Autobus

Střípky v uniformě

aneb Vojna není kojná

Literatura faktu

Milan Matouš

© 2006 Milan Matouš, Praha

Veškeré připomínky jsou vítané:

Titul: Střípky v uniformě

Podtitul: aneb Vojna není kojná

Žánr: Literatura faktu

Autor: Milan Matouš

Nakladatel: Autobus

Generováno v http://sw.gurroa.cz 18.04.2020-16:52 pro SW.

Anotace:

Vzpomínky bývalého československého důstojníka... Patří panu Milanu Matoušovi. Napsal je původně pouze pro své potomky, ale je to zajímavé čtení i pro jiné.

Normální verze

Generováno v http://sw.gurroa.cz 18.04.2020-16:52 pro SW.

Úvod

Říkávalo se, že kdo nebyl na vojně, není chlap. Když se chtěl mládenec ženit, radili mu: počkej až po vojně. Často to kladl budoucí tchán jako podmínku. Strašit čertem nebo polednicí vyšlo z módy, ale nepořádným synáčkům maminky hrozily: počkej na vojně, tam tě naučí po sobě uklízet.

Jak si ale vysvětlit, že děvčata bývají pořádnější, i když kasárna znají jen zvenčí? A co když nám teď z armády zbyla jen legie profesionálů? Asi i všechny ty představy o blahodárnosti služby v zelenám kabátě — jako konec konců všecko v životě — musíme brát střízlivě. Bylo by naivní pohlížet na vojenskou službu jako na školu všech ctností.

Že však má služba v armádě na mladého člověka silný vliv, anebo do nedávné doby měla, je bezesporu. I když to není vždycky ve všem jen vliv pozitivní. V každém případě je to však pramen silných zážitků, na které se tak snadno nezapomíná. Když se dva muži pustí do vyprávění epizod z vojny, i ti taktní a ohleduplní občas přehlédnou, že se zbytek společnosti nudí a dámy bokem zívají.

Nejprve pár slov, jak jsem se do armády dostal a jaké iluze jsem si s sebou přinášel.

Pracoval jsem na stranickém sekretariátě v Českých Budějovicích, jezdil po jižních Čechách a přednášel. Mnoho jsem toho ještě nevěděl, ale sebedůvěra mi nechyběla. Koncem války jsem strávil dva roky mezi dřevaři a naučil jsem se myslet a mluvit tak, aby mi lidé rozuměli. Hodně jsem četl a často přimíchal do výkladu i leccos, nad čím by vzdělaný politik povážlivě vrtěl hlavou. Na suchopárnost si posluchači nestěžovali a byl jsem celkem oblíbený. Moje mládí brali shovívavě. Koneckonců dvacetiletý věrozvěst nebyl v té převratné době čtyřicátých roků výjimkou.

Když jsem se vrátil od odvodu a ohlásil, že mám nastoupit povinnou vojenskou službu, vzali to moji představení s reservou. Vedoucí kádrového oddělení chodil do práce na sekretariát po určitou dobu v uniformě a předpokládalo se, že se mnou to bude podobné. Vedoucí tajemník soudruh Paleček napsal dopis a poslal mne s ním do Prahy. Už si nevzpínám, jak se adresát jmenoval. Ve vojenských pánech nebo soudruzích jsem se ještě nevyznal.

U vchodu na ministerstvo národní obrany jsem muži se šňůrami na prsou ukázal dopis a ten z toho byl trochu vyplašený. Někam zavolal a někdo si pro mne přišel.

Ocitl jsem se ve veliké kanceláři. Za stolem, rozsáhlým jako menší letiště, vstal přívětivý generál a podal mi ruku. V paměti mi utkvěla štíhlá postava, bohaté zlato po ramenou, na čtyři prsty široký pruh stužek vyznamenání a červené lampasy.

Přečetl si dopis a prohlédl si mne.

„Tak tobě se na vojnu nechce...“

„Chce.“

„Jak to? Tady se píše, že jsi tam u vás tak důležitý, že by se to bez tebe neobešlo.“

„Ale já sloužit chci.“

„Proč? Víš, co by za to dala fůra tvých vrstevníků, kdyby se mohli schovat za takovýhle papír?“ píchl do dopisu.

„Když bude válka chci být připravený. Jsem komunista.“ ozval jsem se přiškrceným hrdlem a  styděl se za patetický tón, kterým to vyznělo.

Generál se usmál a  jako by mne pohledem rentgenoval.

„Až se vrátíš domů, nemusíš nic vykládat. Bude to v pořádku, spolehni se.“

Podal mi ruku a slovo dodržel.

Uniformu jsem svlékl po dvaceti letech a definitivně mne armáda uvolnila z náručí jako jednašedesátiletého.

Prožil jsem zde větší část života. V mých vzpomínkách je ale určitá asymetrie. Nejvíc mi utkvěly v paměti příhody z prvních dvou let základní služby. Čemu to přičíst? Je to asi tím, že v té době člověk nejintenzivněji vnímá rozdíl mezi běžným životem za branou kasáren a tím, co přichází jako náraz v novém a odlišném vojenském prostředí. Šok bystří vnímavost. Nezvyklé prožitky se hluboko vrývají do paměti. Časem si člověk zvyká a novoty ztrácejí na překvapivosti a mění se ve stereotyp.

Nebyl jsem na frontě. Když druhá světová válka skončila, bylo mi sedmnáct let. Moje vojenská služba byla mírová. Mírový vojenský život je už svou povahou čímsi asymetrickým a rozporným. Armáda je institucí organisovanou, strukturovanou, vyzbrojenou, vybavenou a cvičenou pro válku. V mírových podmínkách působí některé její stránky zdánlivě nelogicky, zbytečně a někdy i komicky.

Nechci armádu a vojenskou službu zlehčovat. Smrtící zbraně mají ke švandě daleko. Nicméně denní život je i zde plný lidských citů, radostí i rmutu, nadějí i obav a také komiky a humoru. Takto a ve zkratce, s nosem na skle vidím pár epizod, o kterých chci vyprávět.

Bažanti

Co ten krásný pták komu udělal, že slouží jako přezdívka pro vyjukané jelimánky, kteří překročí poprvé práh kasáren?

Vojenská omladina bývala lehce k poznání. Už podle černé bedničky s bíle vymalovaným křestním jménem a příjmením na boku. Jako věrný psík líhala pak po dva roky svému pánu pod kavalcem. Oáza soukromí, i když nezamčená. Pod víkem obrázek nejmilejší. Vydrží tam tahle tvář a nedozná za dlouhých čtyřiadvacet měsíců změnu?

Prvnímu zážitku ve vojenském prostředí se říkalo vymustrování. Nováčci se postavili do zástupu a skladník jim házel na hromadu kalhoty, kabát, boty atd. až po přilbu a protiplynovou masku. Byla toho strach budící kopice. Zbraň se později odevzdávala slavnostně. My jsme ji ještě ve čtyřicátém devátém dostali rovnou ke všemu tomu štědrému nadělení.

„A rychle. Padam, padam. Další.“

Poprvé slyšíme to kouzelné slůvko „padam“, které nás bude provázet celé dva roky. První rok je na nás budou pokřikovat „mazáci“, ten další je zase předáme následující generaci. Má tisíce významů. Znamená rychle, dělej, utíkej, pospěš si s tou prací, nezdržuj, vezmi si to a zmiz, ať už tě tu nevidím, rychle se seřaďte, moc dlouho vám to trvá atd. Podle běžné gramatiky by se mohlo nezasvěcenému civilistovi zdát, že se jedná o tvar první osoby jednotného čísla, že pronášející informuje posluchače, že někam padá. Ale to je směšně naivní chápání. Ve skutečnosti a ve vyšší vojenské supergramatice je to způsob rozkazovací, z filosofického hlediska kategorický imperativ, adresovaný podle situace druhé osobě jednotného nebo množného čísla. Tak. Tuhle menší lekci z khaki-gramatiky jsem musel udělat, abychom si rozuměli i s těmi, kdo vojenskou službou zoceleni nejsou.

Jsme zatím ve stadiu fasování a máme před sebou horu, páchnoucí naftalinem. Existují tak dlouhé ruce, které by to všechno dokázaly pobrat? Pochybuji. To by nezvládl ani speciálně školený šimpanz. Ať to poberete jak chcete, pořád něco padá. Zvlášť, když se sehnete pro to, co právě upadlo. Občas upadne ešus - tedy polní miska, jak se to správně jmenuje a jak tomu nikdo neříká - a vesele to zařinčí. Když padá přilba, je zvuk hlubší. Nedej pánbů, aby to byla flinta - pardon puška. Je sice trofejní, to znamená má dávno odslouženo, ale jak brzy poznáme, tady se s ní musí zacházet, jak v kostele s monstrancí. My jsme ještě dostávali pušky vzor 98, které sloužily neslavnému wehrmachtu až do hořkého konce.

Dovídáme se, že upustit tuhle relikvii znamená - až nám uplynou první hodiny výjimečného hájení - „tři dny s dekou.“ Tedy třikrát po skončení denního výcviku hlásit se bez kšand a bez opasku, s dekou pod paží na strážnici a putovat do kamrlíku s holou prkennou palandou. To je nejmírnější forma vojenského kriminálu.

Historie znala daleko horší. V našich budějovických kasárnách, která pamatovala ještě staré Rakousko a kde sloužil kromě jiných i Jaroslav Hašek, byla památka na jeden takový někdejší výchovný prostředek. Na dvoře byla díra ve zdi, příliš krátká na to, aby si tam mohl člověk lehnout a nízká na to, aby se rovně posadil. V téhle zamřížované špeluňce rovnali vzpurné nátury za císaře pána.

Vraťme se k prvním hodinám bažanta. K posvátným rituálům patřilo cpaní slamníků. Dostali jsme režný pytel a vysoká hodnost, která námi vládla, frajtr čili svobodník, nás zavedl do kůlny, plné slámy. „Nacpat. A musí to bejt jako kámen.“ zněl lakonický pokyn. Vzali jsme to doslova a potáceli se do ubikace s obrovskou šišatou koulí na ramenou, jak Bivoj s kancem z Kavčích Hor. Na kavalec se to nevešlo a spát se na tom nedalo, to by se člověk skutálel. Tak jsme ta monstra zase vláčeli zpátky pod kůlnu a dávali jim civilizovanější tvar.

Zatím to byly všechno jen epizodky, plné shovívavosti a poklidu. Co je vojna, to jsme měli poznat až s prvním dnem výcviku.

Jakžtakž jsme napochodovali na fotbalové hřiště. Na obvodu se procházeli podporučíci a poručíci, vyprávěli si anekdoty, kouřili a nudili se. My jsme byli zatím vydáni napospas šaržím s jednou peckou. (Poddůstojníci měli hodnostní označení stříbrnými cvočky na nárameníku.) Zkuste opakovat dvě hodiny: pozor, pohov, vlevo v bok‚ vpravo v bok, čelem vzad, rozchod, v řad nastoupit. Za půl hodiny si člověk s akademickým vzděláním plete pravou a levou nohu, o maturantech nemluvě. Právě to je ta pravá chvíle, kdy absolvent zvláštní školy může vychutnat svou vysokou převahu nad méněcenným plebsem nováčků.

Na jednom konci stadionu jeden frajer dal rozchod a na opačném druhý zařval: „Na můj povel... v řad nastoupit.“ Pádili jsme sem-tam, dokud se sadistické choutky obou neukojily.

My, ubozí mravenci na cvičišti jsme netušili, co se zatím odehrávalo a co na nás čekalo v kasárnách. Tam teprve vybraná sorta mazáků vychutnávala tu pravou rozkoš. Výsledek jejich snažení jsme shledávali po návratu. Představa, že nás čeká chvíle odpočinku, vzala za své. Dveře do světnice šly špatně otevřít. Něco se za nimi kupilo. Přehnalo se tu tornádo. Věci z poliček byly vyházené, pokrývky a prostěradla roztřepaná, slamníky na podlaze‚ železné palandy přetahané z místa na místo. A smysl toho nesmyslného blázince? Abychom se prý naučili dbát o pořádek. Jak je zřejmé, nejen gramatika, i logika je na vojně trochu jiná než v civilu. Komu dělalo potíž tyhle věci pochopit, tomu je ochotně naši feudální páni - mazáci vysvětlili.

Co teď? Nejprve jsme museli konglomerát rozebrat a určit, komu co patří. Pak následoval podobný proces, jako se tu odehrál před hodinou, jen v obráceném pořádku. S naivitou prvních křesťanů jsme rovnali všechno s úzkostlivou pečlivostí. Za pár dní jsme pochopili, že tím mnoho nedosáhneme. Vášně mazáků potřebovaly hromosvod a na čem se měly vybít, ne-li na naší bezbrannosti? Chtěli se vydovádět a schladit si na nás žáhu za to, co sami před rokem zažívali. Ti mírnější nás stranou těšili: Nic si z toho, kluci, nedělejte, za rok takhle procvaknete další bažanty. Pro špetku inteligentnější náturu dost chabá útěcha.

