublížit, já si na tobě nechám záležet!“

Enkra došel k nějakému závěru. „Tak dobře. Den každému...“

„Počítáno od zítřka rána!“

„Jak chceš.“

„A kdyby někdo z nás třeba nemohl, jako dostal domácí vězení, tak se ten jeho den odloží, až ho doma pustěj!“

„Počkej! Jak dlouho budeme takhle blbnout? To může trvat dlouho!“

„A ty jsi chtěl co nejdřív odejet, to já vím! Neprovokuj, nebo ti to ještě natáhnu nějakejma přestávkama!“

„Anitto, ty riskuješ! Jednou se z těch provazů dostanu!“

„A co mi uděláš, aby to bylo pro tebe čestný? Jsem moc zvědavá!“

„Jednou si vynutím den já na tobě...“

„To můžeš - to je čestný. Ale za to, co uděláme my tobě, a co ty budeš muset udělat na náš rozkaz, se nebudeš mstít!“

„Nebudu.“

„A klidně každýmu řekneš, jak jsme tě přemohli!“

„Řeknu.“

„Tak fajn. Je potřeba to zaručit čestným slovem?“

„Vždycky jsem dodržel každou hru, kterou jsem začal!“

„Pusťte ho, kluci!“

Jean a Leon odvázali Enkrovi ruce, nohy si už uvolnil sám. Anitta pro jistotu utekla ke kormidlu, ale Enkra nehodlal útočit - třel si zápěstí a zřejmě přemýšlel, co si na ně vymyslet.

„Co s náma uděláš, jestli tě ještě jednou takhle chytnem?“ zeptal se Michell. „Myslím, až si odsloužíš to otroctví?“

„To už nedokážete!“ zubil se Enkra. „Jednou se vám to povedlo, protože jsem nedával bacha, ale víckrát už ne! Teď budu současně koukat dopředu i dozadu, uvidíte!“

„Zejtra se uvidí...“ smál se Michell.

Museli se starat také o plavbu - vítr zanesl loď blíž k pobřeží, občas potkávali jiné plachetnice, ale pokud možno se jim vyhnuli. Teď však Enkru jedna něčím zaujala.

„Vypadá to, že se uvidí hned! Anitto, natoč kormidlo vlevo - támhletu nech přiblížit!“

Všechny potěšilo, že se začal chovat normálně, přece jenom se jeho pomsty trochu báli. Plachetnice se přibližovala - byla o trochu větší než Enkrova a bylo na ní několik členů posádky.

„Hele,“ řekl Leon. „Mají na plachtě trojzubec!“

„No právě...“ řekl Enkra.

Jeho hlas všechny zarazil, ohlédli se po něm.

„Trojzubec je znak Atlantidy, alespoň tehleten. A je nakreslený, ne našitý...“ vykládal a jeho hlas zněl znepokojeně.

„Neměla bych si vzít něco na sebe?“ řekla Anitta.

Enkra neodpověděl. Opíral se o stožár, natahoval krk a hleděl na cizí loď. Potom rozpřáhl ruce a zamával jimi - na druhé lodi taky někdo vstal a začal mávat rukama v rychlém tempu.

„Přiblížit se těsně k nim!“ zavelel Enkra.

„Mám se oblíknout?“ ptala se dívka.

„Teď neblbni! Vypadá to, že jsou to nejspíš naši!“

Byli by se ptali dál, ale jeho tvář byla napjatá a soustředěná, a zdálo se, že očekává od té lodi něco velmi vzrušujícího.

Konečně se ocitli dost blízko, aby si viděli na ruce. Enkra něco ukázal na prstech, a ten druhý začal velice rychle, takže i když je Enkra něco naučil, nerozuměli všemu. Enkra se zamračil, pak se jeho tvář změnila v divoký škleb. A zasmál se.

„Dostali, co zasloužili,“ řekl nahlas a pořád vzrušeně gestikuloval. „Pěkně jste to zblbli s těmi vašimi dny... Zrovna teď se to nehodí, a to tak, že vůbec!“

Druhá loď se otočila, a začala se vracet ke břehu.

„Pročpak?“ ptala se Anitta. „Děje se něco?“

„Jo. Podržím ti kormidlo a ty si vem plavky. Jedeme ke břehu a bude tam veliká sláva. Oslava vítězství.“

„Nad kým jsme vyhráli?“

„Nad Zelenými barety. Američany.“

„Nějak nechápu. To je nějaká legrace?“

„Pochybuju, že by to mysleli jako legraci.“

Všichni zvážněli. Enkra nevypadal, že by to nebral vážně.

„Co se vlastně stalo?“

„Napadli nás Američané, nějací vojáci. Je to od nich prý taková hra. A my jsme je porazili...“

„Kdo my?“

„Moji kamarádi. Nevím, kde se tu vzali ani jak se do toho dostali, ale vypadá to, že jsou v tom až po krk. A my taky...“

„Bezvadný!“ řekl Jean, který se zvědavostí nemohl už ani udržet na lavičce. „Tak povídej, co se děje!“

„Pochybuju, že je to tak bezva. Spíš to bude průser!“

„Hele, jestli ti to vadí, my můžeme tu naši hru odvolat!“

„No fuj, to bys mě urazil! Snad odložit, ale... páni, tohle bude průser! Jestli se Roger dozví, že mě porazili tři místní kluci, tak mi to bude vyčítat ještě za rok!“

Ta druhá loď už mířila ke břehu. Enkra nespěchal, asi chtěl, aby tam byli dřív. Seděl u kormidla a mračil se, zatímco si Anitta natahovala svoje plavky. Kluci se taky oblékali a Leon se zeptal: „Ty se neoblíkneš, Enkro?“

Enkra předal kormidlo a natáhl si rifle na holé tělo. Tričko si nevzal, jenom si učesal vlasy.

Jenom Anitta pozorovala, že se s ním děje nějaká změna. Jeho tvář dostala najednou vznešený a pánovitý výraz, jako kdyby se chystal přijmout hold svých podřízených. A kupodivu, právě to ji vylekalo a začala se taky obávat věcí příštích.

Ťapka chodila s novináři po táboře a snažila se dost úspěšně předstírat, že ji to baví a že hloupé otázky jí nejsou proti mysli. Právě vysvětlovala systém tetování bojovníků.

„Základní označení pro každého kluka je véčko: špička na hrudní kosti, konce na ramenou. Dělá se to při prvním zajetí, tak do dvou let od doby, kdy začne jezdit. Když ho chytí nepřítel, podrobí ho obvykle mučení, podle toho, jak je u nich zvykem. Ale to véčko mu udělají skoro vždycky, a potom k němu přidávají další řádky, při dalších zajetích. Ale nemusí to být vždycky, povinné to není.“

„Pro ty kluky je normální, že když je chytí nepřítel, bude je mučit? Nemohou se tomu nějak vyhnout?“

„Mohou, velmi jednoduše. Nejít do boje. Nikdo nezaútočí na někoho, který není bojovník. Tím, že se dá do hry, zároveň souhlasí s tím, jak se hraje. A nikdo z kluků by se tomu vyhnout nechtěl.“

„Dobře, tak to je to véčko, to má každý. Co dál?“

„Uvnitř do véčka se zásadně nekreslí. Tam patří znaky - jeho osobní, jeho rodu, smečky, někdy státu. Nejdůležitější znak nosí každý uprostřed véčka, ten mu obvykle dělají lidi z jeho smečky, nebo dokonce někdo schválně objednaný.“

„Rozumím. O tom, co bude nosit ve véčku, rozhoduje sám?“

„V podstatě ano. Kdo má vlastní erb, má ho tam. Starší muži mají někdy na hrudní kosti jen stylizované náčelnické pero, to bylo v dobách, kdy se ještě znaky dělaly na levou paži pod ramenem, jako domovenky. Teď se zvyklosti trochu změnily.“

„Někteří kluci mají na ramenou templářský osmihrotý kříž s lilií uprostřed. To je znak Černé Lilie. Někteří ho mají bez lilie.“

„Ten bez lilie je nesmysl. Měl by smysl v případě, že by dotyčný byl členem řádu. Jinak je to jen ozdoba...“

„Je možné nosit znak organizace a nebýt jejím členem?“

„Ano, je to možné. Ale... přijmeš-li nějaký znak, stáváš se tím členem automaticky. Ne hodnostářem, ale určité zasvěcení to je.“

„Čemu se říká zasvěcení?“

„Slibu, který dává bojovník tomu, čemu věří.“

„Bohu?“

„Ano. Je to smlouva mezi ním a věčností.“

„Ale slib musí učinit před nějakým člověkem. Knězem nebo králem nebo někým takovým, ne?“

„V případě, že to není možné, postačí učinit slib v duchu, přímo Bohu. Každý je odpovědný za to, co slíbil - co slíbil Bohu, je důležitější než to, co řekl lidem.“

„Znamená to, že každý, kdo tady je, má nějaký takový slib?“

„Ano, předpokládáme to. Ale jaký byl jeho konkrétní slib, to je věc každého z nás. Musel by sám říct...“

„Dobře. Vrátíme se k tomu, co mají kluci na těle. Co znamenají kresby na zbytku těla, na rukou, nohou a tak?“

„Na rukou obvykle znaky spřátelených smeček, to jest těch, se kterými bojoval a uzavřel nějaký mír. Na nohou jiné symboly, tím různější, čím z větší dálky pochází. To už se nedá říct tak všeobecně.“

„Co znamená tetování, jako máš ty?“

„Nic. To je jen ozdoba. Dívky mají jiné zvyklosti než kluci.“

„A ty jizvy na zápěstí?“

Ťapka se zarazila, pohlédla na svoji ruku. Poprvé se zdálo, že se jí nechce odpovědět, ale ovládla se. „To je od sebevraždy.“

„Tím chceš říct, že ses pokusila o sebevraždu? Proč?“

„Z nešťastné lásky.“ řekla stejně klidně, jako by popisovala přírodní krásy okolí.

Novináři se dívali jeden na druhého a kroutili hlavami.

„Kdy to bylo? To už je dávno, ne?“

Chtěla odpovědět, ale od přístaviště se ozval nějaký pokřik.

„Princ přijíždí!“ oznámila.

Na její jizvy všichni rázem zapomněli. Hrnuli se blíž, aby taky něco viděli, i když zatím do přístaviště zajížděla jen plachetnice jednoho z chlapců, označená na plachtě trojzubcem. Její velitel stál na přídi a vzrušeně mával rukama.

„Princ Enkra vzal na vědomí naše rozhodnutí postavit se nepříteli v boji. Děkuje nám za naši oddanost, věrnost a statečnost a věří, že budeme stejně hrdinsky bojovat i nadále...“

„Jak to víš?“ Bylo zřejmé, že Ťapka doposud s nikým nepromluvila, a z výkřiků mezi davem se to nedalo zjistit.

„Ukazuje to přece na rukou!“

„Je to těžké rozumět posunkům?“

„Nevím. Já je umím odmalička.“

Enkrova plachetnice vjížděla do přístavu a chystala se zakotvit. V táboře byl rozruch, každý se hrnul k přístavu, jen hlídky zůstaly u zajatců. Ti taky zvedli hlavy a zjišťovali, co se děje. Nikdo už nespal ani neodpočíval, všichni byli velice svěží.

Na plachetnici čtyři kluci vytahovali plachty a balili je. Dívka, která kormidlovala, si prohlížela lidi na břehu se značnou nedůvěrou. Některým novinářům došlo, že princ bude pravděpodobně kluk s dlouhými černými vlasy, který udělal většinu práce s oplachtěním. Vypadal ze všech nejdivočeji.

První vyskočil silný kluk s velkou hranatou hlavou a pažemi jako opice - provlékl lano kruhem na molu a přitahoval člun. Hned za ním vyskočil princ, pomáhal mu a ukazoval, aby spustili kotvu, což se ihned stalo. Někdo jim pomáhal s uvazováním, mezitím vystoupili všichni ostatní a rozhlíželi se kolem sebe.

Přicházeli k nim náčelníci. Juan, Sebastiano, který se právě vrátil a Kim, který se probudil. Novináře překvapilo, že Kim je poměrně mladý, očekávali téměř dospělého člověka. Ale princ přijímal jejich pozdravy se vznešenou hrdostí.

Anitta zírala nejvíc. Byla po Enkrově boku a viděla, že co se děje, není kamarádský pozdrav; byl to hold rytíře svému králi. Náčelníci předstoupili s tvářemi naladěnými do vznešenosti, důstojným krokem s pýchou, která jejich funkcím přináležela - když sklonili před Enkrou hlavy, činili tak s nafoukaností velmožů. Enkra jim podal ruku, a taky on měl tvář plnou pýchy. Jeden z kluků ho oslovil, ale Enkra jej okamžitě přerušil:

„Úřední řeč bude francouzština!“

„Zdravím tě, princi Arminu a světa,“ řekl ten chlapec. „Jsem Kim, náčelník štábu západního vojenského okruhu.“

„Děkuji ti za to, že jsi bránil moje zájmy! Jsem šťasten, že se mohu spolehnout na svoje statečné šlechtice...“

„Moji pobočníci, Juan a Sebastiano.“

Enkra stiskl oběma ruku. „Moji přátelé: Anitta... Leon a Jean jsou náčelníky smečky z města... Michell velí bretonské smečce z vesnice za kopcem, se kterými jsme vedli válku.“

Náčelníci si obřadně potřásali rukama. A kluci pokukovali po Anittě, o jejímž společenském zařazení se Enkra nezmínil. Překvapovaly je především její nové červené plavky a taky drak štěstí, kterého měla vymalovaného na hrudi tak, že byl dobře vidět. Proto Kim řekl v rozpacích:

„Také tu máme čarodějky. Sandru, která je fakt dobrá a udělala z nás v noci pěkný šelmy... a Ťapku. Tu jsme jmenovali zmocněncem pro tisk, protože je tady spousta novinářů... Souhlasíš s tím?“

„Jsem ochoten je přijmout, budou-li chtít. A chci mluvit s tou čarodějkou, co nejdřív.“

„Ještě je někde...“ Kim ukázal, aby Enkra mlčel před cizími, a zeptal se: „Přijímat hlášení budeš ty nebo já?“

„Velet budeš ty, já budu u toho. Potvrzuji tě ve tvé funkci náčelníka štábu ZVO.“

Anitta si všimla, jak se Kim hrdě vypjal. Pak kývl na Sebastiana, aby podal hlášení:

„Obhlédl jsem ten statek. Není tam nic, odjeli a nenechali za sebou žádné stopy. Kamiony vyjely na silnici, tam se stopa ztrácí. Měli nějaké zajatce, ale kolik jich bylo, nevím. Zřejmě byli po celou dobu spoutaní a měli zavázané oči. Našel jsem tam takovou černou kápi, jako pytel na hlavu.“

„Poslal jsi stopaře?“

„Bez výsledku. Nechal jsem čtyři kluky revírovat po okolí, ale zdá se, že pochopili, že tam už to známe a budeme je hlídat.“

„Dobře. Sebastiano, vezmeš si na starost hlídky po celý dnešní den. Ty můžeš být při slavnosti, ale dávej pozor, aby nás někdo nepřekvapil. Asi přijde dost lidí z města a vůbec cizinců...“

„Pustit je sem musíme,“ pokrčil Sebastiano rameny. „A taky by tady měli být ti místní kluci...“

„Kde jsou?“ zeptal se Enkra. „Našli jste je?“

„Někam se schovali, nevím kam,“ řekl Kim. „Nenašli je ani stopaři... mají prý s sebou lišku!“

„Budou ve skalním městě, tam se dá schovat! Jeane, zajeď tam a přiveď je. Kime, dej mu nějakou dopravu. Ale radši motorku, auto tam neprojede...“

Jean kývl hlavou. Kim ukázal na jednoho z kluků. „Přiděluji ti Harta jako instruktora. Zařídí všechno, co bude potřeba.“

Chlapec Hart byl do tmava opálený, měl dlouhé černé vlasy, tetování po rukou a prsou a černé pruhy na obličeji. Na krku měl zlatý osmihrotý křížek s lilií a na pravé ruce kovový zápěstní chránič. Kdyby ho Jean potkal před čtrnácti dny, utekl by.

„Kam chceš jet? Doporučuju udělat to co nejrychlejc, protože bysme tu měli bejt do slavnosti...“

„No... já nevím!“ Jean se ohlédl na Enkru.

„Jestli můžeš, Jeane, jeď hned! Teď se toho moc dít nebude...“

„Tak jo,“ řekl Jean a vypletl se s Hartem z chumlu.

„Kolik máš bojovníků?“ ptal se Hart.

„No... tak asi dvacet. A dalších dvacet Michell.“

„Dobrý kluci?“

„Jo... moc dobrý, dokonce i Enkra je chválil...“

Hart došel ke svému stanu, oblékl si rifle a tričko a vytáhl mopeda. On sám měl helmu pomalovanou fantastickými příšerami, pro Jeana vypůjčil nějakou od kluka ze sousedství.

„Jenom taková maličkost: kdyby nás někdo náhodou napadl, zastavím a zkusím se ho zbavit. Kdyby to nešlo, skoč na motorku a ujížděj, jak umíš. Já je zadržím, než zmizíš. Musíš se dostat ke svým a zařídit to...“

„Jo, jasně. A mohlo by se to stát?“

„V noci jsem pár takových pěkně sejmul.“

„Tam... viděl jsem tam nějaký chlapy. To jsou oni?“

„Je jich tam ještě dost. Pasou po princovi, rádi by ho chytli!“

„Enkru? On je opravdu princ?“

„Opravdičtější už být nemůže.“

„A to až vyroste, bude králem?“

„Císařem, když to dobře půjde.“

„A když to nepůjde?“

„Tak ho tam vynesem na vlastních šavlích.“

Jean sice něco takového už dávno tušil, ale přece jen ho to překvapilo. Radši mlčel, sedl si na mopeda za Harta a dobře se držel, protože Hart jezdil dost osobitým stylem. Nebýt určitých zkušeností s Enkrou, asi by takovou jízdu nevydržel.

Enkra zatím procházel táborem a přijímal hold svých poddaných. Choval se s povýšenou arogancí a kluci, které tak pyšně přehlížel, šíleli nadšením. Novináři stáli s Ťapkou poněkud stranou a jenom zírali - ale když Enkra šel podle nich, zarazil se a kývl rukou: „Ty jsi Ťapka?“

Dívka předstoupila a sklonila hlavu.

„Jsi dobrá čarodějka?“

„Nevím. Umím jenom to, co mě naučila Asthra.“

„Kolik umíš?“

„Trochu hypnózu... a posilující prostředky.“

„Vyznáš se v boji?“

„Ano.“

Enkra jí chvíli pozorně hleděl do očí. Neuhnula.

„Kime, zmocněncem pro tisk udělej někoho jiného. Tvou čarodějku potřebuji, ale bude-li třeba, vrátím ti ji. Ty Ťapko, dobře poslouchej, dám ti důležitý úkol.“

„Ano, můj princi.“ řekla Ťapka oddaně.

„Tohle je Anitta. Svěřuji ji do tvé ochrany. Nebudeš mít žádnou jinou povinnost než ji chránit přede vším a před každým, kdo by jí chtěl ublížit. Při její ochraně smíš použít jakýchkoliv sil a prostředků. Rozumíš mi?“

„Rozumím.“

Enkra vztáhl ruku a dotkl se jejího ramene. „Nepodléháš zákonům lidí! Jenom mému rozkazu. Cokoliv učiníš, bude-li toho třeba pro její ochranu, je v mém jménu. Smíš i zabít.“

„Ano, můj princi.“

„Děkuji ti.“ řekl Enkra a podal jí ruku.

Pak pokračoval v cestě - Ťapka se přidružila k Anittě a šla vedle ní. Anitta zírala, a tím víc zírali novináři, kteří tomu všemu rozuměli. Enkra mluvil francouzsky kvůli Anittě.

Kim si během té chvíle rozmyslel svoji řeč. „Mám takový návrh... směl bych ti ho předložit?“

Enkra neřekl nic, jen kývl rukou.

„Rozhodl jsem se založit pluk. Jako byly za války u nás Černé barety - tak že bysme teď měli Zelené barety. Chápeš?“

„Úplně nový pluk?“ Enkra se spokojeně zamračil.

„Ano. Sestavený z kluků, kteří zvítězili...“

„Souhlasím. Vyhlas to!“

„Já, pane? Myslel jsem...“

„Jsi náčelník štábu. Komthur ještě nejsi, ale rytířský kříž Lilie ti mohu udělit sám. Pravděpodobně po ukončení boje. Tuším, že tohle ještě nebyl konec, a dělit se o medaile před koncem je prý nezpůsobné...“

Kim zrudl jako krocan. Anitta chvíli myslela, že se urazil, ale kdepak, byl tak spokojen nad tou poctou.

„Vyhlásím to!“ řekl a odešel pryč.

„Juane, vyprávěj mi o průběhu boje!“ řekl Enkra. Šel si sednout do jednoho stanu a Juan vyprávěl arminsky, buď že dobře neuměl, nebo nechtěl, aby všichni věděli to, co princ.

Anitta poodešla stranou a Ťapka za ní jako její věrný stín. Anitta byla ve velkých rozpacích, protože ještě nikdy neměla osobního strážce. A taky se jí Ťapka zdála poněkud divná.

„Poslyš... jak to Enkra myslel?“

„To nic,“ řekla Ťapka s úsměvem. „Ničeho se neboj, postarám se o tebe ve všem, co bude potřeba.“

„On myslí, že by se mi mohlo něco stát?“

„Když se bojuje, vždycky se může něco stát.“

„A ono se bude bojovat?“

„Určitě!“

„A myslíš, že já v tom musím být taky?“

„Když na tebe přijdou, tak určitě jo.“

„Proboha... a nedalo by se s tím něco udělat?“

„Jsem tady právě proto, aby se to nějak udělalo.“

Anitta se trochu uklidnila, ale ne moc.

„Co je to za jméno - Ťapka?“

„Tak mi říkají kamarádi. Jinak jsem Alice O'Curryová, kdyby někdo chtěl vidět papíry. Nebo můžu mít i jiný, podle potřeby.“

„Mám ti říkat Alice nebo Ťapko?“

„Jednoznačně Ťapko. Mý jméno nesmí nikdo znát, co kdyby se potom po mně sháněli fízlové?“

„Mohlo by se to stát?“

„Jestli na tebe někdo šáhne, tak se to docela určitě stane. Protože každýho takovýho člověka zabiju.“

„Dokázala bys to?“

„Jo.“

Ta stručná a velice výstižná odpověď Anittu přesvědčila.

„Proč říkal Enkra, že jsi čarodějka?“

„Nejsem tak docela. Asthra mě něco naučila, než mě sem poslala.“

„O té Asthře jsem už slyšela, ale osobně ji neznám...“

„Jestli něčemu rozumím, tak ji brzo poznáš osobně. Já nebo Sandra umíme leccos, ale nic zvláštního. Asthra umí víc...“

„Co například?“

„Vrátit život člověku, který ho ztratil.“

„Neříkej!“

„Zabila jsem se. Asthra mě přivedla k životu.“

Anitta zbledla. Ťapka jí ukázala zápěstí s jizvami. „Přeřezala jsem si žíly na rukou, abych vykrvácela. Našly mě kamarádky. Asthra mě vrátila životu a naučila mě, co bylo zapotřebí.“

„Proč jsi to udělala?“

„Milovala jsem jednoho chlapce. Opustil mě. Teď už to neudělám. Taková věc se dělá jenom jednou.“

Anitta se jí trochu bála. Ťapka byla velice krásná a vznešená, o mnoho starší a zkušenější, takže Anitta pochybovala, jestli jí může něco nařídit.

„Co budeme dělat?“ ptala se.

„Co chceš. Ty velíš, já půjdu, kam nařídíš.“

„Co se teď bude konat?“

„Nejdřív byste měli všichni něco sníst. A odpočinout si. Můžeš si jít třeba zaplavat, jestli chceš. Odpoledne bude slavnost.“

„No jasně, to bych chtěla vidět...“

„Tak fajn. Napřed bychom si měly něčeho dobrýho zobnout... kluci dělají dobrou polívku...“

Anitta souhlasila, a šly na polívku. Byla poněkud zvláštní, ostře kořeněná a bez nejmenší stopy masa, takže mohla jíst i Ťapka.

Tam je taky zastihlo vyhlašování Kimova rozhodnutí. Kim totiž přišel doprostřed tábora a naznačil rukama, že promluví k lidu. A když se všichni shromáždili, pronesl:

„Rozhodl jsem se ustanovit nový pluk naší armády, a to pluk Zelených baretů. Členem tohoto pluku se může stát jen bojovník, který přemůže v osobním souboji muže proti muži příslušníka amerického pluku Zelených baretů, a to tak, že ho buď zabije, nebo dostane do situace, kdy by mohl být zabit, aniž by tomu mohl zabránit. Souboje se budou konat odpoledne na cvičišti tábora za přítomnosti všech členů smečky a pozvaných hostí, kteří budou mít zájem přihlížet. Srdečně zveme rovněž zájemce z řad tisku a místních občanů, pokud budou mít chuť podpořit zápasníky...“

„Jdem, jo?“ řekla Anitta.

„Jasně!“ Ťapka to řekla spokojeně, ale přece jenom se jí na tom něco nezdálo, a Anitta to poznala. „Copak se ti nelíbí?“

„Strašně ráda bych si to s některým rozdala...“

„V boji s vojákem?“

„Jasně. Poslechni, dokážeš se na chvilku obejít beze mne? Já ho vyřídím tak rychle, jak jenom to půjde!“

„Samozřejmě - přece budu pořád mezi ostatními!“

„Tak fajn. Teď si půjdem odpočinout na pláž...“

Na pláži bylo víc kamarádů, většinou kluků. Všichni se koupali, opalovali nebo odpočívali, a Anittu potěšilo, že chodili nazí. Svlékla se tedy taky a uložila se vedle Ťapky, ale spát se jí nechtělo. „Můžu se tě na něco vyptávat, i když to bude blbý?“

„Ty můžeš všechno.“

„Jak to, že je Enkra princ?“

„Vládce Arminu sir Lera ho přijal za svého syna. To bylo před dvěma lety v Anglii, když tam byl v zajetí. Aby ho zachránil pro život, adoptoval ho...“

„Takže, on rodem princ není?“

„Sir Lera nemá žádné přímé příbuzné.“

„Ale všichni ho uznávají!“

„Všichni ne. Ale my kamarádi ho uznáváme.“

„Kdo například ne?“

„Třeba ti Američani. Ale máme nepřátele i doma - posmívají se nám a chtějí Enkrovi zabránit, aby se ujal úřadu. Proto možná taky podnítili ten boj tady...“

„Slyšela jsem... mluvilo se něco o tom, že koho vojáci chytí, toho ostříhají. Je to pravda?“

„Ano. Už nám to předvedli.“

„I Enkrovi by to udělali?“

„Dokonce i tobě, kdyby věděli, že k němu patříš.“

„I když jsem holka?“

„Jim je to jedno. Proto mám povinnost tě chránit.“

„To jsem ráda... ale Enkrovi by se to taky nemělo stát, že ne?“

„To se nesmí stát, i kdybychom měli všichni padnout. Kdyby se to stalo, byl by tím ohrožen celý stát!“

„To snad ne!“

„Kdyby byl Enkra takhle surově pohaněn, někteří z nepřátel by ho neuznali za Vládce. My samozřejmě ano, my jsme mu věrni do hrdel a statků. Ale nepřátelé jsou jiní než my, slouží démonům a čekají jenom na příležitost se vzbouřit. Proto nesmí dojít k tomu, aby o Enkrovi vznikly nějaké pochybnosti.“

„A Američané to vědí?“

„Myslím, že to udělali právě proto.“

„Už tomu začínám rozumět. Ale jakou cenu mám v té hře já?“

„To nevím. Ale určitě to ví Enkra, když mi tě dal na starost. Asi máš velkou cenu pro něho...“

Anitta zrudla. „Víš, nevěděla jsem, že je princ. On byl divný, ale vždycky kluk jako ostatní. Jenom... trochu jiný.“

„Princ musí být nejlepší ze všech. Taky má své povinnosti.“

„Já vím. Šlechta je šlechta!“

„My Armini jsme všichni šlechtici. První císař sir Charry Guyrlayowe, otec sira Lery, přijal zákon, kterým se všichni občané Arminu povyšují do šlechtického stavu.“

Anitta zesmutněla. „V tom případě se vám nemůžu rovnat...“

„Proč? Naopak, ty přece patříš Enkrovi a tím pádem přináležíš k nejvyšší varně a kastě státu...“

„Patřím Enkrovi?“

„Jak ti to mám vysvětlit? Kdyby si tě Enkra vzal za ženu, byla bys okamžitě říšská princezna a stála bys nade všemi...“

„Říšská princezna? Co je zase to?“

„Statut říšských princů měli komthurové a členové Korunní rady. Včetně císařovny Diany. Takže, když ty se staneš arminskou císařovnou, budeš ho mít taky...“

„Jak bych se mohla stát...?“ Anitta to ani nedořekla.

„Skoro bych řekla, že jí už jsi, aspoň fakticky. Co mi Enkra řekl, na to vypadá...“

„Já a princezna? Poslouchej, Ťapko, ty si ze mě děláš blázny! To bych přece musela být někdo úplně jiný než jsem...“

„O tom, co se stane nebo nestane, rozhoduje Enkra. Nikdo jiný. Leda, že bys odmítla...“

„A to jako říšská princezna můžu chodit takhle nahá a jíst guláš lžící z plechovýho kotlíku?“

„Říšská princezna může všechno.“

„To už jsi jednou řekla... to proto?“

„Ano. Ty skutečně můžeš všechno, co tě napadne.“

„I kdybych si přála zlaté náušnice a náhrdelník?“

Ťapka se rozesmála. „Samozřejmě! Chceš ty moje? Dám ti je, docela klidně... to bude hrozná legrace!“

„Ty máš něco ze zlata?“

Ťapka vyndala z ucha jednu náušnici. Byla z tepaného zlata s rubínem, který oslnivě zářil. „Jestli se ti líbí, jsou tvoje!“

Anitta si ji okouzleně prohlížela. „Proč by to měla být legrace?“

„Je zvykem, že císařovna rozdává šperky svým dvorním dámám, ne dvorní dámy císařovně...“

„Takže by to byla veliká ostuda, žejo?“

„Ostuda ne. Ale legrace určitě...“

Anitta zrudla. „Víš, já neznám tak dobře vaše zvyky. Kdyby se ti zdálo, že si trhnu nějakou ostudu, měla bys mě upozornit...“

„Ráda - ale žádnou ostudu! Od císařovny se všechno jinak bere!“

„Protože je paní státu?“

„To ne. Ale u nás je zvykem ještě od časů císařovny Diany, že Vládcova žena musí být trochu střelená.“

„Ale to snad ne! Šílená?“

„Diana nebyla šílená. Jen tak roztomile střelená. A ke dvoru si brala podobné dvorní dámy. To se národu moc líbí...“

„Budu muset dělat, co se národu líbí?“

„Právě že ne! Musíš si vymyslet něco vlastního, ale aby to mělo patřičnou úroveň! Aby všichni žasli a obdivovali tě!“

Anitta jenom zavzdychala. „Jak přichází císařovna ke šperkům?“

„Měla by je dostat darem od císaře. Tedy ty od prince. Nebo jako úplatek za nějakou protislužbu...“

„Přece nemohu brát úplatky!“ zděsila se Anitta.

„Proč ne? Když ti je někdo nabídne?“

„Za co třeba?“

„Podívej, mohla bys třeba být chytrá. Někdo přijde... no, tak třeba šéf Mafie. Potřebuje, aby princ přivřel oči kvůli nějakému průšvihu. Musí to být malý průšvih, protože kdyby byl veliký, nechala bys ho sebrat hradní stráží. A prosí tě, abys princi domluvila, aby to nebral osobně a nedal ho zastřelit. A ty řekneš: Uvidíme, co se dá dělat. On vytáhne nějaký to zlato nebo diamanty. Vezmeš klenotnickou lupu, prohlídneš si punc a poděkuješ nebo mu to hodíš pod nohy, podle toho, co je to za kus. A co je to za chlapa, taky. No a potom to řekneš svýmu milýmu, a on podle toho rozhodne...“

„To je ovšem absolutně proti všem slušným mravům!“

„Proč? Stejně nikdy nemůžeš dát zavřít všecky, co si to zasloužej a dělaj ve státě bordel, tak velký kriminály nemáme. Tak musíš nechat na svobodě ty, co zaplatěj.“

„A oni budou řádit o to víc.“

„To je princova věc, ne tvoje. Ty se budeš jenom přimlouvat, a když on přímluvu nevezme, tak budeš smutná. To se dělá tak, že když dotyčnýho seberou, řekneš: Sorry, já jsem pro tebe udělala, co jsem mohla, ale ty sis to svou hloupostí pokazil. Je mi líto, že tě pověsej, ale už jsi to, chlapče, přeháněl.“

„A to by fakt někdo udělal?“

„Jen počkej, uvidíš, jak rychle se to naučíš...“

„A jak se to zařídí, aby to Enkra nevěděl?“

„Proč by to neměl vědět?“

„Přece se mu nemůžu přiznat, že jsem se dala od nějakýho lumpa podplatit!“

„On to přece ví! Zeptá se tě, kolik kdo dal, a podle toho rozhodne. Eventuálně řekne, abys od někoho už nic nebrala. I když, to by ho zas varovalo a on by si dal pozor nebo vzal šmíra. Ne, radši ber od každýho, ať je v rodině pořádek.“

„To jsou skoro zvyky banditů, ne? Říká se tomu korupce a je to hrozně ošklivý!“

„On život má vůbec ošklivý stránky. Zatím tě před nima budou druhý chránit, ale měla bys o nich vědět včas...“

„Tak by se neměly vůbec dělat!“

„Jo, ono by nemělo bejt věcí...“

„A to se mi právě nelíbí - smiřovat se s tím, co není v pořádku! Proti tomu by se mělo rázně bojovat!“

„Tak bojuj, když chceš! Třeba teď si to rozdáváme s těma Amíkama. Jestli si myslíš, že to zvládneš, tak se můžeš zapojit. Ale varuju tě, jestli na to nemáš, půjdeš pod dva nože!“

„Tím myslíš, že mě ostříhají?“

„Jo. Za starých časů naši neznali nůžky, tak jim říkali takhle. Stará arminština je krásný jazyk, takový obrazný a básnický...“

„Škoda, že ho neumím...“

„Zkusím ti dát základy, a až přijedeš do Arminu, dostaneš kurs. Za dva měsíce tě naučíme perfektně, i se spoustou jinýho...“

Anitta si jenom povzdychla. „Nemůžu přece jet někam na druhej konec světa. Kdo by to zaplatil?“

Ťapka zívla. „Napíšeš si cesťák...“

„Cože?“

„Cestovní příkaz. Platí to stát, jsi přece princezna.“

„Na to jsem si ještě nezvykla! A vůbec, víš jistě, že by to někdo ve státních orgánech bral vážně?“

„Když tě nebudou brát vážně, udělej bengál.“

„Když ty to bereš moc na lehkou váhu! Nemůžeš být trochu vážná?“

„Můžu, ale proč? Naopak, ty se nauč brát život jako hru!“

„Že to říkáš zrovna ty! Když už jsi jednou zkusila... odejít...“

„Právě. Když bereš život jako hru, tak tě tak moc nemrzí, když prohraješ. Zkrátka položíš karty, a jdeš od toho...“

Anitta zvedla hlavu - ale Ťapka měla tvář zastřenou šátkem.

„Bude asi lepší, když na chvilku usnem...“ řekla Anitta.

„To je fakt.“ řekla Ťapka a usnula.

Anitta nespala moc dlouho, ale za tu dobu se stihlo udělat hodně věcí. Například byl uvařen oběd pro všechny, ve velikých kotlích, připravený ze všeho možného pod vedením čarodějky Sandry. Taky zajatci dostali pořádně najíst, a že si odpočinuli, měli dobrou náladu a na nadcházející střetnutí se těšili. Samozřejmě věděli oč se jedná, někteří se dokonce vytahovali, že svoje soupeře roztrhnou jako žábu.

Dále do tábora přišli členové Leonovy a Michellovy smečky, poněkud vyjevení, protože zjevení se Jeana a divně vyhlížejícího Harta je překvapilo. A když jim Jean s Hartovou pomocí vysvětlil vše, co se stalo, i s patřičnými souvislostmi, měli oči navrch hlavy a jediná liška Sindy zůstala naprosto klidná, stulila se Hartovi do náruče a nechala se od něho hladit.

Kluci vzali na vědomí, že nebezpečí, které je minulé noci vyhnalo z jejich plácku u jeskyně, doposud nepominulo. Ale díky vyprávění o úspěšné bitvě dostali chuť bojovat taky, především zvítězit, což si představovali velice růžově. Hart jim to taky tak vyložil, a oni si mysleli, že kdyby při tom byli, vyřídili by Američany levou rukou. Přišli v náladě bojovné a provolávali Enkrovi slávu.

Ale krátce po poledni, když Anitta s chutí dlabala to podivné jídlo zvané kitrí, se objevili také ti, kteří poznali druhou, méně radostnou tvář boje. Nejdřív zaslechla zmatek, křik a nenávistné nadávky, pak se objevili i oni. Bylo jich osm, sedm chlapců a jedna dívka. Klopili hlavy, ale přesto k sobě přitahovali všechny pohledy, protože ty hlavy byly dohladka vyholené a svítily do daleka bílou barvou. A to i u rodilých Arminů, protože ti si hlavu nikdy neměli možnost opálit.

Kim a ostatní náčelníci soudili, aby provinilci byli předvedeni před Enkru a on jim řekl svoje, pokud možno nic moc lichotivého. Ale Enkra zarazil křik a posměšky zvednutím ruky.

„Je nedůstojné bojovníka posmívat se nebo spílat poraženým! Boj ještě neskončil, a co se stalo našim kamarádům, se zítra či pozítří může stát každému z nás! Proto není na místě smích, spíš soucit a lítost nad tím, že naši bratři byli takto potupeni! A také, samozřejmě, spravedlivá pomsta!“

Z těch sedmi byli rodilí Armini jenom tři; ti nyní nedůvěřivě zírali na tvář svého prince. Enkra chápal, že promluvil pro mnohé dost překvapivě - tak dodal:

„Přijali jsme výzvu a známe podmínky. Proto musíme čestně dodržet, k čemu jsme se zaváhali. I kdybychom měli všichni pocítit ostří nože na vlastní hlavě, je to čestné a spravedlivé! Tuto hru chceme hrát až do konce, a já sám chci vědět, kdo je lepší. Jestli jsou lepší oni, přeju jim vítězství! Ale jestli jsme lepší my, potom jim vrátíme i s úroky, co nám provedli. A naši kamarádi, kteří v tom boji podlehli, jsou stejně stateční a čestní jako my, kteří jsme zatím byli potupy uchráněni!“

Tím veškeré námitky hasly a shromáždění se rozešlo. Enkra kývl na nejstaršího Armina z trojice a ukázal mu, aby šel do jeho stanu k výslechu.