Nevím, zda po návratu z cvičiště byly nepříjemnější důsledky řádění druhoročáků, kterému se říkalo „průvan“‚ anebo svízele s uniformou. Na té kopici, kterou nás podělil skladník hned při nástupu, byl i nový stejnokroj Československé armády. Ten byl ale pouze vycházkový. Protože vycházky byly povoleny až po složení přísahy‚ to znamená po 28.říjnu, měli jsme s touhle uniformou zatím jen starost navíc. Musela být složena na poličce nad kavalcem. Ale ne tak, jako rovná maminka čistě vyprané a vyžehlené prádlo do skříně. Kdepak. Na tom by ještě každý frajtr našel hromadu chyb a maminka by měla zaražené vycházky. Uniforma v poličce musela mít hrany ostré jako břitva, na látce nesměl být jediný faldík, nic nesmělo o centimetr přečnívat, nebo ustupovat. To byly starosti s parádním stejnokrojem.

Mnohem horší to bylo s tím, v čem jsme poletovali od budíčku do večerky. Čtyři roky po skončení války byly ještě sklady plné pozůstatků po armádách, které už patřily historii. Měl jsem blůzu světle šedé barvy, o které šla pověst, že patřívala Italům, prý nějakým horským myslivcům. Byla zpuchřelá a každé poledne a každý večer jsem zašíval. Za pár dní byla vyšívaná jak od národního svérázu. Oč byla blůza křehčí, o to byly kalhoty tvrdší. Temně zelené, prý maďarské. Zašívat jsem je nemusel, jehlu bych do nich stejně nedostal, ale těžko jsem v nich udělal dřep. Vyráběli je za války z nějakého náhražkového materiálu, nejspíš asi rovnou z prken. Jen čepici jsem měl fešáckou, s výbojně trčící špičkou. Prý po nějakých výsadkářích. Národní příslušnost byla předmětem sporu. Jen boty jsme měli naše, domácí výroby. Nebyly však nové. V těch mých si už někdo užil své a pořádně je rozšlápl. Od té doby ale nějaký čas uplynul a boty stačily ztvrdnout ve skladu na kost. Zašívat jsem je nemusel, ale zato propichovat puchýře a mazat odřeniny.

Nebudu se podrobně rozepisovat o takových každodenních banalitách, jako byl zápas s blátem a to nejen na botách, ale na loktech, na kolenou, na prsou. Každý cvoček na podrážce byl předmětem přímo badatelské posedlosti poddůstojníků. Špendlíčkem rýpali, jehličkou dlabali, aby objevili zapomenutý prášek. Zvláštním zdrojem povyražení prohlídku konajících byly pušky. A hlavně jejich hlavně. Jak už jsem se zmínil, zahřmělo těmi hlavněmi před lety asi hodně výstřelů. Od těch dob užívaly pár let zasloužený odpočinek ve skladech a pochutnával si na nich rez. I když jsme je protahovali, až byly horké, zbavit je zašedlých skvrn nebylo v lidských silách.

Po prvních dnech v kasárnách jsem nabyl dojmu, že hlavním smyslem vojenské služby je dosáhnout ve všem nebeské čistoty. A že šarže jsou tu k tomu, aby nám to za pomoci bláta, prachu, plísně a rzí ztěžovaly. Věčné prohlídky byly něco jako zápas kdo s koho. Bohužel chyběl nestranný sudí.

Zkouška dospělosti

Kavalce byly sraženy po dvou k sobě. Vedle mne zakotvil, nebo spíše byl zakotven Zdeněk, Plzeňák. Od první chvíle získal můj respekt. Urostlý atlet. Vynikal v řadě sportů. Však proto ho vybrali k ženistům. Fyzická síla a obratnost zde byly zapotřebí.

Měl mužnou výraznou tvář, jasný přímý pohled. Když vyprávěl o závodech v lehké atletice, o lyžování v Tatrách, o kanoistice na divokých řekách, cítili jsme, a nejen já, jak se před ním scvrkáme do mravenčích rozměrů.

Prožili jsme první noc na erárním slamníku, v němž se ostrá sláma nezapřela, pod tenkou šedou dekou, která pamatovala fronty světové války. Uplynul první den na cvičišti a přežili jsme ve zdraví šok v ubikaci, obrácené horlivostí druhoročáků vzhůru nohama.

Začínali jsme tušit, co nás čeká za kulinářské hody. K snídani černá káva ze žita‚ marmeláda, a chleba co hrdlo ráčí. V poledne polévka a druhý chod, který nechutnal úplně stejně, jako doma u maminky. Večer něco podobného, ale bez polévky. A chleba zase „neurekom“ jak říkali bratři Slováci.

Druhý a další den jako by tomu předcházejícímu z oka vypadl. Budíček, rozcvička, cvičiště, rozházená světnice a stejný jídelní lístek. Stereotyp a k tomu zákaz vycházek působily jako klec. Fyzická i psychická. Každý se snažil překousnout hořkost a pocit méněcennosti. Cítil jsem se jako z brázdy vyoraný brambor, nasypaný do pytle a pohřbený ve společném krechtu. Ten brambor nechají alespoň načas v klidu, má pokoj, než z něj udělají kaši. Takovou bramborovou pohodu jsme neměli. Čím méně práv a osobní svobody, tím víc šťouchů ze všech stran jako na kulečníku.

Seděli jsme na kavalcích, bylo po večeři. Osmadvacet duší podle letory vzdychalo, nadávalo a mačkalo ze sebe hořký humor. Zašíval jsem poraněnou garderobu.

„Pozor!“ Jako rána do hejna slepic. To vykřikl hlasem tura velitel světnice. Vešli dva důstojníci. Náš velitel čety a cizí muž se zlatou šňůrou přes prsa, dozorčí posádky. Co k nám tak významnou osobnost přivádí? Jistě něco navýsost důležitého.

Dozorčí přecházel od jednoho kavalce k druhému a každý musel ukázat bosé nohy. Nejednalo se o součet krvavých puchýřů. Ty nebyly zakázané. Těch si mohl každý dopřát podle libosti. V řádu vnitřní služby se o tom sice nic nepsalo, ale v tomhle případě platí pravidlo, že co není zakázáno, je povoleno. Teď šlo o kontrolu něčeho závažnějšího: zda máme umyté nohy. Nevím, jak se to v tom šerém polosvětle slabých žárovek poznalo, ale vyšší hodnost měla patrně bystřejší smysly a bohatší zkušenosti, o jakých se nám, bažantům, nezdálo.

Ukázal jsem konce mého já a bylo mi neskonale trapně. Ani ne za sebe, spíš za toho štábního kapitána. Trnul jsem, aby mne nepoznal, i když jsem se neměl za co stydět. Nohy jsem si umyl a rád. Však to tu bylo jedno z mála příjemných osvěžení. Štábní kapitán byl shodou náhod soused v domě. Naše manželky občas na schodech probíraly otázky, jež zajímaly obě strany- abych použil osvědčený obrat z diplomatického slovníku. Přiznám se, že se mi jeho paní docela líbila a občas jsme si vyměnili zdvořilost, abychom měli důvod navzájem se usmát. A manžel téhle paní mi teď prohlížel nohy, zda jsem si je před spaním umyl. Vojna je velkovýrobna trapasů.

Dozorčí nic zlého neshledal. Máme umyté nohy. Jsme bojeschopní. Velitel světnice zase zakřičel: „Pozor!“, i když jsme byli vlastně v pozoru po celou dobu prohlídky. Vzácná návštěva odešla, aby vykonala výše popsaný obřad v další světnici, popřípadě v dalších kasárnách. V Budějovicích jich bylo už od dob císaře Franci-Josefa požehnaně.

Desátník konečně zakřičel „Pohov!“ a každý jsme se chvilku věnovali svému iluzornímu soukromí.

Soused na vedlejším kavalci se nějak podivně schoulil a roztřásla se mu ramena. Co je s ním?

„Zdeňku!“ Žádná odpověď. Jen ramena se rozechvěla silněji a chlapec padl tváří do podhlavníku (O polštáři se dalo v případě tohoto‚ ke vší něžnosti odolného předmětu, těžko mluvit.).

„Stalo se ti něco? Tak mluv! Co je ti?“

Pláče. Usedavě, jako dítě, kterému rozšlápli duhovou kuličku.

Trvalo chvíli, než se uklidnil a ulevil bolesti řečí místo slzami. Bylo mu asi jedno, komu se svěří a já jsem byl nejblíž. Nejprve ze sebe dostával každé slovo těžko. Hovořil potichu, bylo mu ztěží rozumět. Styděl se před ostatními. Ale rozpovídal se a mluvil a mluvil. Pokračoval ještě, když vyhlásili večerku a světlo zhaslo. Měl toho plnou duši a potřeboval ji osvobodit. Čím svrchovaněji se v uplynulých dnech tvářil, tím hůř to v sobě dusil.

Těžce nesl vojenský režim. Zvykl si na pocit, že je někdo, osobnost. Úspěchy ve škole, ve sportu, u děvčat. Jedináček, jediná radost a starost starší rozvedené maminky. A teď - připadal si jako nula mezi nulami. Každý hloupý a primitivní druhoročák, který by mu jindy nestál za pohled, teď rozhoduje o tom, co on - Zdeněk - smí a nesmí. Před každým pitomcem musí stát v pozoru a na nejblbější nápad zahalekat: „Rozkaz, pane desátníku.“. Přemýšlel o sebevraždě.

Co jsem mu mohl říci, co poradit? Pocity jsme měli všichni podobné, každý je ale trochu jinak vnímal a hledal jiný způsob, jak je ze sebe setřást. Mlel jsem nějaké prázdné fráze, ale Zdeněk je asi ani neposlouchal. Potřeboval se vymluvit a ten účel to splnilo. Za chvíli jsme oba usnuli. Myslím, že on dříve než já.

Ještě den, dva chodil jako vypuštěný balon, ale pomalu dostával veselejší výraz. I na šibenici prý si člověk zvykne. (Bodeť ne. Když se tam chvíli houpe, přestane protestovat.)

Každý jsme se museli s novým prostředím a poměry nějak vypořádat. Někomu to šlo snáz, nebo se tak alespoň tvářil, někdo byl citlivější a zranitelnější. Všichni jsme prodělávali velikou metamorfózu, kterou ani Ovidius nezveršoval.

Bordelář

Osud, anebo karty, zamíchané vojenskými úřady nás svedly do společné světnice ve starých budějovických kasárnách.

Tonda patřil zpočátku k nevýrazným typům. Průměrná postava, spíš o chloupek menší a o to kulatější. Nebyl tlustý, to by se o něm říci nedalo, ale všechno na něm bylo takové zaoblené, vykroužené, jak na oblázku. Tatranskému se podobal i pevnou, zásadovou povahou, ale nebyl z Tater, ale z Prahy. Pokud se pamatuji, byl i Pražák rozený. Průmyslovák. Pracoval v ČKD.

Brzy si vysloužil na vojně dost běžnou, ale málo lichotivou přezdívku „borrdelář“. Na jeho adresu se vyslovovala ještě s charakteristickým „ráčkováním“, které parodovalo jeho pošpatnělou výslovnost. Musím se přiznat, že marně spekuluji, čím si to přízvisko vysloužil. Nebyl lajdák, lenoch a nepůsobil trable, nebyl „trablmejkr“, jak pro to mají Američané trefný výraz. Je pravda, že se do ničeho příliš nehnal. Při jeho zakroužené postavě a spokojeném, úsměvném výrazu tváře připomínal Ladovy ilustrace světoznámého románu Jaroslava Haška.

Všechno dělal o malý okamžik později, než bylo běžné. Jako by se řídil zásadou „Spěchej pomalu - Eile mit Weile“ jak říkají Němci. Když mluvil, jako by slova nejprve na jazyku a na patře ochutnal a teprve pak dal k lepšímu. Vypadalo to jako ležérnost, někdy i jako špetka ironie. Stalo se, že to někoho podráždilo a vyjel si na něj. Nepamatuji si, že by se pohádal. Trochu se usmál, nebo naopak proti svému zvyku zvážněl a chvíli mlčel. Když napětí pominulo, vysvětlil své stanovisko. Zpravidla přesvědčil logikou, stručností a klidem.

Klid je asi nejtrefnější pojmenování pro charakteristický rys jeho letory. Nepřipomínalo to postavičku Švejka se známým výrokem: „To chce klid“. Venkoncem tenhle výrok je dobrému vojáku připisován neprávem a nikde v Haškově díle ho nenajdeme. Nebyl to klid jako opak odpovědnosti a zájmu, ale jako protiklad zbrklosti, ztřeštěnosti a předčasné reakce ve chvíli, kdy je lépe ještě uvažovat.

Zažili jsme spolu mnohé příhody a jedna byla zvlášť dramatická. Vojenské povětří nás odválo do záložně důstojnické školy v Litoměřicích. Zase spolu. Cvičili jsme zaminování a odminování budov. Na vodním cvičišti, kde byla řada rozmanitých dílen a skladů. Byli jsme rozděleni do skupin. Každá určitý objekt „zaminovala“, pak se vystřídaly a měly úkol nálože odhalit a zneškodnit. Neužívali jsme, přirozeně, skutečné trhaviny a miny, ale kouřovky a do nich jsme vkládali mechanické rozněcovače. Důstojníci žertovali, že komu „nálož“ exploduje je po smrti a nedostane oběd. Byl to jen vtip, nicméně snažili jsme se nastražit léčky co nejmazaněji.

Položil jsem kleště na rozeschlou desku starého stolu, připevnil na ně drátek a protáhl jej štěrbinou mezi prkny do zásuvky. Tam jsem umístil kouřovku s rozněcovačem. Závlačku rozněcovače jsem ještě opatrně vlásek po vlásku povytáhl, aby zareagovala na sebenepatrnější dotek. Stačilo pohnout kleštěmi, nebo povytáhnout zásuvku a -výbuch. Jen kouřovky pochopitelně.

Skupiny se vystřídaly. Objevovali a demontovali jsme nástrahy na dveřích, ve skříních, v kamnech a kradmo sledovali, jak si s našimi rafinovanostmi poradí druhá parta.

Tonda se pustil právě do mé pasti. Kleště ležely uprostřed stolu příliš „nenápadně“ a hned upoutaly jeho pozornost. Opatrně je okukoval a nebylo těžké objevit drátek, vedoucí do škvíry mezi prkny. Sklonil se k zásuvce a milimetr po milimetru ji vysunoval. Prásk! Rána byla dutá, tlumená, ale ne nevinná. Uzavřený prostor zásuvky znásobil přetlak uvolněných plynů. Výšleh plamene a dýmu zasáhl soustředěnou silou Tondovu tvář, přichýlenou k pootevřenému šupleti.

Následek byl ošklivý. Tonda se proměnil ve středoafričana. Z černé tváře svítily jen rudnoucí oči a vějíře bílých vrásek okolo nich. Za okamžik už nemohl pro palčivou bolest udržet oči otevřené. Salva smíchu, sotva propukla, ustala, jako by uťal. Bylo to vážné. Telefon - sanitka - nemocnice. Oddechli jsme si po zprávě, že snad nedojde k nejhoršímu. Oči se zachrání. I tvář se časem vrátí do původní podoby. Nikdo mi nic nevyčítal, ale svědomí mne tížilo. Počínal jsem si podle pravidel cvičení a ničeho zlého a zlovolného jsem se nedopustil. Hrozná Tondova tvář okamžik po explozi se nedala vymazat z paměti.

Zraněného po ošetření z nemocnice pustili. Oči vypadaly ještě několik dní hrůzostrašně. S jistým časovým odstupem to bylo dokonce ošklivější, než na samém počátku. Víčka a celé okolí očí bylo oteklé a hrálo duhovými barvami. Řasy a obočí byly spálené. Tvář ztratila běžný tvar a pozbyla výraz. I když už se Tonda vrátil na cvičiště, chodil mezi námi v tmavých brýlích jako delegát z černého Konga.

Trvalo hezkých pár týdnů, než se mu oči a tváře vyhojily a zbyly jen bledé jizvy. Nikdy mi ani slovem nevyčetl, co jsem mu nadrobil.

Naše cesty se ještě párkrát potkaly. Oba jsme zůstali v armádě. Byl stále o hodnostní stupínek přede mnou. Myslím, že právem. Několikrát se mi zdálo, že jedná v určité situaci příliš váhavě, nerozhodně. Čas mne přesvědčil, že měl pravdu on, ne já. Nedostatek nadbytečné horlivosti byl jeho silnou stránkou. Provázel ho od prvních chvil na společné světnici až k nejvyšším příčkám vojenského žebříčku.

Naposledy se naše osudové stezky zkřížily ve strašnickém krematoriu. Na jeho rakvi ležela brigadýrka se zlatými lipovými listy. Do velikého sálu se nevešli všichni, kdo se s ním přišli rozloučit. Stál jsem u otevřených dveří a přede mnou starší plukovník, „cifršpion“, náčelník finančního oddělení, jež patřilo k Tondově správě. Kradmo si utíral slzy. Nebyl sám, koho si Tonda za léta klidného, lidského náčelníkování získal. Bordelář? Asi ne. Spíš člověk, který nikdy pro spěch a naléhavost úkolů nepřestal vnímat lidi okolo sebe.

Sedlák

K nejhezčím stránkám vojenské služby patří kamarádství. Nedá se tvrdit, že by je někdo cílevědomě pěstoval jako muškáty za oknem. Rodí se z toho, že je tu jeden na druhého nalepený. Mnohde ale za takových okolností vzniká „ponorková nemoc“. Lidé si začnou jít na nervy a stupňuje se to k nesnesení. Za války takové situace vznikají. Alespoň paměti frontových vojáků o tam vyprávějí. Mírové podmínky jsou přece jen volnější. Na jedné straně působí svízele vojenského pořádku, značné omezení svobody, na níž je mladý člověk až do překročení prahu kasáren zvyklý a na druhé straně je vzájemná pomoc nejschůdnější cestou, jak obtíže překonat. Ztěží kdy v životě člověk ještě takové přátelství potká.

K nejprostším projevům smyslu pro kolektiv patří společné užívání dobrot, které přijdou z domova.

Večer nastoupila jednotka na dvůr. Přečetl se seznam šťastlivců, kteří měli „opušťák“, nebo „přesvečerku“, těch méně šťastných, kteří byli „na marodce“, nebo „v base“. Pak se předčítala jména ostatních a každý se ozval česky nebo slovensky: „Zde“, nebo „Tu“. Potom nadešlo to nejdůležitější. Pošta. Slova se ujal „výkonný“, administrativní duše roty. Opět se ozývalo „Zde“ a „Tu“, tentokrát ale v jiné tónině a silnějším hlasem. Občas se rozverně zakřičelo „Tady“, nebo „Tuna“. Už to nebylo tak komisní. I šarže měly pochopení pro štěstí těch, co si utíkali pro dopis, nebo balík. Z balíku se radoval nejen adresát, ale v blahé předtuše věcí příštích celá „cimra“. Řádka očí lačně sledovala a odhadovala váhu zásilky.

Po rozchodu patřilo k dobrému tónu, že se balík hodil ve světnici na stůl, přeřízl se špagát a zvedlo víko. Ti slušnější, a to bývali v téhle chvíli všichni, se tvářili, jako by měli pravě na práci něco zvlášť důležitého a co nejdál od stolu. Jako kdyby zapomněli, že šťastlivec dostal pětikilový pozdrav.

„Panstvo, račte si posloužit. Nenechte se nutit. Mám to nechat zkazit?“

To jistě ne, to by byla věčná škoda. Do takových tragických konců to nesmí dojít. Nechat se nutit, to by zase byla neúcta k hostiteli. Ten už našel to nejdůležitější a čte dopis. Zatím váha balíku vůčihledě klesá. Není to projev hltavosti, hladolínství a nenajedenosti (ve vojenské hantýrce by se to vyjádřilo jadrněji). Je to něco jako nábožný obřad. S kouskem vepřové pečeně, bábovky a s hltem slivovice (která se posílat nesmí) se vyznává krédo: Dnes ty mně, zítra já tobě. Jsme jedné branže, ty a já. Jeden za všechny, všichni za jednoho. A nejen nad jitrnicemi.

Jako falešný tón v orchestru, jako cynický škleb nad vyznáním víry, jako výsměch nepsané morálce světnice — Jan se přikradl jako zloděj z večerní prověrky a zastrčil nerozvázaný balík pod kavalec. Nikdo neřekl slovo. Jako by to nikdo neviděl. Světnicí zavládlo napětí. Nejprve se obvyklý hlahol ztišil, ale vzápětí se vystupňoval nad běžné decibely. Jako by se každý za toho nepochopitelného sobce styděl a snažil se to zamluvit.

Jan seděl na kavalci a nervózně těkal pohledem. Zdánlivě si ho nikdo nevšímal, ale on dobře cítil bezdrátové výboje mezi ním a každým z více než dvou desítek kamarádů. Kamarádů? Včera ještě ano, i dnes ještě — do čepobití. Ještě když se hrnuli po schodech a halasně chodbou do světnice, padaly přátelské šprýmy na to, co mu v balíku žblunká. Teď jako by tu nebyl. Jako by zprůhledněl. Nikdo naň nepromluví, nikdo s ním nevymění pohled.

Sedí jako na trní a je mu trapně. Kdyby jim to hodil, nažrali by se a měl by pokoj. Matka mu ale kladla na srdce, už když chodil do školy: „Máš tam, Janíčku, škvarky. Sněz si to rači stranó, ať na tobě nelódějó. Seš bohaté, na to si musíš zvyknót. A bohaté sme, protože nerozdáváme. Nikomu nedáme ani -tůdle.“ -prostrčí palec mezi ukazováčkem a prostředníčkem.

Ve škole to bylo snazší. Všichni věděli, že je velikého sedláka jediný syn a dědic. I pan ředitel ho občas pohladil po hlavě, zeptal se na otce a že se nechá poroučet. Když mu starší repetanti ubližovali, pan učitel ho ochránil a jim se zle vedlo. Ale tady? Jak by to asi vyřešila máti — panimáma? Ta si poradila se vším.

Zachránila ho večerka. Světlo zhaslo. Chvíli čekal, až se z různých úhlů začaly ozývat hlasité známky usínání. Opatrně, pomalu a tiše se posadil, vytáhl balík zpod kavalce a zpod polštáře přichystaný nožík. Dopis teď číst nemůže, ten si schová na ráno. Po hmatu a podle vůně ucítil klobásy, ve sklenici je jistě husí sádlo s rozemletými játry, koláč je o třech vrstvách, to je mámina specialita: povidla, tvaroh a mák. A tady je to, co se prozradilo žblunkáním už na schodech — dar moravského slunka. Pěkně ve slaměném víchu, aby se láhev nerozbila.

Žvýkal klobásu bez chleba, jak to měl nejradši. Sousta splachoval lahodným mokem, na který si zvykl, sotva ho odstavili od maminčina prsu. Aby mu balík nepřekážel, postavil ho tiše na zem a flašku vedle něj. S rozkoší vychutnával lahodu klobásy. Takové dovede u nich jen stréc Francko z Kostelca.

Třeba to spláchnót. Sáhl pod kavalec, šmátral - opatrně, aby to flanděro neporazil. Byla by to věčná škoda takovó dobroto rozlét. Šmátra, šmátra a vyšmátrat nemůže. Kde nic, tu nic. Ruka hledá dál, šíř a hloub... Zlé tušení mu vyrazilo studený pot na čele. Zloději, darebáci. Chudoba hladová. Světnicí se tu a tam ozval tlumený chechtot. Hlasy byly stále smělejší: „Hele, ať tam něco zbyde. Pošli to dál. Máš, Honzo, tu flašku, zálohovanou? Abysme tě vo ní nepřipravili. Helejte, až to dorazíte, tak mu jí vraťte, von na to čeká.“

Jan v zoufalém vzteku vyskočil a vrhl se v tu stranu, kde se mu zdálo, že slyší harašit krabici. Zachyť ale planetu na oběžné dráze. Jako míč ho odrážel z kouta do kouta tady štulec, tady něco horšího. Po hlavě ho pohladil tvrdě vycpaný podhlavník.

„Tak ticho tady. Co to je? Mám rozsvítit a dát do hlášení, kdo tu dělá po večerce bordel?“ To se ozval velitel světnice. Má hlas nějak pozměněný. Jako by přemáhal smích a měl něco v ústech.

Jan se potácel ve tmě zpátky k posteli. O něco klopýtl. Prázdná krabice a v ní cinkla vypitá láhev. Přetáhl si deku přes hlavu, skřípal zuby a brečel. Vztekem, pocitem porážky a křivdy. Zároveň se do toho vzdáleně, jako spodní tón loudila tucha vlastní viny. Vždyť on si také bral, když přišel balík někomu jinému. To bylo ale na pozvání, ne sprostě potmě ukradené. Neměl on ale také dát něco k lepšímu? Alespoň něco. Třeba to, co nemá rád. Například jelita nebo tvarohové buchty. Takhle mu to sežrali všechno, nemá nic a ještě ostudu, že je lakomec a krysa.

Zítra napíše domů, aby mu radši nic neposílali. Nepřizná, že ochutnal jen kousek klobásy a lok vína. Táta by byl schopen běžet na četníky. Copak oni mají doma představu‚ jak to tady na vojně chodí? Táta voják nebyl. Tenkrát se to dalo ještě za pár šrůtek šunky zařídit.