„Povídej nám, jak to probíhalo!“

Chlapec usedl naproti náčelníkům. „Patřil jsem ke skupině, co bránila tábor. Tady mě taky sebrali. Byla to smůla, chtěl jsem pomoct kámošovi, kterýho dva drželi, a nevšim si, že je jich víc. Jemu se povedlo utýct, ale mě svázali a hodili na vůz. Přitáhli jich ještě víc, pak taky Lejdynu. Když viděli, že je to holka, jeden z nich rozhodl, abysme odjeli radši co nejrychlej pryč. Proto nás kamarádi nemohli osvobodit jako ostatní, jak to bylo taky dohodnutý...“

„O tom jsem slyšel. Tak dál.“

„Přivezli nás do toho statku. Nic jsme neviděli, dali nám přes oči takovou černou kápi. Domlouvat jsme se nemohli, jak někdo něco řekl, dostal okamžitě pendrekem. Nebo něčím jiným, to nevím, neviděl jsem nic. Slyšeli jsme co mluví, dohadovali se, že je někdo napadl a že to byly strašlivý kusy. Pak jsme slyšeli náš válečný pokřik. Odtáhli nás do vozů a odvezli jinam, ale nevím, kde to bylo. Tam nás nechali až do rána. Ráno přišli nějací papaláši, prohlédli nás a vyptávali se na jména a ostatní údaje. Rozkaz byl říct jméno, datum narození a místo původu, to jsem řekl. Co ostatní nevím, ale vypadá to, že taky nic nemohli říct. Vojáci se na nic neptali, jenom na tebe. Moc tě chtějí!“

Enkra kývl hlavou.

„Pak se ptali na totožnost velitelů. Mlčel jsem, ale oni už znali jména. Ovšem přezdívky je nezajímaly, chtěli civilní jména, a ta jsem ani neznal. Vyslýchali mě dost jemně, žádné zvláštní mučení to nebylo, takže jsem hravě vydržel. Někdo z hostů prý brečel, o tom nic nevím. Pak mě ostříhali a dali mi zas tamtu kápi. V naší přítomnosti už nic nemluvili, asi jim došlo, že jim můžeme rozumět. Pak nás zavezli na náměstí a tam pustili - tak jsme přišli sem.“

„Poznal jsi někoho z nich?“

„Jejich velitele bych dokázal nakreslit.“

Někdo mu okamžitě podal náčrtník. Armini s univerzálním vzděláním nejsou sice umělečtí malíři, ale vynikají v technickém kreslení, takže začal po paměti, ale velmi spolehlivě rýsovat tvar hlavy a podstatných detailů tváře. Vzniklý portrét představoval muže okolo padesátky, hranatého, dost neforemného obličeje, avšak s výraznýma pronikavýma očima a poměrně inteligentním výrazem.

„Proč myslíš, že to byl velitel?“

„Zdálo se mi, že ho někdo jednou oslovil plukovníku. Bylo to dost daleko ode mne, proto to nevím jistě.“

Kim si prohlížel portrét. „Zavolejte Alaina!“

Alain přišel i se Cvrčkem. Když se ocitl v blízkosti Enkry, stáhl hlavu mezi ramena, jako by mu ani na oči přijít nechtěl. Ale Enkra se nezlobil.

„Je tohle muž, který tě vyslýchal?“

„Ano, je. Teda... je to divnej obrázek, ale vypadá to, že jo.“

„Identifikační portrét, poněkud pochybný, ale zdá se, že je to velitel těch lidí...“ řekl Kim.

„Jo, je to on. A pak tam byl ještě jeden, ten jim nic nevelel, jenom se díval...“

„Nakresli ho!“

„Já neumím takhle kreslit!“

„Sandra s ním nejednala?“ ptal se Enkra.

„Říká, že mluvila jenom s velitelem. Byla tam spousta všelijakých chlapů, ale žádný z nich zřejmě nebyl vyšší hodnosti.“

Enkra kývl hlavou. Kim řekl chlapci: „Pro jistotu teď jdi a sepiš protokol o všem, co se stalo. Vypověz to podrobně, třeba to k něčemu bude. A pošli sem tu holku, Lejdy...“

Chlapec odešel mlčky a téměř provinile.

Za chvíli nato přišla Lejdy, a spolu s ní taky Anitta s Ťapkou. Přijít měla vlastně Ťapka, ale protože se nesměla hnout od Anitty, vzala ji s sebou. Anittě nebylo mezi náčelníky moc volno, ale všimla si, že je tady i Michell a Leon, to ji uklidnilo.

Lejdy vypadala téměř vesele. Sedla si mezi náčelníky a s úsměvem vyčkávala, co se budou ptát.

„Povídej, jak to bylo,“ řekl Enkra. „Svými slovy...“

„Tak jo! Bylo to pořádný mejdlo, lepší než diskárna! Když mě sebrali, bylo to tady v táboře. Já se rvala jako tygr, Sandra mi dala napít toho utrejchu, já naráz červeno před očima a už jsem jela jak dráha. Jenže jich bylo víc, a já vždycky od rvaček radši dál. Odtáhli mě do auta, svázali a zamotali hlavu do nějaký hadry. Pak mě odvezli k sobě do tý svý boudy. Nějaká stodola s ohořelou střechou, dost zpustlá...“

„To není jejich vina,“ řekl Kim. „To jsme spálili my...“

„Já vím. Jenže, byla jsem tam jenom chvíli, když přišel jeden z nich a nařídil, abychom rychle zas odjeli. Zas mi zavázali oči a vezli mě někam jinam, kam nevím. Nic zvláštního na tom domě nebylo - a zavřeli mě odděleně od kluků, tak nic nevím.“

„Měla jsi zavázané oči?“

„Nejdřív jo, ale potom přišli, sundali mi pouta i tu hadru a dohadovali se o mně. Nejdřív mysleli, že jim nerozumím, potom to asi pochopili a mluvili i se mnou. Dost jsem se jim líbila.“

„Není divu,“ řekl Kim. „Jseš pěkná holka...“

„Obzvlášť teď, žejo! Pak přišel jejich velitel a s ním ještě jeden chlapík, vyslýchali mě. Nejdřív se ptali na jméno a služební zařazení a tak dál. Potom na velitele a takový ty věci. Neřekla jsem jim nic, jenom jméno a datum narození, to se musí.“

„V pořádku. Na co se ještě ptali?“

„Odešli a už mě nesvázali. Uvažovala jsem, jestli bych neměla zkusit rozloučit se bez vojenských poct, ale pořád couralo kolem spousta stráží, a já byla nahá, to bych daleko nedošla. Než jsem něco vymyslela, přišel jeden, takovej hezkej kudrnatej kluk, odhadem poručík nebo něco takovýho, přinesl mi dobrou snídani a dokonce flašku...“

„Podívejme, civilizujou se!“ řekl Juan.

„Začla jsem tušit, že to nebude konečná. Ten kluk se mi omlouval, že mě museli zajmout, popřál mi dobrou chuť a dal si se mnou Coca-Colu. A vyptával se na všechno možný, ale po dobrým. Jestli jsem Arminka, že se nestydím bejt tak nahá, proč mám tetování, jestli je pravda, že to musí mít každej a tak dál. Potom se začal ptát, jestli je pravda, že za starejch časů byly tanečnice, který uměly fantasticky milovat, a že by to moc rád zkusil, a že proč jsou všecky holky v Arminu tak krásný jako já. Tak říkám proč ne, a on se úplně vyjevil. Ale stejně jsme skončili na takovým gauči a dělal co mohl, aby se mi to líbilo...“

Anitta sebou nepokojně zavrtěla, neměla ráda rozmluvy na toto téma. Ale Lejdy se nenechala přerušovat.

„Potom jsme zůstali ležet, a on zas začal ukecávat. Vyptával se na všechno možný, chválil mě, říkal, že by přijel do Arminu aspoň jako host, ale kdyby to nebylo tak těžký, protože když je nepřítel, nemůže si moc vyskakovat. Řekla jsem mu, že on pro mě není nepřítel, že mu pomůžu. A tak mě začal lanařit pro jejich tajnou službu, a sliboval mi hory doly, když mu pomůžu chytit Enkru. Děsně mě lakoval...“

„Samozřejmě jsi přijala!“ usmál se Enkra.

„Pochopitelně! Slíbila jsem mu modrý z nebe pod voko, on byl spokojenej, že jenom vrněl jako koťátko. Taky mi sliboval, že se mnou budou zacházet líp jak s ostatníma a dokonce mi nabízel prachy. Samo, že bych je brala, jenže pak se to všecko skácelo. Přišel ještě jeden a když mu ten můj říkal, že jsem dostala rozum a přistoupila na všechny jejich podmínky, řekl mu, že je pitomec a že Služební předpisy, odstavec 6, § 23, nařizují přijímat nabídky nepřítele, ale nikdy je neplnit. Takže mi to nesežrali a vzali mě hned pod kudly.“

„Vždycky se všecko nepovede.“ řekl Kim kolegiálně.

„No a potom, abych si na ně dlouho pamatovala, si mě vypůjčilo pár vojáků. Jestli chcete, abych vám to popisovala podrobně, tak ať jde tvoje holka pryč, nerada bych, aby nám tady omdlela.“

Enkra se zamračil, i když Lejdy se klidně usmívala.

„Taky říkali, že to samý udělají s každou holkou, kterou dostanou pod ruku. Speciálně na holky jsou zatížený, myslím, že to budou realizovat. Copak já, já už mám nějaký hry za sebou, ale ty co toho ještě tak moc nezažily, by se měly radši stáhnout.“

Enkra se mračil víc a víc. „Bylo by to možné posuzovat jako nepřátelský čin!“

„V dohodách to taky nebylo!“ blýskla očima Sandra.

„Těžko říct, jak to posuzovat,“ řekl Kim. „Já osobně s tím taky nesouhlasím, je to syčárna...“

„To musí říct Ťapka,“ řekl Juan. „Ona je velitelka.“

Anitta se ohlédla na Ťapku, která zatím mlčela a nedávala najevo, že se jí to týká. Teď řekla: „Žádáš o pomstu?“

„Ani ne, šla jsem do toho dobrovolně. Ale jestli se to stane ještě nějaký jiný, bude zapotřebí se mstít.“

Ťapka, klidná a vyrovnaná, přivřela na okamžik oči. Neřekla nic, jen zlehka kývla hlavou.

„Dobře,“ řekl princ Enkra. „Myslím, že je čas začít s těmi hrami. Čas utíká a kamarádi jsou připraveni. Ty si jdi odpočinout, Lejdy, potřebuješ to...“

„Zařídím to,“ řekla Ťapka a odešla s ní. Anitta pochopitelně nemohla chybět, takže šla taky a viděla, že Lejdy ve svém stanu ulehla, Ťapka jí položila ruce na ostříhanou hlavu, přejela prsty po spáncích a něco jí šeptala. Pak vylezla a šla k ohni. Anitta se zeptala: „Co jsi s ní udělala?“

„Uspala na tři hodiny.“

„To bys dokázala s každým? I se mnou?“

„Až si budeš chtít odpočinout.“

Zatím šly obě k prostranství, které zatím chlapci uklidili a připravili k chystaným zápasům. Vytvořili tam i něco jako velitelské křeslo pro Enkru, stlučené z různých prken a přikryté dekou, aby nevypadalo tak příšerně. Všichni ostatní seděli na zemi, ale Enkra byl přece jen princ a měl mít trůn.

Kruh byl dost veliký, aby všichni dobře viděli, a taky aby se vešli různí hosté, mimo jiné novináři. Ti připravili fotoaparáty a magnetofony, objevila se tu i televize, zatím jenom s reportážní kamerou. Ale někdo z redaktorů tvrdil Juanovi, že už volali do Paříže pro vůz na přímé přenosy, jestli se bude dít něco zajímavého, bude to třeba.

„Můžu ti slíbit, že zajímavé to bude,“ řekl mu Juan. „Ale jak to bude probíhat, to nevím.“

„My si to stejně podle potřeby upravíme.“ odpověděl mu stejně spokojeně televizní redaktor.

Byli přivedeni zajatci. Taky byly přineseny plechovky, do kterých byla navařena barva. Vypadala podezřele a měla podezřelou vůni, ale Armini s ní byli spokojeni a zajatců se nikdo neptal. Když jim dovolili, sedli si na zem a tupě čekali, co bude dál. Někteří ještě doufali, že se stane zázrak a někdo jim pomůže, ale většina už pochopila, že je plukovník Aldrich obětoval.

Za rachotu bubnů přišel Enkra a spolu s ním náčelnický sbor. Náčelníci usedli na svá vyhražená místa, poslední usedl Enkra na svůj trůn. Anitta si sedla téměř k jeho nohám na balík přikrytý arabským koberečkem, a Ťapka o krok za ni.

Na Enkrův pokyn vystoupil Kim, nafouklý jako holub.

„Můj pane a Vládče! Dnešní noci dobyli jsme velkého vítězství na našich podlých a zbabělých nepřátelích, kteří nás věrolomně napadli v pošetilé touze potupit a ublížit nám - ale byli našimi statečnými bojovníky zahnáni na útěk, a mnozí z nich padli do zajetí. Před svýma očima vidíš ty, které jsme pochytali - a v tuto chvíli nadešel čas, aby za svoji zpupnost obdrželi náležitý trest. Dovol mi tedy, abych zahájil slavnost, v jejímž průběhu budou zlí potrestáni a dobří získají zaslouženou odměnu.“

Enkra pokynul rukou. „Staniž se.“

Kim se nafoukl ještě víc. „Jak jsem už oznámil, rozhodl jsem založit nový pluk armády řádu Černé Lilie, který ponese čestný název Zelené barety, a bude tvořen těmi, kdo dokáží v boji muže proti muži porazit příslušníky Zelených baretů a získat jejich trofej. Protože naši nepřátelé nenosí svoje uniformy, nemůžeme získat barety; ale zvěst o statečnosti a o našem vítězství zůstane, a každý, kdo je tu přítomen, uvidí na vlastní oči, kdo má na příslušnost k pluku právo a kdo si je získat nedokáže.

Můj Vládče, dovol nám, abychom tento pluk vytvořili a za tím účelem zahájili slavnostní souboje!“

„Svoluji.“ řekl Enkra vážně.

„Je tvým právem, můj Vládče, udělit milost vítězi. Proto navrhuji, aby přestože naši zajatci byli už jednou poraženi, byl propuštěn každý, kdo dokáže zvítězit nad někým z nás. Jsme čestní a neublížíme nikomu, nad kým jsme snad nezvítězili v čestném boji. Bylo by pro nás větší potupou než pro zajatce, kdyby nám někdo mohl říct do očí, že jsme se dopustili čehokoliv nečestného.“

„To je pravda. Souhlasím. Ať je propuštěn každý, kdo zvítězí!“

„Naši bojovníci si vyberou ze zajatců protivníka a postaví se mu v kruhu. Boj bude veden beze zbraní, jen za pomoci otevřené či zavřené ruky. Nad dodržováním pravidel bude dohlížet celé shromáždění...“

Enkra pokynul rukou.

A Kim řekl: „Jako dosavadnímu veliteli mi dovolte, abych byl první, kdo se střetne s nepřítelem.“

Enkra pokynul rukou a bojovníci zakřičeli nadšením. Kim obešel zajatce a pak ukázal na jednoho z nich, svalnatého chlapíka o dvě hlavy většího, než byl sám. Zajatec vstal, protáhl se a vystoupil z houfu do kruhu. Mračil se, rozhlížel se kolem a zdálo se, že by nejradši pomlátil všechny kolem.

Kim, přikrčený, pružně našlapující, s rukama připravenýma k boji, ho pomalu obcházel. Armini pozorně přihlíželi - tyto souboje bývaly někdy bleskurychlé a když někdo propásl správnou chvíli, za okamžik už se neměl na co dívat. Voják taky věděl, že musí provést akci rychle - zatím jen odhadoval, co ten kluk dokáže a jak by s ním co nejrychleji zametl bojiště.

Pak Kim najednou skočil. Ve skoku kopl vojáka bosou nohou do obličeje, muž padl dozadu, ale vzápětí byl už na nohou a napadl Kima rovněž nohama, ovšem obutýma do těžkých bot. Rána zasáhla Kima do ramene, odhodila ho dost daleko a způsobila značnou bolest, ale nedbal ničeho. Přemetem se dostal na nohy, a jak po něm muž skočil, udeřil jej hranou dlaně do krku. Voják zasténal, zakolísal; Kim jej vzápětí udeřil kolenem do břicha a v pádu ještě jednou hranou dlaně. To stačilo, aby ten mohutný muž klesl k zemi - Kim nad ním zůstal ve střehu, připraven dát mu další ránu, ale voják se už nezvedl.

„Kim zvítězil!“ řekl Enkra a všichni to dotvrdili pokřikem.

Kim odstoupil. Dva chlapci popadli vojáka, jakž takž zvedli na nohy a odvlekli stranou; tam už čekali menší kluci a ti ho začali velkými natěračskými štětci natírat všelijakými divokými barvami. Muž se vzpouzel a bránil, ale bylo jich na něho víc, a teprve začínali, takže měli dost elánu i sil.

Enkra pokynul a Kim předstoupil a poklekl na jedno koleno před jeho trůnem. Enkra vstal a přistoupil k němu.

„Zvítězil jsi a máš právo stát se členem pluku Zelených baretů! Kromě toho máš právo stát se rytířem Černé Lilie, jak jsem ti příslíbil. Ale protože nemáme meč...“

„Pane,“ řekl Kim. „Dovol, abych ti zapůjčil svůj! Meč, který mám, není zasvěcená zbraň - ale po dobu, kdy jej vlastním, se jej nedotkla moc zla...“

Byl to onen krátký japonský meč, který předvedli doktoru Merciérovi při setkání na pobřeží. Čest podat jej Enkrovi byla svěřena Cvrčkovi a ten na to byl náležitě hrdý. Enkra po něm sáhl, ale čarodějka Sandra byla rychlejší - zadržela princovu ruku, sama vytasila meč a položila na něj dlaně, přičemž šeptala krátkou ochrannou mantru. Teprve pak jej vrátila do pochvy, a Cvrček jej mohl podat princi Enkrovi.

Enkra přistoupil ke Kimovi. „Osvědčil jsi v boji, že jsi čestný muž a statečný bojovník.“ Po těch slovech jej udeřil otevřenou dlaní do tváře, a pokračoval: „Toto trpíš dnes ode mne, a už nikdy od kohokoliv jiného. Ať je to poslední rána, která zůstane bez trestu!“

Vytasil meč a nasunul čepel meče Kimovi, který na něj položil pravou ruku. Pak Enkra slavnostně předříkával:

„Ve jménu Boha Pána a Vládce!

Přísahám, že zbraň, kterou nosím, pozvednu vždy jen k obraně práva a spravedlnosti.

Nikomu vědomě neublížím a od nikoho si ublížit nedám.

Povždy budu konat jen Dobro a protivit se Zlému, při čemž se budu řídit svou ctí a svým svědomím.

K tomu mi dopomáhej Bůh!“

„Přísahám...“ řekl Kim.

Enkra se dotkl čepelí meče obou jeho ramen se slovy:

„Ve jménu Boha Pána a Vládce! Pasuji tě na rytíře řádu Černé Lilie a nařizuji ti, abys po všechny své dny bránil právo a spravedlnost, nedal ublížit bezbranným a nevinným a trestal bezpráví a zločin, kdekoliv na ně narazíš. Bůh ti pomáhej!“

Pak zasunul meč do pochvy a odstoupil - Kim vstal a Enkra jej objal a podal mu ruku. Diváci provolávali slávu.

„Paráda, žejo?“ řekla Anitta šeptem Ťapce.

„Za starých časů by musel nepřítele zabít,“ zašeptala Ťapka. „Enkra by mu jeho krví nakreslil na tělo posvátné značky... teď už se to nedělá...“

Anitta se otřásla. „Díky Bohu!“

Chvíli jí něco vrtalo hlavou a usilovně přemýšlela - potom se odvážila zeptat: „A on je teď doopravdy rytířem tý Lilie?“

„Ty seš vážně hrozně nedůvěřivý stvoření!“ zasmála se Ťapka. „Vždyť jsi to viděla na vlastní oči!“

Anitta už radši mlčela - jen se zeptala: „Co bude dál?“

„Teď budou bojovat další. Hele, Sebastiano!“

Podnáčelník přicházel a při chůzi si protahoval svaly. Měl nádherné tělo, věděl o tom a právě teď měl příležitost to předvést. Pečlivě si vybíral svého protivníka - musel to být muž silný a pokud možno nebezpečný, aby nikdo na světě nemohl pochybovat o Sebastianově vítězství. Když pak ukázal vojákovi do kruhu a nastoupil proti němu, neodpustil si několikrát se zhluboka nadechnout a vydechnout, aby předvedl klenutý hrudník porostlý zlatými chloupky, procvičit paže, aby předvedl bicepsy, a zapérovat nohama, aby ukázal pružnost stehen a lýtek.

„Krásnej kluk, žejo?“ pochválila ho Ťapka.

Zajatec viděl předtím boj Kima s jeho kamarádem a mohl se připravit na to, co se stane s ním. Ale nemohl tušit, co dokáže Sebastiano - ten se zatím předváděl a ohlížel po děvčatech, zda si toho všímají. Voják se na něj vrhl a pokusil se ho srazit k zemi, dokud nebude připraven.

Sebastiano uskočil hbitě jako kočka. Jak muž letěl dopředu, podrazil mu nohy. Vzápětí mu ještě otřesenému zasadil několik ran rukama i nohama, nešťastník se vůbec nedokázal bránit. Sebastiano ho zmačkal jako papírový pytlík, zametl s ním prach na bojišti a potom ho nechal ztlučeného ležet na zemi. Diváci při tom řvali nadšením a když se Sebastianovi podařil nějaký obzvlášť surový úder, radostí málem šíleli.

Protože slyšet nebylo, ukázal Enkra rukama, že Sebastiano zvítězil. Sebastiano přišel k němu a vyčkával, až se nadšený řev utiší - ale asi to neměl dělat, protože se ozval hlas někoho, kdo mu zrovna nepřál: „Třeba to je náhoda! Ten chlap byl slabej!“

„Jestli chceš, udělám to s kterýmkoliv z nich,“ prohlásil sebejistě Sebastiano. „Kolikrát budeš chtít!“

„Nesouhlasím,“ ozval se Juan. „Nezbylo by na ostatní, tolik zajatců zase nemáme!“

„Ať zápasí! Chceme vidět, jestli je nejlepší!“

Nastal křik a váda, zatímco Enkra uvažoval. Potom ukázal otázku:

„Chceš bojovat se spoutanýma rukama?“

Armini posunkové řeči rozuměli a okamžitě ztichli, těch pár cizinců se taky rychle uklidnilo, takže Sebastiano řekl do ticha:

„Ano, zkusím to!“

Za napjatého ticha a pozornosti všech si vybíral nového soupeře. Toho předešlého zatím malí kluci odvlekli a dávali mu černý nátěr. Vojáci viděli porážku svého kamaráda a radši se snažili moc neukazovat tomu strašnému rváči na oči - ale jeden se přece jen neschovával, naopak se tvářil krvežíznivě. A když na něj Sebastiano ukázal, voják vstal a posupně se zasmál.

Zatímco se voják připravoval, svazovali chlapci Sebastianovi ruce zápěstími k sobě, co nejpevněji. Teď nemohl dávat rány hranou dlaně, jak to Armini s oblibou dělají; kdyby byl jen o něco horší, nemuselo to s ním dobře dopadnout.

Sebastiano čekal na útok - když na něj voják vyrazil, začal mu rychle šikovně uhýbat, a sám nedělal vůbec nic. Diváci mlčeli a pozorně ho sledovali - věděli, že není důvodu spěchat nebo se předvádět. Prozatím bylo třeba odhadnout, jak silný a schopný je ten, koho má porazit.

A najednou střelhbitě vyrazil. Skočil dopředu šipkou jako do vody, dopadl na spoutané ruce, udělal přemet a v tom přemetu zasáhl oběma chodidly muže do prsou. Ten nevydržel, zakolísal a padl na bok; Sebastiano ho přeskočil a ve skoku jej patou kopl do brady. Muž zařval bolestí, vzápětí se opět vzchopil a podařilo se mu dostat do chlapcovy blízkosti. Začal ho bít tvrdými údery a Sebastiano se bránil spoutanýma rukama - až do chvíle, kdy padl dozadu, nabral protivníka nohama a odhodil ho. Když pak na něj skočil, aby zopakoval svůj předešlý kop, zachytil voják jeho nohu a dostal ho na zem. A vzápětí do něj několikrát přesně a bolestivě kopl tvrdou botou. Sebastiano se kroutil jako had, křivil tvář bolestí - snažil se jen, aby ho voják nezasáhl do rozkroku, protože to by asi ve zdraví nevydržel. Bylo to nebezpečí o to reálnější, že bojoval nahý, a nebylo tudíž tak těžké jej přesně zasáhnout. Jen z posledních sil se mu podařilo kopnout nepřítele do kolena a srazit jej na okamžik na zem.

Když se Sebastiano vyhrabal na nohy, nebyl už vůbec nafoukaný a nesnažil se oslňovat diváky. Naopak těžce dýchal, po obličeji mu tekl pot a krev z natrženého obočí a jeho pohyby byly pružné ne proto, že by se chtěl předvést, ale že mu šlo o život. A když se vrhl na vojáka skokem šelmy, bylo to z posledních sil.

A ten útok mu vyšel - srazil muže koleny a při pádu jej udeřil do lebky sevřenýma rukama. Voják se pokusil bránit - dostal další, stejně tvrdou ránu, zasténal a zůstal nehybně ležet.

Sebastiano vstal. Soupeři už nevěnoval pozornost. Někdo mu rozvázal pouta na rukou, Sebastiano si otřel krev a pot z obličeje a předstoupil před Enkru, aby vyslechl rozsudek.

„Zvítězil jsi.“ řekl Enkra.

Sebastiano stál a usmíval se. Teď mu všichni jásali na oslavu, nikdo se neodvážil říct něco zlého. Naopak se ozval křik: „Zaslouží si rytířský kříž!“

Enkra se ohlédl tím směrem. Zaváhal, ale okamžitě to opakovaly další hlasy, tak zvedl ruku, aby je uklidnil, a povstal. „Poklekni!“

Opakovalo se to, co už jednou všichni viděli. Enkra pasoval Sebastiana na rytíře Černé Lilie a Sebastiano, když se opláchl v moři, zaujal svoje místo vedle Kima po Enkrově boku.

Teď byla řada na Juanovi, ten se pochopitelně nechtěl nechat zahanbit. Taky on měl souboj se spoutanýma rukama. Taky on zvítězil a pokryl svoji tvář prachem a krví a své jméno slávou. Taky on byl pasován na rytíře Černé Lilie.

„To je legrace,“ řekla Ťapka Anittě. „Jestli udělá rytíře ze všech, co tady vyhrajou, tak nastane v Lilii revoluce. Víš, co řekne Roger Monroes?“

„Nevím. Slyšela jsem o něm, ale...“

„Roger je velmistr, všechny takové akce podléhají jeho schválení. Jenže Enkra je princ a může jmenovat koho chce čím chce! Ale rytířů má být omezený počet a nevím, kolik míst je ještě volných...“

„Je to veliký problém?“ ptala se Anitta.

„To bych řekla! Jestli Enkra překročí limit, bude to další problém; měl by se někdo vyřadit, třeba pro pokročilý věk. Jenže, to nikdo nebude chtít...“

Anitta kroutila hlavou. Zatím sledovala další boj, tentokrát normálním způsobem, který samozřejmě Enkrův bojovník vyhrál vysoko na body i na přízeň publika.

„Kolik jich ještě bude bojovat?“

„No... dokud bude s kým. To je jedno, kdo.“

„To u vás dokáže každý kluk?“

„I holka. Mám ti to ukázat?“

„Neříkej, že bys zvládla takovýho chlapa!“

Ťapka se zasmála. Obrátila se k Enkrovi a ukazovala mu něco na prstech. Enkra zakroutil hlavou, odpověděl, že ne, to Anitta rozuměla. Ťapka pokračovala v diskusi a nakonec dosáhla souhlasu.

„Na chvilku tě nechám, ono se ti nic nestane.“

Televizní štáb, který už natočil několik střetnutí a ztrácel pomalu zájem, zase oživl když zjistil, že se k boji chystá dívka. Taky diváci jevili větší zájem, zajatci zvedli hlavy a prohlíželi si ji. Ťapka si na slavnost vzala kalhoty, teď k boji je svlékla a to cizince trochu udivovalo. Ale vybrala si pořádného chlapa a rázně jej hnala do kruhu.

Jestli čekal, že to půjde lehce a s takovouhle dívkou bude mít snadné pořízení, dost se mýlil. Ťapka mu hned na úvod zasadila několik tvrdých úderů rukama i nohama, a po zbytek boje se už jen marně snažil nějak se jí bránit nebo uhýbat. Pak se složil, a bylo po boji.

Diváci odměnili Ťapku bouřlivým pokřikem, Enkra ji vyhlásil vítězem a blahopřál jí. Do pluku ji ovšem vzít nechtěli a ona sama o to ani neměla zájem. Prohlásila, že zápasila pouze pro čest a slávu své paní princezny Anitty, což bylo přijato s jásotem. Anitta se červenala.

Několik zápasů svedli taky hosté, zvláště ti starší a významnější. Jedním z nich byl Hasan, který chtěl dokázat svým učitelům karate, že neplýtvali silami nadarmo. Zbyli na něj samozřejmě slabí zajatci, ale toho svého zmohl bez větších problémů a získal taky členství v pluku, i když nebylo docela jasné, zda se bude jeho akcí zúčastňovat.

Po dobu zápasů se třikrát stalo, že arminský zápasník prohrál. Dvakrát to byli hosté, takže se nic tak zlého nestalo - ale ten třetí byl rodilý Armin, jak dosvědčovalo jeho tetování. Přesto byl přemožen a voják se ohlížel na Enkru, co tomu říká.

„Zvítězil jsi. Máš právo odejít, kam se ti zlíbí!“

Voják chvíli váhal - pak urychleně opustil bojiště, diváci mu udělali místo, on prošel a zmizel jim z očí. Poražený se obtížně zvedal ze země - byl krutě zbit a navíc se cítil velmi pohaněn. Nikdo mu neřekl zlého slova, vůbec si ho nevšímali, jako kdyby neexistoval - se sklopenýma očima se protlačil mezi kamarády a zalezl do svého stanu.

K jiným nepříjemnostem nedošlo - a tak zápasy skončily přesvědčivým vítězstvím Arminů.

„Síla a šikovnost, kterou jste prokázali, je štítem naší země!“ řekl jim na závěr Enkra. „Naše vlast nepotřebuje hradby, zbraně ani atomové bomby - postačí nám naše statečnost!“

Na koberci u šéfa

Toho dne se diplomatickou Evropou přehnal orkán. Zasáhl řadu vysoce postavených osobností, které byly předvolány na koberec k osobnostem ještě významnějším. A pochopitelně, ježto osoby vysoko postavené nejsou nikdy za nic odpovědné, patřičným způsobem přenesly odpovědnost na osoby postavené níže a ještě níže, až se to nakonec dostalo k těm nejnižším, kteří už byli na výtky zvyklí, takže si jen povzdechli a pokusili se vykonat, co bylo zapotřebí.

Jako příklad by mohla být uvedena rozmluva mezi šéfem tajné služby a ministrem zahraničí republiky Francouzské, která se odehrála za časných ranních hodin asi kolem desáté, což byla pro oba pány doba velice neobvyklá a diktovaná jen vážností situace.

„Ani mi nic nevykládejte!“ hřímal ministr, zatímco šéf tajné služby si o něm myslel něco velmi nelichotivého. „Vaše služba zkrátka zaspala a uřízla si ostudu, jakou v dějinách ještě neznám! Vy jste slepí a hluší, jinak to vůbec není možné!“

„Je mi líto, pane,“ šéf tajné služby věděl svoje, ale ministr byl do jisté míry jeho nadřízeným a tak byl nucen se chovat uhlazeně. „Za situace, kdy do země neustále proudí nepřehledné davy turistů, není možné zaregistrovat příjezd nějakého kluka...“

„Americká CIA to zaregistrovala! A na našem území! Zřejmě jsou schopnější nebo mají lepší informace, ale to obojí vám příliš nelichotí, víte o tom?“

„Není vyloučeno, že mají informace přímo z Ostrova.“

„A tím se chcete omlouvat? Proč vy je nemáte?“

„Dal jsem si už předložit celý případ a vyvodím z něj přísná opatření...“ povzdechl si šéf tajné služby.

„Já jsem si dal taky předložit celý případ!“ řekl ministr vítězoslavně. „A závěry jsem udělal hned! Okamžitě, jakmile došlo k prvnímu případu, jste měli zasáhnout, rozumíte? Ten případ s únosem kluka z polepšovny vám zřejmě neřekl nic?“

„Poslali jsme tam jednoho z našich předních kriminalistů!“

„Který nepřišel vůbec na nic...“

„Sledoval stopu, ale byl uveden v omyl jejich agentem, který se vetřel do jeho přízně...“

„Proboha, člověče! On byl uveden v omyl! Držte mě, ať... víte co povídáte, pane?“

„Ten člověk je pracovník kriminálky, ne tajné služby. Nemohl tušit, že ten doktor Merciér...“

„Američané to tušili! Jak je to možné?“

„Především mají mnohem dokonalejší prostředky. Zatímco my máme potíže s financemi i počtem lidí, Američané se tomu jen smějí...“

„A kolikpak byste potřeboval lidí?“

„Už několikrát jsme podali obsáhlé memorandum, ve kterém jsme všechny svoje požadavky specifikovali. Ale vláda nám pokaždé odmítla přiznat patřičnou částku...“

„A vy chcete říct, že kdybyste tu částku měli, snadno byste zaregistrovali účast toho jejich prince na událostech v tom zatraceném městečku, že?“

„Byla by větší pravděpodobnost, pane.“

Ministr se chvíli dusil zlostí. „Doufám, že alespoň víte, jak se sem dostal. Podle záznamů o jeho pobytu v zemi nejsou důkazy...“

„Zřejmě přijel na cizí pas. Jak říkám, přes hranice každý den proudí tisíce turistů ze všech možných zemí...“

„Z Arminu jich snad tolik není.“

„Není vyloučeno, pane, že přijel na pas jiné země...“

„To už jste říkal. Ale přesto jste to měli vědět a podat nám okamžitě zprávu. Mohli jsme zasáhnout včas a nedovolit, aby se z toho stala taková aféra...“

„Ovšem, pane. Nicméně si dovoluji namítnout, že by z toho aféra stejně byla, protože jestli měl v úmyslu provádět takovéhle akce, nedal by se od svého úmyslu jen tak lehce odvrátit...“

Ministr se začal přívětivě usmívat, což nebylo nijak zvlášť povzbudivé. Zřejmě se cítil na koni. „Kdybyste nám včas dali zprávu, k aféře by nedošlo. Zařídili bychom, aby ho v tom pitomém městě čekal starosta na červeném koberci a děvčátka s květinami. Chtěl bych vidět, jestli by za těchto okolností vedl válku s místními orgány...“

„To pochopitelně ne, pane. Ale podotýkám znovu, jeho cílem bylo projít nepozorovaně a podařilo se mu to především díky tomu, že je na to speciálně cvičen. Kdybychom měli školy podobné těm jejich...“

„Ovšem, chápu, že máte určité potíže, ale já mám taky potíže, a to mnohem větší! Tak mi poraďte, co mám v této situaci dělat!“

„Především, pane ministře, je třeba si otevřeně přiznat, že to není jen naše chyba, taky chyba Arminů. Oni ho sem pustili a dovolili mu tyhle hry.“

„To jim mám říct do očí?“

„Nevím, pane. Co tomu říká jejich velvyslanec?“

„Jejich velvyslanec říká ledacos, ale nic konkrétního. Oznámil, že se dotáže svých nadřízených, a prozatím se neozval.“

„Zřejmě ho postavili před hotovou věc, stejně jako nás. Nebo to aspoň předstírá.“

„Ani to není vyloučeno. Dále jsem mluvil s americkým tajemníkem velvyslanectví. Říká, že o ničem neví, pan velvyslanec je na dovolené, ale že ho bude okamžitě informovat.“

„Pochopitelně. Nikdo s tím nechce nic mít.“

„Ráno se mnou telefonicky mluvil president. Je ve velice obtížné situaci. S USA nás spojují nejtěsnější vztahy, ovšem naše obchodní a přátelské kontakty s Ostrovem jsou také důležité. Pan president soudí, že by bylo nejlépe postupovat velice opatrně.“

„Dovoluji si souhlasit.“

„No ovšem, když už jste to takhle zvrtali! Kdybyste byli bdělejší, mohli jsme udělat patřičná opatření. Teď musíme čekat, jak se situace vyvine.“

„Mohli bychom zasáhnout našimi ozbrojenými silami.“

„Proti komu?“

„No... proti tomu, kdo narušuje pořádek.“

„Je podle vás bojová hra mezi americkou armádou a nějakými kluky z Ostrova narušením pořádku?“

„Samozřejmě.“

„A kdo je za něj odpovědný?“

„Armini, pochopitelně!“

„Většina jich je mladších patnácti let. Jenom jejich náčelníci jsou starší, ale ani jim většinou není jednadvacet, takže postavit je před soud by bylo krajně obtížné. Američané jsou dospělí lidé. A kromě toho se na pravidlech řádně dohodli.“

„To je také pravda, pane. Jenže... obyvatelé Arminu jsou známi svojí agresivitou a nebezpečností.“

„Takže podle vás, když někdo vydráždí tygra, pustí ho z klece a bude ještě pošťuchovat, aby se vrhnul na lidi, je vším vinen jen ten tygr?“

„Netušil jsem, pane, že fandíte Arminům!“

„Nefandím a přeju jim, aby je mor schvátil i s jejich princem. Ale bohužel, občané jim budou fandit, už proto, že naši občané jsou na jejich straně. Děti těch lidí z města jim prý aktivně pomáhají, a kdoví, jestli ne i dospělí...“

„Jenže Američané jsou armáda, a jsou to naši spojenci.“

„Kdo podle vašich zpráv vítězí?“

„Situace je bohužel velice nepřehledná. Ale vypadá to, že první kolo vyhráli Armini.“

„Takže ostatní kola vyhrají asi také. Co uděláme, jestli ty Zelené barety rozbijí na mraky?“

„Budeme nuceni přijmout to jako fakt.“

„To znamená podle vás co?“

„Říkal jste něco o drůžičkách s květinami...“

„A o státních hodnostářích, podávajících ruku nahému klukovi s vlasy až na záda?“

„Snad se aspoň upraví, když bude přijat našimi představiteli! Snad ví, co se sluší...“

„Ví to docela určitě. Jak jinak by mohl porušovat tak bezostyšně všechny základní normy slušnosti? Ale buďte si jist, že to docela určitě neudělá, když pro nic jiného, tak proto, aby nám dokázal svou nadřazenost...“

Šéf tajné služby polkl dvakrát naprázdno. „Je tady ještě jeden drobný problém, pane. Televize...“

„Cože?“

„Televize v tomhle období má velmi málo zajímavých pořadů. Mnozí lidé se domnívají, že by tohle lidi mohlo zajímat. Z toho důvodu už tam poslali svoje přenosové vozy...“

„To doufám nemyslíte vážně?“

„A hledají sponzory mezi zadavateli reklamy. Obávám se...“

Ministr si povzdechl. „Obávám se, že můžeme udělat jediné: čekat, co se bude dít dál. A modlit se, aby to dopadlo aspoň trochu snesitelně. Protože jak znám svoje milé kolegy, budou se snažit vytlouct z toho určitý kapitál. A to nejen naši lidé, ale i všichni ze zahraničí.“

„Víte snad něco konkrétního, pane?“

„Vím jenom to, že všichni lidé z tajných služeb celého světa krouží už od rána jako supi. A až najdou, co hledají, nastane tvrdý boj, a nikdo neví, kam to povede.“

„Budeme taky hledat, pane, ujišťuji vás...“

Ministr kývl hlavou. Už ho chtěl propustit, ale na něco si ještě vzpomněl. „Poslyšte, vaše hlášení o pobytu toho... von Crosse! Co víte dál, co se s ním stalo?“

„Zcela spolehlivě opustil Francii. A odletěl domů, protože jeho letadlo přistálo v Kingtownu. Naši lidé to potvrzují.“

„Kdo je tam místo něho?“

„Není tam snad nikdo, pane!“

„Určitě nesvěřili dohled někomu z těch kluků. Podívejte se pořádně, někdo se tam určitě potlouká. Možná by nebylo od věci se ještě jednou zeptat té holky... té tanečnice, víte...“

„Simone Fresnellové. Sledujeme ji, neprojevuje žádnou aktivitu.“

„Přesto ji ještě jednou vyslechněte. Ale opatrně, je možné, že ji sleduje i někdo jiný. Měli by to provést uniformovaní četníci, v rámci běžného výslechu. Nechte to udělat tomu... Chartiérovi, třeba. A místním lidem, naši ať jsou mimo hru. Chápete?“

„Rozumím. To by neměl být problém.“

„Teď si musíme počínat co nejopatrněji. A jestli se podaří získat kontakt na jejich člověka tady, chci o něm mít ty nejlepší informace. A pak ho chci mít tady, ve svém křesle. Neporušeného a v dobré náladě. Udělejte to, jak chcete - ale já se s tím člověkem musím dohodnout za každou cenu!“

Když si nadřízený něco přeje, podřízený, má-li rád svoji existenci, vyhoví. Takže sotva se po telefonu stalo ministrovo přání zřejmým příslušným orgánům, vydali se dva uniformovaní strážníci se služebním vozem do pensionu vdovy Fresnellové, aby přivezli k výslechu její vnučku Simone. Nalezli ji na zahradě, kde se částečně opalovala a částečně četla noviny, referující o událostech v místě a okolí. Když ji vyzvali, aby se oblékla a šla s nimi, přijala to docela zvesela.