Usíná a v polospánku se mu vtírá říkanka s obrázkem: Blaze tomu, kdo nic nemá, nestará se, kam co schová. Klidně lehne, klidně vstane, žádnej mu nic neukradne.

26.11.02

Míša z hor

Vypráví se to jako anekdota: „Narodil jsem se v Sedmihradech, v Rakousko-Uhersku. První krůčky jsem udělal za ruskou frontou. Do školy jsem chodil na Podkarpatské Rusi, v Československu. Na vojnu mne odvedli v Karpatské Ukrajině, v Maďarsku. Oženil jsem se a pracoval v Sovětském svazu. Teď jsem ukrajinský penzista.“ „Je, dědo, to jsi tolik cestoval?“ „Ale kdepak, synku. Za celý život jsem z naší Zadní Lesné nevytáhl paty.“

Historie si v horách Nikoly Šohaje loupežníka s lidmi a jejich osudy bujně pohrávala. Ani příroda se s nimi nemazlila. Rodí se a rostou tu svérázní lidé.

Když jsem přišel koncem čtyřicátých let na vojnu, byl velitelem světnice svobodník Michal, Míša jsme mu říkali. Právě jeden z téhle krajiny, kde dávají dobrou noc nejen lišky, ale za tuhé zimy i vlci a sem tam na podzim a brzy na jaře i nějaký mohutnější chlupáč.

Míša nebyl žádný filmový krasavec. Ani postavou nevynikal. Byl menší, ale pevný jako jedlový souček. Choval se úplně jinak, než druzí mazáci. Ti byli většinou od nás o psí štěk starší, ale tvářili se na nás „bažanty“ jak kníže Schwarzenberg na poklasné. Nemohu říci, že se Michal choval skromně, to by nebylo výstižné, ale jednal s námi docela normálně a to už bylo samo o sobě dost zvláštní. Nekřičel - kromě povelů na cvičišti - a obejít se na vojně bez zvýšeného hlasu až do fistulky a do ochraptění, to také není maličkost. Možná, že se zprvu krotil i proto, že mluvil dost nezřetelným jazykem. Poznalo se v tom trochu češtiny, něco slovenštiny a hodně čehosi, co připomínalo ruštinu. Někdy jsme mu při nejlepší vůli špatně rozuměli a někteří zlomyslníci to rádi předstírali a zneužívali.

Velitel světnice a při výcviku velitel družstva, to byl ten nejnižší, kdo rozdával rozkazy. Na něho se občas také vylila nevole a nabručená vzpoura drobného vojenského ptactva. Ženijní výcvik nebyl peříčko a měli jsme toho někdy opravdu plné zuby. Usilovné pochody desítky kilometrů, stavby provizorních mostů s nekonečným: „Trámec - chop!“, plechový ponton ještě od navigace na metry vzdálený a velitel lodi už křičí: „Háček - skoč! Tak skákej, skákej!“, jako kdyby neviděl černou vodu s ledovou tříští. A když už sotva stojíš na nohou, popadni ochotně kýbl, koště a hadry a běž umýt nevoňavé sociální příslušenství na konci chodby. Míša ani teď nekřičel. Upřeně a zkoumavě se zahleděl do očí a s pochopením řekl: „Idi.“

Některým fajnovkám víc imponovalo, když si druhoročáci od nás udržovali odstup. Míša si s tím hlavu nelámal. Sotva jsem se uložil na kavalec a otevřel knihu, byl u mne. „Čo čitaš?“ Byl zvědavý jako veverka. Ne ale pro zvědavost samu. „Požičaš mi to?“ Nebyla to zvědavost, ale zvídavost. To je ten pravý výraz. Měl živelnou touhu poznávat stále nové a nové věci. Všechno neznámé a nepoznané ho dráždilo a lákalo. Neostýchal se ptát. Už jsem se zmínil, že byli i tací, kterým to vadilo. Měli jsme na světnici třeba dva stavitele, průmyslováky, kteří už byli starší a odbývali si dlouho odkládanou vojnu. Byl tu i bohatý selský synek z Moravy. Občas dávali znát, že se přímočarý Michal u nich velké autoritě netěší. Ale protože většina z nás ho uznávala, neodvažovali se vystrkoval svoji rezistenci příliš okatě. Jen po straně se ušklíbli a utrousili zlou poznámku.

Nebyl na pohled žádný valibuk, ale jednou nám všem vyrazil dech. Cvičili jsme na chemickém polygonu na kopci nad městem a hanebně nám selhala radiostanice, ještě trofejní po Němcích. „Jo, kdyby byla pořádná anténa, ale to by musela být tak támhle na té borovici.“ Velitel čety to řekl spíš jako povzdech a snad trochu i jako vtip. Kdo by se bez lezeckých háků na desítky metrů hladkého kmene vyšplhal? Míša si ovázal konec drátu okolo pasu, objal strom rukama a nohama - a nestačili jsme se divit. Vypadalo to, jako by takový výlet à la veverka byl jeho denní chleba. Tenkrát i ironikům a posměváčkům došel humor.

Koncem prvního roku vojenské služby jsme se s Michalem rozloučili. Jeli jsme na Dunaj do Bratislavy a on do učiliště. Nastoupil dráhu důstojníka z povolání. Vír života s námi všelijak zatočil a uplynulo asi dvacet let, než se naše cesty s Míšou zase na chvilku potkaly. Plukovník, inženýr, vojenský představitel na důležité státní plánovací instituci. Nemohl jsem si nevšimnout, že se k němu kolegové chovají přátelsky a s vážností. Vojáci i nevojáci. Jeho uvážlivý klid a zvídavost se nezapřely ani po letech. Mluvil pomalu, ale čistým jazykem, bez akcentu s přesnou a výraznou výslovností. Nebylo pochyb, že i s tím si dal léta práci.

Ještě jednou jsem se s Michalem N. v poslední době setkal. Bylo to zase pro mne střetnutí víc než potěšující. Přečetl jsem si jeho jméno mezi organizátory Všeslovanského sjezdu v roce 1998. Kromě jiného - a to jistě není jeho jediná a nejvýznamnější aktivita - vypracoval historicko-filologickou studii k názvu budovy Žofín na Slovanském ostrově. On, který se kdysi potýkal s tak vetchými jazykovými základy.

Naše četa z roku 1949 v kasárnách na Mariánském náměstí v Českých Budějovicích dala překvapivou úrodu. Byla to jen náhoda? Z oněch asi osmadvaceti nováčků, jednoho svobodníka a jednoho poručíka vyrostli v příštích letech - kromě několika vyšších důstojníků ženijního a výsadkového vojska - dva generálové, náčelníci důležitých správ ministerstva a generálního štábu. To nepočítám několik architektů a vědeckého pracovníka. I v téhle náročné konkurenci mi připadá Míšova dráha zvlášť hvězdná. Ne jako kariéra, spíš jako triumf lidské vůle a charakteru. Je to úctyhodná vzestupná křivka z karpatských hor na vysoký piedestal odbornosti a kultury.

11.02.05

Rozeřvaná jemná duše

Dříve se tomu říkalo „výkonný rotmistr“. Byl to zpravidla voják z povolání, poddůstojník, který zůstával po většinu času v kasárnách. Tam často i bydlel. Zatím co páni důstojníci trávili večery a noci u těžkých vín a lehkých dam, popřípadě u mariáše, ferbla nebo taroků, výkonný rotmistr hlídal rotu nebo baterii, aby se nerozutekla. Než se vyšší šarže vyspaly, rotmistr vypravil jednotky na cvičiště. Vedli je záložní důstojníci a poddůstojníci. Když se pan kapitán oholil a přišel do kasáren, měl všechny písemnosti připravené, zbývalo je jen podepsat.

Dopolední příchod první závažnější šarže byl provázen mohutným řevem „Pozor“ a hlasitým hlášením stráží a služeb od brány až po chodby: „Pane kapitáne, po dobu mé služby se nic zvláštního nestalo. Rota cvičí tam a tam.“ Vybičování hlasivek nebylo projevem služební horlivosti, ale vojenské kolegiality. Jedna služba tak druhou avizovala: Bacha, de starej. Zdekuj rodokaps a nalaď bdělou líc.

Pan kapitán zašel do kanceláře, nesvlékl bílé rukavičky, nechal se od výkonného rotmistra informovat, co je nového. Poslouchal na půl ucha, něco při tom podepsal a přemýšlel, kterou kobylu si dá dnes osedlat. Projížďka na cvičiště měla demonstrovat zájem o výcvik, ale sloužila spíš jako provětrání plic a vydýchání alkoholických a nikotinových výparů.

Když jsem nastoupil na přelomu čtyřicátých a padesátých let základní vojenskou službu, chodilo to už ve vojenské branži trochu jinak. Oficíři neměli bílé rukavičky a museli, jak se říká, zařezávat. Důležitá role „výkonného“ u rot však zůstala. Neříkalo se mu už rotmistr, hodnosti se změnily.

U naší roty byl „výkonným“ četař Baštýř, druhoročák. Chlap jako hora. Dva metry výšky, metr v ramenou. Ruce jako lopaty, stále trochu dál od těla a otevřenými dlaněmi dopředu, jako by se chystal v příští chvíli něco, nebo někoho popadnout. Malé kulaté brejličky mu výraz tváře nezjemňovaly, spíš naopak. Zostřovaly dravčí pohled, před kterým uhýbali a ztráceli se i ti, kteří s ním jako nováčci nastoupili a společně šlapali bláto na cvičišti ve Čtyřech Dvorech a v poddůstojnické škole.

Dominantou jeho osobnosti byla doširoka otevřená pusa a hurónský řev. Když šeptal, zvedaly se papíry na stole. Když promluvil polohlasem, drnčely tabulky v oknech. Když někoho z nás nováčků mírně oslovil, bezděky jsme se přikrčili. Když zařval, šlo o bubínky v uších. A o ty šlo skoro pořád. Ani před panem majorem, velitelem praporu, kterého jsme zahlédli zřídka, neměli vojáci takový respekt, jako před Baštýřem.

To jméno mu odpovídalo. Byl od Třeboně, civilním povoláním rybář. Voda byla jeho živel. Když si nás vzal na plechových pontonech na povel, stydla nám krev v žilách.

„Háček ponton vodrazí a skočí do něj, až dyž je aspoň dva metry vod břehu“ řval a předváděl. Skočil snad ze čtyř metrů, až se ponton zakýval a nabral vodu. Když ukazoval, jak se zasadí veslo do havlenky a na povel zabere‚ ponton se vzepjal jak splašený kůň a otočil se málem dokola.

Nepřeháním, když řeknu, že jsme z něho měli zpočátku větší vítr, než ze všech oficírů dohromady. Časem jsme začínali tušit, že za jeho řevem není zloba. Když nepomohl, neuškodil. Platilo o něm, že pes, který štěká nekouše? Neštěkal. Jeho řev nebyl jalové psí ňafání. Vždycky to mělo nějaký význam. Zarazilo nás, že mazáci mu neměli za zlé, že je jejich vrstevník, ale nebratříčkuje se s nimi a dořve je stejně, jako nás. Trochu nám začínalo svítat při sobotních prohlídkách. Musím vysvětlit, co ten obřad představoval.

S obědem končil výcvik a následoval úklid. Kdo to nezažil, těžko pochopí. Jestliže si ženská týden před Vánocemi zaváže šátek „na babku“ a pustí se do gruntování, je to řídký odvárek proti tomu, co se dělo každou sobotu odpoledne v našich kasárnách. A nezdá se mi, že by to u jiných útvarů bylo odlišné.

Zbraně nesměly mít prášek v nejtajnější skulince. Hlaveň pušky, samopalu nebo kulometu, kterou by kontrolující shledal docela v pořádku? Takovou jsem za desítky let v armádě neviděl.

Zákeřnost do nitky vykartáčované uniformy se jmenovala „vatička“. Když voják zaslechl tenhle něžný výraz ze rtů prohlídku konajícího důstojníka, sen o milé, která čeká u brány se rozplynul v dým. Šaty se nedají ušít bez švů. A za tím půlcentimetrovým přehrnutým proužkem látky na kalhotách, na blůze, v čepici se zachycuje a ukládá jako jemné světlé chmýří prach. To je ta zpropadená „vatička“, která za mých vojenských let stála tolik překažených sobotních vycházek, tolik škrtnutých „opušťáků“.

Zabralo by to ještě hromadu místa, kdybych chtěl vyjmenovat všechno, co se muselo každou sobotu umýt, vydrhnout, vyleštit, vykartáčovat, vzorně poskládat. Všechno vzorně, jiný standart nepřicházel v úvahu. Starší pamětníci vyprávěli, že dříve si ještě oficíři brali na sobotní prohlídku bílé rukavičky a běda, když přejeli po železné kostře kavalce, po skříni nebo po poličce a rukavička žalovala. Za nás už bez rukaviček, ale bez milosti slídil kontrolující po každém prohřešku. Býval to jeden z nejnižších důstojníků, obyčejně velitel čety a se zvláštní chutí kontroloval jednotku, které velel jeho kolega.

Ostatní důstojníci po obědě z kasáren mizeli. Ten, na kterého padl Černý Petr procházel od světnice k světnici. Stáli jsme nastoupeni ve vycházkové uniformě, kalhoty přes noc na slamníku pod prostěradlem. Tak se „žehlily“ puky. Místnost měla vůni, charakteristickou pro tuto chvíli. Byla bohatě nacucaná vodou. Panovala všeobecná domněnka, že mokrá špína působí lepším dojmem, než špína suchá. To je jedno za generace ověřené pravidlo vojenského úklidu.

V téhle chvíli byl náš osud na zbytek soboty a na neděli v rukou kontrolujícího. Vyrazíme za chvilku z kasáren a půjdeme se „kulturně vyžít“? Pro mnohé to znamenalo hospodu. Bylo dost ženatých, za kterými přijela manželka. Za jiným děvče. Já jsem v Budějovicích bydlel a od kasáren mne dělilo deset minut chůze. Druzí trnuli, zda stihnou vlak. V kanceláři velitele roty ležely na stole podepsané „opušťáky“ - povolení k opuštění posádky až do... Ale všechny tyhle vyhlídky mohly ztroskotat na špetce prachu, na přehlédnuté „vatičce“ někde pod kapsou.

Jakou úlohu při téhle proceduře hrál náš výkonný? Podle formálních regulí vlastně žádnou. On si ale svou roli našel. Dlouho jsme to považovali za projev „buzerace“. Hodinu před stanovenou prohlídkou se nám pletl pod nohy, šťoural se v našich nedouklizených movitostech, odhaloval špínu pod dřevěnými rohožemi v umývárně, prohlížel stínidlo lampy. Cožpak nestačí, že si nás za chvíli vypůjčí poručík, to nám tu ještě musí šmejdit Baštýř? Sobotu od soboty jsme se přesvědčovali, že nám vlastně ohromně pomáhá. Strká nám nos do toho, nač bychom zapomněli. Pak, když kontrolujícího provází, aby zapsal přistižené delikventy, se na nás zpoza brejliček spiklenecky šklebí.

Postupně nám docházelo, že Baštýř není jen bernardýn, který štěká, ale nekouše, ale že je to prima chlap.

Jeho drsné chlapství bylo pro vojnu jako dělané. K rybníkářskému řemeslu už se nevrátil. Zůstal v armádě.

Každý člověk má nějakou španělskou stěnu, za kterou schovává rozpaky a zranitelné místo. Myslím, že náš výkonný křičel, aby se neprohlédlo, že má křehkou a citlivou duši. Až příliš citlivou. Oženil se, ale ne šťastně. Nějakou oklikou ke mně začas došlo, že se zastřelil.

29.11.02

Nižší důstojníci

V moderní společnosti jsou si lidé rovni. Alespoň formálně. Ústava a zákony stanoví stejná práva a povinnosti pro všechny občany. Nadřazenost šlechty nad poddanými, skládání slibu poslušnosti, ponížené smeknutí čepice a uklánění se před panským kočárem, patří historii.

V armádě jako by něco z toho přetrvávalo. V každé i v té nejdemokratičtější musí voják poslouchat velitele. Přistupuje k tomu ještě řada věcí, které se vymykají zvyklostem běžného života a „v civilu“ by vypadaly absurdně. Když přijdu na úřad, nemusim se hlásit a dovolit se, zda mohu promluvit s referentem XY. Před panem starostou nestojím v pozoru. Na finančním úřadě nemusim žádat o dovolení, abych směl odejít. Mohu si obléci dnes džíny a zítra kraťasy — když nebude mráz —natáhnout si svetr nebo mikinu, jít prostovlasý, v čepici nebo v širáku, jak se rozhodnu.

Za prahem kasáren mnohé samozřejmosti běžného dne končí. Platí tu zvláštní pravidla, výslovně formulovaná ve vojenských řádech. Systém funkcí a hodností vytváří hierarchii nadřízených a podřízených. Každý je tu vlastně někomu podřízen a musí šlapat podle jeho taktovky. To je hořká stránka vojenského života. I kdyby byl bezprostřední velitel ze zlata a měl andělskou duši, jeho panování nad svým osudem pociťují podřízení vždycky více či méně jako svěrací kazajku. On určuje, kdy ráno vstanou a kdy musí večer zhasnout, co si musí obléci, kam jít a kam jít nesmějí a k tomu tisíce denních formalit. Je přirozené, že velitelé, kteří představují živé mantinely vojákova dne, zvlášť ti nejnižší, kteří jsou s ním takřka v neustalém styku, jsou také předmětem jeho obzvlášť kritické pozornosti. Nezapomenutelně se vryjí do paměti velitelé čet a rot, na jejichž povely nejčastěji odpovídal nejprve „Rozkaz, pane poručíku“ a později, podle nových řádů, zavedených v roce 1950, „Provedu.“

Neříkali jsme jim lampasáci z toho prostého důvodu, že se koncem čtyřicátých a začátkem padesátých let, kdy jsem přišel do armády, ještě lampasy na oficírských kalhotách nenosily.

V prvních dnech výcviku nám nejčastěji velel a vodil nás do Čtyřech Dvorů „na cvičák“ poručík, hubený dlouhán s operetním vystupováním. Ostentativně přehrával velkopanskou svrchovanost. Jeho mluva byla jako podle scénáře, sestaveného z povelů. Rád se předváděl. V kasárnách, ale ještě raději mimo ně. Při cestě na cvičiště byla odborná dívčí škola, kde měl lásku. Každá naše cesta se měnila v malé slavnostní defilé. Aby holky stačily včas doběhnout k oknům — učitelé jim to zřejmě tolerovali— štěkl poručík už pár set metrů předem přes levé rameno: „Sspivat!“ Dali jsme si záležet. To znamená hulákali jsme z plných plic. Však na tom závisela poručíkova nálada na cvičišti. Jeho oblíbená odrhovačka zněla: „...Já sem tu růži rychle zved, prosil o polibek, ona však pravi —pravila: Já ne-lí-bam“. Když se to zpívalo dál za městem, nahrazovalo se poslední slovo různě gradovanými peprnějšími výrazy. Poručík se samolibě šklebil a do příslušného okna salutoval. Na parapety se tiskly desítky něžných ňader a poručíkova sedmnáctiletá milá mohla pýchou prasknout.

Náš Romeo měl sotva pětadvacet, sedmadvacet let, ale na blůze mu zvonila řádka válečných metálů. Jako partyzán prodělal boje v jugoslávských horách. Nikdy se tím nechlubil. Byl vůbec na slovo skoupý. Nedovedli jsme si představit, jak se baví se svou Julií. Těžko při té příležitosti vystačil s vojenskými povely.

Pro své válečné řády a chlapské manýry měl autoritu, ale nebyl oblíbený. Rozlil si u nás ocet tím, jak jednal s chlapcem, který trpěl jakousi vážnou srdeční chorobou. Šikanoval ho a dělal z toho divadlo pro celou jednotku, jako by nás tím chtěl pobavit.

Když ohlásil během cvičení přestávku, zaječel: „Vojtaséék!“ Nešťastník se ohlásil: „Zde.“ „Směr pravý okraj řady topolů - přískokem vpřed!“ Zatím co četa odpočívala, poručík vystřeloval řezavým hlasem povel za povelem a Vojtásek klusal, padal „k zemi“ do louží bláta a plížil se bahnem. Přestávka skončila, chlapi dokouřili a típli vajgly a uštvaný nešťastník se potácel a modral. Za pár dní zábava skončila. Nemocného z armády natrvalo propustili. Uznali přehmat odvodní komise.

Jeho tyran snad ani nejednal ze zloby. Myslím, že to byla spíš otázka úrovně IQ a představy o vojenské náročnosti. Za přijetí do řad důstojníků z povolání vděčil patrně frontovým zásluhám, ale ukazovalo se, že to samo o sobě sotva stačí. Časem od nás odešel a víckrát jsem ho nepotkal.

Zajímavou dvojici navzájem odlišných typů představoval velitel čety poručík B. a jeho představený, velitel roty nadporučík Ch. Znali se už z akademie, byli přátelé, nicméně každý z obou byl docela jiného ražení.

Poručík B. byl svědomitost sama. Nezdálo se, že by ho poháněla jen ctižádost a snaha vypadat hezky v očích nadřízených. Pociťoval spíš odpovědnost vůči podřízeným vojákům. Svou velitelskou dráhu teprve začínal a hluboce prožíval, že je vlastně pánem nad osudy několika desítek svěřenců, od kterých se stářím sotva lišil.

Pocházel ze skromných poměrů. Jeho otec jako dělník v plzeňské Škodovce zahynul tragicky v práci. Pepík vyrůstal s matkou v nuzných podmínkách. Chtěl být stavitelem, ale finanční možnosti to nedovolovaly. Zvolil alespoň příbuzné povolání, stal se ženijním důstojníkem. Stavěl teď pontonové mosty, cesty z hatí a polní opevnění.

Četl kdeco a lámal si hlavu, jak dosáhnout nejlepší výsledky ve výcviku a hlavně ve výchově. Často přicházel mezi nás na světnici. Zajímaly ho naše názory na nejrůznější otázky denního vojenského života.

V jistém ohledu opakem byl velitel roty, nadporučík Ch. Urostlý hezký člověk, vždycky vzorně vyholený, vonící kolínskou vodou, vyžehlený. Jen oči měl občas trochu zarudlé a víčka oteklá po noční zábavě. Tvářil se suverénně, trochu povzneseně. Mnoho řečí s námi nenadělal. Vídali jsme ho zpravidla jen u „raportu“. Na chodbě nastoupili do řady vojáci, určení do stráže a služby, ti, kteří chtěli přednést nějakou žádost (nebo stížnost- ale takový případ nepamatuji). Na nešťastném levém křídle stáli ti, kteří něco vyvedli a někdo z nižších velitelů je určil „k raportu“. Dva kroky za velitelem roty šel „výkonný“. Zapisoval rozhodnutí a staral se o realizaci— o vykonání, proto „výkonný“. Vzápětí po této oficialitě dal nadporučík kasárnám vale. Rotě ve skutečnosti velel poručík B., velitel jedné z čet.

Kdo byste řekli, že byl u vojáků oblíbenější, ten který s nimi jednal nejdemokratičtějším možným způsobem, jako rovný s rovnými, nebo ten, kdo jim dával ostentativně najevo svou svrchovanost a udržoval odstup? Myslíte, že to byl poručík B., který s nimi žil od budíčku do večerky, prožíval každodenní slasti a strasti výcviku, čvachtal se s nimi v blátě, plazil se pod drátěnými překážkami, znal jejich osobní i rodinné trable a pomáhal je řešit? Anebo byste vsadili na ten trochu filmový typ, jehož účasti na výcviku bylo jako šafránu?

Vojáci obdivovali a milovali nadporučíka a poručík jim připadal všední. Jestliže měli něco veliteli roty za zlé, pak to, že je nechává napospas poručíku B. Lidská povaha je plná záhad a ta vojenská není výjimkou.

Lidová moudrost mluví a mlýnech božích. V armádě asi působí rovněž konec konců spravedlnost, i když se zpravidla nejeví na první pohled. Nevzpomínám si, že bych se v následujících létech s nadporučíkem Ch. ještě sešel. Určitě jsem neslyšel o tom, že by se jeho jméno objevilo na vysokých funkcích. Zato generál B. - už ne poručík - dosáhl jedné z nejvyšších.

30.11.02

Usilovný pochod

Zámek Hlubokou jistě znáte. A pokud ne, nenechte si tuhle zajímavost ujít. Je to asi nejpitoresknější feudální sídlo v Čechách. Bohužel, všechna jeho vznosná gotika je mezi našimi historickými pamětihodnostmi celkem novostavba. Kněžna Eleonora Schwarzenbergová se v 19.století zhlédla v anglickém královském zámku ve Windsoru a nechala si něco podobného postavit nad Vltavou. Dalo by se říci, že po starém českém hradu, k němuž se vázala pohnutá historie, použila víceméně jen stavební místo.

Hluboká je oblíbeným cílem výletů. Jeden z nich mi utkvěl zvlášť v paměti. Vyrazili jsme na něj z kasáren na Mariánském náměstí v českých Budějovicích v lehké polní a usilovným pochodem.

Pár vysvětlení pro nevojáky. Lehká polní, to je jen přilba, sunky s náboji, protiplynová maska a torna na zádech, v níž není víc, než co by vážily asi tak dvě cihly. A přirozeně zbraň k tomu. My jsme tenkrát měli pušky vzor 98 po Němcích. Nebyly ani tak těžké, jako při rychlé chůzi a běhu strašně překážely.