„Už jsem se začínala nudit! Snad se něco zajímavého dozvím, ne?“

Strážníkům se to vůbec nelíbilo. „Myslím, že bychom se spíš my rádi dozvěděli něco od vás, slečno. Obávám se, že jste nám neřekla všechno o tom člověku, který tu bydlel...“

„Moc toho o něm nevím, a když čtu v novinách, co se mu všechno klade za vinu, lituju, že jsem si ho víc nevšímala. Musel mít docela pestrý život!“

Ukázala jim americké noviny, které nelítostně kritizovaly morální profil plukovníka von Crosse a přesvědčovaly čtenáře, že je zrůda a ďábel v lidské podobě.

„Uvidíme.“ řekl strážník. Pak počkali, až se Simone upravila a vyvedli ji ven z domu.

Tam se zarazili - kolem jejich služebního automobilu postávali čtyři svalovci tupých tváří a ponuře mlčeli. Když se objevila Simone, trochu ožili, ale překážet nepřestali.

„Dovolíte, pánové?“ zeptal se jeden strážník a pokusil se otevřít dvířka automobilu.

„Vám dovolíme cokoliv,“ řekl dost špatnou francouzštinou jeden z mužů. „Ale ta dáma půjde s námi...“

„Ta dáma je předvolána k výslechu! Nemůže být ani řeči o tom...“

„Sklapni!“ řekl zostra vazoun. „Povídám, že půjde s náma, a basta! A ty drž zobák, nebo...“

„Jsme zástupci státní moci Francouzské republiky! Pane, žádám vás, abyste se nám legitimoval a upozorňuji vás, že jestliže se pokusíte nám bránit ve výkonu služební povinnosti, máme právo proti vám použít služebního obušku, ba i zbraně...“

„Co to povídá?“ ptal se jeden z mužů americkou angličtinou.

„Žvaní,“ poučil ho mluvčí, a dodal francouzsky: „Koukejte zmizet, oba dva!“

Mladší strážník sáhl po svém revolveru, a to neměl dělat. Dva z nich se na něj vrhli, jeden mu podržel ruce a druhý zasadil pár pořádných ran do břicha. Než si stihl uvědomit, co se děje, už ležel na zemi.

Druhý strážník se bránil o chvíli déle a o trochu úspěšněji. Podařilo se mu vzít pendrekem jednoho z útočníků přes rameno a zchromit mu na okamžik ruku. Potom ho druhý srazil kopnutím do obličeje, a protože přispěli i ti, kteří se už vypořádali s mladším, byl zbit ještě hůř než on a zůstal taky ležet.

Simone se pokusila utéci. Kdyby byla skočila do četnického auta a zkusila ujet, mohlo se jí to možná podařit, ale ji napadlo vrátit se domů, a to neměla. Muži ji chytili, ucpali jí pusu kapesníkem a už ji vlekli za roh, kde měli postaveno zase svoje auto, džíp khaki barvy bez jakýchkoliv označení.

Tam je čekalo překvapení, neboť o džíp se opíral muž. Už starší, do tmava opálený, měl téměř bílé vlasy, které mu velmi slušely. Byl štíhlý, vysoký, elegantně oblečený a sympatický. Ale byl jim v cestě.

„Uhni, vejre!“ řekl mu jeden z nich.

Bělovlasý muž se smutně usmál. „Nedělejte to, chlapci. Jsem už starej, nerad se peru. A moc nerad bych někoho z vás zmrzačil.“

„Kdo vůbec jseš?“ zeptal se ten nejchytřejší, co uměl francouzsky. Zatímco jeden držel Simone, ostatní se postavili do půlkruhu před šedovlasého.

„Nebuď línej a zjisti si to. Třeba jsem člověk...“

„Armin?“

Šedovlasý muž vážně přikývl.

V tu chvíli po něm tři současně skočili. Jejich ruce a nohy se střetly v divokém souboji, do kterého vzápětí zasáhl i ten, co držel Simone, když viděl, že kamarádi jsou strašlivě biti. Ale po sotva několika vteřinách leželi ti čtyři na zemi a svíjeli se bolestí, zatímco bělovlasý stál uprostřed nich a chystal se dorazit toho, kdo se zvedne. Simone si povšimla, že na pravé ruce má několik těžkých zlatých prstenů, které vydaly za boxer, v levé drží svazek těžkých klíčů - to ovšem na první pohled nebylo vidět.

„Pojedem,“ řekl a ukázal Simone na džíp. „Svezeme se někam, kde nás ti pitomci nebudou rušit.“

Simone poslechla, aniž řekla slovo. Ten člověk ji fascinoval, cítila se v jeho blízkosti bezpečná a spokojená, i když byl ještě větší rváč než ti čtyři.

„Nebudu dlouho okolkovat. Stejně se to co nevidět dozvíš. Jsem Terry Fischer, šéf arminské tajné služby. Mám hodnost komthura a generála, jsem člen státní rady a všeho možného. Jestli si někdo myslí, že jsem béčko, dopadne jako tamti.“

„Těší mě. Já jsem Simone Fresnellová.“

„Já vím. Neříkám ti to, abych se vytahoval, ale abys věděla, že ti můžu zařídit cokoliv, co budeš potřebovat.“

„Tak mi tedy odpověz na pár otázek!“

„To můžu.“

„Kde je doktor Merciér? Nebo-li von Cross.“

„Je tam, kde má být. Pravděpodobně už v Arminu.“

„Nevíš to jistě?“

„Poslal jsem ho tam. Měl by poslechnout.“

„Odešel poněkud nakvap.“

„I to jsem mu nařídil.“

„Proč?“

„Je to záležitost naší služby, ale jestli to chceš mermomocí vědět, tak ti to řeknu. Byla obava, že nezvládne, co je tady potřeba udělat.“

„Ty to zvládneš?“

„Doufám. Když ne, přestanu být šéfem služby.“

„Mohu ti být nějak užitečná?“

„Ne. Můžeš mi udělat jedinou laskavost: zmizet co nejdál od tohoto místa a nikde se neobjevit nejméně čtrnáct dní. To taky od tebe chci.“

„Kam mám zmizet?“

„Zařídíme ti pobyt kdekoliv na světě. Jestli chceš vidět Havaj, můžeš tam být do čtyřiadvaceti hodin. Celý pobyt zaplatí naše služba.“

Simone se rozesmála: „A když nechci vidět Havaj?“

„Co tedy chceš?“

„Chci vidět, co se tady bude dít.“

„To, co se tady děje, není žádný kino.“

„Právě proto u toho chci být. O prince se neboj, už jsme se viděli a jsme si moc sympatičtí. Kdybych mu řekla, dovolí mi to.“

„Máš smůlu. Jsem jediný z našich lidí, kdo neposlouchá prince Enkru, ale jen Vládce. Právě proto jsem tady. A ty jsi jedna z komplikací, právě proto, co se ti před chvílí stalo. Kdybych nebyl sledoval ty fízly, nebyl bych mohl zasáhnout. A může se stát, že příště už nebudu moci být tak rychlý.“

„Co se mi může stát?“

„Mohou tě vyslýchat kolegové od CIA. Nepřeju ti to, nepřeju to nikomu, ani nepřátelům.“

„Jenomže, já nic nevím!“

„Tím větší máš smůlu. Kdybys věděla, vytloukli by to z tebe. Když nevíš, budou tlouct dál, protože nebudou věřit, že nevíš. Holčičko, jsi v mlejnku na maso.“

„To samý mi říkal i von Cross.“

„Aspoň vidíš, že někdy říká i něco rozumnýho.“

„Jenže, oni mě najdou všude! Nejlepší by bylo zůstat přímo u zdroje, aby mě měl kdo chránit.“

„A kdo by to měl jako bejt?“

„Ty, samozřejmě!“

„Já mám daleko jiný povinnosti než se o tebe starat. Neříkám, že by to bylo špatný, ale placenej jsem za to, co dělám pro službu!“

„Nejedla bych tvůj chleba zadarmo, pomohla bych ti!“

„Já vím. Mike o tobě mluvil moc hezky. Jenomže já nejsem takovej romantik jako on.“

„To nevadí. Já jsem romantik za oba.“

„Už jsem řekl. Zmizíš a potopíš se a nebudeš! Jestli chceš, zajistím ti jinou identitu a všechno. Ale odjet musíš.“

Za té rozmluvy dojeli na náměstí a tam zaparkovali, neboť tam bylo rušno. Vystoupili a šli spolu, zřejmě aby mu neutekla. Simone utéct nechtěla, spatřila svoji babičku a ta se k ní hned vrhla. „Simonko, víš, co se děje? Je tady princ!“

„Kde tady?“ ptala se Simone, rozhlížejíc se.

„No, pochopitelně tady ne, ale je ve městě! Představ si, skutečnej princ, následník trůnu nějakýho ostrova!“

„Já vím, já ho znám. Ale kde je přesně, řekni!“

„Snad mezi svejma... a jak to, že ty ho znáš? A kdo je tenhle pán?“ zbystřila vdova Fresnellová pozornost.

„Doktor Spangler, advokát,“ usmál se Terry Fischer. „Jsem přítel vašeho nájemníka pana doktora Merciéra...“

Vdova Fresnellová se vylekala. „Ale proboha - přece ten člověk byl nějaký nepřátelský agent!“

„To jsou jenom pomluvy, madam! Já jako jeho právní zástupce jsem povinen proti takovým nesmyslným řečem co nejpřísněji zasáhnout, a uvidíte, že jméno pana Merciéra bude brzy očištěno!“

„To by bylo jen dobře! Simone, já už ničemu nerozumím a nic nechápu! Co se to jenom děje?“

„Nejdřív mi řekni, co jsi slyšela o princovi!“

„No... prý přijel a je tam na břehu v tom prázdninovým táboře. A bude se prý konat slavnost vítězství a boje mezi jeho bojovníky a zajatými vojáky a já nevím, co ještě!“

„Tam bychom měli být!“ řekla Simone.

„Zvou prý jenom novináře! Kdo může, snaží se tam dostat, ale některý lidi taky říkají, že by to mohlo bejt nebezpečný!“

Terry přestal do jejich rozmluvy zasahovat. Vdova Fresnellová rychle vypověděla Simone vše co věděla, a pak se rozběhla shánět další drby.

„Tam bychom měli být,“ řekla Simone. „Jenže nejsme novináři!“

„Mám novinářský průkaz jednoho nezávislého listu z Equadoru. A Leicu... mohla bys být moje fotografka. Dobře, ustoupím ti, dneska tam ještě půjdeme. Ale potom musíš pryč, tady může být dost horko...“

„Jenže, princ už mě viděl. Pozná mě...“

„Mě zná velice dobře, ale bude mlčet...“

A tak dostala Simone Leicu a příkaz chodit všude s Terrym a fotografovat. Což jí šlo. A oba se zúčastnili coby novináři celé slavnosti. Ostatně, Terry převzal po Mikovi nejenom práci pro službu, ale také podávání zpráv pro Henry Gardnera.

I agenti musí být z něčeho živi.

Nick Riordan byl rovněž povolán ke svému nadřízenému, i když v jeho případě tento termín není přesný. Muž, do jehož kanceláře Riordan přišel, byl místní rezident, ale patřil k jinému oddělení a jejich služební činnost se vzájemně příliš nedotýkala, takže v podstatě to bylo jednání dvou nezávislých členů stejné firmy.

Nicméně rezident zuřil, a hned to dal najevo.

„Pane Riordane, jsem pověřen vás upozornit, že jakékoliv další vaše zásahy jsou krajně nežádoucí! To, co jste zavinil, přesahuje veškeré meze obvyklé ve slušné společnosti!“

Riordan chvíli naslouchal jeho běsnění a pak se posadil. To rezidenta tak překvapilo, že umlkl a kroutil hlavou. A Riordan využil ticha: „Myslím že víte, že mám pověření z vysokých míst!“

„Já mám taky pověření, a z ještě vyšších míst, pane! A kromě toho, vaši nadřízení vás nehodnotí nijak příznivě, jak poznáte z tohoto telegramu...“

Riordan si telegram přečetl a pokrčil rameny.

„Jak se zdá, prozatím jste nedokázal vůbec nic!“ pokračoval dál rezident. „Jenom jste rozvrtali celý ten zatracený kraj a uvedli nás v posměch! Víte, co tam ti kluci teď dělají? Na slavnosti zesměšňují naše zajaté vojáky!“

„To bylo jenom první kolo. Také bych to mohl nazvat zkušebním střetnutím. Průzkum bojem...“

„Cože? Vy v tom chcete ještě pokračovat?“

„Samozřejmě. Až do úplného vítězství...“

„Teď okamžitě volám Washington a budu žádat o dovolení zatknout vás jako nebezpečného šílence a deportovat zpátky do Států!“

„V pořádku. Jen než to uděláte, se informujte u generála W., jestli s tím bude souhlasit.“

„Pane, zavolám třeba presidentovi...“

„Generál W. mu zavolá mnohem rychleji. Ostatně, já se domnívám, že president už byl informován...“

Rezident zrudl. Zavolal svoji sekretářku a vynadal jí, že mu ještě nespojila telefon, který si objednal.

„Uvidíme, kdo z nás má pravdu!“ funěl zlostně.

„Uvidíme.“ souhlasil klidně Riordan.

Telefonu se dočkali za deset minut. Rezident chvíli poslouchal a přerušoval mluvčího jen stručnými citoslovci, většinou souhlasnými. Riordan mlčel, dokud telefon nepoložil. „Tak co?“

„Poslyšte...“ rezident se ještě vzpamatovával. „Já ani v nejmenším nepochybuji, že jste velice odvážný...“

„Proč myslíte?“

„Řekli mi, že celá ta akce je čistě vaše věc a já za ni nenesu ani tu nejmenší odpovědnost. Že jestli se vám to podaří, bude to dobré. Jestli dojde k nějakému maléru, odnesete si to taky vy.“

„To je pravda.“

„A vy si na to stejně troufáte?“

„Jak vidíte, už jsem si troufl.“

Rezident se už uklidnil. „Pomoz vám Bůh! Ale teď - můžete mi stručně objasnit účel celé akce?“

„Samozřejmě, že ano. Čekám jenom, až mi položíte tu otázku a budete připraven chápat, co dělám.“

„Jsem připraven. A poskytnu vám podporu a pomoc, pokud bude zapotřebí...“

Riordan se spokojeně usmál, a opřel se pohodlněji. „Cílem akce je zdiskreditovat v co nejútlejším věku arminského prince Enkru a zabránit jeho nástupu na trůn a jakékoliv další činnosti. A toho dosáhneme, jestliže mu připravíme katastrofální porážku a zneuctění před celým světem. Věřím tomu, že jestli se nám podaří ho porazit, už nikdy se nestane arminským císařem.“

Rezident pokrčil rameny, asi moc nevěřil.

„Otázka nástupnictví je v Arminu velice ožehavá věc. Nynější Vládce sir Lera nemá žádné přímé ani nepřímé potomky a dokonce ani příbuzné. Předpokládali jsme, až starý pán zavře oči, monarchie v zemi zajde přirozenou cestou a otevře se možnost zavedení demokracie a parlamentního systému našeho typu. Bohužel jsou síly, které si to nepřejí, především silný rod Monroesů a jejich četní přívrženci. Těm je dobře, když mají císaře, a když hrozilo nebezpečí, že nebudou mít žádného, zkrátka si vymysleli prince a přinutili Vládce, aby ho adoptoval.“

„Lze ho tak snadno k něčemu donutit?“

„Tehdy byla výjimečná situace! Nevím zda to víte, ale před třemi lety došlo v Arminu k rozsáhlým potížím, které vyústily ve spiknutí a následující povstání. Podařilo se jim je porazit, ale přesto zůstaly některé nedostatečně vyjasněné záležitosti. A jedna z nich byla, že téměř celý národ byl ostře proti vládě. Nemyslete, že všichni jejich občané jsou svému Vládci věrni až do hrdel a statků, naopak. Především se nespokojenost rozmáhala mezi mládeží a vypadalo to, že se opět začnou objevovat boje mezi jednotlivými skupinami, jak tomu bylo za starých časů. Dějiny té země jsou zajímavé, je v nich spousta krve...“

„No dobře. Tak tedy mají prince. A co?“

„Princ je pro ně symbol budoucnosti. Od chvíle, co ho mají, se všechny spory řeší po dobrém - oni zkrátka věří, až se Enkra dostane na trůn, pomůže zemi ze všech potíží. Roger Monroes jim to v podstatě slíbil. Kdyby princ nebyl, začne to znova.“

„Chcete ho zabít?“

„To radši ne. S tím nejsou dobré zkušenosti, když někdo z nich vypadne ze hry, jeho nástupce je vždy o stupeň horší. Kdybychom ho zlikvidovali, oni ho budou mstít, a pravděpodobně se sjednotí proti nám. Jde mi o to znemožnit mu nástup na trůn, dokázat jim, že je neschopný, zbabělý, hloupý - zkrátka se na to nehodí. A víte, co nastane pak?“

„Samozřejmě, že nevím. Boj všech proti všem?“

„V podstatě. Různé skupiny najdou vlastní kandidáty. Monroesové, Santanuevové, černoši, Mafie, Ku-Klux-Klan, různé strany a spolky. Najednou tady bude deset možných princů a skončí to v nekontrolovatelném zmatku. Budou mít jedinou možnost, jak to vyřešit, a sice odstranit všechny diktátory a zavést pořádek.“

„A kdo to udělá?“

„Jsou tam lidé, kteří zůstali na svých místech po tom neúspěšném povstání. Herberta Alwina sice pověsili na karabáči před palácem, ale jeho přívržence nemohli všechny zlikvidovat. A oni čekají na příležitost...“

„Mají sílu to zvládnout?“

„To už je naše starost. Stačí nám, aby se dostali k moci na čtyřiadvacet hodin, ostatní uděláme my. Teď jde o to vyřadit ze hry toho kluka - dokud je on následníkem, jdou všichni za ním jako ovce za beranem. A za Monroesem, pochopitelně, ten je princovým kancléřem a vychovatelem.“

„Začínám chápat, jak si to představujete.“

„A proto je zapotřebí zasáhnout co nejrychleji. Toho kluka chytit a před celým světem zostudit. A to pokud možno dřív, než se v Arminu dohodnou - využili jsme toho, že Roger Monroes je momentálně v nemilosti u Vládce a má zákaz jakékoliv činnosti. Jak jsme se to dozvěděli, okamžitě jsme začali jednat...“

„Monroes že je v nemilosti? Proč?“

„Normální rozmíšky v rodině, nic závažného. Vládce usoudil, že mu mladý ministerský předseda přerůstá přes hlavu, tak ho setřel. Za pár dní se to uklidní, ale momentálně je vhodná situace...“

„A starý Monroes? Mám na mysli Leona...“

„Funguje, jak fungoval. Říkám, není to nic důležitého, jen takové laškování, ale je třeba toho využít. Taky toho, že se nám Enkra vydal na milost, víckrát už to určitě neudělá. Je nezkušený a momentálně bez ochrany svých nejbližších. Ti kluci, co se k němu přidali, jsou obyčejná sebranka, která neznamená nic. Snadno je zlikvidujeme...“

Rezident chvíli přemýšlel. Pak začal hledat ve svých papírech. „Možná by vás zajímala malá informace. Mluvil jste o Santanuevovi - momentálně je v Tokiu. Víte o tom?“

„Santanueva v Tokiu? Co tam dělá?“

„Nevím, o tom se v té zprávě nemluví. Ale je tam a o něčem s nimi jedná.“

Riordan se zamyslel. „Mohl bych o něco požádat? Nevím, jestli jsme náhodou něco nezaspali... víme jistě, že Monroes nevyvíjí žádnou činnost, ani nesmí, ale já bych stejně rád prošetřil, co dělají některé osoby. A to Jackie Therlowe, Sonny Albert, Kurt Diettermann, potom Santanueva a jeho sestra Asthra, Jimmy Dixon, Harky Alliger. Všichni dospívající klackové, z okruhu prince a Rogera. Mladí vlci! Dokážete to zjistit?“

„Pokusím se...“

„Já se vrátím do Troissy, k Aldrichově armádě. Zatím se chystá k útoku - tentokrát to nesmí dopadnout tak katastrofálně jako poprvé. Až to zjistíte, dejte mi vědět každou maličkost. Začínám mít pocit, že měli dost času udělat protiopatření - a moc nerad bych se dožil nějakého ošklivého překvapení...“

Sandra s Juanem se toulali ruku v ruce po skalách na pobřeží.

„Mám chuť udělat průser.“ pronesla zamyšleně Sandra.

„Tak udělej!“ řekl Juan.

„Ale já mám chuť udělat velikej průser!“

„Tak ho udělej!“

„Já mám chuť udělat průser, až by se zachvěla země a nebe, hvězdy přestaly svítit a nakonec by se nasral i princ Enkra!“

„Tak to nebude lehký, vytočit Enkru...“

„Dneska se chlubil, jak ho ráno vytočili kluci s Anittou...“

„No právě. Teď už si dá pozor.“

Sandra skákala po kamenech a občas se tiše zasmála. Našli maličkou zátoku, vykoupali se a lehli si na kameny.

„Jsem zvrhlá.“ pravila Sandra.

„Neříkej!“ řekl a prohlédl si ji se zájmem.

„Jenže já jsem zvrhlá a nemorální a celá skrz naskrz zkažená!“

„Vážně?“ Juan neshledával na jejím těle žádné závady.

„A tobě to vůbec nevadí - že mám zvrhlý choutky?“

„Možná jo. Ale pochlub se s nima.“

„Pojď se nechat ostříhat!“

„To myslíš jak?“

„Když se v příští akci dostaneme do první brázdy, docela určitě nás chytí a ostříhají. Co ty na to?“

„Hm...“

„Tobě to vůbec nevadí?“

„Vadí.“

„Ale nevyskočil jsi a nezačal mě mlátit. Jseš taky zvrhlej.“

„A ty bys chtěla, abych tě zmlátil?“

„Chtěla bych, aby nás všechny pochytali a mučili a trýznili! Tebe, Enkru, Sebastiana, Kima a hlavně mě! Chci poznat, jak chutná opravdová bolest a ponížení a nenávist.“

„Chápu.“

„Jsem zvrhlá, zkažená holka. Zasloužím, aby mi plivli do ksichtu. Zasloužím, aby mnou pohrdal celý svět.“

„To se prý čarodějkám stává...“

„Mám tě zmlátit hned?“

„To říkal náš duchovní učitel...“

„Tomu dám do držky taky.“

Juan to nekomentoval. Sandra si položila hlavu na jeho hrudník, dívala se do nebe a rozvíjela svoje nápady:

„Teď jsem Sandra, čarodějka, princezna z dobrýho rodu a kšatrijský varny. Dodržuju všechny předpisy a zákony a neudělám nikdy nic blbýho. Ale až mě ostříhají, nebudu už nic. Očistím se ode všeho, i od vlastního jména. Budu vánek ve větru nebo stín v temné noci. Ani to. Budu nic...“

Juan pocítil potřebu hladit ji po vlasech, dokud je má.

„Zbavíme se všeho. Varny a kasty, předpisů, nadřízených i svých povinností. Budeme nic. Budeme si moci jít, kam budeme chtít, a dělat, co nás napadne. Princ ani Asthra a nikdo z kamarádů nám nebudou moci říct zlého slova. Pojď se dát ostříhat, Juane!“

„Jsi blázen, Sandro.“

„Konečně jsi správně zhodnotil situaci. Jsem blázen.“

„Ale jsi taky čarodějka. Musíš...“

„Právě. Já už nechci muset. Chci nemuset nic.“

Neřekl nic. Hladil ji.

„Až se očistíme ode všeho, co souvisí s hmotným světem, budeme konečně svobodní. Budeme létat mezi hvězdami a pohybovat se v jiných vesmírech. Budeme si hrát s osudy galaxií a vytvářet celé vlastní civilizace pro svoji zábavu. Budeme věční a nekoneční a nepodřízení zákonům hmotné přírody...“

Neodpovídal. Toužil zatajit i dech, aby ji nerušil.

„A potom ti ukážu, jak se umím mstít! Pomstíme se každému a všem, vstoupíme do jeho snů a budeme ho tam trápit nejhoršími představami, kterých se bojí, vrátíme mu to ponížení a trýzeň, která nás čeká...“

„Říkala jsi, že se na to těšíš.“

„A na tu pomstu se těším ještě víc.“

Rozesmál se. Převalil se na ni a silnýma rukama v zárodku potlačil veškeré její pokusy o odpor.

„A co kdybych tě začal trýznit já?“

„To si zkus! Co ti dali tu zelenou stužku, tak nevíš...“

„Ty se chceš bránit? Ty si troufáš se vůbec bránit...“

Vzpouzela a rvala se ze všech sil, ale nepoužila žádné z možností, které jí dal její výcvik. Oči jí zářily v soumraku, cenila zoubky jako zvířátko a snažila se ho kousnout. Ale vydala ze sebe jen jediný skutečný výkřik bolesti - potom mu zaťala prsty do vlasů a škubala je, drásala mu nehty ramena a záda a svírala jej všemi svaly jako ovíjející se krajta.

A potom oba ztichli a jenom vzrušeně oddychovali.

„Konečně ti došlo, co vlastně chci...“ zasyčela mu do ucha.

„Takhle sis to přála?“

Rozesmála se. „Tím to jenom začíná!“

Někde ve vesmíru se zrodila nová hvězda, vzplanula oslnivým jasem a její světlo se začalo šířit po celé hvězdné soustavě. Uplynou miliardy let, a to světlo zasáhne i maličkou planetu, které její obyvatelé říkají Země.

Někde ve vesmíru rozhodl chlapec jménem Christian Everett, že se zařadí mezi říšské prince. Bylo to rozhodnutí o to odvážnější, že při střízlivém posouzení k tomu neměl vůbec žádné předpoklady. Kromě jednoho: obrovské, nebetyčné drzosti.

Vyčkejme času.

Druhá noc

Ve chvíli, kdy zapadalo slunce, i když slavnost pokračovala a všichni byli ve velice dobré náladě, vyhledal Enkra Anittu a tvářil se velmi vážně.

„Je na čase, abys odešla!“

„Proč? Docela se mi tu líbí!“

„Přijde noc! Mám obavy, aby na nás někdo nezaútočil. Až se bude bojovat, budu klidnější, když budeš hodně daleko a pod dozorem spolehlivého člověka. Ťapky.“

„Daleko radši bych byla s tebou!“

„Snad pochopíš, že mám o tebe strach! Když budu vědět, že jsi v bezpečí, budu moci bojovat beze všech obav...“

„Ale já o tebe se budu bát! Nevyháněj mě, prosím!“

„Ne, rozhodl jsem. Je mi to líto, ale musíš odejít, tady pro tebe nebude dost bezpečno. Ráno můžeš zas přijet, ale teď je noc a já nevím, co se bude dít...“

Anitta nakonec poslechla. Enkra přidělil Ťapce svoji motorku, rozloučil se a dívky vyrazily. Ťapka jezdila zostra, Anitta měla trochu strach, ale protože sama řídit neuměla a bez Ťapky by se domů nedostala, nezbylo jí než sedět a křečovitě se držet.

Lavaletovic statek byl rozsvícen, zřejmě byli všichni doma. A čekali na Anittu a Michella, ovšem Michell byl po Enkrově boku v táboře a chystal se nadšeně do boje. Takže Anitta pomohla Ťapce zatlačit Hondu do stodoly a potom ji vedla dovnitř. Ťapka obhlížela statek, moc se jí líbil a vyptávala se, k čemu slouží co z hospodářského nářadí.

V družné zábavě vstoupily tedy do chodby a pak do obytné světnice. Anitta nějak ztratila opatrnost, tím se stalo, že jakmile otevřela dveře, skočil po ní rozložitý hranatý chlap s hrubým obličejem, chytil ji za rameno a dřív, než cokoliv mohla udělat, vrazil jí facku, až jí tvář zčervenala.

„Takhle se chodí domů?“ rozkřikl se.

Víc nestačil. Ťapka vystartovala jako raketa, popadla ho za ruku a škubla - muž jí přeletěl přes hlavu a rozplácl se na podlaze. Zůstala stát nad ním, připravena dát mu další nakládačku, jestli se zvedne.

Anitta vykřikla leknutím, taky další lidé v místnosti zařvali, spíš překvapením. Byla to Anittina matka a babička, která seděla u kamen a doposud zřejmě podřimovala, ale byla rázně probuzena.

„Co... co je to?“ vykoktal ten hrubý chlap.

„Ťapko, nech ho!“ křičela Anitta. „To je můj táta!“

Ťapka tedy couvla. Ale netvářila se moc přívětivě, asi jí starý Lavalet připadal ještě nebezpečný. Teď se zvedal.

„Co to má znamenat?“ zabouřil.

„To je moje kamarádka!“ řekla Anitta. „Prosím tě, nezlob se na ni! Ona myslela, že mě někdo napadl!“

„Co má co... a vůbec, jak dokázala...?“

Ťapka rozuměla bretonsky, to už Anitta věděla. Nyní přece jenom přistoupila a pomáhala otci vstát. A řekla zdvořile:

„Nehněvej se na mne, prosím tě! Netušila jsem, že u vás je zvykem, že otcové bijí svoje děti! Ale můj princ mi přikázal chránit svou paní před kýmkoliv, proto kdybys jí ještě chtěl ublížit, musela bych ji bránit znovu...“

Lavalet si ji prohlížel. Byla to hezká šestnáctka, opálená a zdravá, se světlými vlasy a modrýma očima, na pohled křehká a bezbranná. Nedokázal pochopit, jak ho ta pápěrka mohla dostat na zem.

„Cos to řekla? Jaká tvoje paní?“

„Anitta. Je mojí povinností ji chránit.“

„A kdo jsi ty?“

„Ťapka, ve službách prince Enkry.“

„Kdo je to princ Enkra?“

„Přítel tvojí dcery.“

„Tím chceš říct, že moje dcera chodí s nějakým klukem?“

„Ano.“

Lavalet zesinal, krev se mu nalila do hlavy. Skočil ke kamnům a popadl železný pohrabáč. „Zabiju tě, ty couro!“ rozkřikl se na dceru. „A tebe taky, ať jsi kdo chceš!“

„Ťapko, ne!“ vykřikla Anitta, ale marně. Ťapka usoudila, že je čas zasáhnout a skočila do cesty; udeřila Lavaleta hranou dlaně přes ruku, takže pustil pohrabáč, odkopla ho a chránila Anittu před zuřivými útoky - při tom chytila pár ran, ale to jí nijak nevadilo. Jen se zeptala: „Můžu ho uklidnit?“

„Ano, ale jemně!“

Jemnost v podání Ťapky znamenala, že zkroutila starému ruku a přinutila ho, aby usedl na lavici ke stolu, kde už seděla matka Lavaletová. Udělal to a zíral na ni vztekle a tupě, zatímco Anitta přiběhla k babičce a pokusila se schovat za ni, jak to dělávala když byla malá.

„Už mě nech!“ řekl Lavalet. „Nebudu ji bít, sakra! Ale ty máš strašnou sílu, holka!“

Ťapka odstoupila. „Bylo by dobře, kdyby ses uklidnil. Nebo ti smím pomoci nabýt ztracené duševní rovnováhy?“

„Ty se seber a okamžitě vypadni z mého domu!“ zavrčel.

„To nesmím, pane. Můj pán by mne potrestal, kdybych nechala svou paní bez dozoru. Musím být s ní, dokud nedostanu jiný rozkaz!“

„Tady poroučím já!“ rozkřikl se Lavalet.

„Mně poroučí jenom můj princ.“

Matka Lavaletová se rozhodla zakročit. „A vůbec, kde je Michell?“

„V princově táboře.“ řekla Ťapka.

„A co tam dělá?“

„Bojuje - jako ostatní.“

„S kým?“

„S americkou armádou.“

„Proboha! Copak jste se všichni zbláznili?“

Na tohle Ťapka odpovědět neuměla, a Anitta řekla: „Víte, ono se toho stalo moc, za poslední dobu. Musela bych vám vyprávět...“

„Času máme dost, můžeš začít!“ řekl Lavalet. „A začni tím, jak je možné, že jsi se spustila s nějakým ničemným přivandrovalcem!“

„S nikým jsem se nespustila, tatínku. Enkra je...“

„Je to nějaký flákač a pobuda, který nevěděl nic lepšího než tě přivést do hanby a řečí! Viděli tě s nějakým klukem, nelži mi! A odjela jsi s ním prý na lodi!“

„Ano, to je pravda.“

„Michell byl s vámi? A ještě někdo?“

„Jean a Leon, to jsou kluci z města.“

„Takže jsi s nimi jezdila čtyři dny po moři, že? A takhle vypadáš? A to mi chceš namluvit, že jsi zůstala počestná?“

„Ano, tati, přísahám! Enkra se mě ani nedotkl, je to slušný kluk a vůbec, nemyslím, že by...“

„Já vím! Myslíš, že tamti myslí na něco jiného, než jak se s tebou vyspat? Stejně myslím, že to už udělal a ty nám sprostě lžeš do očí!“

„Ale já jsem s ním fakt nic neměla, přísahám!“

„Lžeš, couro!“

„Nelže,“ vmísila se Ťapka. „Já vím, že nelže...“

„Ty se do toho nepleť! Jistě se sama válíš s kluky, jsi stejná jako ona a lžeš, jako když tiskne!“

„Spím s kluky, ale nelžu. A není proč. Ostatně, kdyby se to stalo, Enkra by se s tím zcela jistě netajil.“

„Cože, on by se ještě chlubil?“

„Tati proboha!“ ozvala se Anitta. „Oni mají docela jiné zvyky než my, nerozčiluj se...“

„Dovedu si to představit! Smilstvo, lež a podvody!“

„Tati, jedno vím určitě, oni nelžou, zvlášť ne v těch věcech. Podle jejich zvyklostí milovat se s někým je čest a každý se tím rád pochlubí, to je pravda. Ale když Ťapka něco řekne, tak bys tomu měl věřit.“

Lavalet začal nadávat. Ťapka otevřela zatím tašku, kterou měla na řemeni přes rameno, chvilku se přehrabovala v malých lahvičkách a jednu vytáhla. Nakapala několik kapek do hrnku, zalila vodou a podala sedlákovi. „Vypij to, bude ti líp!“

„Co je to? Chceš mě ještě ke všemu otrávit?“

„Ne, jenom ti pomoci. Umím pomáhat lidem...“

Lavalet zaváhal - ale pak to vypil. Chutnalo to odporně, což posílilo jeho důvěru, neboť považoval za lék jenom ty věci, které mu nechutnaly.