A usilovný pochod? Nevím, nakolik se to ještě v soudobých armádách cvičí, ale za nás se tomu přikládal veliký význam. Byl to rychlý přesun na kratší vzdálenost a měřila se jím operativnost jednotek. Zpola se šlo, zpola běželo. Od kasáren na Hlubokou to bylo asi deset kilometrů a cesta tam a zpátky se měla zvládnout do dvou hodin. Síť silnic okolo Budějovic se od té doby hodně změnila. Tenkrát jsme klusali nejprve směrem na Vodňany a někde za Čtyřmi Dvory odbočili na přímou silnici počínajícími Blaty k Hluboké.

Vycházeli jsme v podvečer. Sotva proto, abychom se tolik nezpotili. Spíš abychom se nemotali dennímu provozu. Přesuny se cvičily převážně v noci také kvůli utajení. Ještě se nepočítalo s prostředky pro noční vidění. Plášť noci měl skrýt pohyb jednotek a ochránit je před letadly.

Dnes už se rychlé přesuny zajišťují jinými prostředky. Vojáci se posadí do obrněných transportérů, aut, vrtulníků, popřípadě vznášedel a v budoucnu kdoví do čeho ještě. Za pár minut se tak dostanou na desítky kilometrů. Jen o kůži při tom běží stejně, jako při pěších pochodech. Rychleji než dopravní technika se zdokonalují prostředky usmrcující a mrzačící.

Důstojníci nám vysvětlili, jak je usilovný pochod důležitý a dali nám řadu praktických rad. Jak správně složit onuce do bot, aby se neshrnuly a nezkrvavily paty, jak upnout všechny přezky a upevnit masku, bodák i přilbu, aby nepřekážely a nezvonily. Všechno nám hezky ozřejmili a pak zůstali doma. Dostal nás v plen jen poručík K., který byl znám tím, že pochody všeho druhu jsou jeho hobby.

Byl to atlet menšího vzrůstu, který si svůj komplex kompenzoval neobyčejnou houževnatostí. Z jeho neveliké postavy vycházel o to mocnější hlas. Mluvil vlastně pořád v povelech. Když jsem se s ním později setkával mimo službu, jako by se ještě o nějaký centimetr scvrkl a změkl. Na tváři se mu objevil rozpačitý výraz, nejistý úsměv. Zjihl a nemluvil vůbec. Takových typů, které žily naplno jen v limitech výkonu velitelské funkce, jsem poznal v armádě víc. Mám podezření, že některé z nich právě vyhlídka najít v téhle roli sebeuplatnění do uniformy přivedla.

Poručík K. prodělával všechny slasti usilovného pochodu s námi. Jeho výhoda spočívala v tom, že nenesl pušku a ruksak na zádech. Měl koženou tašku přes rameno a na řemeni služební pistoli. Šel rychlými dlouhými kroky a nohy se mu kmitaly jak ve zrychleném filmu. Nemusel běžet a stálo nás dost úsilí, abychom mu stačili.

Zpočátku to šlo. Nemuseli jsme se držet přísně v trojicích, pušku si každý mohl popadnout, jak mu to nejlépe vyhovovalo. Nebylo zakázáno mluvit a tak o humor a silácké vtipy nebyla nouze. Kouřit se nesmělo, ale kdo by měl v takovém kalupu chuť plnit si plíce dýmem.

Jak se blížila Hluboká, řečí ubývalo. Když se někdo přece pokusil o něco vtipného, ozvalo se zavrčení: „Šetři s dechem.“

Na okraji osady Hluboká jsme žádostivě sledovali propocená ramena poručíka. Kdy to obrátí? První domky jsme už minuli. Do kopce na zámek nás přece nepožene. Na prohlídku by asi nebyla ta pravá chvíle. Poslední skupina návštěvníků dávno odešla a průvodci a kastelán sedí doma v teple.

Konečně. „Vlevo zatočit, protichodem...“ Tolik jsme se na tenhle moment těšili a teď jsme polykali naprázdno. Martyrium, které jsme právě prožili, nás čekalo ještě jednou. Nikdo to nahlas neřekl, ale všichni to cítili stejně.

Cesta nyní neubývala po kilometrech, ale po desítkách metrů. Vypadali jsme všelijak. Bodák už dávno nevisel na levém boku, ale přestěhoval se někam dozadu mezi půlky. Maska si to namířila pro změnu vpravo vzhůru a tloukla do brady. Přilba byla zvlášť neposedná. Poskakovala na opasku jednou sem, podruhé tam. Blůza vylézala zpod řemene, ale to nebylo ještě nejhorší. Začínala se dobývat i košile z gatí a řemen se zařezával do břicha. Pot tekl všude.

Nejhorší dílo vyváděly boty. Někteří z nás už neklusali, ale poklusávali jednou nohou a druhou vlekli za sebou jak váleční poškozenci. Měl jsem štěstí, že jsem si ovázal onuce beze spěchu. Někteří chudáci byli zoufalí.

Chytala mne bravura. Zasyčel jsem na zvlášť zmoženou postavu vedle sebe: „Ukaž flintu.“ Podíval se na mne nevěřícně, v pohledu Mona Lisy směs nedůvěry a naděje. Myslel jsem to vážně, nebo to byl cynický vtip?

Pak si oddechl. Bylo to osvobození z očistce. V příštích vteřinách se do uštvaného výrazu ponořil zpátky. Bez pušky se šlo lepší, ale do pohody bylo daleko.

Nebyl jsem sám, s dvěma puškami nás utíkalo víc. Přibývalo těch, kteří teď mohli v běhu kývat oběma rukama a cítili se, alespoň na chvíli volněji. Mezi vojáky v rotě byl značný rozdíl. Byli tu hoši z venkova, z továren, zvyklí na fyzickou námahu, sportovci. Ani ti nezkoušeli v civilu takovou lahůdku, jako je usilovný pochod, ale přece jen to lépe snášeli. Byla zde také dítka z dobrých rodin, maminčini mazánci, úředníci, studenti, kteří neměli na sport čas. A ti prožívali muka. Fyzická i psychická. Ocitli se na hranici sil. Alespoň si to mysleli. Potvrzovalo se však, že člověk vydrží mnohem víc, než předpokládá.

Vzal jsem ještě jednu pušku. Ani v tom jsem nebyl sám. Vědomí převahy nad slabšími dodávalo člověku sílu. Poslední kilometřík osvětlenými ulicemi města jsem probíhal s radostným pocitem: vydržel jsem to. Léta fyzické práce a sportu se neztratila, i když jsem poslední rok před vojnou žil spíš jako duše úřednická.

Šťastně jsme doběhli na dvůr kasáren. Zastavili jsme se a řady se vyrovnaly. Trochu jsme si upravili ústroj, abychom nevypadali jako napoleonská armáda po Berezině. Pozor! Vyrovnat! Četl se večerní rozkaz, rozdávala se pošta. Po vypjatém úsilí působil stoj v pozoru i v pohovu muka. Rozbouřená krev hučela ve spáncích, šuměla v uších a před očima se tmělo. Snažil jsem se uklidnit srdce hlubokým dechem...

Probouzel jsem se. Ale nějak zvláštně. Jako bych překonával bolestnou barieru. Kde to jsem? Co se to děje? Vědomí se mi vracelo, i když mi to připadalo jako věčnost. Kolem mne se kývalo schodiště. Pochopil jsem, že mne kamarádi nesou. Snažil jsem se z jejich paží vysvobodit a postavit se na vlastní nohy.

„Vole, ty si vomdlel“ zněla přátelská a jako by omluvná poznámka. Styděl jsem se, i když jsem vlastně neměl proč. Nebylo moc moudré nechat nás rozpálené, bez vydechnutí a uvolnění stát v šiku a nehybně.

Vzal jsem si z toho jistě poučení. Nepřeceňovat se, nepředvádět, umět hospodařit silami. Těšilo mne, že se mi kamarádi za ten kolaps nesmáli. To se zvlášť hodnotilo, protože jinak mezi námi nepanovala právě přehnaná ohleduplnost a pro nějaký ostřejší vtip si nikdo svědomí nedělal.

Dvouhodinový výlet na Hlubokou byl asi pro každého z nás hluboký zážitek. Víc jsme se poznali navzájem i každý sám sebe.

28.5.03

Není jako pod peřinou

Když si člověk večer zaleze do své milované postýlky, je mu blaze. Střihá vlastně dílek ze svého osudem přisouzeného životního metru a měl by si povzdechnout: Zase je jeden vzácný den pryč. Většinou ale nejsme pesimisté a bereme to za příjemnější konec. Vychutnávám ten přístav denní plavby. Chvilku si počtu až přestávám text vnímat a vracím se k jedné větě třikrát. Narovnám polštář, zhasnu, přitáhnu pokrývku k bradě a obrátím se na bok. Prožíváte se mnou tu slast?

Člověk si toho požitku ani neumí jak se patří vážit. Jednou je mrzutý, že dole na plovárně ještě dělá diskotéka kravál. Melodie se dálkou a stromy neprodere, ale buben ano. Bum, bum, bum. Jako kapky na lebku ve středověké mučírně. Podruhé se hlavou ještě honí dozvuky nepříjemné denní události. Jindy je to zase mrzutá povinnost vstávat o hodinu dříve. Pak zase spí někdo nahlas a já to tentokrát nejsem. Zkrátka, člověk je taková nádoba věčné nespokojenosti. Dokáže si i takové blaho, jako je večerní usínání, něčím malicherným ztrpčit.

Až když mu to chybí, pozná co je to za vzácný dar. Jako v té pohádce o soli a o zlatě.

Nezažil jsem frontu, noci v zákopech, v mrazu, v mokru a pod odstřelem. Jen sametové cvičeníčko nám dalo trošku okusit, jak tahle, zdaleka nejsurovější stránka války asi vypadá.

Za pošmourného zimního dne jsme vyráželi z Českých Budějovic na několikadenní cvičení. Zažili jsme jich ještě víc, ale tohle bylo první a proto jsme jeho dojmy vnímali zvlášť hluboce. Mazáci nás prvoročáky strašili desítkami kilometrů pochodu, které nás čekají. Nevěděli jsme, jak chápat vůz s plachtou, který za námi přes zmrazky polní cesty kodrcal. Vedle krabic s proviantem v něm bylo ještě plno místa. Říkalo se, že je to pro ty, kteří nebudou moci dál. Naděje, že v případě krajní nouze tu bude pomoc‚ anebo černá perspektiva, s jakými konci se předem počítá? Francouzi mají rčení: Dobře se jde tomu, kdo si vede za uzdu koně. To by nás bývalo mělo plnit optimismem.

Zatím se šlo, a šlo to. Mrzlo, ale to nám nevadilo. Pod plnou polní jsme se potili. A to nám ještě chyběly krabice ostrého střeliva a ruční granáty. Jen nešťastní vyvolenci táhli místo pušky německý kulomet vzor 42.

Z holých jabloní a švestek podél cest na nás pokukovali jedním okem havrani. Občas zakrákali lakonickou, nepříliš povzbudivou poznámku. Větší pozornost věnovali koblížkům, které utrousili koníci s vozem a polní kuchyní. Tak nám ti funebráci s křídly dávali výmluvně znát, kam nás ve svém žebříčku hodnot řadí.

Cesta moc vesele neutíkala. Šli jsme, jak se dalo. Jakž takž jsme udržovali trojstupy, ale jinak jsme měli volnost. Každý ťapal, jak mu to vyhovovalo. Důstojníci jeli na koních, ale nezdálo se, že by to bylo jejich hobby. Nebudili dojem velké elegance a bylo zřejmé, že doby, kdy si oficíři léčili každodenně nudu v sedle patří historii. Momentkou „Já v sedle“ by se stěží pyšnili svým láskám. My jsme jim ale vrzající židli, která šlapala za ně, přece jen záviděli.

Když už jsme se vlekli příliš ospale, dali nás poddůstojníci kapánek do figury, srovnali krok a - „Zpívat!“ Zezačátku to nebylo nic do Národního, ani do Rudolfína, ale za chvíli jsme se probrali z dřímoty a šlo to. Šlapalo se lepší. Oživilo to náladu a přestali jsme myslet každý jen sám na sebe, na odřené paty a popruhy od torny, které se zařezávaly. I důstojníci se v sedle narovnali, prošlápli paty a povzbudivě se na své podřízené zaculili.

Pochod se zpěvem po hrbolaté polní cestě, plné zmrzlých kaluží a sněhových jazyků, s desítkami kilogramů na zádech není ta pravá nezkalená rozkoš. Pocítili jsme jako úlevu, když jsme za chvíli s tou pěveckou produkcí skončili a zrušili krok - jak se tomu ve vojenském jazyce říká. Každý šlapal zase jak uměl.

Za hodinku nám spořádaný krok a zpěv opět připadal jako osvěžení. Potvrzovalo se pravidlo, že změna je život. Plukovník Honza Raban mi vyprávěl, jak ho maminka jako kluka věčně nutila odpočívat. „Honzíku, na chvilku s tím študováním přestaň, nasekej mi dřiví.“

Nech toho, odpočiň si. Pojď se chvilku učit.“ „Už musíš být z toho študýrování unavený, odpočiň si. Nanos mi vodu a pak můžeš zalít zahrádku.“. Tak nějak podobně to vypadalo i s naším pochodem ve vyrovnaných řadách a se zpěvem, a za chvíli zase jako když jde hlouček myslivců na poslední leč. Pořád to byla osvěžující změna. Jenom už toho osvěžení bylo trochu moc.

Když jsme za časného zimního soumraku došli na kraj zasněžené ztichlé vesničky, sotva jsme pletli nohama. Přivítala nás láj místních Alíků. To nám ale ze všeho nejméně vadilo, zvlášť když vyšlo najevo, že jsme u cíle dnešní štrapáce. Na dvoře statku se kouřilo z polní kuchyně, která nás cestou předjela. Guláš stačilo ohřát, k němu hora chleba a hlavně čaj. Horký, hodně sladký - nikdo nepomyslel na štíhlou linii- a hodně, hodně čaje.

Důstojníci slézali s koní. Slézali, neseskakovali. Krokem poněkud zeširoka rovnali zdřevěnělé nohy. Koně od nich převzali „koňáci“, druhoročáci, kteří užívali parádní vojnu pod ochranným křídlem stájí. I teď měli výhodu. Zavedli koně do místních maštalí a plácali děvečky po tvářích.

My jsme zatím seděli, na čem se dalo a vyprazdňovali ešusy lžící, vytaženou zpoza plátěné kamaše. Najedli jsme se, napili a tím večerní program skončil. Televize se tu na dvoře nepromítala, kromě toho tenkrát u nás ještě ani nebyla, žádný hostující balet za námi nepřijel a tak nám nezbývalo, než se uložit k spánku. Na nic jiného jsme pomyšlení neměli. Uložit - ale kam a jak? Vojenský kavalec s erární dekou není postýlka u maminky, ale teď i ten byl chimérickou představou.

Ukázalo se, že naši velitelé pamatovali na všechno. Přijala nás dokořán otevřená - nikoli náruč, leč- vrata stodoly. Stodola plná voňavého sena. Seno až ke stropu. Co je víc možno si přát? Jistě jste už četli a umíte si představit, jak člověk zaleze do teplého sena a kořenná vůně ho ukolébá k sladkému snu.

Literární podvod. Pokud hrdina románu neleze do sena za vlahé letní noci, ale v zimě, kdy sníh na dvoře jiskří a skřípe pod kročejema, neusíná jako v bavlnce, ale jektá zuby a marně se v polospánku snaží zalézt hloub a hlouběji v marné nadějí, že tam bude zimy méně. Právě tak jsme to okoušeli my. Ačkoli jsme byli k spánku zralí jako zřídkakdy, nestál té noci pro nikoho z nás za mnoho.

Vyslechli jsme od hospodáře i od důstojníků na dobrou noc důtklivé varování, aby nikoho nenapadlo zapálit si ve stodole cigaretu. Pak jsme se vyšplhali po žebříku až pod střechu a zalezli do šustící peřiny jak červíci do ementálu. Pár obligátních hloupých žertíků, vesměs na téma: kde by se to spalo lepší a co tady komu ještě k úplné spokojenosti chybí. Pak nás únava odnesla jak měkká vlna do nevědomí.

Bohužel, ne na dlouho. Snad jsme spali důkladně hodinu, snad dvě. Nebo to byla jen půlhodina, či dokonce pouhých pár minut? Ještě na pomezí mezi spánkem a bděním jsme začali vnímat surový chlad. Jako by útlum z únavy a vetřelec-mráz se vzájemně přetlačovali a zápasili o nadvládu nad námi. Ledového pocitu bylo čím dál víc a spánku méně.

Pohyb v seně rostl. Kopanec do zad a místo galantní omluvy nerudné zabručení. Že v hrnci vařící se voda kolotá není žádný objev. Tady cirkulovaly lidské bytosti zimou. Každý se někam zavrtával v iluzi, že najde víc tepla. Jedni se drali shora dolů, druzí zleva doprava, jiní šikmo vzhůru. Směry se různily, výsledek byl stejný. Čím blíže bylo k ránu, tím ubývalo nejotrlejších otužilců, kteří přece jen ještě alespoň jedním okem dřímali.

Budíček byl osvobození. S nadějí, že se vyspíme byl konec, ale alespoň jsme se mohli pohybem trochu zahřát.

Jaké jsou vyhlídky na spánek příští noci? Neoddávali jsme se klamným nadějím, ale byli přesvědčeni, že horší to snad ani být nemůže. Leč přece bylo.

Následující večer nás zastihl na pokraji šumavského lesa. Mrzlo sice o něco víc, ale bylo tu alespoň za větrem. Večeří jsme měli jen studenou. Oheň jsme rozdělávat nesměli, „nepřítel“ byl blízko. Požvýkali jsme něco chleba se slaninou a zapili to kávou z melty. Jídlo nás nezahřálo a pití v prsou a v žaludku záblo.

Byli jsme tak utrmáceni, že jsme bez dlouhého rozmýšlení ulehli. Jak? Tím nejprostším a zároveň nejabsurdnějším způsobem. Rovnou pod stromy do sněhu. Trochu jsme si lože přece jen upravili. Nalámali jsme husté smrkové větve, na ně prostřeli stanové dílce a zabalili se do deky. Vyprávět, jak nám bylo teplo nemusím. Oč tu byl větší mráz, než minulé noci ve stodole, o to jsme byli víc zmoření. Takže to vyšlo asi nastejno. Tiskli jsme se jeden na druhého jako sardinky v plechovce. Bratrsky jsme si tak zimu navzájem znásobovali. O předávání tepla lze stěží mluvit.

Měl jsem osvědčený způsob usínání. Zavřel jsem oči, soustředil se na pomyslný bod a veškerou silou vůle odháněl všechny myšlenky a představy. Jak se to dařilo, tak se člověk propadal do snu. Tohle se mi osvědčilo i tady. Musím ale konstatovat, že úspěšně usínali i kamarádi, kteří ztěží používali stejnou metodu. Usnuli bychom asi i ve stoje.

Jak dlouho jsme spali nevím, ale do Jitřenky to nebylo. Usínání a procitání se střídalo podobně jako ve stodole. Jen intervaly byly kratší.

Uprostřed noci mne čekalo intermecco. Nemohu tvrdit, že nevítané. Každý důvod vyskočit z ledového lože byl spása. Byli jsme posláni ve dvojici do opuštěné vesnice vypátrat, kde nocují „modří“.

Vrátili jsme se s potřebnými zprávami a jaksi za odměnu jsme mohli zbytek noci strávit v budově velitelství. Nejsem si jistý, zda to tam bylo lepší, nebo horší než na sněhu pod stromy, ale spal jsem méně.

Velitelství bylo v opuštěné promrzlé chalupě. Ve staré široké peci se po dlouhém čase, možná po letech zatopilo. Místnost byla plna čpavého dýmu a plesnivých vlhkých výparů, které jakoby ožily. Teplo cítit nebylo ani na tři kroky od čadícího dříví v peci. Na podlaze, plné bláta a tajícího sněhu ležela hromada lidských těl, která stále překračovali vstávající, lehající, odcházející a přicházející spojky, hlídky, strážní, spojaři.

Příští den jsme svedli s „nepřítelem“ urputný boj. Tam, kde byli důstojníci v dohledu se to odbylo celkem v mezích slušnosti. Na našem odlehlém křídle jsme se poprali skoro doopravdy. Vervu nám dodávalo i pomyšlení, že už martýrium končí a čeká nás návrat do sladké náruče kasáren.

Cvičení bývala příležitostí pro malér. Odborně se tomu říkalo mimořádná událost. Ani naše manévry v malém se bez toho neobešly. Smůla přichází obyčejně ve chvíli, kdy se jí nikdo nenaděje.

Už bylo po všem a skupinka vítězné armády se hřála u ohýnku. Někdo hodil do plamenů krabici od slepých nábojů. Ta ale docela prázdná nebyla. V ohni to pšouklo, žádná veliká exploze, ale kamarád měl rozseknutou vnitřní stranu stehna. Málem přišel o něco, co by v životě postrádal. Co se stalo? Jeden náboj se v krabičce schoval a kulka s nábojnicí si vyměnily úlohy. Normálně zůstane nábojnice v nábojové komoře a kulka vyletí a páše neplechu. Tentokrát dřevěná dutá „kule“ v ohni beze škody shořela, ale prachová náplň proměnila roztrženou a deformovanou mosaznou nábojnici v projektil. V nemocnici šili hlubokou ránu s ošklivě potrhanými okraji.

Bezmála jsem tenkrát přišel také k úrazu. Když jsme zaútočili na „nepřítele“, snažil jsem se vyrvat jednomu z protivníků pušku. Vyrazil proti mně a hrotem bodáku mne zasáhl do nadočnicového oblouku. Být to o vlas níž...hrůza pomyslet.

Nemusí dojít ani k nejhoršímu a armáda počítá ztráty.

1.6.03

Roznětová hlídka

Na vojně se projeví charakter lidí. Být den po dni od rána do noci a od večera do rána stále ve stejné společnosti, to není jednoduché. I v rodině si občas jdou manželé na nervy a ti jsou spolu podle dobrovolného výběru, podle svého vkusu a nespároval je žádný povolávací rozkaz a okresní vojenská správa.

Na vojně se chlap ukáže jako chlap a krysa jako krysa, ať se sebevíc snaží předstírat a hrát komedii.

Sloužil se mnou v četě Pepík Novák. Je to jeho pravé jméno, neskrývám je, není pro to důvod. Jeho vnější znaky nebyly lákavé. Byl to nepohledný pomračený bručoun, nemluva. Horník. Střední postavy, sukovitý, s medvědí chůzí i pohledem. Neměl s nikým ani dobré, ani zlé. S každým se snášel, ale s nikým se zvlášť nepřátelil.

Jednou se dopustil nějakého vojenského hříchu a byl za to jako komunista projednáván na stranické schůzi. Zavázal se, že své provinění odčiní na cvičení v příštích dnech.

Vypochodovali jsme do zimní zasněžené krajiny. S napěchovanými tornami na zádech, ověšeni protiplynovými maskami, přilbami, lopatkami, s německými puškami a kulomety z druhé světové války. Mířili jsme k pásmu šumavských hor, které se na obzoru leskly ve stříbrné jinovatce.

Příští den nevyspalí, utahaní a s nohami plnými puchýřů jsme dorazili k nevelkému mostu nedaleko od hranic. Cvičně jsme jej „jako“ zaminovali dřevěným trinitrotoluolem. Dráty od roznětu jsme natáhli pár desítek metrů do svahu na pokraj řídkého lesíka.

Velitel žádal dva dobrovolníky, kteří tu zůstanou jako roznětová hlídka. Přihlásili jsme se - Josef Novák a já. Neměli jsme chuť trávit bůhví jak dlouho na holém sněhu a pustili jsme se do zařizovaní. V nedaleké vesnici bydlelo pár rodin českých osídlenců a ti nás srdečně přijali. Nejprve nás vyzpovídali, co jsme zač, co tu děláme a pak nám poskytli vydatnou pomoc. Vypůjčili jsme si krumpáč a lopatu a vykopali zemljanku. Z rozbořeného domku pod silnicí u samého mostu jsme dovlékli několik trámů, dveře a také úzké zasklené okénko. Strop krytu jsme zasypali prstí a zamaskovali sněhem. Vchod jsme ukryli za keřem černého bezu. Ušlapaný sníh jsme posypali čerstvou vrstvou a větvemi načechrali. Všechno se podařilo důkladně zamaskovat, a ten, kdo projížděl silnici, pár metrů vzdálenou, nic netušil. Moc těch kolemjedoucích nebylo. Za celý den bys je spočítal na prstech jedné ruky.

Ve vesnické chalupě byl obchod. Neměli jsme potravinové lístky, ale jak už jsem se zmínil, osadníci k nám byli hodní. Prohledali jsme kapsy a dali dohromady pětikorunu na bochník chleba. Vyprosili jsme si ještě několik paliček česneku. Z vojenských zásob jsme měli pořádný kus špeku. Hlad nám zatím nehrozil.

Z vesnice jsme si přinesli něco, co jsme v první chvíli ani nedovedli plně docenit. Malá kamínka, starý rezavý bubínek. Jak bychom bez něj trávili příští dny a noci je těžké si představit. Protože naše zemljanka měla nižší strop, než na jaký byl bubínek ze svého předešlého působiště zvyklý, ohnuli jsme mu plechové nožičky a zabudovali ho do výklenku ve stěně. Rouru jsme vyvedli tak, aby se dým ztrácel v bezovém keři.