„Jakto, že umíš léčit lidi?“

„Neumím všechno, jen něco. Naučila mě to Asthra.“

„Kdo je to?“

„Princova čarodějka.“

„A vůbec - jakto, že umíš bretonsky?“

„Umím všechny jazyky. Mám univerzální vzdělání.“

„To u vás mají všichni?“

„Všichni ne, ale mnozí.“

Lavalet si sedl. „No dobře. Ale teď jsem zvědav na tvoje vysvětlení, Anitto. Jak to bylo s tím princem, co o něm pořád mluvíš. Čeho je jako princ, a tak...“

Anitta se dala váhavě do vyprávění. Trochu si je přizpůsobila, ale ne v podstatných věcech; víc než o sobě vyprávěla o Enkrově umění v plachtaření, operaci leoparda a podobných věcech. V průběhu toho vyprávění se Lavalet čím dál víc uklidňoval, dostal normální barvu, dýchal klidně a při věcech, které to zasluhovaly, se dokonce začal usmívat. A když Anitta skončila, řekl:

„Člověk by nevěřil, že je to všechno možné! Vlastně jsi měla svým způsobem štěstí, že ses k tomu napletla!“

„Viď že jo, tati!“ souhlasila Anitta nadšeně.

„Připadáš mi nějak dospělejší... Vlastně jsem si ani neuvědomil, jak jsi vyrostla. Pořád tě vidím jako malou holčičku!“

„To bude tím účesem a oblečením... Enkra mě takhle učesal a v Anglii mi koupil něco na sebe...“

„Sluší ti to! Jsi vlastně velice krásná dívka...“

Paní Lavaletová se tvářila udiveně, její manžel takhle nikdy nemluvil. Ale byla zvyklá radši mlčet a pochybnosti si nechávat pro sebe. „Bude nejlepší jít spát,“ řekla, když usoudila, že je toho tak akorát. „Jedly jste něco, děvčata?“

„Najedly jsme se v táboře, než jsme jely...“

„Tak aspoň koláč... pekla jsem, třeba vám bude chutnat!“

Anitta jeden kousek snědla, Ťapka se ládovala jako hladový vlk. Paní Lavaletovou to potěšilo a chválila ji.

„Když je co jíst, tak se jí. Až nebude, budem hladovět.“ vysvětlila jí Ťapka svůj světový názor.

Spát měla Ťapka u Anitty v Michellově posteli. Staří se už smířili s tím, že syn doma pár dní nebude - a když dívky odcházely, popřál jim Lavalet dokonce dobrou noc.

A pak všechno ztichlo a byl klid až do rána.

Když se Enkra šťastně zbavil Anitty, jeho chování se trochu změnilo - začal chodit po táboře a starat se o jeho obranu.

„Vy byste taky měli raději odejít,“ řekl novinářům. „Nebude tady pro vás dost bezpečno...“

„Slíbil jsi nám tiskovou konferenci! Pořád na ni čekáme...“

Enkra se ohlédl na oblohu, která mu nahrazovala hodinky. „Dobře. Dvacet minut, stačí to?“

Někdo mu přistrčil před obličej mikrofon, taky na něj namířili televizní kameru. „Dovolte, princi, abych vám položil otázku...“ začal televizní reportér, ale Enkra rázně trhl hlavou.

„Rád bych především připomenul zásady zdvořilosti a chování k představitelům našeho státu. Jsem, jak bylo správně řečeno, princem a následníkem arminského trůnu. A pokud jsem v této funkci oslovován, je zdvořilé, aby mi každý, kdo mne osloví, tykal. Vykání je u nás záměrná urážka a já moc prosím, aby k tomu pokud možno nedocházelo...“

„Promiň, neměl jsem v úmyslu tě urážet! Nicméně, je to první zvláštní věc, která vyžaduje vysvětlení...“

„Všichni lidé jsou bratři a sestry. A především by to měl vědět ten, kdo byl povolán ke službě vlasti. V našem světě snaha oddělit se od ostatních je považována za výraz nepřátelství. Potrpíme si na přátelské, téměř bratrské vztahy.“

Reportér přišel už k sobě a Enkra mu nahrál, takže se hned mohl zeptat: „Jak se s tím srovnává boj s vojáky, kterého jsme byli svědky, a který se chystá i nyní?“

„Byl jsem vyzván ke hře! Je snad jenom správné, že ji chci hrát?“

„Jaké jsou zásady této hry?“

„Je to hra na boj mezi mými bojovníky a vojáky amerického pluku Zelených baretů. Zkusíme, kdo je lepší - myslím, že je to docela dobrá hra. Je zakázáno používat zbraní, bojuje se jenom rukama - není to poctivý boj?“

„Ale doslechli jsme se, že jsou i další podmínky - jedna z nich mluví o tom, že kdo podlehne, bude jistým způsobem postižen.“

„Ano. Bude ostříhán. Naši nepřátelé vědí, že je nám to velice nepříjemné, proto to navrhli.“

„Každý, kdo podlehne? I ty?“

„Samozřejmě. Když je to hra, musí platit pro všechny.“

„Ale když prohraješ ty, bude to prohra všech ostatních!“

„I tak se to dá hrát. Vím, že jsem v postavení šachového krále a spočívá na mně tím větší odpovědnost, čím méně mám možností.“

„Nebojíš se toho?“

„Velice se bojím. Když na to pomyslím, mrazí mne v kostech a mám docela chuť nechat toho a zmizet. Jestli se stane, že skončím pod noži, bude to znamenat konec mojí prestiže u kamarádů. Všichni se mi budou smát a nikdo si mne nebude vážit. Je to věc, ze které mám větší strach než z čehokoliv jiného.“

Reportér se zarazil, tak upřímnou odpověď nečekal. A hned mu skočila do řeči nějaká reportérka:

„Epoca, Řím. Když máš takový strach, proč toho nenecháš být?“

„Nevím, jestli si to umíš představit. Už dlouho jsem se ničeho nebál. Neznám ten pocit. A i když není příjemný, vzrušuje mne.“

„Vzrušuje tě představa ostříhání, nebo ten strach?“

„Obojí, když se ptáš takhle. Vzrušuje mne pocit, že jsem osobně ohrožen. Už delší dobu se mi nemohlo nic stát a měl jsem pocit, že jsem nějak vyřazen ze hry. Teď jsem zase uprostřed dění, nejen že velím, ale sám mohu bojovat a mohu taky prohrát. Je to príma hra...“

„A co odpovědnost za ostatní, kteří hrají s tebou? Už několik jich bylo poraženo. A mohou být další.“

„Jestli je to vzrušuje tak jako mne, pak budou hrát dál. Jestli ne, mohou přece odejít, nedržím je násilím...“

„A co když se jedná o dívky?“

„Jejich situace je možná ještě o něco horší. Nevím, neznám to.“

„Ještě se tě zeptám na velice osobní věc. Ten pocit vzrušení cítíš už delší dobu, nebo právě teď, v posledních dnech?“

Enkra zaváhal. Přivřel dokonce oči a uvažoval. „Už nějakou dobu. Zdálo se mi, že se kolem mne nic neděje. Toužil jsem po tom, aby se něco zajímavého stalo, aby pro mne někdo vymyslel něco příjemného a veselého... zkrátka, nevěděl jsem, po čem toužím. Roger, můj náčelník, vymyslel na léto plán všelijakých výprav po okolí, po Arminu. Nelíbilo se mi to, bylo to nudné, takové bezvýznamné kočkování. Tak jsem využil situace a vyrazil do světa. Nevěděl jsem, co mne volá a co najdu. Ale chtěl jsem něco najít.“

„Třeba i boj? A pohanění... a možná i smrt?“

„Kdyby to bylo třeba, tak ať!“

„Paris Match, Godard,“ vmísil se další novinář. „Snad už těch vašich dotazů bylo dost, madam! Já bych rád věděl, jaký podíl na tvém rozhodování mají místní lidé, tvoji kamarádi z města!“

„Jsou členy náčelnické rady a jejich hlas platí při rozhodování.“

„Jedním z nich je i Leon Devart?“

„Ano. Byl tu velitelem předtím, než jsem přišel. Nechci překračovat pravomoc náčelníků z této oblasti.“

„Kdyby si místní obyvatelstvo přálo, abys odešel a ukončil to nepřátelství, udělal bys to?“

„Samozřejmě. Ale prozatím všichni souhlasí s pokračováním...“

„Leon Devart je ten kluk, kterého jsi unesl z místní polepšovny? Proč jsi to vůbec udělal?“

„Požádali mne o to.“

„Splníš každému, oč tě požádá?“

„Arminský Vládce má právo splnit každému ze svých občanů jednu prosbu za život. Dejme tomu, že jsem si v tomto případě své právo vybral předem...“

„Ale stejně - nezdá se ti nemorální udělat takovou věc?“

Enkra si na chvíli vzpomínal na přesnou citaci.

„Avšak tak praví Pán: I zajatí Mocného budou odňati a lup Hrozného bude vydán - neboť chci bojovati proti těm, kteří proti tobě brojí a chci vysvoboditi děti tvoje. Proroctví Izaiášovo, 48:25.“

Novinářům poněkud zmrzl úsměv na rtech. Proto se ozval muž, který nerozuměl dost dobře francouzsky. „Daily Mail London, Brown. V jakém stavu jsou tvoje vztahy k Velké Británii?“

„V tom nejlepším. Před třemi dny jsem byl na několik hodin na britském pobřeží a jsem rád, že mohu touto cestou poděkovat svým přátelům ve staré vlasti za pohostinství. Ujišťuji všechny občany Velké Británie, že jsem jejich upřímným přítelem.“

„Co jsi dělal v Anglii?“

„Nabral potraviny a vodu. Projížděli jsme se po moři v plachetnici...“

„Evening Post, Connolly. Je tedy pravda, že v době, kdy tvoji lidé bojovali, téměř o život, ty jsi věnoval svou pozornost projížďkám po moři a vyučování jízdě na vodních lyžích?“

„Ano...“

„Nezdá se ti to nezodpovědné vůči těm, kteří za tebe nesli tíhu boje?“

Enkra zaváhal. „Moji bojovníci jsou stateční a odvážní. Věřím jim, věřím v jejich schopnosti a jejich oddanost. Věřím jim natolik, že bych jim svěřil do ochrany nejen toto pobřeží, ale i svůj život.“

Italská novinářka se opět protlačila dopředu. „Je pravda, že jedním ze společníků na tvé lodi byla dívka? Kdo je to?“

„Je to jedna moje kamarádka.“

„Francouzka?“

„Bretonka, když už to musíš vědět.“

„Dá se říct, že to, co teď děláš, včetně rozhodnutí bojovat se silnějším nepřítelem, děláš pro ni?“

Enkra chvíli váhal. „Částečně i pro ni.“

„Jaké činy chceš ještě vykonat, abys získal její obdiv a lásku?“

Enkra namísto odpovědi uchopil nejbližšího novináře za ruku a podíval se na jeho hodinky. „Dvacet minut uplynulo. Je mi líto.“

Mezi zástupci tisku to zahučelo, a novinářka chytila prince za rukáv košile. „Nemůžeš mi odpovědět, nebo nechceš?“

Enkra se jí podíval do očí: „Ty jsi Oriana Fallaciová, že?“

„A odpověď?“

„I odpověď ti dám. Ale až ji budu znát.“

Pak odešel, aby přijal hlášení od svých náčelníků.

„Utvořili jsme dvacet sedm trojčlenných skupin,“ hlásil mu Sebastiano. „Sestavil jsem je tak, aby v každé byli dva zkušení bojovníci a jeden začátečník, pokud možno z těch lepších. Ostatní ponecháme jako ostrahu tábora.“

„Jak jste zařadili kluky z města?“

„Ke každé dvojici jsme dali jednoho instruktora. Oni jsou docela dobří, ale přece jen se nám zdá být vhodnější, aby v každé trojici byl aspoň jeden Armin.“

„V pořádku, s tím souhlasím. Ale dvacet sedm trojic je podle mého málo. Ostatní se nedají použít?“

„Ale ano, jenže... zdá se mi, že posílat je do boje s neukončeným výcvikem je hazard.“

„Co tomu říkají oni?“

„Mluvil jsem s nimi - jsou plni nadšení, až se toho bojím. U některých si nejsem jist, zda jim to vydrží, až se ocitnou proti skutečnému nepříteli...“ řekl Juan.

Enkra chvíli přemýšlel. „Překopejte ty trojky. Možná by bylo dobře, aby v každé byl jeden zkušený a dva nováčci jako u Leonových kluků...“

„Tvoje kluky jsme nebrali jako nováčky... přece jsi jim dal ty sám určitý výcvik...“

„Výcvik v pohodě není nic proti boji. Nejsou o nic lepší než ti, co jste posbírali po Evropě a naučili pár základních úderů.“

Sebastiano obrátil oči k nebi, Juan povzdechl.

„Ale pustit je do boje, to je nezodpovědnost!“

V té chvíli vstoupil Kim a slyšel poslední slova. Odpověděl místo prince: „Ano! Zlato se zkouší ohněm!“

„A jak si zodpovíš, když někoho z nich chytnou?“

„Já si to vůbec nebudu zodpovídat,“ Kim zřejmě už celou věc promyslel do důsledků. „Ono se mu zas tak moc nestane...“

Sebastiano a Juan se na sebe podívali a pokrčili téměř současně rameny.

„Když ho chytí dnes, přijde o hřívu,“ řekl Kim. „Za deset let ho podříznou, ale to už se nikdo chytit nenechá, za to ručím!“

„Ty počítáš s tím, že je předhodíš nepříteli, aby je zohavil?“ rozkřikl se Sebastiano. „Poslouchej, máš vůbec nějaký rozum?“

„Možná lepší než ty. Ano, jestli nejsou dost dobří, ať si je vojáci chytí a ostříhají...“

„A co kdyby se to stalo tobě?“

„Mně se to stát nemůže. Já se nedám.“

„Enkro, řekni mu něco! Co ty tomu říkáš?“

Enkra si to zatím promyslel taky. „Podle mého stačí jeden instruktor z našich zkušených kluků, k němu jeden dobrý místní a jeden nováček.“

„I za cenu, že taková trojice nemusí střetnutí vyhrát?“

„Pokud se setkají se silnějším protivníkem, nebudou na něho samozřejmě útočit. Počítám, že taková trojice se vrhne na jednotlivého nepřítele...“

„Ovšem... ale co když náš člověk udělá chybu, nebo když ho kluci neposlechnou?“

„Všechno se může stát. V tom případě podlehnou...“

„Žádnou zbytečnou sentimentalitu!“ vykřikoval Kim.

„Mluvil jsem s kluky,“ řekl Leon, který prozatím do hádek Arminů zasahoval nerad. „Docela se těší...“

„Teď. Ale co řeknou zítra?“

„Každý dostane, co si zaslouží.“

„Dobře,“ Sebastiano rozevřel dlaně. „Souhlasím. Předěláme trojice podle tebe, Kime. Ale chraň tě pámbu, když dojde k nějaké katastrofě!“

I když měli náčelníci jiný názor než Enkra, jakmile byly rozkazy schváleny, začali okamžitě provádět, co se dohodlo. Nejdřív oznámili, že se dosavadní trojky předělají a bude zapojeno mnohem víc místních a jinak přifařených účastníků, což vyvolalo radost - potom začali hned na místě ustavovat trojice, a hned je posílali na určená místa. Kluci disciplinovaně vybíhali po své práci a tábor se zvolna vylidňoval.

Cvrček, který při prvním sestavování nebyl vůbec vzat v úvahu jako možný kandidát, se dozvěděl co je nového, a okamžitě zapnul mozkové závity. Potom sehnal Alaina a Pasquala a oznámil jim, na co přišel. Nejdřív to nemohli pochopit.

„Nechápete?“ Cvrček byl tak nadšený, že mu přeskakoval hlas. „Jeden zkušený arminský bojovník, jeden místní borec a jeden nováček! To jsme přece my!“

„No... počkej, že bys ty byl zkušený bojovník?“ řekl Alain, který už měl určité špatné zkušenosti.

„No a nejsem?“ Cvrček se nafoukl. „Jestli ti vadí, že jsem trochu menší než je středoevropský průměr, tak to se nediv, já jsem jenom tak málo narostl. Ale jinak jsem stejně dobrej jako každejkoliv jinej!“

„Konečně, mně o nic nejde. Já už můžu klidně padnout nepříteli do rukou, mně se nemůže nic stát. Co ale říkáš ty, Pasquale?“

„Já Cvrčkovi věřím. Viděl jsem ho v boji, a on je fakt dobrej!“

Pasqual bez svých brýlí vypadal nemožně. Mžoural ustrašeně kolem sebe, na hubeném tělíčku měl nakresleno několik tygřích pruhů a pořád ještě si nezvykl chodit nahý. Alainovi ho bylo líto.

„A vůbec, ty... nebudou se po tobě vaši shánět?“

„Teď už je to jedno. Kdybych přišel domů do rána, tak by snad byl rámus. Ale když nepřijdu vůbec, asi mě dají do polepšovny jako Leona.“

„Polepšovna už dlouho stát nebude,“ rozhodl Cvrček. „Hele, kluci, jdem se zahlásit...“

Neměli štěstí, padli na Sebastiana, a ten je znal.

„Zbláznili jste se všichni tři? Vůbec s váma nebudu o ničem diskutovat, čelem vzad a zmizte! Poslat vás do boje, tak mě budete chodit v noci celej život strašit...“

„Co si myslíš?“ vykřikoval Cvrček. „Že jsme o něco horší než jiný, že nic nedokážem? Myslíš, že...“

Sebastiano ho chytil za krk, obrátil ho čelem vzad a nakopl do zadku. Cvrček udělal pořádné salto, jiný kluk by se rozbrečel, ale on se jen převalil na nohy a křičel:

„Však počkej, uvidíš, co my dokážem!“

„Ať už tě nevidím! A jestli se hneš z tábora, tak tě přetrhnu jako hada!“ řval za ním Sebastiano.

„Aspoň vidíte, jaký jsou to pitomci,“ vysvětloval Cvrček ostatním dvěma, když se dosti vzdálili od rozzuřeného velitele. „Musíme jít na vlastní pěst!“

„Ty chceš jít do boje i přes zákaz?“ divil se Alain. „To už je opravdu nepodobný víře!“

„A ty tady chceš zahnívat? Pasquale, co ty?“

„No... já bych šel do toho boje!“

„No, tak vidíš! Alaine, jdeš s námi?“

„Čert to vezmi, jdu!“

A tak vypadli z tábora. Po cestě potkali čarodějku Sandru - oči jí svítily jako vánoční prskavky.

„Hele, kamarádko,“ prosil ji Cvrček. „Potřebovali bysme... něco!“

„Něco, jo? Ty seš, Cvrčku, známej jako sviňka štětinka... nebo ještě líp svině svinutá! Ale že mám dobrou náladu...“ Sandra vztáhla levičku a téměř se dotkla Alaina prsty. Pak se stejně dotkla Pasquala na hrudní kosti a on pocítil úder jako elektrickým proudem; ale jako by z něj tím výbojem síly spadla únava a strach. Nakonec si nechala Cvrčka; ale ten dostal ránu, že se natáhl na zem a třel si hrudník dlaní.

„Čím ses to prosím tě nabila? Máš dneska energii...“

„Nebuď zvědavej, narostly by ti moc brzo chlupy... Chtěl jsi to?“

„Jasně, díky! Stejně jseš hvězda!“

Cvrček nabyl sebevědomí a začal hned poučovat:

„Musíme se vyhejbat každýmu, kdo je podezřelej. A každýho nepřítele musíme vidět první. A jak ho uvidíme, musíme hned vyzkoušet, jak se ho zmocnit. Já ho zlikviduju úderem karate, ale vy mi musíte pomoct, kdyby náhodou taky něco uměl...“

„Jasně,“ řekl Pasqual snaživě. „Jenže kde ho najdem?“

„Nepřítel hledá nás, v noci se jistě pokusí zaútočit. Včera se jim to nepovedlo, ale dneska to zkusí zas, já je moc dobře znám!“

Neptali se, odkud je může znát, když za poslední války nebyli na světě ještě ani jeho rodiče - takové detaily hrdinům nikdy nepřekážejí v rozletu.

„Hele, pojďte se kouknout k nám!“ navrhl Pasqual. „Je to kousek, jenom přes zahradu...“

„Tak jo, ale opatrně!“ souhlasil Cvrček.

Prošli zahradou - starostův dům byl tichý a nic se tam nehýbalo. Pasqual ukázal okna kuchyně, Cvrček si stoupl na ramena Alainovi a poslouchal.

„Mluví o tobě! Je tam četník...“

„A co říkají?“

„Že mají strach, že tě unesli. Aby se četníci snažili tě vypátrat a osvobodit. Podezřívají nás...“

„Co říká ten četník?“

„Že za týhle situace nemůže nikoho najít. Uklidňuje ho... prý se ti nemůže nic stát, když se nepřipleteš do žádnýho boje. Je to pitomec.“

„Hm... měl bych tátu uklidnit, že jsem s váma, žejo? Aby se o mě zas tolik nebál...“

„Zbláznil ses?“ zasyčel Alain. „Když se mu ukážeš, zavře tě a už tě ven nepustí...“

„Kousek dál je telefonní budka...“

Doběhli k budce; Pasqual měl minci, takže ji hodil do automatu a vytočil číslo. Starosta to vzal okamžitě.

„Tati? To jsem já, Pasqual. Hele, řekni tomu četníkovi, ať mě nehledají. Já se vrátím sám, až to skončí.“

„Pasqual... proboha, kde jsi? A jak to víš?“

„No, já vím všechno. Je u nás doma četník a ty ho chceš poslat, aby mě hledali. Nedělej to, mně se nemůže nic stát a kamarádi by pomohli, kdyby...“

„Kde jsi? Jací kamarádi? Jak to všechno víš?“

„Kamarádi, no Armini, chápeš? Oni jsou fajn a je s nima veliká legrace. A učím se čarovat. Já ti to budu vykládat, až přijdu domů, ale teď nemáme moc času, jdeme do akce. Tak ahoj!“

A Pasqual položil telefon.

„Tos ho teda uklidnil!“ soudil Alain.

„A vykecal jsi mu, že jdeme do akce!“ řekl Cvrček.

„On stejně neví, co to je! A aspoň se už o mě nebude bát!“

Proběhli uličkou, přeběhli přes hlavní a zmizeli v předměstské čtvrti. Cvrček šel první, občas zastavoval a naslouchal - ostatní věděli, že v tomhle je lepší, tak se mu svěřili. Proběhli všelijakými průchody mezi zahradami, dvakrát přelezli plot a nakonec se dostali na okraj města - bylo tam veliké vrakoviště a smetiště, nikdo tam nechodil, ale dalo se pohodlně prolézt dírami v plotě. Alain to tam znal.

„Tady se dá docela dobře čekat. A já tam znám bezva schovávačky.“

Teď vedl on. Proběhl mezi hromadami starých automobilů a objevil pod kupou ostatních starý mercedes s měkkými sedačkami. Kdyby to tam nepáchlo myšinou, bylo by to docela útulné.

„Tady počkáme, až se bude něco dít,“ rozhodl Cvrček, stulil se na sedadlo řidiče a přitáhl kolena k bradě. „Stejně jsme vyrazili asi moc brzo. Ještě není noc...“

„Tma už je solidní!“ řekl Pasqual.

„Já vidím i potmě.“ uklidnil ho Cvrček.

Chvilku seděli mlčky - pak si začali šeptem povídat. Cvrček jim vyprávěl o svých hrdinských činech doma v Arminu, Pasqual mu to přímo hltal. Alain moc nevěřil, ale nechtěl mu kazit radost a nechtěl se ani hádat, takže mlčel a občas naslouchal, co se děje venku. Když Cvrček umlkl v půli slova, zvedl hlavu a bystře naslouchal vzdálenému houkání sýčka, řekl Alain:

„To nic! To je jenom sova.“

„To není sova.“ řekl Cvrček.

Vstal - předtím chodil dost normálně, teď se začal plížit jako kočka. Klukům se najednou zdálo, že proti němu chodí jako slon v porcelánu; Cvrček šel rychle a téměř neslyšně, přikrčený a pozorný; jednu chvíli zvedl ruku a vzápětí padl k zemi.

Zaslechli motor - nějaký velký vůz projížděl kolem ohrady. Jel dost pomalu, zřejmě řidič dával dobrý pozor, co se kolem děje. Pak se vůz zastavil, nějací lidé z něj seskakovali. Bylo slyšet tiché hlasy, ale jenom Cvrček jim rozuměl. Počítal na prstech, kolik je to lidí - když napočítal dvacet, obrátil se a zavrtěl hlavou, aby ukázal, že přemoci tyhle se nedá.

Slyšeli, jak někdo škrábe ocelí o plech; zřejmě se pokoušeli otevřít vrata, protože o dírách nevěděli.

„Jdou po nás,“ řekl Alain. „Utečem?“

„Nevědí to! Spíš asi chtějí něco ukrást...“

Přeběhli blíž a schovali se za jedním vozem. Viděli teď na bránu, kterou se už podařilo otevřít - dva muži ji drželi, zatím zajel dovnitř velký kamion, a oni ji zase zavřeli.

Nějaký velitel k sobě zavolal šoféra a ještě jednoho muže, a polohlasem k nim mluvil: „Chlapi, vy zůstanete tady a budete hlídat auto. Myslím, že vás tady ti čerti nenajdou, ale jestli jo, tak se od nich rozhodně nedejte nijak zblbnout! Jsou to parchanti, to víte sami!“

„Jasně, šéfe! Nehnem se od auta!“

„My vyrazíme do ulic. Jak někoho chytneme, přivedem ho sem a necháme tu ještě další hlídku. Na každýho z nich musí bejt aspoň jeden náš, jinak se jim podaří se nám ztratit, víte co umějí! Do tý doby tu hlavně neusněte nebo nechlastejte, nebo víte co s váma udělám, až se vrátíme do kasáren!“

„Jo, šéfe. Můžem aspoň kouřit?“

„Kouřit můžete. Ale s chlastem... nemáte zašitou flašku?“

„Můžete si nás prohledat, šéfe!“

„No... jen aby! Tak já jdu!“

Vojáci vyčkali, až jejich velitel odešel. Potom si zapálili.

„Poručík je z těch smradů celej vedle!“

„A ty se mu divíš? Viděls, jak se vrátili kluci z jejich tábora? Celý černý jako negři, a ještě pomalovaný jak šašci. Drhli se celej večír, a vůbec to nechce jít dolů...“

„Hele, tys je viděl včera v noci. Jaký jsou?“

„Choděj nahý a skáčou jak kočky. Já měl kliku, že jsem se jim dostal z drápů - kdybys viděl, jak dokážou skákat! Jako pravý šelmy, fakticky!“

„Jak to dělají?“

„Jeden negr říkal, že mají čarodějnici, a ta z nich ty zvířata dělá. Zkrátka je zhypnotizuje...“

„Ale jdi! To není možný!“

„To si možná brzo povíme!“

Chvilku oba mlčky kouřili. „Je to pravda, že jsou to kluci?“

„Jasně. Jejich náčelníci jsou obyčejný puberťáci a ty druhý ještě menší. A k tomu spousta debílků z okolí...“

„A že se uměj tak rvát!“

„Když tě budou od malička cvičit, taky se naučíš...“

„Naši taky umějí karate. A stejně je porazili!“

„Říkal seržant, že používají úplně jinej styl. Kočičí kantonský kung-fu nebo tak něco. A to umějí jenom ty větší, malý by ti nic neudělali, ty bys rozsekal do pasty na parkety! Zase se tak moc neboj, zatím je tady úplnej klid...“

Cvrček svolal všechny svoje muže k sobě. Nerozuměli posunkové řeči, takže musel šeptat: „Musíme se jich zmocnit! Půjde to dobře, doufám, na ty dva pitomce musíme stačit...“

„Jak to chceš udělat?“

„Nevím... zkusíme je vylákat. Pasquale, dokázal bys utéct a nechat se od nich chytit?“

„Jasně - ale jak to mám udělat?“

„Projdeš zadem a vylezeš dírou ven. Potom přijdeš zvenku, tam odtud. Vlezeš do ohrady a jak je uvidíš, zařveš leknutím a budeš zdrhat. Když se za tebou pustí, budeš se bránit. Ale oni tě stejně chytí...“

„Jasně. Co budete dělat vy?“

„Zlikvidujeme je. Neboj se nic, pomůžeme ti...“

„Fajn. A když ne?“

„Tak to jsme to teda projeli.“

Pasqual se odplížil; nezdálo se, že se mu to moc líbí, ale poslechl. Druzí dva zůstali v úkrytu.

Trvalo to dlouho a Alain už myslel, že Pasqual dostal strach a vzal to rovnou domů. Ale ne, za ohradou se ozvaly tiché kroky, potom se odsunulo prkno a něco vlezlo dovnitř. Oba vojáci ho už slyšeli, okamžitě se po něm vrhli, ale Pasqual jenom vypískl jako myš a už byl zas venku. Než se jeden z vojáků protlačil úzkou dírou, už mazal podle ohrady pryč.

„Zůstaň tady,“ křičel šofér. „Já ho chytím... musím ho dostat, poslal by na nás ty čerty!“

Rozběhl se za Pasqualem. Druhý voják udělal největší pitomost svého života, vystrčil hlavu dírou v plotě a díval se za ním.

Cvrček k němu doběhl a přirazil prkno na jeho krk. Muž stačil jenom zachroptět - potom mu Cvrček nacpal do huby kus špinavého hadru s hrstí hlíny a společně s Alainem ho vtáhli dovnitř. Pokusil se rvát, ale jenom chvilku - Cvrček mu dal parádní úder na krk a voják ztichl.

„Honem!“ šeptal Cvrček. „Tamten je za chvilku nazpátek i s Pasqualem! A tenhle dlouho spát nebude!“

„Jak bude prolízat, já ho popadnu a ty mu jednu vrazíš! Žádný mazlení a srandičky, hned ho vem přes palici, jak ho uvidíš!“

„Jasně!“ Cvrček byl velice spokojen. „Teď ten náfuka Sebastiano uvidí, kdo je nejlepší!“

Číhali za ohradou; slyšeli jak se voják vrací a Pasqual vřeští, i když mu voják svíral hrdlo. Pak se ozvaly sprosté nadávky: „Ta svině kouše! Má zuby jako lasička, parchant!“

Voják odsunoval zvenčí prkno a prostrkoval jím Pasquala, který se zuřivě bránil. „Sakra, tak ho vezmi a pomoz mi!“

Alain vtáhl Pasquala dovnitř. V otvoru se objevila vojákova ruka a Alain jí škubl k sobě. Voják prostrčil hlavu plotem, vzápětí mu dopadla na krk Cvrčkova zkušená ruka. Zasténal a složil se.

„To bysme měli,“ řekl Cvrček. „Teď s nima k autu!“

Chvilku trvalo, než prostrkali těžkého vojáka úzkou dírou. Pak oba odnesli k vozu a položili na zem. Ten první se začal probírat, ale Pasqual si toho hned všiml.

„Neudělal ti nic?“ ptal se ho Cvrček.

„Rozcuchal mi ofinku! Chytil mě za vlasy a něco mi povídal, nerozuměl jsem mu...“

„Já ti to někdy přeložím,“ slíbil Cvrček. „Teď je musíme svázat. Podívejte se dovnitř, jestli tam nemají nějaké řemeny... a bylo by jich potřeba víc.“

Podívali se, ale nenašli nic - vojáci si všechno vzali s sebou. Pasqual našel v kabině gumový obušek, jaký nosí policajti.

„Nech si ho, bude to tvoje domlouvátko na zajatce. Kdyby někdo neposlouchal, vem ho přes hlavu nebo přes koule, jak bude lepší.“

„Jak je svážem?“ ptal se Alain.

„Mají docela dobrý rifle. Rozřežem je na pásky...“

Cvrček měl krásný lovecký nůž. Hned se dal do práce a udělal spoustu dlouhých a pevných pruhů. Nejdřív zajatcům spoutali ruce a nohy, potom jim ovázali taky ústa, aby nemohli křičet. Řidič se při tom probudil a zuřivě koulel očima, ale nemohl nic dělat.

Cvrček prohledal oběma kapsy a nic zvláštního nenašel. Jenom řidič měl u sebe dýku, snad ještě krásnější, než byla Cvrčkova: dlouhou, úzkou, ostře broušenou, zavírací a možná i házecí.

„Hele, Pasquale, dárek!“ řekl Cvrček a dal mu ji.

„Ta je krásná! A řeže?“

„Zkus mu něco uříznout, poznáš to!“

„A co?“

Cvrček vzal dýku. Vojáci viděli, co dělá - sklonil se nad šoférem a prohlížel si trosky jeho kalhot. Pak mu sáhl do klína, a držel při tom pořád připravenou dýku. Voják sebou zazmítal a Cvrček se zasmál. „Když nebudeš hodnej, uděláme šmik šmik!“ řekl americkou angličtinou, a pak to přeložil ještě Francouzům.

Voják už neměl snahu se bránit. Ležel jako kláda a občas zavíral oči, když si blízko něho hrál Pasqual s jeho krásnou dýkou.

„Hele, mají docela pěkný vlasy.“ řekl Alain.

„Smíte to dělat?“ ptal se Cvrček. „Já nesmím, jsem šlechtic. Ale jestli chcete, můžete si je cvičně opižlat...“

„Já můžu,“ řekl Alain. „A oni si začali.“

„Tak jen do toho!“

Alain vzal dýku a začal šoférovi oškrabávat hlavu. Moc mu to nešlo, i když dýka byla pěkně ostrá.

„Namoč si to, půjde to líp.“ radil mu Cvrček.

„Nemám čím...“

„Ale máš, jenom chvilku přemýšlej.“

První to pochopil Pasqual, protože si už během dne zvykl, stáhl kalhoty a pomočil vojákovi hlavu. Ten sebou škubal, víc nemohl.

Náhle Cvrček zvedl ruku a ztuhl. Ukázal rukama, že někdo jde, tentokrát všichni pochopili a rozběhli se na svá místa. Nějaký muž šel co nejtišeji k bráně a křikl: „Hej chlapi, otevřte, vedu návštěvu!“

Pasqual na Cvrčkův pokyn pootevřel.

„Heslo!“ zachrochtal Cvrček hlasem odkoukaným od šoféra.

„Co blbneš? Nepoznáváš...“ muž vrazil do brány spoutaného kluka a vstoupil, ale v tu chvíli mu skočil Alain po krku, Pasqual ho vzal po hlavě pendrekem a Cvrček jej tentokrát zasáhl úderem zepředu, který ho taky spolehlivě uspal.

Zajatec koukal dost překvapeně - Cvrček s Alainem odnášeli vojáka, zatímco Pasqual mu vyndal roubík.

„Kluci, kde se tu berete?“

„Hele, Pazour!“ řekl Alain. „Co ty tady, kámo?“

„Ježíšmarjá, to je Alain?“ Pazour nemohl pochopit, proč má Alain ostříhanou hlavu a divnou kresbu na obličeji. „Ty bys mi mohl vyložit, co se tady vlastně děje! Najednou mě chyt tamten halama, a už mě vlekl s sebou! A já mu přitom nic neudělal!“

„Ty nevíš, co se tu děje, že ne?“

„Jak bych mohl vědět? Byl jsem čtrnáct dní u babky na prázdninách, teď přijedu a když se chci jít podívat do města, co všichni lítají jak pominutý, tak mě chytí tamten... co je zač?“

„Amík. Vojáček.“

„Neříkej: A co se stalo, že seš tak vostříhanej?“

„Byl bys taky, kdybys nepotkal nás. A vůbec všichni. Je tady válka, ale tím se ty neznepokojuj.“

„Kdo s kým?“

„Armini s Amíkama. A my na straně Ostrovanů.“

„Srandičky, srandičky! Že vás to baví, kluci!“

„No, srandičky, jak říkáš. Co jsi viděl ve městě?“

„Šmejděj tam takový kluci... dost zostra, a krejou se, jako kdyby vykradli trafiku. To jsou který?“

„Naši, Armini.“

„Aha. A tohle je jako nepřítel?“

„Jasně. Teď momentálně zajatec.“

„A co s ním provedem?“

„Dáme ho k vostatním a počkáme na další.“

Pazour kroutil hlavou a nevěřil vlastním očím. „Hele kluci, mě to neba, já jdu domů. Jestli si tady chcete blbnout, tak klidně, ale já to balím...“

„Jak chceš. Ale dávej bacha, je jich víc.“

„Vy jste kluci fakt vadný! Dobrý, tak já tady počkám s váma, a zatím mi vykládej, jak jste se do toho zamotali. Hele, tenhle je taky někdo od nich?“

„Cvrček. Je dobrej. Cvrčku, tohle je můj kámoš, ale on v tom s náma nejede.“

„Máš smůlu. Jestli tě chytnou, vezeš se jako my. Tak se urychleně ztrať, jestli nechceš poznat dvojitej nůž...“

„Myslí nůžky na stříhání,“ vysvětlil Alain. „Cvrčku, ale Pazour je šikovnej, mohl by nám pomoct...“

„Oukej, tak já to beru! Povídej co se děje, ať jsem chytřejší!“

Cvrček hlídal. A Alain s Pasqualem vykládali Pazourovi, jak se sběhly události.

Enkra byl nervozní jako šelma před útokem. Chodil po táboře a ujišťoval se, že vše je v pořádku, nic se nemůže stát. Leon, Sebastiano, Juan, Michel i Jean byli v akci, zůstal jenom Kim a ten mu na klidu moc nepřidával.

„Neboj se, zvládnem to! Poslali jsme do boje tolik lidí, že to musíme jednoznačně vyhrát!“

„Víš, že při nasazení většího počtu účinnost klesá! To říkají všecky příručky!“

„Taky ovšem záleží na kvalitě!“

„No, však právě!“

„Neboj se. Ochráníme tě i za cenu vlastního života.“

„Proboha, aspoň nekecej takový blbosti!“

Kim se naštval. Ovšem vynadat svému šéfovi nemohl, takže si to musel nechat líbit. „Stejně jsem ti chtěl něco říct...“

„No...?“

„Mám dojem, že přijímáš příliš klidně a s humorem možnost porážky a zohavení, které nám hrozí!“

„Myslíš, že by pomohlo, kdybych šílel strachem?“

„To ne. Ale když jsi mluvil s těmi cizinci, vypadalo to, jako kdyby ti taková možnost nepřipadala nepřípustná. Dokonce se mi jednu chvíli zdálo, že kdyby k tomu opravdu došlo, byl bys schopen jim odpustit.“

„A co mám podle tebe dělat?“

„Jestli se to stane, je zapotřebí, aby ten, kdo se tě dotkne, zemřel v nejstrašnějších mukách!“

Enkra obrátil oči k nebi. „Blbost! Pokud se to stane a oni mě ostříhají, řeknu jim pak hezky ahoj a rozejdem se jako přátelé.“

„Nepřichází do úvahy! Čest Arminu...“

„Vsadili jsme ji do hry, Kime. A můžeme vyhrát nebo prohrát, ale obojí verze nás nesmí vyvést z míry!“

„Musíme vyhrát, můj pane! Jak bych se pak mohl podívat do očí tvému vznešenému otci a lordu kancléři?“

„Rogerovi?“ Enkra se naježil jako foxteriér.

„Ano, lordu Rogerovi!“

„Lordu Rogerovi rozbiju hubu, jestli se opováží jen naznačit něco, co se mi nebude líbit! A tobě taky - co ty máš společného s lordem kancléřem?“

„Doposud nic, samozřejmě...“

„Ale až se staneš plukovníkem a šéfem Zelených baretů, začneš dělat kariéru, co? Nejsi jeho příbuzný?“

„Samozřejmě jsem. Sice vzdálený, ale...“

„Baarfelt?“

„Ano, z linie kardinálovy dcery Veroniky.“

„Neslyšel jsem nikdy, že by měl dceru Veroniku.“

„Byla to dcera abatyše Valerie.“

„Hm... dejme tomu. A co má být?“

„Tato Veronika si vzala za manžela Irwina Terriéra, který přišel s vojáky za války. Jejich syn Clovis byl můj pradědeček...“

„No dobře. Tak jsi tedy Baarfelt, Rogerův příbuzný a obdivovatel. Jako bych slyšel jeho. Ještě mě začni kritizovat pro jednání nedůstojné prince následníka!“

„To bych si nedovolil! Ale bylo by za co!“

„Já vím! A udělám všechno, aby toho bylo ještě víc!“

„Můj pane, povinnosti následníka trůnu...“

„Povinností náčelníka štábu je nebýt větší pitomec než jeho šéf! Už jsi o tom někdy slyšel?“

„Ano, ovšem.“

„Tak se tím proboha řiď! Hele, jsme na prázdninách a užíváme si legrace. Takže žádný nepříjemnosti a co řeknu já, to je pravda, i kdyby ševci padali! A podívej se, co je to tam za rozruch!“

Kim spěchal to zjistit, ale už se sem blížili dva kluci. Jeden z nich byl černoch Alí. „Pane, tenhle kluk s tebou chce mluvit!“

„Kdo jsi?“ ptal se Enkra.

„Ty jsi princ Arminů?“

„To bych byl.“

„Erik Targiér. Uprchl jsem z polepšovny a přišel tě prosit o pomoc... Slyšel jsem v rozhlase, co jsi říkal...“

„Targiér? Ty jsi kamarád Leona Devarta?“

„Ano. Vím, že jsi ho osvobodil. Slyšeli jsme, že nenávidíš mříže a vězení, proto tě prosíme, abys dal svobodu i nám!“

Enkra pohlédl na Kima, který se už nadechoval.

„To co ty si přejí všichni vězňové?“

„Který vězeň by netoužil po svobodě?“

„A jsou ochotni si ji zasloužit?“

„Kamarádi, kteří mne poslali, čekají jen na tvoji silnou ruku, která jim dá svobodu! Budou bojovat do poslední kapky krve...“

Enkra se nadechl. „Kime! Osvoboď vězně!“

„Kdy, můj princi?“

„Ještě teď v noci. Vem na to zbytek posádky v táboře a jdi tam ještě teď!“

„Ano, můj pane... ale ty tu zůstaneš sám?“

„Co bych tady dělal? Půjdu do boje jako ostatní!“

„S námi, na polepšovnu?“

„Ne, tam, kde se skutečně bojuje! Do předměstí!“

„Mohou tě chytit!“

„Sakra, dělej co ti říkám! Chceš vzít vrchní velení za mě, nebo co? Tak ať mě chytí, jestli jsou lepší než já!“

Kim se zalekl. Hněvivý princův výbuch byl víc, než kolik mohl vydržet.

„Pojď, Eriku! Ukážeš mi, jak to tam vypadá!“

Enkra si zhluboka oddychl. Pak se svým lehkým krokem vydal do města; liška Sindy se k němu přidala a běžela v jeho stopách.

Parta v ohradě měla plné ruce práce; přišli už tři vojáci se zajatci a postupně všichni tři skončili na voze, svázaní jako balíky. Zajatci byli osvobozeni a posílili partu pod Cvrčkovým velením, protože všichni tři byli shodou okolností hosté: Uwe byl Němec, Diego Španěl a Chris dokonce Američan, syn ředitele Americké banky v Paříži.

„Kdybych chtěl, zavolám tátovi a do hodiny Bank of America vypoví těm mizerům všechny úvěry,“ vytahoval se. „Můj otec zná osobně prezidenta a poradce pro zvláštní účely Brzezinskyho!“

„To je ti teďka platný,“ řekl mu Uwe. „Můj táta je profesor nukleární fyziky a dědeček byl untersturmführer SS, až na to, že je už v penzi. A jsou mi platný stejně jako tobě...“

„Nehádejte se! Bude tady rušno čím dál víc. Měli bychom na to upozornit štáb. Kdo si troufá zaběhnout k Enkrovi s hlášením?“

Troufli by si všichni, ale nikdo z nich si nebyl jist, jestli by se tam v pořádku dostali.

„Ti chlapi číhají po ulicích a když vidí někoho z nás, hned se po něm vrhají...“ vysvětloval Uwe.

„Diego, jak ses do toho dostal ty?“

„Já nevím. Já jsem se šel podívat, jak to vypadá, když se vede válka. Odpoledne jsem byl na slavnosti a tam byla legrace...“

„Kdo tě přivedl do smečky?“

„Nikdo! Já jsem tady se skautem... táboříme dole v tom velikým campu. Já k vám vůbec nepatřím!“

„Víc kluků se šlo jen tak podívat?“

„No... asi jo. Vedoucí nám to zakázal, ale když pak usnul, přišli jsme sem do města, a tady mě chytili...“

„Jestli je to tak, pochytají asi všechny. Umíš se aspoň bránit, kdyby něco?“ vzdychl Alain.

„Jasně, že ne!“

„Ještě lepší!“ začal Alain, ale Cvrček jej zarazil: „Dva!“

Všichni se rozběhli na svá místa. Taky Diego chtěl do boje, ale Cvrček ho zarazil: „Ty tady zůstaň, pitomče!“

Diego se urazil. Byl přece jenom Španěl a měl vznětlivou krev. Rozhodl se jim ukázat, co dokáže.

Uwe otevřel bránu a první voják přistrčil zajatce. Jak vešel, skočil mu Alain na krk, Chris na nohy a Pasqual jej vzal po hlavě pendrekem. V té chvíli vyběhl Diego a vrhl se na druhého vojáka.

Nemohlo to dopadnout jinak, než to dopadlo. Voják Diega odkopl a rázem se ho zbavil; potom, když poznal, že útočníků je víc, nechal zajatce zajatcem a dal se na útěk. Cvrček vyrazil za ním a vrhl se mu pod nohy - voják přes něj spadl, ale vmžiku byl zas na nohou a Cvrček taky. Teď stáli proti sobě.

Cvrček sahal vojákovi sotva do pasu, nebyl to pro něj vůbec soupeř. Proto se taky voják uklidnil a odhadl, že jestli se zbaví toho kluka, nebude mu už nikdo nebezpečný. A tak po Cvrčkovi kopl perfektním vysokým kopem proti krku.

Přehlédl jednu maličkost, že Cvrček tenhle kop umí možná líp než cokoliv jiného, protože kdykoliv něco provedl, dostal tímto způsobem poučení o mravech. A tak se naučil bystře uhýbat a perfektně odpovídat - uhnul a jak se voják vychýlil z rovnováhy, kopl zase on a zasáhl mnohem líp. Voják upadl a Cvrček mu skočil na prsa - kdyby byl těžší, přerazil by mu možná žebra, takhle mu na chvíli vyrazil dech. Voják se po něm ohnal a srazil ho, potom se postavil, ale to už Cvrček vyrazil hlavou. Zasáhl ho mezi nohy a to stačilo, aby začal bolestí kňučet.

„Rychle s ním do ohrady!“ křičel Alain, popadl muže za ruku a spolu s ostatními ho táhl. Pasqual rychle osvobodil oba zajatce. Jeden byl Frank, Alainův kamarád z Leonovy smečky, druhý nějaký mladý Armin. První skutečný Ostrovan mezi zajatci, proto se taky náležitě styděl.

„Hele, vy dva jděte říct Enkrovi, že máme zajatce!“ nařídil jim Cvrček. „My to tu zvládnem sami...“

Frank si zajatce nejdřív prohlédl a byl nadšen. „Teď jim ukážeme, co umíme zas my!“ řekl a běželi oba pryč.

Pasqual byl ve skupině, která odnesla zajatce a přidala je k ostatním na autě. A hned přiběhl zpátky. „Hele, ta vysílačka nějak moc píská. Zřejmě se po nich někdo shání!“

Cvrček si vysílačku prohlédl. „Mezi dva kameny!“

„Hele, mně by se z ní hodily nějaký součástky!“ řekl Pasqual.

„Teď nezdržuj!“ Alain hodil vysílačku na zem, našel železnou tyč a prováděl generální opravu. Hned přestala pískat.

„Když se nikdo neozve, přijdou se podívat.“ soudil Pasqual.

„Připravíme se k odjezdu,“ rozhodl Cvrček. „Ještě si chvilku počkáme, ale musíme být nachystaní!“

Už si nehráli se zajatci, naložili je jako pytle do vozu a někteří kluci si vylezli k nim. Cvrček s Pasqualem číhali ještě u brány; a skutečně, někdo sem přicházel a vedl zajatce.

Nenadělali s ním moc velké cavyky - Cvrček po něm skočil a Pasqual ho praštil pendrekem. Zajatec vřeštěl a když ho rozvázali, zjistili, že je to Pedro Zloděj. Vojáka nahnali na vůz klackem, teprve nahoře ho svazovali, a Pedro naskočil za ním.

„Bacha, auto! Už jsou tady!“

Slyšeli, jak zastavuje auto a vyskakují nějací muži. Cvrček otočil klíčkem v zapalování, Pasqual a Alain se vedle něho skrčili pro případ, že by po nich někdo střílel. Často chodili do kina na detektivky.

Kamión projel branou, trochu ji zdemoloval a trochu si natloukl čumák. Co naplat, nebylo to jejich auto. To druhé stálo v cestě, takže ho smetli. Vojáci se rozprchli a pak se rozběhli za kamiónem, jeden ho dokonce dohnal. Pedro Zloděj ho vzal kamenem po hlavě.

„A jedem!“ křičel Cvrček. „Ať se práší za kočárem!“

„Umíš to řídit?“ řval Alain.

„Copak nevidíš?“

„No právě, že vidím... bacha, plot!“

„Kde?“

„Teď už nikde! Proboha, jeď rozumně!“

Prohnali se ulicemi. Jednu chvíli proti nim vyběhli nějací vojáci, ale neodvážili se útočit na zběsile jedoucí vůz; pak se ocitli na hlavní, tam mohl Cvrček předvést, do dokáže z vozu vyždímat. Kamion se kymácel jako postřelená kachna, ale jel pořád, i když od pankejtu k pankejtu.

„Všechny nás pomlátíš!“ bručel Alain. „Copak nemáš kus rozumu?“

„Chtěl bych tě vidět, ty blboune!“ odpověděl Cvrček. „Když dosáhnu nohama na pedály, tak zas nevidím přes palubní desku!“

„Uvážu tě na žebřík a nechám natahovat!“

„Nepomůže! To už mi dělali vloni...“

„Hele, tábor!“ vzdychl Pasqual šťastně. „Jsme doma!“

„Jo, ale jsou tam vojáci! Proboha, jen tam ne! Radši to obrať!“

Cvrček to obrátil. Na silnici. Jedním kolem vjeli do příkopu a jak se hrabali ven, urvali kus svodidla a pár patníků. A vlastní blatník, ale to byla maličkost.

„Jestli to přežijem, budu se denně modlit,“ sliboval Alain. „Kam to zas jedeš, proboha?“

„A kam mám podle tebe jet?“

„Proboha, přece ne do moře!“

„Já nevím - nějak mi to tam jede samo!“

Jak se to stalo, ví sám ďábel. Vozidlo přejelo přes písečnou pláž a vjelo do příboje - zastavilo se, když začaly vlny téct přes boky. A taky chcípl motor.

„Dojezdili jsme,“ řekl Cvrček. „Všichni ven!“

A aby byl dobrým příkladem, otevřel dveře a vyskočil do vody. Ostatní za ním, jen Alain se rozhlížel. „A už jsou tady! Dva kamiony...“

„Hele, já neumím plavat!“ křičel Pedro Zloděj.

„Tak se pokus zdrhnout.“ poradil mu Pazour a skočil do vody, aby plaval za ostatními.

Vojáci dojeli ke kamionu, vlezli dovnitř, ale do vody se jim moc nechtělo. Někteří se rozběhli za Pedrem a chytili ho.

„Pomoct mu nemůžem,“ ujišťoval se Alain. „Je jich jako blech... dostali by nás všechny!“

„Takovejch krásnejch zajatců,“ mrzel se Cvrček. „Kdo mi to teďka uvěří?“

„Neboj, nachytáme nový,“ řekl Pasqual, který statečně zápasil s vlnami. „Hele, nemám se svlíknout?“

„Jseš svéprávnej, dělej si, co chceš! Co je to támhle?“

„Loďka... sakra, naše!“

Byla to jedna z arminských lodí; křičeli, ona k nim připlula a vzala je na palubu. „Co se děje? Oni obsadili tábor?“

„Ano, ale nikdo tam nebyl. Kluci šli k zámečku...“

„K jakýmu? K polepšovně?“

„Jo. Enkra nařídil ji dobýt.“

„Je tam?“

„Ne, někde ve městě.“

„Proboha... on je tam? Tam je to horký!“

„Šel tam. Nám dal příkaz revírovat tady...“

„Musím se tam vrátit,“ rozhodl se Cvrček. „Měl jsem dvacet krásnejch zajatců a o všechny jsem přišel. Kamarádi se mi vysmějou, že jsem péro. Musím zpátky.“

„Půjdu s tebou!“ nabídl se Pasqual. „Zachráníme našemu princovi život...!“

„Tak jo, ale budeš držet hubu!“

„Nejdřív se podíváme, co je v polepšovně,“ rozhodl Alain. „Asi tam dají štáb. Bylo by to rozumný, barák je to pěknej...“

„Já tam nikdy nebyl...“ řekl Pasqual.

„Neboj. Když nám to nevyjde, budeme tam všichni. A aby nám nebylo smutno, přidají i prince...“ řekl Pazour.

Loďka je zavezla ke břehu, tam vyskočili a doplavali na pláž. Nikdo tam nehlídal.

Dobytí polepšovny se odehrálo tak, že kluci přelezli přes plot a obklíčili celý objekt. Kim vlezl ke psům - nejdřív chtěli štěkat, ale když je uklidnil, dokonce se k němu lísali. Jednomu z nich nařídil, aby zaštěkal - a když se rozsvítilo v okně, začal tesklivě výt.

„Sakra, co tam máš?“ obrovitý podomek Milu vykoukl z okna. „Něco tam je? Nebo chceš jenom dostat karabáčem?“

Pes poštěkával, ale rozumět mu nebylo. Milu vzdychl a natáhl si kalhoty - potom sešel dolů a otevřel dveře, aby zjistil, proč štěká jen ten jediný hafan.

Jak je otevřel, skočil mu Kim nohama do obličeje. Milu se složil jako prkno, a dva další kluci ho okamžitě svázali jako balík. Další se hnali nahoru a vpadli do místnosti dozorců dřív, než se stačili vzpamatovat. Erik se zmocnil klíčů a hnal se s nimi do patra, kde spali další dozorci, kteří měli střídat službu.

Ředitel Augustus Gramm se probudil zcela nepřístojným hlukem na chodbách. Vyběhl v noční košili, zato s revolverem - a ve dveřích se setkal s Kimem. Zvedl pistoli, Kim ho udeřil hranou dlaně přes zápěstí a vyrazil mu ji.

„Co to má znamenat?“ rozkřikl se ředitel.

„Jsem Kim Terriér, náčelník štábu západního vojenského okruhu. A zabral jsem tento objekt jménem svého pána prince Enkry.“

Gramm to pochopil dost rychle. „Panebože!“

„Ano, přesně tak. Jsem od této chvíle velitel objektu a žádám vás, abyste se vzdal.“

„Ale... mladý muži, to je hrubé a nepřípustné jednání! Narušil jste cizí majetek a...“

„Drž hubu! Zavřít!“ nařídil Kim.

Tou dobou zasáhli do dění kluci, které Erik pustil z jejich pokojů. Byli plně oblečeni a připraveni na všechno - taky na to, že chytili ředitele Gramma a vmžiku na něm roztrhali jeho noční košili. Gramm, zakrývaje se rukama, pištěl a prchal chodbou a kluci ho pošťuchovali a smáli se mu.

Chvilku to trvalo, než se rozruch trochu uklidnil. Dozorce a všechny dospělé zaměstnance zavřeli prozatím do cel, ty nejnebezpečnější ve sklepě do separace. Taky Gramma, který se klepal zimou a držel si na klíně noční čepičku, aby nebyl tak docela nahý. Erik Targiér dokázal, že nelenil a sestavil ze svých kamarádů nějakou gardu - ta se teď ujala velení.

Přinesli Kimovi dva revolvery dozorců a ředitelovu pistoli. Z kluků s tím nikdo nechtěl nic mít. Kim řekl:

„Enkra si nepřeje žádné zbraně. Ale taky nechce, aby je měl nepřítel.“

„V ředitelovým trezoru jsou ještě další. Myslím je jich šest.“

Kim zaváhal - pak se vydal do Grammovy pracovny. Vypáčil psací stůl, našel klíče od trezoru a otevřel ho, prohlédl všechny zbraně a přidal k nim i Grammovu pistoli a jeden revolver.

„Tohle si nechám,“ strčil poslední do kapsy. „Jeden nikdy neví, co se může stát...“

Erikovi to bylo jedno. Momentálně si ještě nezvykl na to, že je svobodný a dokonce velitel.

„Bylo by záhodno udělat nějaký přehled, proč byl kdo z kluků zavřený. Až přijde princ, měl by rozhodnout, co bude dál!“

„Svolá se čestný soud a přehodnotí se to. Co ty jsi vlastně udělal?“

„Nic. Můj otec je ve vězení, tak mě neměli kam dát a nemohli mě nechat pobíhat jen tak volně.“

„A proč zavřeli tvého otce?“

„Je to komunista a odborový funkcionář.“

„To snad není důvod pro uvěznění!“

„No... vedl stávku u nich v závodě. Došlo k takovým potyčkám, a jeden policajt to odnesl...“

„Policajti jsou škodná! Neslyšel jsem, že by byli chráněni spolkem pro ochranu ohrožených živočichů. Podle mého názoru je uvěznění tvého otce neoprávněné!“

„Já si to myslím taky. Soud byl, bohužel, jiného názoru.“

„Dobře. Říkáš, že jsi komunista? V tom případě tě jmenuji politickým zástupcem velitele pluku. Pokud ovšem získáš členství.“

Erik byl trochu překvapen, bylo to na něho rychlé. „Jakého pluku?“

„Náš pluk Zelených baretů se právě ustavuje. Jeho členem může být člověk, který dokáže porazit v souboji zelenýho Amíka. Jestli se ti to povede, tak tě navrhnu na politruka.“

„Ale proč zrovna mě?“

„Protože seš komunista, to je přece jasný!“

„A proč by měl být politruk komunista?“

„To já nevím - myslel jsem, že je to předpis. Vždycky se tím pověřovali takoví lidé. Já ani nevím, co to komunista je.“

„A vaše ideologie to připouští?“

„My žádnou ideologii nemáme. Na to tam budeš ty, abys nějakou vytvořil a pak ji uvedl do života. My se o takový věci vůbec nezajímáme...“

Erik si jenom povzdechl. Vypadalo to, že jeho život nebude lehký.

Vyšli opět ven - kluci mezitím udělali v zámečku svůj vlastní pořádek, a teď se pokoušeli vyrazit z oken masivní mříže. Kim přišel právě včas.

„Nechte toho! Copak jste se zbláznili? Ty mříže budeme ještě moc potřebovat!“

„Na co?“ kluci, opilí náhlou svobodou, se jenom smáli. „Přece skončila vláda útlaku a je svoboda! Proto musí prasknout všechny okovy a být zlomeny všechny mříže!“

„Okovy klidně, ale mříže budem potřebovat. Naopak, musíme tenhle barák řádně opevnit, ještě líp, než je!“

„A pročpak? On ho někdo bude dobývat?“

„Obávám se, že ano.“

„A kdo? A proč?“

„Jestli se má zámeček stát princovým sídlem, není vyloučeno, že nepřátelé se pokusí nás dobýt. Měli bysme udělat nějaké lepší opevnění i venku, u zdi. Především se mi nelíbí ta brána, je moc jednoduchá. Obložíme ji pytli s pískem. A na zeď uděláme šaluňky, abychom mohli stát na ochoze a bránit ji...“

„Ty si vážně myslíš, že se tady bude bojovat?“

„Nemyslím si nic, ale připravit se musíme. Princ mi nařídil tenhle objekt dobýt a bránit, a já to musím udělat co nejlíp!“

„Ale jestli se tu něco strhne, tak snad abysme radši nezůstávali, ne?“

„Jestli máš strach, můžeš klidně odejít.“

Mezi kluky se rozvinula živá diskuse - několik jich chtělo zmizet hned, jiní si přáli zůstat a bojovat, neboť se jich zmocnilo nadšení. Kim podporoval nadšence, Erik soudil, že bez těch, kteří nemají chuť do boje, to bude jenom lepší. Nakonec jich odešlo sotva deset; ale ti šli radši hned.

V té době doběhl Cvrček a jeho kamarádi - uštvaní, zválení, špinaví, promáčení. A sháněli se po Kimovi. Kim se choval jako plukovník - nejdřív jim vynadal za ten vzhled a potom si nechal podat hlášení. Vyložil mu to Cvrček a Kim jen kroutil hlavou.

„Kdybych ti věřil, že jste získali tolik zajatců a zas je pustili, musel bych ti nabít hubu! Ale naštěstí vím, že strašně lžeš a vytahuješ se, tak je možný, že jste chytili dva, tři. Ale stejně myslím, že je to dost. Ve městě se ještě bojuje?“

„Je tam úplný blázinec - nikdo neví, co se děje. Nejhorší je, že nejsou nijak označení, tak nevíme, kdo je nepřítel a kdo jenom čumil. Myslím, že na to doplatí spousta nevinných lidí.“

„To se může stát docela dobře i nám! Sám jsi říkal, že chytili i docela cizí kluky. Jestli je to tak, měl bych jít Enkrovi na pomoc!“

„Jasně, půjdem!“ zajásal Cvrček.

„Ty ne, ty už jsi toho zkonil dost. Ty zůstaneš tady a pomůžeš Erikovi. Eriku, tebe jmenuji velitelem pevnosti - zatím počkáš do rána, budeš tady udržovat pořádek a klid, rozumíš? Když nebudeš něco vědět, zeptej se Cvrčka - přiděluji ti ho jako vojenského poradce. Já jdu do města - a kluci, kdo má odvahu, za mnou!“

Arminští kluci se bleskurychle připravili - než se kdokoliv vzpamatoval, už byli na cestě. Zůstal jenom Cvrček a někteří jeho kamarádi, taky Pasqual a Alain. A mírně řečeno překvapený Erik Targiér.

„Co budeme dělat?“

„Neslyšel jsi? Jsi tu velitelem, tak se starej!“ pronesl královsky Cvrček. „Nejdřív bysme se měli umýt. Máte tady koupelnu?“

„Máme dokonce sprchovnu a bazén! Tam v zadní části...“

Cvrček se nechal zavést do sprchovny, kde bylo deset sprch ve dvou řadách, potom do bazénu - byl kryt skleněnou kupolí a dost velký, aby se v něm dalo plavat. Dokonce byl napuštěný, to je potěšilo nejvíc.

„Bezvadná věc!“ vzdychl Cvrček a skočil po hlavě do vody. „Nádhera kluci, pojďte si to vyzkoušet!“

Pasqual měl snahu svléknout si svůj manšestrový obleček, ale než si stihl rozepnout kalhoty, už letěl do vody. Ostatní za ním, taky Erik, který dost rychle nestačil odejít od okraje. Cvrček obeplaval třikrát dokola, pak vylezl a hbitě se svlékl. Protože k bazénu přiléhala i šatna, rozvěsil tam své věci a zůstal nahý.

„Teď mi ukaž objekt!“ požádal Erika, který vylezl taky a svlékal se, tlumeně při tom nadávaje. Měl sice jen šedivou ústavní uniformu, ale nebyl zvyklý, aby se s ním takhle zacházelo.

„Už to tady prohlížel Kim...“ namítl.

„Aha... a prohlédl to všechno?“

„Jen venku, jak jsou výběhy pro psy a hospodářská část, jsme nestihli...“

„Fajn. Tak to ukaž mně.“

Erik neměl námitek. Zavedl Cvrčka ke kotcům psů, kteří okamžitě spustili strašlivý rámus. Nelíbilo se jim, že byli v noci zavření, což tu nebylo zvykem.

„Jej, ti jsou krásní!“ Cvrček se vrhl ke mříži a prostrčil jí ruce. „Nádherný čumáci, kde jste je vzali?“

„Pozor, jsou hrozně divocí!“ upozornil Erik, ale vzápětí se zarazil, když se ti zlí psi k Cvrčkovi vrhli, začali kňučet a lízat mu ruce.

„Pustíme je ven! Čumáci nemají co být zavření, a já jim vysvětlím že jsme jejich přátelé. Ale nikdo se jich nesmí bát...“

Otevřel kotec, vlezl dovnitř, sedl si a začal se se psy mazlit. A vrčel a kňučel docela jako pes, mluvil v nesrozumitelné řeči a při tom je hladil, drbal za ušima a pod krkem, a pořád si s nimi povídal. Erikovi to připadalo jako sen, protože co jeho paměť sahala, jednal se psy jenom Milu, a ten výhradně karabáčem. A teď najednou byli z těch divokých šelem beránci!

Cvrček pustil jednoho ven; pes přišel k Erikovi, očichal si ho a když mu položil ruku na hlavu, zakňučel docela přátelsky. Erik mu nařídil, aby šel s ním, pes ochotně poslechl. Cvrček zatím pustil dalšího, nakonec je vypustil všechny - psi se začali seznamovat s kluky, kteří se sem seběhli, a zdálo se, že si docela dobře rozumějí.

„Jakto, že s nimi umíš mluvit?“

Cvrček pocházel ze světa, kde domluvit se se zvířaty bylo zcela normální. „Jsou to přece duše jako my! Nikdo z nás neví, jestli za svoje činy v tomto zrození nebude v dalším životě psem, tak je moudré být s nimi zadobře!“

Vzadu za kotci bylo hospodářství. V chlívku chrochtali dva čuníci, v králíkárnách bylo asi čtyřicet králíků a popelily se tu i nějaké slepice. A taky tři krůty s krocanem, který nebyl rád, že byl uprostřed noci vyrušen, a rozčileně hudroval.

„Páni, krocan!“ Cvrček hned přelezl plot, vyškubl z krocanova ocasu tři péra a šikovně si je zastrčil do vlasů.

„Vypadáš jako Indián!“

„No a co? Doma jsem nosil péra, barevná z papoušků! Takováhle smí nosit jenom ten, kdo bojoval s nepřáteli a zvítězil...“

„Indiáni ale nosili orlí péra!“

„To je fakt, ale kde dneska seženeš orla! Většina kluků má péra z krocanů. Tadyhle nahoře se připne červená žíně, to znamená, že bojovník zabil nepřítele...“

„A tys už někdy někoho zabil?“

„To zatím ještě ne - ale mohl jsem...“

Pochopitelně to považovali za plané vytahování. Ale Cvrček si někde sehnal proužek látky, uvázal ho kolem hlavy a upevnil si péra lépe, aby je neztratil.

V té chvíli povstal venku rozruch a shánění velitele. Erik tam pospíšil a dozvěděl se, že přišli čtyři kluci a přiváděli čtyři zajaté vojáky. A ptali se, kam je tak nejlépe umístit.

„Já nic nevím!“ odsekl jim Erik. „Proč je sem vůbec taháte? Co tady s nima budeme dělat?“

„Někdo mi říkal, že je máme zavést sem a zavřít,“ vysvětloval Pépe, který mluvil za všechny. „Myslím, že to byl ten Kim!“

„Tak je to jasný,“ Cvrček se protáhl do přední řady. „Zavřeme je do těch kobek ve sklepě!“

„Já tady ale žádný zajatce nechci! Nám přece Kim nic neříkal!“

„Ale jo, jen je zavřete! Pak je pustíme nebo vyměníme za naše,“ rozhodl Cvrček. „Dej mi klíče, Eriku!“

Erik mu klíče dal. Cvrček nařídil, aby všichni další zajatci byli rovněž předvedeni a uvězněni, a sám osobně dohlédl, aby byli rozmístěni do jednotlivých cel.

„Bude to tady vypadat jako v blázinci!“ vrčel Erik.

„Ještě hůř, obávám se.“ utěšil ho Cvrček.

Záhy se ukázalo, že usuzuje správně. Kim rozhodl, aby byli zajatci odvedeni do zámečku a řekl to každému, koho potkal, takže se sem začali stahovat kluci z celého města. Bylo jich požehnaně a začal z toho být veliký zmatek. Erikovi se nelíbil, ale Cvrček měl ze zmatku radost jako pstruh z peřejí, a s nadšením se hrnul do velení. Erik mu ho přenechal, a Cvrček s potěšením šikanoval zajatce i jejich strážné.

Společně s ostatními přivedli taky důstojníka. Byl to nadporučík a byl pevně přesvědčen, že se mu zajetím děje příkoří. Přijel odpoledne na pomoc svému plukovníkovi a nepřítele viděl poprvé večer. Když ho dva kluci zmlátili jako psa, svázali a odkopali sem do polepšovny, usoudil, že bude předveden před nějakého velitele a křikem se toho dožadoval. Erik, kterému došla funkce a vliv zajatce, s potěšením zavolal Cvrčka.

„Co je, kdo to tu huláká?“

Důstojník před sebou spatřil kluka, který mu sahal do pasu, byl úplně nahý, pomalovaný černými pruhy přes opálenou kůži, střapaté vlasy měl svázané kusem látky a v nich ještě péra, která bylo možno považovat za orlí, vzhledem k nedostatku vzdělání v oboru ornitologie.

„Já žádám, abych byl předveden k veliteli!“

„To jsem já. Co je?“

„Ne!“ zařval důstojník.

„Jo!“ zařval ještě hlasitěji Cvrček.

„Já jsem nadporučík Hendricks a žádám, abych byl okamžitě kontaktován s důstojníkem odpovídajícího významu!“

„Těší mě. Já jsem Cvrček. Tak povídej.“

„Sakra, copak ten drzý klacek má právo dělat si ze mě legraci?“ Hendricks zřejmě neměl v pořádku nervy. „Povídám, že chci mluvit s velitelem!“

„Ale on tady doopravdy poroučí!“ řekl mírně Erik - bylo pro něho nevýslovným potěšením nechat je se hádat.

„Copak tady není nikdo starší?“

Erik pokrčil rameny. „Zeptejte se velitele.“ řekl a udělal čelem vzad, jako kdyby chtěl odejít.

Hendricks se podíval na Cvrčka a udělalo se mu zle.

„Hele, tak co chceš,“ řekl Cvrček netrpělivě. „Já tu mám na starosti víc zajatců než jenom tebe!“

„Jak se vůbec opovažuješ mi tykat? Já tě upozorňuju, že...“

Cvrček potřásl hlavou. Pak si zaťukal na čelo a řekl Erikovi: „Zavřete ho do separace, ať trochu vychladne. Kdyby dělal moc velikej rámus, tak mu dejte nakládačku.“

Erik kývl na čtyři svoje kluky. Už dávno toužili po tom dát někomu na budku, ale jaksi se to nehodilo. Ten důstojník byl spoutaný a osobně velice nesympatický. Takže ho odvlekli a ještě na chodbě do něj začali kopat.

„Ty jsi opravdu velice nekonvenční člověk.“ řekl Erik.

„Cože jsem?“

„Ale nic. Že jsi dobrej velitel.“

„Já si to taky myslím!“ řekl Cvrček spokojeně.

Enkra tou dobou shromáždil okolo sebe skupinu. Došlo k tomu tak, že zaslechl nějaký rámus, a když proběhl úzkou uličkou, spatřil jak čtyři vojáci stahují se střechy trafiky partu kluků, kteří ječeli a sprostě italsky nadávali. Tři už měli dole svázané, ale ti další se bránili jako čerti, a muži s nimi měli dost práce. Bylo ale otázkou času, než je odtamtud dostanou.

Enkra na ně vletěl. Toho, co hlídal zajatce, sejmul odzadu, aniž si to muž vůbec uvědomil, potom skočil mezi ty tři a několikrát udeřil dlaněmi. Jednoho taky na sebe upoutala liška Sindy, která využila příležitosti a kousla ho do lýtka. Než přišel na to, co se mu stalo, už ležel v bezvědomí na zemi.

„Co vy jste zač?“ ptal se Enkra italsky.

„My... přišli jsme se jenom dívat! Nevíme, proč nás přepadli!“

„Nemáte lézt na čumendu někam, kde se něco děje. Tak rychle slezte a koukejte se zdekovat!“

Kluci skutečně slezli. „Ty seš Sicilián?“

„Ne. Armin.“

„Že máš sicilskej přízvuk!“

„Mám tam kámoše. Da Campovu famiglii.“

„Počkej... ty znáš Da Campu? Kterýho?“

„Enrica a Romea.“

„Enrica? Ten se zná i s vaším princem...“

„Já vím. Kdepak je?“

„Asi doma... ale já... když jsem slyšel, že je tady váš princ, tak jsem ho chtěl vidět...“

„Tak si mě prohlídni a pak mazej, než tě chytnou!“

„Ty seš Enkra?“

Mezi kluky nastalo řádné vzrušení. Všichni si chtěli na Enkru sáhnout, což sice neměl rád, ale strpěl to.

„Hele, co ty budeš teď dělat?“ ptal se ten kluk.

„Seberu ty čtyři a odvedu je k našim.“

„Giovanni! Pietro! Lucio!“ štěkl Siciliánek. „Vemte ty pitomce, stejně už jsou svázaný! Kam je mají dát?“

„Počkej,“ varoval Enkra. „Nemontuj se do toho, mohlo by se vám něco stát. Jdou po každým, kdo je s náma!“

„To ne! Kámoš mýho kámoše je i můj kámoš! Můj táta by mi nikdy neodpustil, kdybych se zdejchnul jako krysa!“

„Kdo je tvůj táta?“

„Don Battista Fassi. Já jsem Paolo Fassi.“

„Fassi z Agrigenta?“

Enkra zaváhal. Don Battista Fassi byl znám užšímu kruhu zasvěcenců jako jeden z pohlavárů Cosa Nostry a Armini se úporně snažili, aby s nimi nevstoupil ve styk, protože jeho svědomí nebylo nejčistší. Už těch všelijakých dobrodruhů měli mezi svými přáteli dost. Enkra si nebyl jist, co má Paolovi říct.

„Hele, Paolo, jestli teda chceš, můžeš jít se mnou. Ale kluci...“

„Kluci mě poslechnou!“ řekl Paolo Fassi důrazně.

„No dobře. Tak ty zajatce odveďte do zámečku za městem, snad už ho kluci dobyli. My půjdem dál...“

„Slyšeli jste, ne?“ štěkl Paolo.

„Počkej... nic takovýho. Půjdou pěkně s náma. Ale zavažte jim huby, ať neřvou. Umíte to?“

„Jasně!“ Paolo připojil pár italských nadávek, tak vybraně sprostých, že i zkušený Enkra zbystřil sluch.

„Oni jsou tvoji kamarádi nebo sluhové?“

„Oni? Kamarádi. Z celý Itálie, z Milána, Říma... jsme na táboře.“

„Že tě sem poslali na takovej tábor...“

„Padre rozhodl. Chce, abych si zvykl na nepohodlí.“

„A to tě ani nenechal hlídat?“

„Samozřejmě. Ale přece oblafnu takový dva pitomce!“

„Kde jsou?“

„Nevím, řekl bych, že mě hledají. Asi tak sto kilometrů na jih je takový rekreační středisko. Tam jsme byli...“

„Jak jste se sem dostali?“

„Štípli jsme nějakýmu pitomečkovi auto.“

Enkra jenom povzdychl. Jestli takových elementů bylo víc, mohlo to zajímavě dopadnout.

„Jestli potřebuješ, já brnknu tátovi! Pošle ti oddíl střelců!“

„To radši vyřídíme sami! S přehledem, takový břídily! Nebudeme do toho míchat cizí lidi...“

„Jak chceš. Vlastně jo! Ať vidí, že to dokážem sami, nebo ne?“

Enkra roztržitě pokyvoval hlavou. Ukázal, aby se schovali do křoví před nějakým domem, a taky tam zalezl. Kluci tam dokopali i vzpírající se zajatce a čekali.

„Hele, v novinách psali, že máš novou motorku!“

„Jo. Hondu CX 500 Turbo.“

„Jak ti šlape?“

„Fajn. Mám jí plný ruce, když ji osolím.“

„Chtěl bych taky takovou. Už jsem volal domů, aby mi poslali peníze. Fotr říká, že když budu dobrej...“

„Ty utratíš dost peněz za telefon, co?“

„Já jenom, jestli to žihadlo za něco stojí.“

„Řek bych, že je dobrá. Honda je solidní firma.“

„Jasně, když jí dělá reklamu princ...“

V té chvíli Enkra zasykl a všichni ztichli. Po ulici přeběhli čtyři vojáci s velitelem, který jim něco říkal.

Enkra vyslal šeptem Sindy. Proběhla okolo mužů a ti si jí všimli; jak běžela, rafla velitele do nohy.

„Sakra, co je tohle za mizernýho čokla? Vypadá jako zprasenej kojot! Tohle mu nedaruju, tý potvoře!“

Pokusil se Sindy nakopnout, ale ta nečekala. Vojáci se za ní rozběhli, a v tu chvíli vyrazil Enkra. Nastala krátká, leč účinná bitva, do které zasáhli i Italové - pak byli vojáci přemoženi.

„Umíš fantasticky karate.“ řekl Paolo.

„Jo? Tobě to taky dost jde...“

„Fotr mi platí Japonce jako instruktora.“

„No... tolik ti to zas nejde. Lepší trénovat s kamarády.“

„Jaký mám mít kamarády, doma?“

„Kluky z famiglie. Přece lidé tvého otce mají děti!“

„S těma mě nenechá chodit ven.“

„To tady slyším často. Kde vezmeš lidi, až je budeš potřebovat?“

Enkra zatím zručně svazoval zajatce - a neopomněl to ukázat Italům. Paolo nedělal nic, jen koukal.

„Myslíš, že bych měl mít už teď vlastní partu?“

„Jasně. Od malička musíš ukázat, že jsi šéf.“

„Nojo... ale co když tam bude někdo lepší než já?“

„Musíš být nejlepší. Pak budeš mít skutečně tu nejlepší partu. Jinak nebudeš vědět, co od koho můžeš očekávat, až je budeš opravdu potřebovat...“

Paolo nakrčil nos. Enkra dodal: „Někdo z nich třeba může běhat rychleji než ty. Jinej tě zboxuje, kdy si řekneš. A tak vůbec. Ale nejlepší dohromady musíš bejt vždycky ty.“

„Tohle bys měl říct mýmu tátovi...“

„Spolehni se, že bych mu to řekl.“

Enkra pokynul, aby vedli zajatce za ním. Vyznal se tu - proběhl uličkou a objevil stodolu. Sindy zjistila, že je tam klid, a tak Enkra vypáčil dveře.

„Tady je necháme. Nějaký kluky u nich, ať dávají na ty chlapy pozor. Zdržovali by nás...“

Paolo měl rád jasné příkazy. Hned vydal rozkazy, a už to šlo jako po másle. Zajatce zavedli do stodoly, svázali jim nohy, aby nemohli utéct, kluci je hlídali s přísným rozkazem být tiše jako myšky. Zbytek party s Enkrou vyrazil opět do ulic.

Sindy revírovala vpředu; vrátila se zpátky a něco kňučela, ale rozuměl jí jenom Enkra.

„Paolo, máme dobrou šanci - ale jestli ji zvládnem!“

„Co se děje?“

„Na konci týhle ulice stojí náklaďák. Kolem vojáci. V náklaďáku naši kamarádi. A je jich prý dost...“

„Jasný. Kolik je těch vojáků?“

„Sindy neumí počítat. Ale víc než deset, to umí.“

Paolo zaváhal. „Kdo chce jít s námi?“

Nikdo z jeho kluků neodmítl. Ty nejslabší a nejméně bojovné nechali jako hlídku u zajatců. Zůstalo jich šest i s Enkrou.

„Dobře. Paolo dokáže svého muže vyřídit sám. Já si vezmu na starost ty, co zbydou. Vy musíte každý skočit na jednoho a rvát se s ním, dokud nepřijdu. Bude to chvíli trvat, ale... musíte vydržet.“

„Vydržíme.“ řekl jeden z kluků. „Když ty, tak my taky!“

Sindy je zavedla. Okolo náklaďáku chodili vojáci a šeptem se domlouvali, někteří kouřili, i když nesměli. Na voze se ozývaly tiché hlasy zajatců a nadávky nějakého strážného.

„Kupředu,“ řekl Enkra. „Každý jednoho, rozumíte?“

Nejdřív vyrazil Paolo. Skočil na chlapíka, který seděl v kabině a koukal ven otevřenými dveřmi; chytil ho za bundu a strhl dolů na zem, kde se s ním začal rvát. Pak padli na svoje nepřátele ostatní; vojáci pochopitelně začali řvát a hnali se kamarádům na pomoc, ale v té chvíli mezi ně vpadl Enkra. Rozdal několik ran a kopanců, kterými uzemnil muže ženoucí se na něj, pak šel pomoci ostatním. Paolo kupodivu taky svého vojáka přemohl a šel mu na pomoc. Sindy se zakousla do nohy chlapíkovi, který seskočil s korby a chtěl se vmísit do rvačky. Měla ostré zuby a ničema vřeštěl.

„Gianni a Tonino, osvoboďte zajatce!“ nařídil Enkra. „Tady máš nůž na jejich pouta...“

Dva kluci vylezli na korbu - Enkra zatím prohlédl kabinu, je-li tam klíček. Bylo to v pořádku.

„Naložte je místo našich a jedeme!“

Ale odpověděl mu hlas dospělého muže. „To ne, hochu! Nejdřív hezky zvedni ruce!“

Enkra se otočil. Kousek od nich stál muž a v ruce držel revolver. Nebylo vidět jaký, ale zbraň to byla docela určitě vojenská.

„Porco...“ zabručel Paolo vztekle.

„Možná jsem prase, ale ty zvedneš ručičky a ani se nehneš! Ještě že jsem přišel... vy jste Taliáni, jak se zdá!“

„Ty taky,“ řekl Paolo. „Ale stejně jseš srab.“

„A poručík Zelených baretů.“

V té chvíli skočila Sindy a zakousla se poručíkovi do ruky. Zařval bolestí a na chvíli ztratil pozornost; ta chvíle Enkrovi stačila. Zatímco Paolo s ostatními poručíka svazovali, Enkra si prohlížel pistoli. „Docela dobrá! Děkuju ti, poručíku, už dávno jsem chtěl mít americkou bouchačku...“

Poručík radši ani nic neříkal.

„Naložte tyhlety, a jedem! S těmi ze stodoly toho bude dost!“

Sindy přišla blíž - vrčela a ukazovala zuby důstojníkovi, který zřejmě nevzbudil její sympatie. Enkra ji pohladil po kožíšku a řekl téměř šeptem:

„Děkuju ti...“

Kluci nahnali zajatce do vozu, sami si vylezli za nimi. Taky osvobození kamarádi vlezli zpátky na korbu, ale už radostněji než předtím. Enkra osobně řídil, Paolo si vlezl vedle něho.

„Stejně už svítá... tak tahle noc je teda taky naše...“

A ráno

Sedlák Lavalet měl ve zvyku se probouzet časně. I tohoto dne vstal s kokrháním kohoutů, vyhlédl z okna a ujistil se, že bude pěkný den. Takže si navlékl košili a spodky a vyšel na zápraží.

Obvykle vstával dost nevrle; už na něj přikvačila léta, v noci špatně spal a ráno ho všecko bolelo. Ale dneska se cítil o dvacet let mladší, dobře vyspaný a odpočatý a cítil v sobě sílu, že by mohl převracet skály.

Ale když vyšel na dvůr, zjistil, že není ve statku první, kdo vstává. Protože vstříc mu přicházela Ťapka, usmívala se a vypadala svěží jako samo jitro.

Sedlák Lavalet už rozhodně v životě viděl nahou ženu. Viděl jich dokonce víc. Ale ještě nikdy šestnáctiletou, zvláštně tetovanou na místech k tomu obzvláště nevhodných a na svém vlastním dvoře. A když se na ni kriticky zadíval, musel uznat, že je velice krásná a že se mu při pohledu na ni tají dech.

Ťapka takové starosti neměla. Usmála se na něho.

„Hele, jak ses vyspal? Dobrý ráno! Zapumpuj mi!“

„Co... co jako?“ řekl nechápavě.

„Máte tady nádhernou pumpu! Zapumpuj mi vodu!“

Lavalet došel k pumpě. Šla dost těžko, ale místní lidé si s ní hravě poradili. Když vytryskl proud ledově chladné vody, Ťapka se pod něj celá skrčila a nechala si promáčet vlasy, pak se pečlivě myla a přitom ještě vyrážela pištivé zvuky, jak se jí to líbilo. A potom vylezla a otřepávala se.

„Tohle je hrozně fajn, po ránu! Máš príma vodu, takhle studenou jsem ještě nezažila...“

„Dostaneš zápal plic,“ řekl smířlivě. „Nemáš nic na utření?“

„Já nepotřebuju, svítí přece sluníčko! Hned uschnu!“

Díval se, jak se směje, a moc se mu líbila. Dlouhá léta už si nevšímal žen, ale tohle stvoření se mu skutečně líbilo natolik, že se v něm začalo ozývat něco dávno zapomenutého, co ho podivně znepokojovalo.

„Něco jsem našla. Myslím, že je to starý cep. Dáš mi ho?“

Ťapka odběhla a vrátila se. Skutečně to byl starý cep se zlomenou žerdí. Protože se už dávno nemlátilo cepem, nebyl k ničemu, a sedlák to taky řekl.

„Udělám si z něj nunchaku. To je japonská zbraň.“

„No... když myslíš... A kde je Anitta?“

„Ještě spí. Chceš, aby se vzbudila?“

„Mně je to jedno - ale když ty jsi vstala...“

„Anitta bude spát, dokud ji nevzbudím. Chci, aby si řádně odpočinula. Počkám ještě asi hodinu.“

Ťapka zašla do kůlny, kde měl Lavalet svoji dílnu. Teprve po chvíli sedlákovi došlo, že tam chce něco dělat, tak pospíšil za ní. Spatřil, že si počíná docela zručně a seřezává zbytek žerdi na délku asi třiceti centimetrů. Tak vznikly dva klacky spojené spolu řetězem s očkem; Ťapka je začala ohlazovat rašplí.

„Co jsi říkala, že to bude?“

„Nunčaku - to je japonská zbraň, používali to tam všelijací potulní darebáci. U nás to mívají holky. Jedna moje kamarádka má kratší a užší, ale ze železa. Jednou ranou dokáže i zabít...“

„Zabít - takovým klacíčkem?“

„Nemysli si. Kdybys tím dostal přes koule, veselo by ti nebylo.“

Lavalet sebou škubl. Ťapka si ani neuvědomila, že ho to vnitřně pohoršilo a že se rozhněval. „Nezdá se ti, že jsi trochu drzá?“

„Proč?“

Lavalet vybuchl: „Jsi v mém domě, tak by ses měla chovat jako host a ne jako... nevím ani, jak to nazvat! Mluvíš sprostě, tykáš mi jako nějakému klukovi, děláš si tu co chceš, chodíš nahá jako kdybys neměla kapku studu a vůbec... jak si to představuješ?“

Ťapka vypadala dost překvapeně. „A jak si to představuješ ty?“

„Copak nemáš ani tu nejmenší představu o slušném chování mezi lidmi?“ přece jenom ho to trochu zarazilo.

„No... moc ne! Naše zvyky jsou trochu jiné!“

„A to k nim patří výrazy jako dostat přes koule?“

„Ach... já jsem to neřekla správně bretonsky? Je to speciální úder, působící na muže... já ti to řeknu japonsky.“ a pronesla nesrozumitelný výraz, který ho ještě více zmátl.

„Takže, ty bys to člověku, který tě napadl, udělala? A tak klidně, jak to říkáš?“

„Jenom v případě, že bych ho nemohla přemoci jinak. Nebo kdyby jich bylo víc.“

„Proč si vlastně myslíš, že musíš s někým bojovat?“

„Když mě napadnou, jinak to nepůjde. Nebo kdyby někdo sáhl na Anittu, musela bych ji chránit...“

„Ale Anittě nehrozí žádné nebezpečí!“

Ťapka pokrčila rameny. „Já vím svoje!“ řekla.

Lavalet potřásl hlavou. „Půjde Anitta zase za tím svým..princem?“

„Ano, pojedeme tam, až se probudí.“

„I když jí hrozí nebezpečí?“

„Zatím jí nehrozí nic. Kdyby se to stalo, poznám to včas a ochráním ji.“

„Stejně je to divný. Přišla jsi a obrátila celý můj dům vzhůru nohama. Měl jsem hodnou a poslušnou dceru - dneska se staví proti mně, má svoje přátele a svoje názory. Nevím, co s tím dělat...“

Ťapka na něj hleděla, a v očích měla smutek. „Tvá dcera už nikdy nebude poslušná a mírná, jako byla. Je už dospělá. A brzy přijde čas, kdy tě opustí. Nebuď smutný. Musí se to stát.“

Lavalet na ni chvíli mlčky zíral. Pak zaklel, odvrátil se a šel.

Ťapka dokončila svoji zbraň. Vyzkoušela ji na kamenné zdi a byla zřejmě spokojena, takže se vracela do statku. Když potom šla podél dveří, otevřely se a stařena ji vyzvala, aby vstoupila. Ťapka poslušně vešla a zastavila se u dveří. Stará žena si ji pozorně prohlížela. Pak řekla: „Kdo vlastně jsi?“

„Už jsi mne viděla. Jsem Ťapka, a sloužím tvé vnučce Anittě, jak mi nařídil můj princ.“

„To vím. Chci vědět něco jiného. Jsi druidka?“

„Ne.“

„Ale znáš věci, které jsou utajeny jiným lidem.“

„Znám toho ještě velice málo.“

„Kdo ti otevřel dveře k poznání?“

„Asthra, princova čarodějka.“

„Viděla jsem na Anittině těle znak. Druidský znak štěstí. Neviděla jsem takový znak od dětství, ale dobře jsem ho poznala. Ten jsi jí dala ty?“

„Ne. Enkra.“

„Také váš princ je druid?“

„Doposud ne. Ale bude to patřit k jeho vzdělání...“

„Jehanovi jsi dala nápoj. I ten je od čarodějky?“

„Ano.“

„Přijde ta dívka sem?“

„Nevím. Nikdo nezná její záměry.“

„Bojím se o Anittu.“

„Chráním ji před každým nepřítelem.“

„Před tím nejhorším ne. Před svou paní.“

Ťapka neřekla nic. Ani se neusmála.

„Až Anitta pozná tvoji čarodějku, bude chtít jít s ní a naučit se Umění. Znám Anittu dobře. Dokáže to, jestliže jí druidka dá možnost.“

„Proč to nechceš?“

„Bojím se o ni. Je tak mladá a čistá...“

„Nechceme jí ublížit...“

„Já vím. Ale ta věc jí ublíží sama. Znám to.“

„Anitta se musí sama rozhodnout, co chce. Ani já, ani ty nemůžeme rozhodnout za ni.“

„Vím. Ale jestli tvá čarodějka nepřijde, nebude mé Anittě nic hrozit.“

Ťapka chvíli váhala, pak potřásla hlavou. „Ať je to jakkoliv. Já to nemohu ovlivnit.“

Když odcházela, dívala se stará žena za ní a zřejmě o něčem velmi důležitém přemýšlela.

Anitta se probudila, jakmile jí Ťapka položila ruku na čelo. A byla svěží a velice podnikavá. „To už je ráno? Já jsem spala tak dobře... pojedem se podívat, co se stalo s Enkrou?“

„Jasně, čeká se už jenom na tebe. Umej se, najez se a jedem.“

Anitta neměla v oblibě tak drastické způsoby mytí jako pod pumpou na dvoře, ale přece jen se osvěžila studenou vodou, snědla chleba s máslem a hrst třešní, pak si sedla za Ťapku a vyjely. Nikdo z Anittiny rodiny se nepokusil jim v tom zabránit, matka Lavaletová dokonce Anittě zamávala.

Do města nebylo daleko; hned jak vjely do ulic, bylo zřejmé, že boj skončil opět vítězstvím Arminů, neboť Enkrovi přívrženci se hrdě procházeli po ulicích. Ťapce ukázali, že má jet rovnou do zámečku.

Tam byl nepřekonatelný zmatek; ještě přiváděli nějaké zajatce, Armini se přepočítávali navzájem, aby zjistili, kdo byl chycen, a někteří se utábořili v zahradě a teď odpočívali. Anitta našla Enkru ve společnosti jeho náčelníků, kterých o něco přibylo - nejvíc ji zaujal černovlasý, kudrnatý a velice pyšný kluk jménem Paolo, který se choval, jakoby mu to všechno patřilo.

Enkra Anittu uvítal a hned se začal chlubit: „Máme okolo stovky zajatců - a z vlastních jsme ztratili sotva dvacet kamarádů! Zatím je v tom sice nějaký zmatek, protože se do toho zamotali i cizinci, ale to se doufám brzo vyjasní...“

„Jo,“ dodal Sebastiano. „Vypadá to, že brzo. Vojáci pochytali po městě co mohli, především všechny, který za nic nemohli...“

„Já vím,“ Enkra nebyl příliš zdrcen tou zprávou, nicméně cítil se trochu provinile. „Měli bysme se nějak výrazně označit, aby to bylo jasnější...“

„Mohli bychom nosit zelené pásky okolo hlavy.“ navrhoval Kim.

„Mohly bychom je s Anittou ušít,“ navrhla Ťapka. „Ale musely bysme mít nějakou šikovnou látku.“

„Když už jste v tom šití, chtělo by to taky nějakou vlajku!“ řekl Kim, jak to slyšel. „Přece potřebujeme mít něco nad hlavou!“

„Modrý nebe ti nestačí?“ smál se mu Juan.

„Představoval jsem si vlajku, jako je arminská - ale s nějakým jiným znakem. Třeba...“

„Draka štěstí!“ navrhla Anitta a ukázala na Enkrovo tetování.

„Dokázaly byste to?“

„Jistě...“

„Dobře. Dám ti peníze, a můžete to s holkama udělat. Ať je vidět, že jsme armáda...“

Enkra poslouchal, ale nevěnoval tomu pozornost - zato zbystřil sluch, když přišel jeden z pobočníků.

„Jsou tady nějaký kluci! Přijeli před chvílí a chtějí s tebou mluvit. Vypadají divně!“

„Odkud jsou? Z Arminu?“

„No... to bych zrovna neřekl.“

Kluci byli čtyři, měli na sobě obyčejné džínové obleky, zato na hlavách arabské kefíje. Hasan, jen co je viděl na chodbě, se k nim vrhl.

Nejstaršímu z hostí bylo podle vzhledu tak sedmnáct a uměl se chovat ve vznešené společnosti. Padl před Enkrou na tvář a potom poklekl a vztáhl k němu ruce dlaněmi dopředu, jako by prosil.

„Nechť Alláh všemohoucí dopřeje tobě, tvému rodu a tvé zemi tisíc let šťastného života! My, kteří nemáme vlast a marně hledáme po světě, kde složit hlavu, tě přicházíme pozdravit a nabídnout ti pomoc...“

Enkra odpověděl arabsky: „Jste mi srdečně vítáni, bratři. Usedněte a povězte, co přinášíte...“

Anitta nerozuměla ani slovo, ale vycítila, že její přítomnost tady je zcela zbytečná, tak se vyplížila ven. Ve dveřích narazila na Cvrčka, který špicoval uši a zřejmě se dobře bavil.

„Rozumíš jim?“

„Jasně... jsou to Palestinci! To je švanda!“

„A co chtějí od Enkry?“

„Pochopili, že mají šanci se s ním dohodnout na něčem výhodném pro sebe, tak přiběhli jako první! Ještě jich bude daleko víc, to teprv něco uvidíš!“

„Ale co jim Enkra může dát?“

„Teď nic - ale až se stane Vládcem!“

„To bude asi ještě chvíli trvat.“

„No... než se támhleten stane vůdcem Palestinců, to bude trvat ještě daleko dýl. A navíc, mezi nimi není dokonalá jednota, a kdo dřív přijde, ten ovlivní Enkrův názor nejvíc. Tohle jsou zřejmě přívrženci Arafata... a jeden z nich by mohl být drúz. Nádhera!“

„Co je na tom tak skvělýho?“

„Protože jestli se dohodnou, Enkra jim může poskytnout nějaký svoje bojovníky. To by znamenalo, že budou mít větší šanci proti nepříteli. Ostatním Palestincům a možná i Izraelcům. Chápeš?“

„Vůbec ne.“

„To nevadí. Zatím žvaní jenom samý hlouposti. Enkra o jejich válce nic neví, nebo to aspoň dělá. Pojď pryč.“

Anitta šla pryč a hlava se jí točila.

„Jenže, stejně mají smůlu! Nejvíc si pospíšil ten Paolo. Pěknej syčák! Budoucí velkej šéf Mafie, jestli to přežije...“

„Ten hezkej kudrnatej kluk?“

„Jeho papá ovládá celou Sicílii, nebo aspoň hodnej kus. A je členem jejich rodinný rady, to znamená, že by mohl ovlivnit všechny! Chápeš ty možnosti?“

„Nechápu nic.“

„Prachy, holčičko! Jestli něco potřebuješ, šikovně to naznač těm Taliánům, a máš to...“

„Ale já nic nepotřebuju!“

„Škoda. Kapou z nich prachy jako ze špatnýho kohoutku voda, a zatím je jejich ruka otevřena...“

Přišel k nim Erik Targiér a s ním kluk zrzavý skoro jako liška Sindy. Vypadal docela sympaticky a usmíval se tak přihlouple, že to zarazilo i Anittu.

„Hele, Cvrčku, ty umíš řeči! Co je tenhle zač?“

Cvrček začal bystře konverzovat s cizincem - během několika vět se shodli a začali se vesele dohadovat.

„Je to Irčan a jmenuje se Olwyn. Přiletěl rovnou z Belfastu. To bude ještě větší legrace!“

„V čem ta legrace má spočívat?“ ptala se Anitta.

„Copak nevíš, co je v Ulsteru? Přece válka!“

„No a co?“

„Olwyn chce přesvědčit Enkru, aby jim šel pomoci.“

„Ne, proboha!“ lekla se Anitta.

„Samozřejmě nepůjde, to je jasný. Ale stačí, když dovolí ostatním. Počkej...“ Cvrček položil Olwynovi nějakou otázku a ten mu začal rychle odpovídat, mávaje rukama jako větrný mlýn.

A Cvrček se chechtal. „Samozřejmě, to jsem si hned myslel! Platit nemají čím, ale chtějí toho požehnaně! Jako vždycky!“

„Mně z toho jde hlava kolem!“ zavzdychala Anitta.

„To každýmu,“ řekl Cvrček spokojeně a dál se dohadoval s Olwynem. Během diskuse Olwyn rozepjal svoji koženou bundu a ukázalo se, že má pod paží pouzdro s pistolí a navíc ještě kolem pasu masivní řetěz s velkými oky, který rozepjal a předváděl Cvrčkovi.

„Proboha, co je tohle?“ vykulila Anitta oči.

„No, to má na obranu, samozřejmě. Ptal jsem se ho, jestli je připravenej k boji, tak to ukazuje.“

„Vždyť by tím mohl někoho i zabít!“

„Proto to taky s sebou tahá.“

Ťapka si půjčila řetěz a zkoušela ho. Pak začala něco vysvětlovat Olwynovi a ten se zájmem poslouchal. Taky Cvrček se bavil, přímo výtečně. Když vyprskl smíchy, Anitta se trochu nakvašeně zeptala, čemu se směje.

„Radí mu, aby si tam udělal nějakej konec. Hák nebo sekeru nebo tak něco, aby to mělo tu správnou účinnost. Holky takový věci někdy nosily, je to u nás v muzeu. Hák na řetěze...“

Olwyn pokyvoval hlavou. Pak začal mluvit on a Cvrček simultánně překládal: „Víš, to je moc pěkná věc. Ale my bysme potřebovali spíš takový nějaký věci, který se používají k akcím proti budovám! Třeba dělat plastický pumy...“

„My holky se plastickejma výbušninama nezabýváme. To je na nás moc sprostý. My máme chladný zbraně...“

„U nás je zvykem vyhazovat do povětří nevhodné lidi i s jejich kanceláří. Můj táta jednou udělal atentát na daňovej úřad...“

Anitta obracela oči k nebi, ale mladý Irčan si s Arminy docela dobře rozuměl. Cvrček nabídl, že mu vyjedná spojení s kluky, kteří se vyznají ve výrobě trhavin, zatím že by se mohl ubytovat. A taky mu hned vyhledal volný pokoj a umístil ho tam - napsal jeho jméno na dveře a nakreslil stylizovaně irský znak.

Přišel taky Pasqual, velice spokojený se svými nočními úspěchy. A napolo nahý, protože jeho obleček se bezúspěšně pokoušely vyčistit dívky ze Sandřiny party.

„Jdete se koupat? Všichni se jdou koupat do bazénu...“

Ťapka a Cvrček ani na okamžik nezaváhali. Olwyn, kterého přesvědčovali, se tedy svlékl - a překvapená Anitta si všimla na jeho těle několika šrámů a jizev.

„To nic - tohle je od pendreku a tohle od kulky z plastiku. To na nás používají Angláni.“

„A jakto, že stříleli po tobě?“

„To bylo při demonstraci na paměť Roberta Sandse.“

Anitta netušila, kdo to byl a bylo jí vysvětleno, že Robert Sands zemřel na následky hladovky ve vězení a je mezi členy Irské republikánské armády uctíván jako hrdina. Ve výroční den jeho smrti se konala demonstrace a Olwyna zasáhla taky jedna kulka.

„Je to pravda, že plastický projektily nezabíjejí?“

„No... jak kdy. Jeden kámoš dostal kulkou do hlavy a byl mrtvej na fleku. Ale když netrefí, nezabije...“

Radši se šli koupat - v bazénu už ovšem bylo tolik lidí, že se tam skoro nedalo hnout. Někteří se ve vodě prali, jiní se snažili jim v tom zabránit tím, že je potápěli a snažili se je utopit. Ťapka by neměla nic proti tomu zapojit se do rvačky, ale Anitta váhala. Takže se do boje zapojil především Cvrček a pak i Olwyn, kterému se to moc zalíbilo. Pasqual, který se na koupání těšil nejvíc, si počínal opatrně a byl z bazénu vyhnán dosti rychle.

„Radši vypadnem,“ rozhodla Anitta a vypadly. Vyšly radši ven na zahradu, kde se zřizoval tábor; dílem ze stanů, dílem z přístřešků nebo jen spacáků hozených na kus igelitu, jak kdo chtěl. Nějaký kluk na ně vykuleně zíral a zeptal se, když šly kolem: „Ty jsi princezna Anitta?“

Anitta se tvářila téměř stejně vykuleně, ale Ťapka okamžitě odpověděla: „Ano. Co chceš?“

„Čarodějka Sandra někam zmizela. Chtěl jsem zasvěcení...“

„Anitta tyhle věci zatím nevykonává...“

„Tak nic. Já jenom...“ a kulil oči dál.

Procházely davem a překvapovalo je množství cizích tváří, které se tu objevovaly. Pak potkaly Michella a ten vypadal ustaraně a taky trochu vztekle. „Je to tady jako v blázinci! Hrne se sem fůra všelijakejch divnejch lidí. Budem brzo potřebovat nějaký pořádkový síly nebo co, protože je nás čím dál víc.“

„A kdo to je?“ ptala se Anitta.

„Všecky pitomci z celýho pobřeží se sem hrnou a nemají nic lepšího na práci než tu očumovat. Samozřejmě se hlásí do smeček, aby taky pomohli, ale bůh suď, jestli to bude co platný. Jsou to ucha zelený...“

„Co na to říká Enkra?“

„Nic. Zatím o tom ví Kim, a ten je moc spokojenej. Potřebuje mít co největší armádu, aby se cítil jako pán.“

„Ten Kim je podle mýho cvok.“

„To není vyloučený. Ale je to plukovník.“

„Sakra, copak musí bejt velitelem vždycky ten největší pitomec z celý party?“

„Já nevím. Asi by to nikdo chytřejší nevzal.“ řekl Michell a šel.

Anitta pokračovala v cestě a záhy zjistila, že je tu řada lidí, kterým není schopna porozumět. Armini to nebyli, to poznala. Ti lidé vypadali nejspíš na turisty a přidali se k partě jen na základě vlastní zvědavosti. Nebo taky ne.

Protože jeden chlapec snědé pleti a černých vlasů a očí se na Anittu obrátil: „Prosím, přimluv se za mě!“

„A proč? Co potřebuješ?“

„Přimluv se, aby mě princ vzal do svý party!“

„No... ale já nevím, jestli je to vůbec možný!“

„Ty přece můžeš všechno, na tebe on dá! A já jsem Alžířan, takže jak sama vidíš...“

„To je Enkrovi asi jedno, odkud kdo je!“

„Fakt? To by bylo fajn... a můžu to říct klukům?“

„Jakejm zas klukům?“

„No, mejm kámošům! Oni mě poslali, abych se zeptal, jestli by nás jako potřeboval, kdyby bylo potřeba. My nejsme žádný housky, my bysme taky leccos dokázali...“

„Kolik jich máš a kde jsou?“

„No, já bych jim zatelefonoval. Kdyby skočili na autobus hned teď, do večera by tu mohli bejt...“

„A kolik jich je?“

„No... já znám jenom ty svý kámoše, a těch je šest. Jenomže, oni mají taky svý kámoše a ti kámoši...“

„Jasně. Já se ti zeptám...“

Nezeptala se Enkry, ale Sebastiana, kterého potkala dřív.

„Když chtějí, tak ať přijedou. Stejně už je to tady spíš mateřská škola než válečnej kemp. Nevím, co s tím dělat. Nevíš to ty?“

„Nevím. Měla bych?“

Sebastiano pokrčil rameny a šel po svých. Anitta si našla toho Alžířana a vyřídila mu to. Moc jí děkoval.

Potom ji přepadla novinářka Fallacciová a začala vyslýchat. Anitta se bránila jako zvíře zahnané do kouta, ale Oriana měla své zkušenosti a na takovouhle dívenku ještě stačila bez potíží. Vytáhla toho z Anitty za chviličku hodně a hned to šla zpracovat.

Pak chytil Anittu ještě nějaký reportér z televize, ten uspěl hůř, protože poznala, na čem ji chytla Oriana, a naučila se tomu vyhnout. Nakonec se dostala s reportérem na otázky uměleckých děl, konkrétně filmů a televizních seriálů, které v poslední době viděla, s tím vystačili oba pěknou dobu - pak se ještě Anitta pochlubila, co ráda jí, a rozešli se v dobrém.

Enkra zatím dokončil přijetí některých zahraničních hostí a nařídil odpočinek a klid před slavností na počest vítězů. Anitta v noci spala, takže dostala za úkol hlídat, aby řádně spali všichni ostatní. Protože taky Enkra na chvíli zavřel oči.

Cvrček a Pasqual spali už dopoledne, hned po tom koupání, tak se probudili dřív, a hned začali vymýšlet, co podniknout.

Především Pasqual. „Měl bych se podívat domů! Vzít si něco na sebe. V tomhle chodit nemůžu, uznej, že to v noci dost utrpělo, hlavně v tý vodě...“

„Bodejť! Taky je to rozum nosit manšestrovej obleček! Máš chodit v riflích a bylo by to dobrý...“

„To je možná, ale já nemám bohužel žádný rifle.“

„No... něco by se snad u vás našlo, ne?“

„Právě na to myslím. Půjdu se asi podívat domů...“

„A tvůj táta tě chytne a už tě nepustí!“

„Nejdřív to zkusíme!“ Pasqual zavolal telefonem domů a čekal, jestli se někdo ozve. „Kdyby byl někdo doma, zvedl by to. Takže je tam teda čistej vzduch...“

Byli by šli sami, ale přidal se k nim Olwyn, kterému se rovněž nechtělo spát. Pasqual jím nebyl nadšen, neboť si nerozuměli, ale určité sympatie k němu cítil a tak tedy byli tři. Po cestě potkali ještě Alaina a tak byli čtyři a to už stačilo.

Vplížili se do starostova domu zadem přes zahradu a zjistili, že je tam skutečně mrtvý klid. Takže vlezli do Pasqualova pokoje a mladý pán se začal hrabat ve svém šatníku a hledat něco, co by se hodilo na použití v boji.

Olwyn zatím zíral na jeho počítač. Dokonce si vymohl jeho spuštění a chtěl hrát některou hru, ale Pasqual mu to nedovolil. Stejně neměli dost času na podobné zábavy.

„Stejně, ten tvůj počítač by se nám hodil na zámku!“ řekl Cvrček. „Mohli bychom se spojit s každým na světě!“

Pasqual překvapeně zamrkal: „Nojo, vlastně! A vůbec by to nebylo těžký, myslím, že bysme ho mohli přestěhovat docela snadno!“

Olwyn byl nejsilnější, odnesl monitor. Alain nesl klávesnici a modem, Cvrček samotný počítač. Na Pasquala zbyly zásobníky disket a tři sešity se všelijakými návody, co se všechno dá dělat. Šikovně se vypletli z domu a na ulici potkali kluky, kteří jim ochotně pomohli.

V zámečku se jich ujala Anitta. V bývalé pracovně ředitele Gramma zřídili výpočetní středisko a připojili se na telefonní linky - arminští kluci ve spolupráci s Pasqualem a jeho chytrým sešitem provedli řadu úprav, přičemž použili i domácí ústřednu. Kdyby ji někdy Gramm dostal zpátky, už by mu asi nebyla k ničemu.

První ze všech využil nového spojení Olwyn. Zavolal domů do Londonderry, že mluvil s Enkrou a on je velmi nakloněn plánům IRA na osvobození Belfastu. A že pokud se k jeho armádě dostaví ještě nějaký Irčan, bude přijat s otevřenou náručí.

Olwynovi kamarádi přijali tuto zprávu s nadšením. A protože se Olwyn pochlubil, že má možnost telefonovat přímo a bez kontroly, požádali ho, aby to vyřídil také jejich přátelům v hlavním městě svobodné Irské republiky Dublinu. Což Olwyn samozřejmě udělal.

Irská řeč je krásná, zpěvná a básnická. Armini ji dokonale ovládali, ale význam některých slov v irštině byl přece jenom trochu odlišný než v jejich řeči. Jedním z těch slov byl výraz čarodějka, kterého Cvrček i Ťapka používali k označení všech dívek, které se zabývaly duchovní činností. Olwyn mu rozuměl jinak a v řeči s kamarády jej taky párkrát použil.

To se asi nemělo stát.

Všichni Armini vstávali brzy ráno, pokud vůbec v noci spali. Ale Simone Fresnellová vstala velice pozdě a po probuzení se ještě slastně protahovala a po očku pokukovala po Terry Fischerovi, který na propanbutanovém vařiči vyráběl šunku s vejci. Bydleli v malém bungalowu, který patřil k prázdninovému komplexu a který si Terry najal. Přišli tam pozdě po půlnoci a sotva Simone projevila první náznak souhlasu, zachoval se Terry jako správný muž.

„Už ses probudila?“ zeptal se nyní.

„Pojď ještě ke mně!“ řekla rozmazleně.

„Měli bysme taky něco jíst. Mám dobrou snídani, copak nemáš vůbec hlad?“

„Mám hlad, ale na tebe mám chuť taky.“

Terry odstavil pánev z vařiče a přistoupil blíž. Pozorovala jeho opálené svalnaté tělo s dychtivostí i trochou obav, protože v něm cítila sílu - ale Terry z ní jenom stáhl pokrývku a zavelel: „Nejdřív vstaneš a najíš se! Potom se uvidí.“

Tak byla nucena vstát a sednout si ke stolku. Terry postavil pánev na stůl, podal jí lžíci a uřízl kus chleba. Kráječ na chleba, který vytvářel úhledné plátky, mu asi nic neříkal. Živil se poctivě pořádnými sousty šunky a vajec, k čemuž přikusoval mocnými zuby kusy chleba. A zapíjel to červeným vínem, což se Simone taky líbilo. Jeho jídlo bylo stejně chlapskou činností jako všechno ostatní, co prováděl.

Simone jedla taky s chutí. A při tom pozorovala svého společníka a uvažovala, jak vůbec k tomu došlo - ze začátku by nikdy nemyslela, že ten večer dopadne takhle, ale on to zřejmě věděl dopředu a ani na chvíli nezaváhal. Simone se cítila poněkud provinilá, protože to přišlo rychleji než si stačila zvyknout - a kromě toho měla pocit, že stejně rychle, jako si ji získal, na ni Terry taky zapomene.

Terry snědl všechno, co nesnědla ona. Musela se postarat, aby svoji porci pohltila dřív, než k ní došel on, nebyl zřejmě zvyklý váhat. Když se najedl, otřel si pusu hřbetem dlaně, podíval se na Simone a rozesmál se. „Tak co? Ještě máš na něco chuť?“

„Ty víš, na co.“

Sevřel ji do náruče. Měl silné, mohutné ruce a když ji pořádně zmáčkl, ztrácela dech. Pod tíží jejich těl lůžko zavrzalo a na chvíli se bála, že se rozpadne, ale zřejmě bylo konstruované na drsné podmínky. A to, co prožila v noci, se opět vrátilo a Simone byla jednou zase doopravdy šťastná. Milovala svalnaté a mocné muže, nevadilo jí ani, když jejich zacházení s jejím tělem bylo poněkud hrubší, než předpokládá společenský řád. Za svůj život zažila už ledacos a většina mužů, které potřebovala k vylepšení svého majetku a postavení, byli lidé slabí, neschopní, bez vášně a ohně, kterým ona sama musela dodávat iluzi, že jsou výkonní a schopní, předstírat, že se jí to kdovíjak líbí. Tady nepředstírala nic a oddávala se mu vší vášní, která v ní byla.

Potom ležela přitulena k němu a prstem sledovala čáry jeho tetování, splétající se do podivných obrazců. „Co bude dál?“

„No... je na čase se zvednout a jít se podívat, jak dopadl náš princ v dnešní noci...“

„Myslela jsem, co bude dál s námi.“

„Co by mělo být?“

„Včera jsi mě chtěl poslat pryč.“

„Teď už je to jedno. Už je tady tolik lidí, že je všechno ztracený. Teď už se může dít cokoliv. Zkrátka, neuhlídali jsme to včas. Klidně tu zůstaň.“

„S tebou.“

„Třeba se mnou. Dokud tu budu. Nevím dne ani hodiny.“

„Myslíš, že tě odvolají?“

„Asi ne, dokud tady bude on. Musím ho hlídat. Kdyby se mělo něco zlého stát, bylo by to ještě horší.“

„A poslat zprávu svému šéfovi bys neměl?“

„Dozví se všechno podstatné z novin. Myslím, že je to už teď skutečně všechno jedno. Jenom... no, nic.“

„Myslíš ty... konkurenci?“

„Kdo ti řekl správný název? Mike?“

Simone se zamračila. „Musíme o něm mluvit?“

„Copak? Výčitky svědomí?“

„Jestli chceš bejt mermomocí protivnej, tak vstanu!“

Terry ji na usmířenou objal. „Nezlob se! Nemyslel jsem to tak... a Mike by stejně nezabodoval.“

„A co když jo?“

„Zkusila jsi to, ne? Tak víš, jak to dopadlo...“

Simone mlčela. Cítila se uražená, ale taky trochu zahanbená. Radši řekla: „Fakt asi vstanem a budem něco dělat...“

Terry souhlasil. Vstali, oblékli se a vyrazili do města - přestože tu Terry měl svoje auto, jeli raději místní dopravou.

Simone se dívala z okna autobusu stejně jako Terry, ale když na chvíli vzhlédla k jeho tváři, spatřila na ní záblesk překvapení. Vzápětí ukázal ke dveřím a na příští zastávce vystoupil.

„Vrátíme se! Poslyš, seznámím tě se zajímavým člověkem, ale nesmíš se leknout. Je to hledaný terorista a moc se divím, co dělá tady...“

„A kdo to je?“

„Bhagwan Tara Singh, jeden ze zmocněnců sikhské nacionalistické strany Akalí dal. Poznáš, co je to za exota.“

Tara Singh, jak Simone za okamžik viděla, byl muž vysoký ke dvěma metrům, tmavé pleti, černých vousů stočených do ruličky a uvázaných za ušima, jiskrných očí, orlího nosu a podezřelého výrazu obličeje. Ale nejnápadnější na něm byl modrý hedvábný turban a růžová košile, pošitá stříbrnými nitěmi. Když spatřil Terry Fischera, zatvářil se nejdříve vztekle a pak se rozzářil.

Následujícímu rozhovoru Simone nerozuměla, neboť byl veden v řeči bengálské - ale Terry jí později řekl, o co šlo.

„Ahoj, Sandokane!“ řekl Terry. „Co ty tady děláš?“

„Zdravím neúplatného strážce bezpečnosti Ostrova!“ uklonil se se sepjatýma rukama Tara Singh.

„Ptal jsem se, co tady děláš! A nevykládej mi, že obdivuješ přírodní krásy Bretaně!“

„A co tady děláš ty?“

„Chráním svého prince před podobnými rozkladnými elementy, jako jsi ty, Tara Singhu!“

„Snad si nemyslíš, že chci tvého prince něčím obtěžovat?“

„Právě to si myslím, a ať mě čert vezme, jestli je tomu jinak!“

„Přeju vašemu čertovi, aby se s tebou moc nenadřel. Mýlíš se, Terry, a křivdíš mi, nechci jednat s princem...“

„Tak mi chceš tvrdit, že hledáš mě?“

„A co když jsem tady skutečně kvůli přírodním krásám téhle země? Nemůžu si vyjet na turistický výlet?“

„Můžeš, co by ne. Ale co jsi na světě, neprojevil jsi o přírodní krásy žádný zájem.“

„Já ne. Ale můj syn se o ně velice zajímá.“

Terry Fischer se zamračil. „Ty máš syna?“

„Každý správný Sikh musí mít syna, aby měl komu odkázat rodové jméno, zbraň a jmění. To nevíš?“

„Ale o tvém synovi jsem ještě neslyšel.“

„Je dost času, je mu teprve jedenáct let. Ještě se doufám stihne proslavit tak, abys o něm něco zaslechl...“

„Jedenáct let... A kde ho máš?“

„Je tam, kde má být.“

„U prince Enkry.“

„Můžu mu v tom zabránit? Ten chlapec tvého prince velice obdivuje a když se doslechl, že by jej směl spatřit na vlastní oči...“

„Je mi to jasný, nemusíš dál mluvit. A ty jsi tady jenom jako řidič svého syna. A protože tvůj chlapec nemůže zůstat bez ochrany, jistě za ním pak zajdeš, dáš se do řeči s Enkrou a...“

„Nedám se do řeči se žádným Enkrou. A můj chlapec je dost schopný se o sebe postarat sám, dokud nepojedem zase dál. Co myslíš, že bych mohl chtít od takového kluka, jako je tvůj princ? Vždyť nemá na nic vliv!“

„Ale bude mít, až se stane Vládcem.“

„Jestli se jím stane.“

„Jestli se jím stane, ovšem. Ale až se jím stane, vzpomene si na svého přítele Tara Singha, že?“

„Pořád se říká, že váš princ je čestný muž. Jistě na kamaráda z boje nezapomene, kdyby ho můj syn potřeboval. Ovšem to se jistě nestane.“

„Tara Singhu, byl jsi vždycky ničema a zůstaneš jím. A tvůj syn není asi o nic lepší...“

„Terry Fischere, když ty jsi bojoval proti svým nepřátelům, používal jsi často všech prostředků. Nepřátelé ti dávali ošklivá jména, ale tobě to nevadilo. Já dělám něco podobného, a co si o tom myslíš ty, mi nevadí. Bude-li Enkra potřebovat přátele, najde je také mezi Sikhy, to si pamatuj a vyřiď to všem, kteří to budou potřebovat vědět.“

„Znám tě, Tara Singhu. A dovedu pochopit, že sháníš podporu a přátele. Ale varuju tě - jestli nás zavlečeš do svých pochybných kšeftů, vyřídím si to s tebou tak, že zapláčeš!“

„Zatím pomáhám já tobě, myslím! Ostatně, o kšeftech si můžeme taky promluvit. Například o nějakých zbraních...“

„Už jsi jednou koupil zbraně.“

„Ano, a byly kvalitní, proto chci zase.“

„Neměl bych ti je dávat. Vláda, proti které bojuješ, je nám přátelská a nemáme s ní žádné nesrovnalosti. To už spíš s tebou máme potíže, jak vidím...“

„Ale moje zlato je pořád stejně dobré.“

Terry se zamračil, ale řekl o stupeň přívětivěji: „Co potřebuješ? Říkám ti na rovinu: kulomety ti nedám!“

„Kulomety mám, lepší než vaše. Potřebuji pušky, ty s optikou pro odstřelovače. Kvalitní pušky, jaké umíte v Asii nejlíp vy.“

„Kolik?“

„Pět set.“

„Tak na to rovnou zapomeň! Nevím, co tě to napadlo vůbec mi něco takového říct do očí! I kdybys uspěl u prince, postarám se, abys narazil u sira Lery, který do toho má taky co mluvit! S pěti sty puškami bys mohl nadělat tolik škody, že bych za to dostal karmu jako nejodpornější démon...“

„Kolik za ně budeš chtít? Počítám, že zvedneš cenu, aby ti ta karma nepřipadala tak hrozná...“

„Myslím, že jsi mi rozuměl dobře! Skutečně nedám! A budu varovat i prince Enkru!“

„Třeba... by dal někdo jiný! Znáš Nicka Riordana?“

„Riordana z CIA?“ zbystřil pozornost Terry.

„Jo. Je tady.“

„Jak to víš? Viděl jsi ho?“

„Ne, ale mojí přátelé ho viděli. Je ve štábu princových nepřátel. A myslím, že jim půjčuje rozum, pokud zrovna nevelí.“

Terry Fischer se zhluboka nadechl a pokusil se ovládnout.

„Právě on nás přivedl na myšlenku, že možná záleží na tom, co se stane s princem,“ usmíval se Tara Singh. „Já samozřejmě nepovažuji toho kluka za důležitého. Ale Nick Riordan ho za důležitého považuje. A jestli si to myslí on, tak na to brzo přijdou i všichni ostatní. Jde o to, kdo dřív a kdo na které straně.“

Terry pokývl hlavou. „Dostaneš svoje pušky, Tara Singhu. Až se vrátím domů, budu podporovat tvoji žádost u Vládce. I když o ceně zatím dohodnuti nejsme...“

„Počítám s tím, že to bude drahé. Ale my Sikhové jsme nejmocnější v Indii a na to, abychom se domohli svých práv, pořád ještě máme dost...“

„Jak chceš. Vyřídím tvoji žádost doma patřičným lidem, a dám ti potom zprávu. Neboj se, najdeme tě...“

„Jako vždycky, Terry. Přijeď někdy do Amritsaru - zavedu tě do Zlatého chrámu a uspořádám pro tebe velikou hostinu - jako když jsme byli mladí a neměli jsme tolik zlých činů na svědomí...“

Terry přimhouřil oči. „Amritsar... Ty víš, jak jsem tam byl rád! Ale nevěřím, že ho ještě někdy uvidím... A co se týče tvýho kluka - nebojíš se o něho, když víš, že je tu Riordan?“

„Můj syn si musí sám najít svoji cestu. Ptal jsem se ho, chce spojit svou cestu s cestou tvého prince. Myslím, že je to moudré rozhodnutí, proto chci, aby byl po jeho boku. Jestli to nevyjde, udělali jsme chybu, já i on. Ale já věřím, že se to podaří... Máme právo to zkusit.“

Terry mu podal ruku. „Přeju ti hodně štěstí...“

„Také já tobě přeju deset tisíc let šťastného života...“

Rozešli se, a Simone chvíli ještě mlčela.

„Nejdřív to vypadalo, že se servete, ale nakonec jste se bavili docela přátelsky. Co ti říkal?“

„Řekl mi toho hodně, Simone. Vypadá to, že začíná veliký tanec všech šíbrů z branže. Shromáždí se tu výkvět agentů Evropy a okolí a všichni se budou škubat o mého malého chlapce. Nebude to tu lehké...“

„To vůbec nechápu.“

„Neřekl ti Mike, kdo je Enkra?“

„Princ. Možná někdy Vládce Arminu.“

„Jestli bude Vládcem, budou si ho chtít všichni získat a vymámit na něm různé výhody. Jeho přízeň bude mít cenu a co má cenu, o to je třeba bojovat. Bude veliký boj a kdo skončí pod koly, ten bude mít velikou smůlu.“

Simone to chápala, něco podobného říkal i Mike.

„Tara Singh je možná lotr, který v případě dopadení dostane ve své vlasti provaz. Ale muž, který zoufale miluje svoji zemi a udělá pro ni všechno. Obětuje sebe, svého syna a všechny svoje kamarády. Lépe řečeno, obětuje jejich momentální hmotný život, protože on věří v reinkarnaci a v návrat v příštím životě.“

„A v co věříš ty?“

Terry potřásl šedivou hlavou. „Nemáš nějakou jednodušší otázku? Když jsem byl mladý, věděl jsem mnoho rychlých a správných odpovědí. Teď neexistuje odpověď, která by dávala zcela výstižný smysl. Těžko ti to mohu říct.“

„Máš na ruce vytetován templářský kříž. Je to odpověď?“

„Ne. To je zasvěcení, které mi udělali, když jsem byl kluk. Možná v tuhle chvíli si ho dělají další kluci tam v zámečku. Ale není to důležité. Do srdce tetovací jehla nepronikne.“

Simone schovala tvář do límce jeho košile.

„Teď mi připadáš hrozně osamělý...“

„Jsem sám - jako každý, kdo chce přistoupit před tvář Boží. Až přijde ta chvíle, bude každý z nás docela sám...“

Hladil ji po vlasech, dokud nepřestala plakat.

„Pro tebe to má výhodu - určitě už tě pustili ze zřetele. Teď je tady tolik lidí, že ty se docela dobře ztratíš, takže nemusíš odcházet, když nechceš. Zůstaneš tu se mnou, jestli se nenudíš.“

„Vůbec ne. Ve dne ani v noci.“

„Dobře. Půjdem pracovat. Přišel čas sloužit svému pánu třeba i vlastní krví...“

Simone šla chvíli po jeho boku a přemýšlela. Potom se zeptala: „Hrozí nám něco, když se to všechno nepodaří?“

„Ano. Každému něco hrozí. Princi Enkrovi zneuctění, jeho kamarádům ztráta jeho přízně, nepřátelům... finanční i morální ztráty.“

Simone se zachvěla. „A hrozí někomu také smrt?“

Terry Fischer se na chvíli zastavil a uvažoval.

„Ano,“ řekl potom. „Mně.“

Kancléř v nemilosti

Mike von Cross byl v zámku Monroesů znám velice dobře, takže když se ohlásil majordomovi, byl okamžitě ohlášen a vzápětí na to uveden k lordu Rogerovi. Přestože se v zámku vyznal, uveden být musel, protože tam bylo úplné bludiště pokojů, Roger měl ve zvyku občas obytné křídlo přestavovat a měnit a co bylo pravda před týdnem, dneska už být nemuselo. A Mike byl docela zvědav, jak se to právě změnilo.

Vešel do Rogerovy ložnice. Byla tmavá, celá vytapetovaná temně rudým sametem, protkávaným zlatými draky. Vlastně celý pokoj byl zaplněn jediným obrovitým lůžkem s nebesy, ze kterých splývaly podobné rudé čalouny, okna téměř zastřená a i záclony narudlé, takže vidět něco dalo dost práce. Na lůžku byla nakupena změť všelijakých polštářů, dek, tygřích a leopardích kožešin a jiných věcí, uspořádaných s tou nejbarbarštější nádherou.

A v tom všem leželi dva lidé: Roger s rozcuchanými vlasy, nějak temnější pletí a náhrdelníkem z mušliček na krku, a krásná dívka, zřejmě z valné části černoška. Když Mike vešel, dívka předstírala stud a snahu se zakrýt, Roger se samozřejmě podobnými předsudky nezatěžoval.

„Ahoj, Miku! To je dost, že ses obtěžoval navštívit ubohého, všemi opuštěného vězně!“

„Ale jdi... vypadá to, že se ti tady daří docela dobře!“

„Že jo!“ Roger spokojeně pohladil dívku, která na něho upřela oddané a vděčné oči. „Tohle je Manuela. Původem je z Portorika a koupil jsem ji od nějakých podvodníků z Los Angeles...“

„Neříkej!“ Mike se posadil na okraj lůžka a připravil se duševně na obvyklé Rogerovo představení na uvítanou. Samozřejmě nebyl tím správným posluchačem kancléřových elegantních formulací, neboť Rogerovi už od malička nic nevěřil, ale Roger přesto neopomněl se předvádět.

„Skutečně, takovou holku jsem ještě neměl,“ Roger přešel na španělštinu, aby z toho Manuela taky něco měla. „Přestože je ještě napůl dítě, její zkaženost už dostoupila těch nejvyšších vrcholů neřesti a musím přiznat, že i já sám jsem se od ní lecčemus přiučil. Je to rafinovaná holka, říkám ti, a měl bys mi to věřit! Její rafinovanost v umění svádět a přivádět muže k šílenství se skoro vyrovná její trestuhodné neschopnosti pochopit základní morální principy, které jí byly odjakživa utajeny...“

„Skutečně?“ povzbudil ho Mike.

„Vážně. Mám ji tady tři dny, a po tu dobu je náš život jediným velikým záchvatem neřestné lásky. Ostatně, pokud nikam nespěcháš, můžeš si to zkusit sám, já ti ji klidně na nějakou dobu půjčím!“

Mike se začal tiše smát. Roger poznal, že přestřelil a hned mu to bylo potvrzeno, protože Mike řekl:

„No dobrý, tak se bavíš s tou holčičkou. A co dál?“

„Dál? Nic, samozřejmě! Sám víš, že jsem byl zbaven veškerých pravomocí, dokonce nemám ani přístup do štábu. Mám domácí vězení a distanc ode všeho. To jsi přece musel slyšet.“

„Jasně, slyšel jsem.“

„Tak jsem se rozhodl, že než složím svoji mladou hlavu na popravčí špalek, budu si užívat života...“

„Tak leda to. Jsme na tom stejně, zdá se. Víš přece, že jsem byl taky odvolán z případu?“

„Ne... něco se mi doneslo, ale nevím to přesně!“

„Já taky ne. Oficiálně jsem byl odvolán z rodinných důvodů, matka je nemocná a já se o ni musel postarat...“

„Ach... je to vážné?“

„Převezl jsem ji sem do Kingtownu, do nemocnice. Lékaři říkají, že se z toho tentokrát ještě dostane.“

Roger zvážněl. Nechal Manuelu, přišel blíž a natáhl se vedle Mika. „A příště?“

Mike pokrčil rameny. „Sám tomu rozumíš. Máš znalosti...“

„Co budeš dělat?“

„Měl bych se tam vrátit. Nevydržím sedět nečinně a čekat, co se stane. Zvlášť, když máme potíže...“

„Nevím o žádných potížích...“

Mluvili sice arminsky, ale Mike se přesto ohlédl na dívku, která je napjatě poslouchala a oddaně vzhlížela k Rogerovi.

„Miláčku, udělej nám něco dobrého k jídlu!“ řekl Roger a něžně ji pohladil po vlasech. „Něco tak moc dobrého, jak to umíš jenom ty... něco, co by mě dokázalo posílit k dalšímu boji...“

Manuela se zvedla. Všechny její pohyby byly líné a vláčné, jako kdyby spala - zřejmě práce, ani ta nejjednodušší, nebyla jejím koníčkem. Odešla, aniž se vyjádřila k objednávce.

„Neumí mluvit?“ ptal se Mike.

„Umí. Španělsky dobře a anglicky trochu. Arminsky se učí, nebo to aspoň prohlašuje.“

„Hm. No, je to tvůj majetek.“

„Myslíš, že je špionka?“

„Připadá mi na to příliš pitomá.“

„Je skutečně pitomá. Ale já ji nedržím kvůli jejímu rozumu. Řekl bych, že krásná je dost, ne?“

„To jo. Ale holku si představuju poněkud jinak.“

„Pro tebe je všeho dobrýho škoda!“

„Asi jo. Zvlášť takovýho.“

„Tak teda povídej, co se děje!“

„Samozřejmě nevím nic určitýho. Ale něco se na nás asi chystá. A někteří naši pochybní přátelé už chytili vítr.“

„Kdo konkrétně?“

„Evropské podsvětí, v čele s Mafií. Potkal jsem jednoho z nich v Paříži a on se málem neobtěžoval mi odpovědět na pozdrav. Od chvíle, co je Enkra v Evropě, jim nějak moc stoupl hřebínek.“

„Projevuje se to nějak?“

„Do tvojí banky přestaly docházet platby, které sem posílají velcí předáci gangů. Kromě toho taky poplatky, které vybírají naši agenti v Evropě, se opožďují. Je to vidět všude, v Paříži, v Amsterodamu i v Neapoli.“

Roger se zamračil. Vlezl do hory polštářů, pokrývek a všelijakých ozdob a vytáhl odtamtud telefon - zvedl sluchátko, ale potom je zase položil.

„Víš to jistě?“

„Ano, vím to docela jistě.“

„Přesvědčil bych se, ale obávám se, že mám podložený telefon. A že mě sledují, kamkoliv se hnu.“

„To není vyloučeno. V tom případě už taky vědí, že jsem tady byl. Kdo to organizuje?“

„Dost hloupá otázka. Kdo tady velí?“

„Lera proti tobě není osobně zaujat!“

„Moji nepřátelé jsou bez sebe nadšením a nejradši by Tygra ukecali, aby mě dal upálit. Myslím, že mě někdo u Vládce očernil, proto mě odstavili!“

„Jak se zdá, nenecháš se odstavit na dlouho!“

„A ty ses nechal? Nejsem přece tak hloupý, abych si nedovedl spočítat, že to nebude dlouho trvat. Ovšem, má situace záleží na Enkrovi.“

„Samozřejmě. Ale jeho taky na tobě, co uděláš.“

„Nic neudělám. Jsem v nemilosti, nemám právo něco organizovat. Musím zůstat tady a bavit se.“

„S děvkou.“

„Manuela není děvka. Je sice rozkošně pitomá, ale to ničemu nevadí. K účelu, ke kterému ji mám, mi vyhovuje dostatečně.“

„Ani o záležitosti své banky se nesmíš starat?“

Roger si skousl rty. „Nejsem ještě plnoletý! Podíl, který mi odkázal dědeček Algernon, je sice veliký, ale rozhodovat o něm budu smět, až mi bude osmnáct, a to bude ještě jeden a půl roku trvat!“

„Řekl bych, že Vládce nebude tak nesmiřitelný, aby ti nedovolil se starat o prosperitu firmy!“

„I když to souvisí s Enkrou?“

„A co když ne?“

„Věříš snad na strašidla? Sám jsi řekl, že evropští šéfové zvětřili šanci dostat se nám z klepet, a že se jim zřejmě něco nelíbí. Takže to, co se děje, má přímou souvislost s princem!“

„Na strašidla nevěřím. Ale když najdu člověka, který má na krku stopy zubů a nemá ani kapku krve, musím brát jako pracovní hypotézu, že nám tu řádí nějaký upír.“

„A co říkám já? Je tu upír a jde po nás! Takže musíme zjistit, jak k tomu došlo a obnovit pořádek. Co vědí oni a my nevíme?“

„Nevím. Uvažoval jsem o tom, že se možná naštvali, když jim Enkra se zbraní v ruce vybral bar v Neapoli...“

„Enkra jako následník trůnu má právo tam přijít za bílého dne a žádat od nich milion ve zlatě, s hotovým placením. A oni nemají právo mu ho nedat, protože bysme je tvrdě skřípli.“

„Co když si myslí, že už je nemůžeme skřípnout?“

„Tak pitomí zatím nejsou. Enkra je možná ve Francii, ale pořád je princ. Já jsem tady, ale pořád ještě jsem velmistr Černé Lilie a mám svoje bojovníky, kam se podívám. Takže si ani oni nesmějí myslet, že bych se jich polekal.“

„Možná by bylo dobře jim to připomenout.“

„Zbraněmi?“

„No... snad ani ne. Jenom tak slušně upozornit.“

Roger ulehl na lůžko, založil si ruce za hlavou a zavřel oči. Zřejmě přemýšlel a tak ho Mike sledoval s porozuměním.

„Mohl bych jim domluvit,“ řekl pak Roger, otevíraje oči. „Dokonce bych na ně mohl i bafnout. Zkusíme to?“

„V každém případě se dozvíme, jak jsme silní.“

„Ano, to jistě. A jestli nebudou chtít poslechnout, potom je chytnem pod krkem. Ano, tak to uděláme...“

„Mohl bych ti v něčem pomoci?“

„Jistě. Jsi pořád ještě komthur? A máš přístup do sítě komunikací se světem?“

„Myslím, že ano.“

„Fajn. Napíšu ti několik telegramů a ty je pošleš.“

„Pro tebe všechno, Rogere.“

Roger vzal poznámkový blok a začal psát. Šlo mu to jedna radost, Mike odebíral vytržené listy a četl si je. A začal se usmívat.

„Nevěděl jsem, že jsi toho už udělal tolik!“

„Já jsem neudělal vůbec nic,“ usmál se spokojeně Roger. „Nesmím nic dělat! Ale mám kamarády...“

U princova dvora

Bývalá polepšovna se změnila opět v zámek jako za starých časů. Dozorci byli propuštěni na svobodu, za posměchu a nadávek svých bývalých vězňů. Také ředitel Gramm byl vyhnán, ač jenom s ručníkem okolo boků. Majetek těch ničemů byl rozdán chovancům, což zařídil Erik Targiér.

Enkra rozhodl: „Na místě, kam vstoupí noha Vládce, není dovoleno držet jakékoliv vězně, pokud nebyli odsouzeni podle práva. Proto jsou všichni vězňové od této chvíle svobodni!“

„Ty máš nějaké právo propouštět vězně?“ ptal se obdivně Jean.

„Za dávných časů, když král navštívil nějaké město, nesměli v něm být vězňové, leda by to on nařídil. Dokonce když měl být někdo popraven a přišel král, byla mu dána milost a svoboda.“

„Proto se říká, že koho se dotkne král, bude žít?“

„To je ještě starší. Za dávných dob byli králové na takové úrovni, že uměli uzdravovat dotekem ruky. U nás se z toho stalo právo - když císař sir Charry podal někomu ruku, osvobozoval ho tím ode všech vin a žádný soud už ho nesměl stíhat.“

„Nezneužívali toho ale zločinci?“

„Ne. Císař se nedal tak snadno oklamat.“

„Znal jsi ho?“

„Zemřel dřív, než jsem se vůbec narodil. Ani můj otec ho nikdy neviděl, i když s dnešním Vládcem byli přátelé.“

„Ale jsi jeho nástupce...“

„Pokud zvítězím, možná jednou vstoupím na jeho trůn.“

„Bylo by krásné být u dvora takového Vládce...“

„Je to tvrdá práce, Jeane, vidíš sám. Vláda je nejvyšší služba své zemi - a málokdy oceněná lidmi, kteří jsou při tom. Což ale nás nesmí odradit. Duchovně vyspělý člověk koná, co má konat, bez ohledu na souhlas nebo kritiku jiných.“

„Ale snad existuje něco jako spravedlnost, ne?“

„Určitě ano, ale najít ji je těžké.“

„Musí to být krásné - hledat spravedlnost!“

„Chceš být předsedou nejvyššího soudu mého dvora?“

Neměli moc času na diskusi - přišel Kim. „Poslyš, je tady zase pár všelijakých cizinců. Teď jsou to Španělé.“

„Co chtějí?“

„Bojovat. Jsou tady na prázdninách, dali se dohromady a vytvořili oddíl. Je jich celkem třicet.“

„Mají nějakého velitele?“

„Mají, ale nestojí za nic. Ani jako bojovník, ani jako diplomat, zkrátka má jenom velkou hubu.“

„Ale při tom chce bojovat? Vyptej se, jestli budou souhlasit s naším instruktorem, pak jim vyber někoho šikovného z Juanovy smečky a pošli ho sem. Ať je to někdo, kdo už má zelenou pásku.“

„Rozumím. Přijmeš je hned?“

„Ještě ne. Je tady ten kluk z Amritsaru?“

„Jo, ale už trochu ztrácí trpělivost.“

„Neškodilo by, kdyby se v ní pocvičil. Ale pošli ho sem.“

Kim odešel. Za chvíli se vrátil s chlapcem, který se tvářil dost nejistě - byl veliký, ale ještě mladý a měl dlouhé černé vlasy až na záda. Hned na prahu padl tváří k zemi a polohlasem přednesl obřadné pozdravení v sanskrtu:

„váňchá-kalpatarubhyas ca krpá-sindhubya eva ca

patitánám pávanebhyo vaisnavebhyo namo namah...“

Enkra se mu okamžitě poklonil také. „Přistup blíž. Kdo jsi?“

Chlapec byl zřejmě poučen, neboť hned začal mluvit bengálsky: „Jsem Tara Singh, a můj otec, který nosí stejné jméno, je jedním ze strážců Zlatého chrámu v Amritsaru.“

„Přesněji řečeno, je to velitel ozbrojené skupiny strany Akálí dal, která bojuje za nadvládu Sikhů nad ostatní Indií.“

Chlapec nebyl překvapen ani zmaten. Usmál se. „Ten nejlepší má právo a povinnost převzít břímě vlády.“

„Domníváš se, že vy Sikhové jste nejlepší?“

„Jsme jediní, kteří jsou schopni dát zemi, co potřebuje. Ti ostatní jsou jenom prach, který zviřujeme na cestě.“

„Na to jsi přišel sám, nebo ti to řekl otec?“

„Otec mi dal poučení, samozřejmě. Ale poznal jsem to i sám. Mám oči a vidím, co se kolem mě děje.“

„Budeš ozdobou svého rodu a své strany, Tara Singhu. Ale kvůli čemu jsi přišel sem k nám?“

„Přišel jsem, abych se stal ozdobou tvého trůnu, můj pane. Neboť ty jsi nejlepší ve své zemi a já jsem ochoten padnout před tebou do prachu.“

Enkra se začal smát. Pokynul chlapci, aby šel blíž a posadil se k němu na okraj jeho pokrývky.

„Hele, tohle všechno ti řekl táta, nebo tě to naučil duchovní učitel. Ale řekni taky něco za sebe!“

Tara Singh zamrkal. Podíval se trochu podezíravě na Jeana, který byl Enkrovi nejblíž, pak na ostatní Arminy, a nakonec řekl:

„Poslyš, fakt seš tak dobrej v karáču, jak se všeobecně povídá? A naučil bys mě taky něco?“

„Jasně, když budeš chtít! Ale stačíš na to?“

„Otec by mi pěkně zvednul mandle, kdybych nestačil! Nevím, co by mi udělal, ale jestli to tady zvrtám, dobře mi nebude!“

„Je na tebe přísný?“

„To je slabý slovo. Od malička je na mě jako na psa!“

„Slyšel jsem už o Tara Singhovi, a nebylo to nic moc lichotivýho, ale to vždycky říkali jeho nepřátelé.“

„Jeho přátelé se ho bojí ještě víc než protivníci.“

„Ale tebe má rád, ne?“

„Má mě rád. Ale chce, aby ze mě byl dobrý Sikh.“

„Nemáš to lehký, kamaráde. Já to taky nemám lehký, takže bysme si mohli rozumět. Jen tady klidně zůstaň...“

„A budu moci stát ve stínu tvého trůnu?“

„Jasně. Jsi u mě vyslancem, dokud bude zapotřebí. A hlavním šéfem všech Sikhů. Stačí ti to ke štěstí?“

„Děkuju ti, pane. Nic jiného jsem si ani nepřál.“

Enkra se rozesmál. „Jestli je tady někde Cvrček, ať přijde!“

Cvrček se přihnal okamžitě a s velkým zájmem.

„Tohle je Tara Singh, Cvrčku! Postarej se, aby dostal něco najíst a někde se ubytoval. Ty sbíráš všelijaký exoty, tak ti ho přidělím taky. Ale při zasedáních bude u mého trůnu...“

„Jasně, pane!“ Cvrček se celý vytáhl, potom kývl na Sikha a odvedl si ho s sebou.

„Co mu říkáš, Jeane?“

„Pěknej cvok, řekl bych. Chová se strašně přepjatě...“

„To je výchovou. Jeho otec z něho chce mít útočnej meč víry a nakládá mu toho na hřbet víc, než může takovej kluk unýst. Bejt odpovědnej za celou zemi, to tě může taky pěkně zlomit...“

„Myslíš, že má nějakou odpovědnost?“

„Značnou. Musí se se mnou spřátelit a vnutit se mi do přízně. A až se stanu Vládcem, připomenout mi, jak jsme spolu bojovali a jak jsme se měli hrozně rádi.“

„Co je ten jeho otec?“

„Sikhský nacionalista a hledaný terorista. Víš, co jsou Sikhové?“

„No... nějací Číňani, ne?“

„Když, tak Indové. Zřejmě nejpokrokovější náboženská sekta v celý Indii. Věří v jednoho Boha, mají posvátné knihy a jejich učení se podobá i křesťanství, aspoň trochu. Poctivě pracují, využívají všeho, co je kolem nich, dbají na vzdělání a poctivé obchody. A drží fantasticky spolu, za všech okolností. A když dojde k boji, taky velice statečně bojují. Proto má každý z nich ve jménu slovo Singh, což znamená Lev.“

„A vlasy nosí dlouhé jako ty.“

„Nikdy se nesmějí stříhat ani holit. Nosí taky vousy, nejdřív stočené a potom si je rozpustí, až zestárnou. Docela sympatičtí lidé. Jenže Tara Singh, otec tohohle kluka, je pěkný darebák a nikdo mu to už nikdy neodpáře.“

„Proč mají oba stejné jméno?“

„Není to jejich jméno. Ten starší se jmenoval dřív jinak a myslím, že má taky jiný pas. Tara Singh se mu jenom říká mezi jeho přívrženci. A kluk... kdoví, jak se jmenuje podle papírů.“

Během jeho řeči vstoupil Kim. „Ti Španělé, Enkro...“

„Jo, ať vejdou. Koho jsi jim vybral?“

„Jmenuje se Antonio a je to syn šoféra naší ambasády v Madridu. Ale výbornej kluk, myslím, že ho znáš!“

„Znám. Tak ať přijde. A oni taky.“

Vstoupila skupina snědých černovlasých kluků, kteří se se zájmem rozhlíželi. Jejich veliteli už mohlo být tak sedmnáct.

Enkra je uvítal španělsky a oni mu odpovídali - Jean nerozuměl ničemu, jen cítil, že se hovoří dlouze, květnatě a většinou zbytečně. Ale nakonec je Enkra přijal a předvedl jim Antonia, který se zelenou stužkou kolem hlavy vypadal dost divoce a tím jim imponoval. Přijali ho a odešli s velkou radostí.

Enkra si povzdechl. „Víš co chtějí?“

„No nevím, samozřejmě. Nerozuměl jsem jim, jenom mi není jasné, proč pořád mluvili o svém králi...“

„Ano, to slovo říkali. Přejí si obnovení kastilského království v rozsahu před Napoleonovým vpádem. Chápeš to?“

„Proboha... ale proč to chtějí od tebe?“

„Navrhují, abychom to tady nechali být a odsunuli se do Španělska; že prý tam si to můžeme rozdat s Amíky taky a bude tam víc kamarádů, kteří nám přijdou na pomoc.“

„A proč chtějí zpátky to království?“

„Zřejmě jim to připadá jako dobrý nápad.“

„A uděláš to?“

„Zatím jsme neskončili tohle. Přece neutečem od rozdělané práce!“

Vtom vpadla dovnitř Ťapka. Protože přišla bez Anitty a dokonce ji chvíli nechala bez ochrany, zřejmě byla vrcholně rozhořčena.

„Vrátila se Sandra!“

„Fakt, už jsem ji dlouho neviděl! Kde se toulala?“

„Byla v zajetí...“

Enkra zvážněl. Protože Ťapka nechala otevřené dveře a předpokládala, že půjdou za ní, šli - ve vstupní hale spatřili velkou skupinu ostříhaných kamarádů, kteří právě dorazili. Bylo jich tolik, že nemohli všichni patřit k Enkrově armádě - vojáci pochytali kdekoho, a ti sem teď všichni přišli. Taky Sandra, která si první všimla Enkry:

„Ahoj - tak co, jak mi to sluší? Dívala jsem se do zrcadla před holičstvím a je to paráda, nebo snad ne?“

Už to, že použila urážlivého slova holičství, Enkru rozladilo. Procházel nasupeně mezi nimi - ti, kdo ho znali, mu pro jistotu provinile ustupovali z cesty.

„Nerozčiluj se,“ řekla Sandra. „Přece jsme si to tak dohodli, ne? Však o nic nejde... máme taky zajatce, pohrajem si s nima!“

Enkra mlčky zíral - bylo to výhružnější, než kdyby začal křičet.

„A má to svý výhody,“ pokračovala Sandra. „Moje teta Florence se chlubila, že má na hlavě tetování ještě z války. Jak bysme si to udělali, kdyby nás kamarádi ze Států neostříhali, co?“

Enkra po ní blýskl očima. „Štáb - ke mně!“ ukázal rukou a odešel do trůnní místnosti. Všichni náčelníci pospíšili za ním.

Enkra usedl na zem, ostatní do kruhu, jako se sedá u ohně.

„Fakt Enkro, kdysi se dělalo takový tetování,“ řekl Juan. „To jsi jistě viděl doma, na fotkách z války, i u rodičů...“

Enkra se kousal do rtů a rozhlížel se po nich. Těch ostříhaných bylo skutečně moc. A jestli jich ještě přibude... tetování na hlavě je docela dobrý důvod, jak aspoň oslabit tu ostudu...

„Sandro!“ řekl. Dívka zvedla oči. Vypadala hrozně uboze, v její tváři zůstaly jenom ty veliké, daleko od sebe posazené oči.

„Můj pane, za dávných časů existovalo trojí očištění. Očištění Ocelí, Očištění Ohněm a Očištění Krví. Je třeba dát najevo, že ti, kdo absolvovali první očištění, jsou připraveni k činnostem týkajícím se duchovní služby...“

„Co chceš dělat?“ zeptal se.

„Teď nějakou dobu nebudu dělat nic. Ale až poznám, co se má stát za této situace, pak přijdu a začnu...“

„Souvisí to s Probuzením Draka?“

Sandra se usmála koutkem úst. Princ nebyl tak neinformovaný.

„Džaj!“ řekl a tleskl dlaněmi.

Tváře všech se rozzářily. Kim se rozhodl připomenout:

„Má každý právo vyzdobit si kůži na hlavě tetováním?“

„Těžko proti tomu něco namítat. Ale je tady někdo, kdo to umí?“

„Třeba já,“ řekla Sandra, „mám tu i jehly...“

Enkra to vzdal. Naznačil rukama, že souhlasí se vším.

„Dobře, Enkro. Smí být znakem těch, kteří tu bojovali, tvůj Drak štěstí? Jen ty smíš dát souhlas...“

„Ano, svoluji.“

„Týká se to jenom našich lidí, nebo i hostů? Jistě budou chtít..“

„Ty jsi čarodějka. Ty rozhodni.“

Sandra rozzářila ty svoje velké oči ještě víc. Vstala, a jakoby povyrostla o kousek výš. Otevřela dveře a odešla ze zasedání k navrátilcům ze zajetí, aby jim oznámila princovo rozhodnutí.

„Nařizuji: Jistě všichni víte, že k tetování musí kůže být nejen ostříhaná nahrubo, ale čistě vyholená, nejlíp břitvou. Takže, kdo bude chtít, ať se nejdřív dá pořádně oholit...“

Kluci to pochopili - a rozprchli se jako hejno vrabců. Sandra se obrátila na Juana: „Uděláš to pro mne?“

„Oholit?“ Juan zaváhal, nakrčil nos odporem. „Proč já?“

„Věřím tvým rukám...“

„Ano.“ řekl, a odešli spolu.

Cvrček byl samozřejmě nedaleko, špicoval uši a dozvěděl se, co se domluvilo. A hned spěchal ke svým kamarádům a vysvětloval jim to, bohužel poněkud nesouvisle.

„Kluci, při příští akci musíme do první brázdy! Jak budeme mít trochu štěstí, tak nás chytí!“ agitoval.

„Ale když nás chytí, tak nás taky ostříhají!“ kroutil hlavou Pasqual, kterého to zřejmě ani dost málo nelákalo.

„No jasně že jo, ty janku!“

„Ale... vždyť děláme všechno proto, aby nás neostříhali!“

Cvrček zvedl oči k nebi. „Bože, jak může někdo bejt tak tupej? Jasně, že to nechceme - ale zas to není tak úplně blbej nápad! Víš, jak budou doma zírat, když si necháme udělat tetování?“

„A nejste vy v tom Arminu všichni úplně blbí?“ ptal se Alain. „Váš princ to bere jako otázku cti, a ty to chceš...?“

„Nojo, ale vlasy dorostou a s tou ctí se to už nějak udělá! V každý válce jsou přece zajatci, a každýmu se všecko nepovede. Ale mít parádní tetování na hlavě, to je přece správná věc, ne?“

Mezi Arminy nastal určitý skrytý pohyb, kterému mohl málokdo z cizinců rozumět. Už se opět změnila situace, a co platilo doteďka, bylo náhle překonané vývojem. Čarodějka Sandra se za půl hodiny objevila - hlavu měla hladce vyholenou, dokonce si dala vyholit i obočí, a stejně tak i celé tělo. Oči jí modře zářily jako Bílé Kočce Arreaux. Odložila také náušnice a všechny ostatní ozdoby, zato měla na čele namalován rudý tilak. Tara Singh před ní pro jistotu padl na tvář.

Aby zmatek nebyl tak malý, do toho všeho ještě přijela televize. Její technici byli pověřeni, aby získali přenos z bojů mezi Arminy a vojáky, případně z dalšího kola války, a za tím účelem se rozhodli umístit na vhodná místa přenosové vozy, kamery a další spoustu techniky. Důvody boje je nezajímaly stejně jako pravdivost reklam Namaluj si Sindy, Dopřej si tu pravou svěžest, Vy čumíte - my čumíme: Persil! a podobně, které přenos platily.

Pasqual se potloukal kolem řídící kabiny a přihlížel výstavbě techniky. Podařilo se mu sem tam něco podržet a něco podat, a jak už tam jednou byl, zabral se s někým z televizáků do odborného hovoru a ocitl se ve svém živlu. Technici záhy zjistili, že má v oboru jakési vědomosti, a počali ho brát vážně.

Narazil teprve, když ho někdo požádal, aby přeložil skupině německých turistů, že silně překážejí ve výhledu kamery a měli by se uklidit někam bokem. „Ale já neumím německy!“

„Já myslel, že vy Armini umíte všecky řeči!“

„To jo, ale... já nejsem Armin! Já jsem místní...!“

Tím si Pasquala získali nadobro. Být považován za jednoho z Arminů, to byl jeho největší sen. Ani si nepovšiml, jak získal podobnou intonaci hlasu, způsob chování a další zvyky, které zkušenějšímu člověku Ostrovany prozradily.

Enkra se ochotně podřídil požadavkům režiséra přenosu, dovolil, aby si poblíž něho sedl komentátor a dokonce i přesunul dobu soubojů podle jejich možností. Takže byl zahájen přenos i boje.

Menší výtržnost způsobil nadporučík, kterého přivedli v noci a kterého dal Cvrček zavřít do sklepa.

„Vím, pane, že musím bojovat s tím, kdo si mne vybere! Ale žádám o právo vyřídit si to s jedním klackem, který mi pije krev, a který podle svých slov má stejnou hodnost jako já!“

Enkra zaváhal. Podíval se na Kima, a ten svolil.

„Támhleten to je!“ ukázal důstojník na Cvrčka. „Vím sice, že je to malý kluk, ale rád bych ho poučil, co je slušnost ke starším! Aby si už víckrát nedovoloval...“

„Já jsem pro!“ vykřikl Cvrček.

Enkra váhal. Cvrček byl proti nadporučíkovi sotva poloviční.

„Považuješ tento svůj požadavek za čestný?“

„To nevím. Ale ten kluk je takový zatracený mizera, že mu rozbiju hubu, i kdyby to mělo být nečestné! Mám mu co vracet!“

„Enkro, pusť mě na něj! Uvidíš, jak mu rozbiju hubu já!“

„Dobře,“ řekl Enkra. „Jak chcete...“

Když proti sobě ti dva nastoupili do kruhu, komentáře přítomných novinářů i diváků nebyly moc lichotivé pro důstojníka - rvát se s malým dítětem jim nepřipadalo fair. Cvrček nadskakoval radostí, že se mu to podaří, a plukovník Kim mu osobně šeptal do ucha dobré rady, které Cvrček pouštěl zase druhým uchem ven.

Jedna z těch rad byla, aby neútočil a raději nechal nadporučíka, ať předvede co umí. Samozřejmě se Cvrček okamžitě, jak byl dán pokyn, vrhl na muže a vymrštiv se do vzduchu, kopl po něm - mířil na obličej, ale nadporučík jej chytil za nohu a nebýt toho, že ho Cvrček druhou nohou odkopl, byl by si ho podržel a seřezal. Diváci tlumeně hučeli nevolí, zvláště proto, že vzápětí malý zase zaútočil a tentokrát dostal ránu sevřenou pěstí, že kus odletěl a rozplácl se na zemi.

„To nic,“ křikl na Kima, který se mračil a chystal se zasáhnout. „Neboj se, ještě není konec!“

„Hned bude,“ řekl nadporučík. „Jenom co tě...“

Ale další jeho rána šla do prázdna. Cvrček sice nepoučitelně znovu zaútočil a chystal se udělat totéž co poprvé, kopnout do obličeje bočním kopem, ale v poslední chvíli si to rozmyslel a jenom proletěl kolem nadporučíka. Ten se po něm vrhl, hmátl do prázdna a ztratil rovnováhu, zatímco Cvrček se překulil a zasáhl ho oběma nohama do ramene. Vojáka to zabolelo, skočil po tom zatraceném klukovi a málem ho dostal - jenomže mu Cvrček o setinu uhnul a ještě ho při tom praštil do nosu, až začala téct červená. A vzápětí zas sáhl do prázdna, zatímco Cvrček mu proskočil mezi nohama a odzadu ho kopl do zadku.

Teď už se smáli všichni, novináři i čumilové. Ten malý kluk, to zatracené škvrně se směšným jménem Cvrček, si s tím velikým a silným mužem hrálo, jako si hraje myš se slonem. Kdykoliv mohl, udeřil ho tak citelně, až zařval bolestí, přitom se nenechal jeho hrubou silou dopadnout, aby se ta síla projevila. A když muž bolestí a vztekem ztratil rozvahu, dostal ho Cvrček nakonec na zem a klekl mu na prsa, což přimělo diváky k bouřlivým ovacím.

„Cvrček zvítězil.“ potvrdil Enkra spravedlivě a jedna z dívek dala Cvrčkovi pusu a uvázala mu kolem hlavy zelenou stužku.

Nadporučík vstal, kroutil vztekle obličejem a zdálo se, že se mu to vůbec nelíbí. Dokonce nadával, i když tak tiše, že mu nebylo rozumět.

„Máš ještě nějaké přání?“ zeptal se ho Enkra. „Nebo chceš, abychom ti vybrali ještě menšího soupeře?“

Důstojník už neříkal nic. Kluci se ho chopili a odváděli k zohavení černou barvou. A už se chystala další dvojice k boji, protože toho bylo dneska moc a muselo se to stihnout co nejdřív.

Anitta se v podstatě nudila. Ti, kteří ji zajímali jako bojovníci, už všichni nastoupili - taky Michell, Jean a Leon bojovali a získali trofej. Enkra byl dobrý instruktor. Anitta po něm při boji pokukovala a postřehla, že sleduje dění jen velmi málo a zabývá se zřejmě nějakými jinými myšlenkami. Jeho tváří občas přeběhly nervozní záškuby, zřejmě se mu něco nelíbilo.

„Nebaví mě to,“ pošeptala Anitta Ťapce. „Nemáš nějaký lepší nápad, do čeho bysme se mohly dát?“

„Nevím... leda se pojď podívat, jak se zdobí kluci...“

Zdobením se rozumělo tetování na hlavě, které se provádělo pokud možno stranou od hlavního dění. Procházely tedy rumrajchem před bránou, kde už to vypadalo jako na pouti - chyběly jen kolotoče. Anitta si všimla všelijakých podivných lidí, kteří se tu usadili a zabývali se vlastními záležitostmi. Mimo jiné ji zaujalo několik punků, kazatel Svědků Jehovových, který rozdával všelijaké publikace a Strážnou věž pro svou sektu a skupina mladíků v rozevlátých růžových řízách a s myšími ocásky na temeni vyholených hlav, kteří cinkali na kartály a agitovali pro hnutí Hare Kršna. Ťapka se s dívkami v sárí, které k nim patřily, dala nadšeně do řeči, ale Anitta moc nerozuměla, o čem.

Anittu zarazilo ještě něco: stálo tu četnické auto, ale strážníci seděli docela klidně, dívali se na ten blázinec a zřejmě se nehodlali do ničeho míchat. Ukázala na ně očima.

„Já vím. Jsou tu už od rána, ale chovají se mírně. Enkra o nich ví...“

„Proč nezasáhnou? Přece to není povolený, a vůbec už nemáme co dělat v zámečku...“

„Zřejmě mají svoje rozkazy. Ostatně, když je tu televize a tisk, nemohou nás vyhnat. To by byla celonárodní ostuda...“

„Já to nevidím dobře,“ řekla Anitta sklesle.

„Já taky ne,“ řekla Ťapka. „Koukej se!“

Proti nim přicházel chlapec tak čtrnáctiletý, ale to bylo těžké odhadnout. Měl typicky asijský obličej se šikmýma očima, na sobě japonské kimono s drobnými malovanými značkami, za pasem krátký meč a na hlavě vyholenou jakousi pleš a utažený copánek, trčící dopředu a nahoru a potřásající se v chůzi.

„Co to je, proboha?“ lekala se Anitta.

„Japonský samuraj, jako když ho vystřihneš. To nic, u nás se točí samurajské filmy, tak jsem zvyklá. Vypadá jako pravý.“

Chlapec k nim přišel blíž a na něco se zeptal japonsky - Ťapka mu ukázala cestu k zámečku a několikrát se navzájem ukláněli. Když odešel, Anitta si všimla výrazu překvapení na její tváři.

„Něco divnýho?“

„No... už asi ani ne. Ale má na kimonu Yamanakiho znaky...“

„Jo? A co to znamená?“

„Kníže Yamanaki byl první císařův pobočník... slyšela jsi někdy o jejich rodu? Někteří jeho potomci se vrátili do Japonska a snad ještě někdo z nich žije, ale tenhle kluk... no, nevím!“

„Myslíš, že k nim patří?“

„Když jo, tak má právo na vysokou funkci u dvora.“

Enkra si příchodu samuraje všiml a nařídil, aby byl předveden. Enkra si vůbec všímal víc okolí než boje svých lidí.

„Jsem Iseda Narašima. Můj otec je Yoši Sakarra, kterého jsi snad zachoval ve své jasné přízni od doby, kdy ti byl představen v Osace...“ klaněl se samuraj.

Enkra se pamatoval na Yoši Sakarru, který mu tehdy připadal jako student. Jestli měl takovéhohle syna...?

„Vznešený a slavný Yoši Sakarra,“ řekl vlídně. „Pochází z rodu knížat Yamanaki a má právo nosit tento titul a přijímat veškeré pocty, které z něho vyplývají...“

Samuraje zdobí skromnost. Kluk sklonil hlavu, vytáhl z opasku vějíř, rozevřel ho a skryl za něj tvář, aby nebylo vidět, jak se nafoukl pýchou. Potom se ještě jednou uklonil, snad nejhlouběji, co to šlo.

„Můj pane, dovol, abych ti připomenul, že za císařství můj ctihodný předek měl právo stát za trůnem vznešeného císaře a sloužit mu jako jeho první samuraj...“

„Vím. Ale kníže Yamanaki byl Armin a přísahal císaři věrnost. A také ji splnil, když přišel jeho čas.“

„Pane, i já jsem přišel za tebou, abych ti sloužil!“

„A co za to budeš žádat?“

„Jenom jediné: přál bych si, abych směl stát za tvým trůnem ve chvíli, až před tento trůn předstoupí Eisaku Kondo.“

„Kdo je to?“

„Eisaku je synem obchodního ředitele firmy Honda. Znám ho velice dobře a smím říct, že je mým přítelem. Sám jsem ho učil mravům, které zavedl můj ctihodný předek kníže Yamanaki u dvora císaře Charryho, proto vím, že až přijde, skloní před tebou svou hlavu jako před sluncem tohoto světa...“

„A jak víš, že sem přijde?“

„Nemůže nepřijít.“

Enkra pořád ještě váhal. „A co bude chtít on?“

„Řekne ti sám, co bude chtít. Ale je zcela jisté, že ti přinese dary hodné jeho bohatství a moci. Já nemám ani moc, ani bohatství a proto ti nemohu přinést bohatý dar. Přináším ti svůj meč a svoji oddanost samuraje. Sám rozhodni, je-li to dost.“

Enkra nasadil výraz nasupeného panovníka ze starého japonského dřevorytu. „Jdi na svoje místo!“ ukázal.

Iseda Narašima zvedl hlavu od země. Obešel Enkrův trůn a zastavil se o půl kroku za ním - tam usedl na paty a položil svůj meč před sebe. Pýcha v jeho tváři se dotýkala nebeských výšin.

Enkra se na prstech domluvil s Kimem.

„Isedo! Přeješ si bojovat s některým z nepřátel jako jiní z nás?“

Princ Iseda předstoupil před trůn. Teď už neskláněl hlavu, naopak svíral v rukou svůj meč a byl ochoten k službě.

„Holýma rukama. Podle dohody nebojujeme zbraněmi...“

Iseda kývl hlavou a podal svůj meč Cvrčkovi, který byl nejblíž. Pak se obrátil ke Kimovi a očekával svého soupeře.

Voják, který nastoupil, se trochu divil. Kluka takto vystrojeného a učesaného ještě nikdy neviděl a o japonských samurajích neměl představu. Iseda vyčkal, až Kim dá pokyn - potom přiskočil k muži, uchopil ho za oděv a praštil s ním o zem, až to zadunělo. Muž vyskočil na nohy, ale jen proto, aby dostal ránu bosou nohou do obličeje a znovu se seznámil s matičkou zemí. Iseda předvedl ještě několik parádních úderů karate, Enkra boj raději zastavil a prohlásil ho vítězem.

„Vidím, že jsi skutečně knížetem z Yamanaki. Až bude čas a budu to potřebovat, budu s tebou cvičit, protože se mi zdá, že bys mohl být lepší než já. Doufám, že mne budeš učit...“

„Jsi mým pánem!“ Princ Iseda vzal Cvrčkovi z rukou svůj meč, pozdravil jím Enkru a vrátil se na svoje místo za jeho trůnem.

„To je výchova!“ šeptal Cvrček Pasqualovi, který taky mohl na samurajovi oči nechat. „Podívej se, jak se ten kluk umí držet! Je vidět, že jsme ve slušné společnosti...“

„Jenom ten účes je příšerný! To se smí, u vás v Arminu?“

„Proč ne? Je to Japonec... a kdoví, jak budeme zítra vypadat my!“

Boje pokračovaly. Enkrova poznámka zaujala komentátora televize, který byl sám velmi zkušeným karatistou, a v přestávce si šel s Enkrou popovídat.

„Ano, existuje několik kluků, kteří se mi vyrovnají,“ přiznal Enkra ochotně. „S těmi rád trénuji. Nejlepší je asi Sebastiano.“

„A... mohl bych prosit o exhibiční utkání? Pro televizi?“

„Jistě, s radostí...“

Ale než se stačili dohodnout, přiběhl strážný, oči navrch hlavy. Dostavilo se auto s americkou vojenskou značkou, a v něm seděli důstojníci v uniformách. Zastavili vedle francouzského četnického auta, vystoupil poručík s bílou vlajkou a žádal, aby směl mluvit s princem.

Enkra poslal Kima, aby se zeptal, co se děje.

„Generál Joshua Tribber prosí prince Enkru o rozmluvu a žádá, aby byl chráněn právem parlamentáře...“ požadoval poručík.

„Princ Enkra potvrzuje generálu Tribberovi ochranu,“ choval se Kim neméně důstojně. „Generál je nám vítán...“

Generál Tribber byl asi padesátiletý, prošedivělý, trochu obtloustlý a celkem sympatický. Oblečen byl ve slavnostní uniformě se řády na prsou a choval se vznešeně. Kimovi, který mu sahal po rameno, stiskl ruku a říkal mu plukovníku.

Enkra přijal generála před objektivy televizních kamer.

„Jste mi srdečně vítán, generále! Ačkoliv mezi námi doposud nedošlo k přímému jednání, věřím, že přicházíte jako přítel...“

„Jsem rád, že vás poznávám, Excelence,“ generál sklonil před Enkrou hlavu a stiskl mu ruku. „A jsem si jist, že naše přátelské vztahy se budou i nadále příznivě rozvíjet...“

Enkra se vrátil na svoje místo, jeho samuraj Iseda přistrčil generálovi trojnohou sedačku - pak si sedl na paty trochu bokem a vypadal, jako kdyby hlídal, aby generál nic nevyvedl.

Tribberovi zřejmě nebylo po chuti, že jej Enkra přijal před celým dvorem a televizí, ale bylo nutno vydržet.

„Dovolil jsem si Vás navštívit, abych se seznámil s nejnovějším vývojem situace. Především bych vám rád oznámil, že jsem se právě ujal velení našim jednotkám v tomto prostoru - a protože k určitým změnám dochází, jak vidím, i na vaší straně, bylo by zřejmě rozumné ujasnit a lépe dohodnout podmínky...“

„Jsem tím poctěn.“ řekl Enkra s úsměvem.

„Především bych rád připomenul,“ generál se nějak nemohl dostat do tempa, opakoval se a cítil se trapně. „Že já jako vrchní velitel nijak netrvám na pokračování tohoto vzájemného střetnutí. Tak, jak byly podmínky stanoveny předešlým velitelem plukovníkem Aldrichem, se jeví jako krajně nevýhodné a kromě toho také poněkud ponižující pro armádu Vaší Excelence, a já jsem samozřejmě ochoten je pozměnit, budete-li si to přát.“

Enkra se tvářil nechápavě a dost se mu to dařilo. „A proč?“

„Jsem si samozřejmě vědom, že podmínka plukovníka Aldriche, tj. ostříhání zajatců, musí být pro vás ponižující a zřejmě vzbudila vaši nelibost...“

Enkra se koutkem úst usmál a rozhlédl se po svých důstojnících.

„Ale to vůbec ne! Nemyslete si, že se cítíme nějak poškozeni... je to hra a my ji hrajeme docela rádi! Konečně, nikomu z nás neuškodí, když nás někdo občas zadarmo ostříhá, že, kluci?“

Všichni Armini se jako na povel začali usmívat, někteří dost mrazivě. I ti, kteří už tuhle hru poznali na vlastní kůži.

„Domnívám se,“ Tribber se začínal potit a nevěděl, jak se přesně vyjádřit. „Že zvyklosti a zákony, kterým se řídíte, vám zakazují jakékoliv stříhání vlasů, a že je to pro vás vrcholně nepříjemné...“

„Ano, to zajisté je. A my to taky udělat nesmíme, to je pravda. Ale nic nám nezakazuje strpět to, pokud jsme k tomu donuceni nepřítelem. Konečně, my taky nezacházíme s vašimi zajatci v rukavičkách a oni by se mohli cítit poškozeni...“

Generál zapolykal naprázdno. „Ano, i o tom jsem chtěl jednat. Domníváte se, že vaše jednání je v tomto směru správné?“

„To samozřejmě není - ale co s tím chcete dělat?“

„Domníval jsem se, že by snad bylo možno počínat si oboustranně mírnějším způsobem.“

„Jakým například?“

„Kdybychom se dohodli, bylo by možná lepší používat nějakého... symbolického způsobu. Například my navrhujeme, že bychom... dejme tomu nepostupovali při tom stříhání tak důsledně. Dejme tomu, že bychom přizpůsobili účesy vašich lidí evropské normě.“

„Jestli dobře rozumím, chcete nás ostříhat asi tak, jako se stříhají lidé tady?“ Enkra se zamračil. „Ale to je hluboké nedorozumění! To by nemělo tu správnou šťávu a nebylo by oč bojovat. To bychom to mohli rovnou zabalit a rozpustit to!“

„I to by bylo moudré řešení!“ zdálo se, že generál by mu dával přednost před čímkoliv jiným.

„Dobře. Jestli si přejete opustit bojiště, nemohu vám v tom bránit. Ovšem v tom případě musíme být my považováni za vítěze, se všemi důsledky. A měl by to potvrdit i plukovník Aldrich...“

„O nějakém vašem vítězství se vůbec nedá hovořit!“

„V tom případě jsme nuceni bojovat dál. A zřejmě za podmínek, jak byly původně stanoveny. Trváme na tom.“

Tribber si připomenul, že se vlastně původně přišel dohodnout.

„Podívejte, jednání plukovníka Aldriche nebylo nejuvážlivější, my to dobře chápeme. Ale vzniklo vlastně z oprávněného rozhořčení jeho vojáků, kteří neměli tušení, s kým se dostali do konfliktu... pak už to byl jen výsledek vzájemného působení...“

„Ano, je tomu skutečně tak.“ usmál se Enkra.

„Jak Vaše Excelence pojímá náš konflikt v současné chvíli?“

„Já to beru jako hru nebo jako sportovní střetnutí. Jak se zdá, stejně to berou i všichni diváci, televize a tisk, takže se mi jeví účelné pokračovat, pokud to všechny účastníky baví.“

„Baví to skutečně všechny vaše lidi? I ty, kteří prohráli?“

„Podle mých informací je to baví velmi.“

„Domníval jsem se, že ti, kteří byli ostříhání, se spíš zlobí.“

„Hněv je přirozeným lidským citem stejně jako láska. Je dobře, když bojovník v mládí pozná, jak chutná nenávist. Také ponížení, bolest a příkoří jsou nutné, aby došlo k rozvoji harmonické osobnosti. Jsem tomu velice rád.“

Generál tiše zuřil. Předtím očekával, že bude s tím klukem jednat o samotě - určitě by se s ním uměl dohodnout. Ale před celým jeho dvorem a před televizí? Jak jiná je kultura těch chlapců!

„Dobrá, budeme tedy pokračovat! Ale v tom případě mám ještě další námitku, a myslím, že oprávněnou. Pokud by se jednalo o skutečný boj, zřejmě by zajatci nebyli po ostříhání, případně nabarvení, propuštěni na svobodu, ale internováni v nějakých táborech, aby se nemohli znovu zapojovat do boje. Vaši lidé bojují dál a moji také, takže vzniká bludný kruh, ve kterém se každý znovu a znovu vrací - to by mohlo trvat do nekonečna...“

„To je pravda.“

„Navrhuji, aby zajatci byli předáni třetí straně, která by zajistila jejich další neúčast ve střetnutí. Požádal jsem už francouzskou armádu, aby to zařídila, a domnívám se, že nám vyjde všemožně vstříc...“

„Souhlasím, a připojuji se.“

„Děkuji, Vaše Excelence. V krátké době očekávám návrat plukovníka Monfleura, kterého jsem si dovolil požádat, aby reprezentoval v našem sporu zájmy francouzské vlády. Pokud můj návrh přijal, bylo by možno realizovat zajatecký tábor již od zítřka.“

„Souhlasím. A doufám, že tábor pro naše zajatce udělají aspoň někde u moře, aby se kluci mohli ve svém osobním volnu koupat.“

Generál Tribber si neodpustil: „Zdá se, Excelence, že považujete celou záležitost jenom za žert...“

„Samozřejmě. A o co jiného se podle vás jedná?“

„Ach... skutečně,“ Tribber si uvědomil, že udělal hloupost, a že je tady jednoznačně za pitomce. „Samozřejmě se jedná jenom o hru, ale současně s tím také o určité prověření operativnosti a bojového nasazení našich jednotek, to nelze popřít...“

„Kdyby se vojáci střetávali jen v takových bojích, bylo by to pro celé lidstvo přínosem.“ Enkra měl zřejmě zásobu moudrých výroků.

„Skutečně,“ generál už se cítil jako na trní. „Dobrá, jsme tedy dohodnuti ohledně těch táborů pro zajatce...“

„Zajisté. Všechny vaše vojáky předáme Francouzům co nejrychleji.“

Generál vstal, a Enkra si taky pospíšil.

„Jsem rád, že jsme se dohodli, Excelence. Doufám, že i nadále budou naše jednání prodchnuta duchem spolupráce a porozumění...“

„Byl bych tomu velice rád...“

Potom si stiskli ruce a generál odešel za stejných ceremoniálních opatření, jako přišel.

Sotva zmizel, Enkra nenápadně svolal svou válečnou radu.

„Zdá se, že se něco změnilo. To, že poslali generála, znamená, že to začali brát vážně. Je třeba zjistit, co to znamená.“

„Jakým způsobem?“ ptal se Kim.

„Viděl jsem tady Terry Fischera, šéfa tajné služby. Ukážu ti ho, ty ho informuješ o všem a požádáš ho, aby zjistil situaci. Já sám s ním mluvit nemohu, vydává se za novináře a já chci uchovat jeho inkognito, jak jen to půjde nejdéle. A řekni mu, ať je pokud možno opatrný. Oni nemají s nikým slitování...“

„Podle mýho se chovají až moc přátelsky...“ namítl Kim.

„Právě proto se mi nechce jim moc věřit. Kluci, je potřeba se připravit na daleko horší věci, než byly doposud. Jestli se někdo bojí nebo má pochybnosti, ať se urychleně vytratí. Zvlášť místní lidi a hosté. Já bych nechtěl, aby mi někdo něco vyčítal.“

„Držíme s tebou!“ řekl Juan.

„Já vím. Ještě jednou... ne, vlastně pořád připomínejte všem našim, že to, co se děje, je jenom hra. Když někoho z nás chytí a ostříhají, pořád je to jenom hra. Nikdo to nesmí brát vážně...“

„A kdyby došlo na krev?“

„K tomu nesmí dojít! Dívá se na nás celá Evropa a možná i svět. Jsme přívětiví, veselí a zábavní lidé, kteří si rádi hrají. Někdy trochu divoce, ale pořád v dobré náladě.“

„Jasný,“ řekl Sebastiano. „Pořád je to jenom hra...“

„Musíme vyhrát, ale musíme vyhrát po dobrým. Kdyby došlo k něčemu zlýmu, je to naše prohra, i kdybysme vyhráli. Tak získávejte sympatie veřejnosti a držte kluky na uzdě...“

„Bez starosti,“ řekl Kim. „Já je udržím...“

Anitta byla na radě, ale necítila se přesvědčena o správnosti toho, co slyšela. Když se rozcházeli, zeptala se Enkry:

„Máš starosti, viď?“

„Nemám vůbec žádný starosti. Jenom o tebe, aby se ti nic nestalo.“

„Proč nemůžou ostříhat taky mě?“ zašeptala mu do ucha.

Enkra ji přitáhl k sobě a pohladil po vlasech. Prohlížel si její obličej velice zblízka, až objevil nad jejím uchem tři modré vpichy tetovací jehly. Byly dokonale skryté a Anitta nechápala, jak na to vůbec přišel. Nejspíš hledal.

„To mi udělala Sandra... Je to nějaké znamení...“

„Já vím, co to je. Dávej na sebe pozor...“

„Sandra už není to, co byla. Ona... změnila se!“

„Probudila v sobě Draka. To teprve začíná. Uvažuju, že zkusím přivolat sem Asthru. Potom...“

„Až to skončí, bude každý z nás trochu jiný, než byl...“

„Každý den se nějak změníme. Vstoupili jsme do řeky Času a ona nás nese... Kolem nás jsou síly, o kterých se nám ani nezdá...“

„Ale já jsem šťastná, Enkro. Hrozně šťastná...“

Kim zatím dával interview šedovlasému novináři, doprovázenému mladou hezkou fotografkou. Toho novináře nikdo blíž neznal, ale byli tady všelijací lidé. Když domluvili, Kim poděkoval a odešel a šedovlasý novinář si povzdychl:

„Čekal jsem nepříjemnosti - ale teď se zdá, že začalo něco jiného. Hra o naši zemi. Hra o to, kdo se vlichotí do přízně jejímu příštímu Vládci. A jak se zdá, už o to stojí i Američané. Bojím se, že to bude znamenat další potíže.“

„Ale já myslím, že to pro všechny dobré!“ řekla Simone.

„Pro všechny. Jenom pro mne ne.“ vzdychl Terry.

A šli se dívat na exhibiční utkání, která pro potřeby televize předváděli Enkra a Sebastiano. Po urputném boji se Sebastianovi podařilo vyhrát - a někdo z televize mu nabídl účinkování v nově natáčeném seriálu. Enkra neměl námitek, ale Sebastianovi se zatím nechtělo. Zatím to tu bylo příliš zajímavé.

V zákulisí

Generál Tribber nepřijel sám. Společně s ním dorazil jistý pan Ridgeway, doprovázený jistým Schulzem. Pan Ridgeway nosil zlaté brýle, měl vystupování gentlemana a chování hodného strýčka. Schulz byl tupý špalek masa se schopností zmlátit pět svalovců a prorazit hlavou dubové dveře. S oblibou používal revolver.

Riordan přijal Ridgewaye v pozoru a se smíšenými pocity. Ridgeway nebyl jeho nadřízeným. Dalo se říci, že lidé jako Ridgeway nevnímali okolo sebe přítomnost vší typu Riordana. A pokud ano, potom záleželo na nich, jestli tu veš ušetří nebo rozmáčknou.

Ridgeway se však prozatím choval přívětivě.

„Dá se říct, drahý Riordane, že jste udělal kus dobré a užitečné práce,“ pronesl tónem, kterým se chválí poslušný pes. „Myšlenka dostat do sebe arminského prince a ty zdejší lenochy byla vynikající! Jenom škoda, že se vloudilo několik chybiček...“

Riordan se zatvářil smutně. Tušil, že teď Ridgeway přejde na ostřejší tón, a ani trochu se nemýlil.

„Například, teď je zapotřebí s princem navázat trochu jemnější styky. Víte, drahý Riordane, jaké jsou naše zájmy v jeho zemi?“

„Likvidace dosavadního systému vlády, včetně jejich Vládce a případných jeho nástupců...“

„Mýlíte se, drahý příteli!“ Ridgeway triumfoval a proto hovořil stále ještě vlídně. „Naším cílem je zajistit maximálně příznivé vztahy mezi námi a jimi za stávajícího systému vlády, případně za vlády císaře Enkry, pokud se ten chlapec císařem stane. Uznávám, že jsou určité síly, které by ho rády viděly smeteného pod kola dějin, ale oficiální politika státu se k nim rozhodně nepočítá. To jste nevěděl?“

„Dovolím si oponovat... ti, kteří mne sem poslali, se domnívají něco jiného...“

„Ti, kteří vás poslali, udělali chybu. Domníváte se, že je to jen jejich vina, nebo jste k tomu něčím přispěl z vlastní hlavy?“

„Samozřejmě, plním jen rozkazy. Ale ty rozkazy byly docela jasné a nevím o tom, že by se změnily.“

„Vy nevíte! Ovšem já něco vím, a vy byste to měl vědět taky, jestli chcete zastávat lepší místo, než jaké prozatím máte. Například, celý svět zahájil zápas o přízeň arminského prince. A jak se zdá, hodlá ho podržet za všech okolností. Díváte se kolem sebe, aspoň občas?“

„Samozřejmě!“

„Tak byste měl vědět, jací lidé se sem sjíždějí. Je tady, dalo by se říci, výkvět tajných služeb světa. Počítaje v to i nástupce dosavadních agentů, jejich děti a děti jejich přívrženců.“

„Ano, to vím.“

„A proč je tomu tak, to taky víte?“

„Tuším, co chcete slyšet. Chtějí si zavázat toho kluka pro budoucnost.“

„Správně. A proto my uděláme co?“

„Co jsem udělal já, víte. Ale protože v této chvíli velíte vy, uděláme to, co vy řeknete.“

„Výtečně, Riordane! Začínáte mi být sympatický, především tím, že se držíte svého názoru, i když je blbý. Abych to řekl ještě otevřeněji: Souhlasím s vámi, protože co říkáte, je pravda. Ovšem příkazy jsou jiné a proto musím plnit svoje rozkazy. A doufám, že mi v tom budete patřičným způsobem nápomocen.“

„Samozřejmě.“

„Tedy, oznámím vám jisté zajímavé zkušenosti, o kterých zřejmě nemáte tušení. Například víte, že v Troissy se nachází šéf arminské tajné služby Terry Fischer?“

„Ano, to vím.“

„A víte také, že do Arminu odletěla skupina francouzských expertů, kteří tam vyjednávají s jejich ministerstvem zahraničí?“

„To nevím.“

„Vyjednávají o tom, jakým způsobem bude vyřešena otázka škod, které budou způsobeny za pobytu arminského prince ve Francii. Prozatím se zdá, že jednají úspěšně.“

„Armini jsou ochotni platit náhradu škody?“

„Abych pravdu řekl, moc ochotni nejsou, a Francouzi po tom také netouží. Tím spíš, že Enkra prozatím žádné větší škody nenapáchal. To, co se doposud stalo, je možno smazat příspěvky dobrovolných organizací, například Černé Lilie. Francouze by potěšilo, kdyby ty škody byly mnohem větší, to by jim to dalo možnost požadovat vyšší odškodnění.“

„O co se jim jedná?“

„V určitých kruzích se mluví o založení jakési arminsko-francouzské akciové společnosti pro vývoz a dovoz vzácných kovů. Arminská strana má značné zásoby velice důležitých strategických surovin a Francouzská strana má o to eminentní zájem.“

Riordan zrudl. „To je ale přece drzost! To jsou suroviny, které nám slíbili už před několika lety!“

„Které nám slíbil Herbert Alwin, přesněji řečeno. Nebožtík Herbert Alwin. Francouzi zvětřili svou příležitost!“

„Sakra!“

„A nejsou sami. Japonská firma Honda se chystá předat princi Enkrovi darem nejmodernější typ jejich motocyklu, ještě lepší než je ta jeho Honda 5OO Turbo, se kterou dělá parádu po Evropě. Jejich propagační oddělení už získalo jeho snímky s tím motocyklem a připravuje je pro velkolepou kampaň. A co horšího, chystá se na nějakou obchodní spolupráci s Arminy - zřejmě taky v záležitosti těch jejich surovin. Japonci nemají na tom svém ostrově prakticky nic, zato Armini všechno, co si vůbec lze vzpomenout. Dokonce i uran - myslím, že to víte...“

„Japonci potřebují uran?“

„To asi ne. Ale Francouzi velmi nutně, proto jsou ochotni k čemukoliv, jen aby ho dostali. Princ, až bude o něčem rozhodovat, se jistě bude cítit zavázán zemi, která mu dala... dejme tomu přítelkyni.“

Riordan si jenom povzdychl. „Pane Ridgewayi, všechny tyhle věci jsou vrcholně nepříjemné...“

„Nemyslete si, že mně jsou příjemnější. Taky jsme měli určité plány; ale ten kluk nám je pokazil a my jsme povinni přizpůsobit se realitě, ať je jakákoliv. A jak se zdá, realita nahrává tomu klukovi.“

„Kdybychom to vyhráli...“

„Kdybychom to vyhráli, budeme se chovat k jeho Excelenci následníkovi trůnu co nejzdvořileji. Požádáme ho za prominutí a potom propustíme na svobodu s přáním dlouhé a šťastné vlády v jeho krásné vlasti. Nic víc!“

„A kdybychom ho trochu přistřihli...?“

„Zapomeňte na to, Riordane, co nejrychleji! Jestli se to stane, je po našem přátelství, a to by nahoře neradi viděli. A neradi by viděli viníka takové věci!“

„A jeho podřízené stříhat můžeme?“

„Jeho podřízení nejsou důležití. Zřejmě princ dobře pochopil, že jim neuškodí trocha pokory před vyšší mocí. Alespoň se chová, jako kdyby s tím souhlasil...“

„Podle toho, co řekl novinářům, by neměl vztek ani kdyby to postihlo jeho samotného...“

„Novinářům se říká to, co chceme, aby si veřejnost myslela. Ne to, co si myslíme my sami.“

„Takže, princ je pro nás nedotknutelný?“

„Samozřejmě. A ještě víc ta jeho dívka. Anitta jí říkají, že?“

„Ano, pane. Anitta Lavaletová, dcera nějakého sedláka z vesnice kousek odtud. Celá ta rodina je úplně bezvýznamná, majetek nepatrný. Myslím, že ta dívka pro nás nemá žádnou důležitost.“

„Až na to, že by z ní mohla být arminská říšská princezna a mohla by mít podstatný vliv na státní politiku té země. Jinak je ovšem zcela bezvýznamná.“

„Vy se domníváte, že ten kluk u ní vydrží?“

„Nedomnívám se nic. Jenom registruji fakta. Jestli ji nechá, tím líp. Vrátí se zpět do své bezvýznamnosti.“

„Dobrá, rozumím. Jaké jsou příkazy v té věci?“

„Bylo by dobře poskytnout jí nenápadnou ochranu. Kdyby se něco stalo Enkrovi, možná by se přemohl a bral to jako hru. Ale kdybychom ublížili jeho dívce, docela určitě by se silně nahněval. A hněv arminských bojovníků bych docela nerad snášel na vlastní kůži...“

„Dobrá. Zařídím to.“

„Je tady ještě něco. Ten Terry Fischer - znáte ho?“

„Osobně ne, jen z doslechu.“

„Ten člověk je velice nebezpečný. Myslím, že bude důležité neutralizovat jeho vliv na prince. Mohl by mu dávat špatné rady, nemyslíte?“

„Obávám se, že je tomu skutečně tak.“

„Vzal byste si to na starost, Riordane?“

„Už jsme s ním měli určité potíže. Myslím...“

„Bude-li to zapotřebí, zatknete ho. Ostatně, dojde-li k nepříjemnostem, domnívám se, že by on měl být viníkem jakýchkoliv chyb a nedostatků, které se stanou.“

„Zajisté, že je tím vinen. Nemůžeme přece obviňovat samotného prince. Jeho podřízení ovšem...“

„Vidím, že si rozumíme. Terry Fischer mi jde na nervy už dlouhá léta a moc rád bych se ho zbavil dřív, než se stane něco horšího. Ostatně, velení rovněž souhlasí. Máme mu toho hodně co vracet.“

Riordan pokývl hlavou. Ridgeway si vzpomněl:

„Vy jste dal našemu rezidentovi v Paříži za úkol zjistit místo pohybu některých arminských protagonistů, je to pravda?“

„Ano. Víte snad o některém z nich něco?“

„Ano, jistá informace tady je. Ten Jackie Therlowe - podle hlášení byl viděn včera na letišti v Dublinu.“

„Cože... v Dublinu v Irsku? Co tam chce?“

„Totiž, on nepřiletěl, on odlétal. A to do Amsterodamu. Co tam chce, nevím - dokonce ani nevím, jestli to skutečně je Therlowe. V seznamu cestujících není. Vzpomněla si na něho jedna dívka v zahraniční pokladně, když jí ukázali fotografie.“

Riordan několikrát zhluboka vydechl.

„Myslím, že o tyhle věci jsme se měli zajímat nejdřív.“

Konec 5.knihy

KONEC

© 1983 Mojmír Kříž

KONEC

Obsah

Spustit

Prosba o pomoc

Slunce a písek

Symbol štěstí

Dívka jménem Kamiko

Porada u šéfredaktora

Zachránit život

Troissy-sur-Mére

Ještě není čas pro supy

Vnučka z Paříže

Sestřenka Nicolle

Na svobodu

Dobré jitro a hezký den!

Policejní vyšetřování

Krásná letní noc

Bílí koně na zelené trávě

Co je moc, to je příliš

Jak si princ neví rady

Na druhém konci světa

Ta noc

Zapomeň svoje jméno

Bitva o pískovnu

Plyšovej medvěd

Neklid

Státní záležitosti

Simone je všechno jasné

Za horkého odpoledne

Najdi a znič

Pojedeme na moře

Bournemouth

Večer

Jersey

Alainova chyba

Trojzubec

Oheň na pláži

Oslava vítězství

Na koberci u šéfa

Druhá noc

A ráno

Kancléř v nemilosti

U princova dvora

V zákulisí