Měli jsme teď ne zemljanku, ale učiněný komfort. Jen pár záclon a koberec nám chyběl. Peršan ani skromnější běhoun by se nám tam však stejně nevešel. Plochu podlahy vyplňovala vrstva smrkového chvojí, pokrytá dvojitým stanovým dílcem a pokrývkami.

Ve dne v noci jsme se střídali u zaskleného a zvenčí zamaskovaného průzoru a střežili most, aby „modří“ neprošli. V kamínkách hořel oheň a u jejich otevřených dvířek jsme na klacíku opékali topinky. Na křupavou kůrku kanuly slzy z rozpáleného kousku slaniny. Idylu doplňovala nebeská vůně česneku.

I když se někomu může zdát, že v té krtčí díře leccos k dokonalému pohodlí chybělo, my jsme tu trávili blažené chvilky. Po dvoudenním usilovném pochodu, po týdnech a měsících neustálé „buzerace“ jsme byli sami svými pány. Nikdo se nestaral, abychom se nenudili a aby se nám zahálkou nezkrátily žíly. V pohodě se nám hojily puchýře na patách a spokojeně jsme snášeli jednotvárné chlebo-špeko-česnekové menu.

Brloh v promrzlé hlíně se však přece jen lišil od interhotelu a oheň v plechovém bubínku od ústředního topení. Tak se stalo, že jsem chytil pořádnou angínu. Horečka mnou lomcovala a nemohl jsem polknout. Že jsem špatně mluvil, to tak dalece nevadilo. Alespoň jsme byli s Pepou zajedno. On pronesl za den někdy i tři věty a nezřídka měla některá z nich až čtyři slova.

Podle množství slov je ale těžké měřit povahu. Když jsme se v noci střídali ve spánku a v bdění, zůstával vzhůru mnohem déle, než mu patřilo. Od chvíle, kdy jsem nebyl zdráv, mne sám nevzbudil. Když jsem se probudil, tvrdil, že se mu spát nechce. Sotva si zdříml, vykopával se z chatrných „trofejních“ pokrývek, které jsme tenkrát měli. Sprostě nadával na nekřesťanskou zimu a posílal mne, abych si lehl, že se chce raději zahřát u kamínek. Když jsem se mu pokoušel s roztřesenou bradou odporovat, posílal mne co nejdrsněji i do nespisovně označených sfér. S podmračeným kukučem mi vařil z rozpuštěného sněhu čaj a sháněl do něj po okolí zmrzlé šípky, jehličí i bůhvíjaké býlí, které vždycky nevonělo právě po jasmínu. Jak starostlivá chůva mne s patřičným bručením přikrýval všemi pokrývkami a plášti až po rozklepanou bradu.

Jak se to na vojně — díky přísné organizovanosti a úzkostlivému pořádku-někdy stává, zapomněli na nás. Cvičení úspěšně skončilo, červená a modrá strana zakopaly válečnou sekeru a vyfoukly do čtyř světových stran kouř z kalumetu a my jsme stále střežili náš dřevěnými špalíky „adjustovaný“ most. Dráty od zemljanky k mostu představovaly naše jediné spojení a tak jsme se o skončení manévrů nemohli dovědět ani z éteru.

Zachránila nás, jak se to také občas v životě stává, náhoda. Mohu říci, že nebyla nešťastná, spíš naopak. Jednoho krásného rána zastavilo na silnici několik limuzín a na kopec nad námi vyšla suita zářící ve slunci zlatem a žlutým řemením.

Jako velitel roznětové hlídky jsem cítil povinnost podat hlášení. Zpočátku se generalita dívala dost překvapeně na pomačkané, oválené a hlínou poznamenané „ucho“, ženoucí se k nim slavnostním krokem přes zasněžené hroudy a pahýly větví. S patřičným vojáckým důrazem jsem na oteklých mandlích chraptivým hlasem omeldoval, co jsme zač a jaký je náš úkol. Když se poněkud rozptýlil hustý mrak česnekové vůně, vysocí vojenští hodnostáři se po sobě potěšeně podívali. Z jejich pohledů a poznámek bylo zřejmé, že oceňují pravý a nefalšovaný vojácký duch, jehož byli pravě svědky.

Prohlédli si náš kryt, pochválili maskování a řekli nám, že cvičení už dávno skončilo. Měli jsme vlastně štěstí, že je k nám náhoda zavedla. Jinak jsme tam snad s Josefem opékali topinky dodnes.

14.5.90

Na stráži

Strážní služba i v míru zavání válečným stavem. Trochu, ne moc. Na strážného nepadají bomby, nemusí se krčit v zákopech před kulometnými dávkami, neřinči nad ním tankové pásy. Má však ve zbrani ostré střelivo a může je použít. Přirozeně — za přísně vymezených a omezených podmínek. Střeží zpravidla choulostivé a nebezpečné věci, důležité pro bezpečnost státu a jeho občanů. Strážní služba je praktická lekce, že služba v armádě a hra na vojáčky je rozdíl.

Ve stráži si může člověk vykoledovat malér, o jakém se mu v civilu nezdá. Měli jsme jako nováčci velitele světnice, desátníka, slušného venkovského chlapce. Nedělal na nás ramena, zbytečně nás nebuzeroval. (Promiňte to neslušné slovo, ale vojna má svou hantýrku a některé výrazy jsou svým obsahem tak košaté, že by je pokus o překlad do spisovné češtiny ochudil.) Měl své způsoby, jak udržet mezi dvěma desítkami svěřenců ve světnici pořádek. Respektovali jsme ho a v mnohém nám dobře a užitečně poradil. Překvapilo nás, když se ocitl před soudem a ve vězení. Ne v takovém „s dekou“, to znamená vyspat se po skončení ženijního výcviku v zamřížovaném kamrlíku za strážnicí. Šlo o opravdový kriminál, spojený s Kainovým znamením do rejstříku trestů a s nasluhováním - to znamená prodloužením povinné vojenské služby o dobu strávenou ve vězení.

Co spáchal? Nic neukradl, nepopral se, nikoho nezmrzačil, nezpůsobil havárii. Usnul. Kontrola ho přistihla, jak na strážním stanovišti dříme.

Ve stráži člověka lehce potkají nečekané situace.

Měl jsem stráž v Litoměřicích na vodním cvičišti. Několik dřevěných baráků stálo na břehu Labe. Pramice, pontony, mostní dílce, zemní stroje, automobily, dílny. Bylo to záhy po válce a došlo tam prý i k přepadení. Místo bylo poměrně odlehlé, na samém kraji města. Dál byly už jen zarostlé břehy řeky, pole a sem tam ovocný sad.

V noci provázel strážného vlčák. Byl zvyklý, že šel každý den, vlastně každé dvě hodiny s jiným člověkem. Asi je identifikoval svými zvířecími smysly podle uniformy a samopalu.

Ten samopal sehrál důležitou úlohu a proto o něm musím říci par slov. Byl to trofejní plecháč po Němcích. Měl poměrně měkkou spoušť. Když se ale stiskla lehce a s citem, povolila nejprve pár milimetrů, pak se teprve pod prstem ucítil pevný odpor, stačilo docela málo a zarachotila dávka v mimořádně rychlé kadenci. Když byl samopal zajištěn, několikamilimetrová tolerance u spouště zmizela. Někdy jsme si jemným dotekem spouště ověřovali, zda je či není zbraň zajištěná. Párkrát jsme si to na terezínské střelnici vyzkoušeli.

Uprostřed noci na mne přišla řada. Sebral jsem samopal, převzal od předchůdce vodítko se psem, podrbal vlčáka po hřbetě a vydal se na obchůzku. Podél řeky, kolem brány, mezi dřevěnými baráky, okolo drátěného plotu a zase dokola. Čas utíkal strašně pomalu. Noc byla tmavá, ticho jak v hrobě, z města, které bylo na pár kroků, ani hlásku. Jen vlnka na řece občas šplouchla. Na okamžik vyhlédl mezi mraky měsíc a zaleskl se ve vodě. Nuda k uzívání.

Jen pes chvílemi zbystřil a zpozorněl. Náhle zavrčel a smýkl se mnou mezi baráky. Rázem jsem se probral z otupělosti. Levou rukou jsem popustil vodítko na několik metrů a pravou odjistil samopal. Pes vyrazil a já za ním. Žádný diverzant se neobjevil. Vlčák zaryl nos mezi kopřivy u králičí díry pod hromadou prken.

Jak je to teď se samopalem? Je ještě odjištěný, nebo jsem ho už podvědomě a automaticky zajistil? Uklidnil jsem psa, zkrátil vodítko a opatrně zkoušel ukazováčkem spoušť. Povolí ty milimetříky, nebo ucítím hned pevný odpor? Epizodka mne asi přece jen trochu vzrušila a nervy se ještě patřičně neusadily. Ukazováček překročil pomyslnou hranici. Nocí zahřměla rána. Strašná rána do idylického ticha, stokrát odražená a znásobená řekou, stěnami města, strání, na které stojí nad vodním cvičištěm jak menší Vyšehrad - kasárna.

Jediná rána - což bylo s podivem. Jak už jsem se zmínil, samopal měl vysokou kadenci a i při nejcitlivějším stisknutí spouště vypálil delší či kratší dávku. Musel jsem to zmáčknout opravdu tuze jemně. Až neskutečně jemně. Ale co naplat, výstřel to byl. Co teď?

Bouchly dveře strážnice, rozlil se pruh světla a jeden za druhým zadusali strážní v čele s velitelem. Ještě v běhu si dopínali opasky a rovnali čepice.

„Co se děje?“ Kápl jsem božskou. „Ty vole...“ Velitel stráže byl mazák- ve druhém roce služby. Už leccos zažil a teď dumal, jak z konopí. Ze strážnice byl slyšet telefon. Je jasné, že volají zhora z kasáren. Blesková porada. „Řekneš, že ňákej chlap lez přes plot a nezastavil se na zvolání. Že si střelil do vzduchu...“ „Ne, řeknu pravdu.“ Podruhé mne stihl rohatý akademický titul. Velitel stráže zvedl telefon. Volal dozorčí z kasáren: „Co se stalo? Co to bylo za střelbu?“ Velitel lhal duchapřítomně: „To nebylo u nás. Někdo střílel za řekou.“ Trochu nám pomohlo, že to byla jen jedna rána. To na samopal nevypadalo.

Tak. Zatím to prošlo. Ale jak dál? Prázdnou nábojnici jsme našli, v tom problém nebyl. Hlaveň zbraně jsme pečlivě protáhli. Horší problém byl s nábojem, vlastně bez náboje. Bude chybět. „Neboj.“ chlácholil mazák. „Jak přídou klucí ráno do dílen, řeknu zbrojíři.“ Mazák se s mazákem domluví. Ostatní strážní budou mlčet jako hrob, o to není strach. Kdo ví, co koho může potkat zítra a solidarita v prů... je na vojně věc posvátná.

Historka se psem, s králíkem a nočním výstřelem nad řekou skončila v tichosti. Napadlo mne, zda to přepadení, které se tu už nějaký čas tradovalo, nemělo také podobné ledví.

Ještě jednou jsem zažil ve stráži něco, co souviselo s ostrým střelivem. Příběh mohl mít dokonce tragičtější následky.

Měl jsem už nějakou pecku na ramenou a stříbrné pásky z obou stran. Svobodník, nebo desátník aspirant. Trávili jsme léto ve výcvikovém táboře u Mimoně. Nedaleko ve Stráži pod Ralskem byli výsadkáři. Vyprávělo se, že součástí jejich výcviku jsou i noční přepady sousedních útvarů. O tomhle tématu jsme často diskutovali a týdny jsme se noc co noc na takové klání chystali. Představovali jsme si to jako něco na způsob hospodské rvačky.

Jednoho dne se zdálo, že se dočkáme. Velitel útvaru nám bez žertu oznámil, že dnešní noci se cvičný přepad některého z okolních táborů čeká. Je ohlášen a je třeba, abychom jednali rozumně a nedošlo k surovostem a zbytečným zraněním.

Toho dne jsem byl určen velitelem stráže. Velitel útvaru řekl, že mne nevybral náhodou a že spoléhá na můj rozum. O tom, že přepadení tábora není žert svědčilo i to, že strážní nedostali ostré střelivo.

Nadešla noc. Strážní se střídali na obchůzce, ale po návratu nezalézali na pryčnu, jak bývalo jindy zvykem. Napjatě jsme čekali. Nespali ani ti, kteří měli pohotovost a trávili čas ve vedlejší místnosti. Hotovost byla vlastně záloha, která by v případě nutnosti posílila stráž. Vojáci, kteří do ní patřili, mohli spát‚ ale museli zůstat ustrojení. Fasovali také ostré střelivo.

Ostré střelivo! Blik! V té chvíli mi to bliklo a zapálilo. Stráž ostré střelivo neměla, ale hotovost ano. To už nikdo nedomyslel. Ani velitel útvaru, ani zbrojíř, který náboje vydával. Srdce se mi rozbušilo v hrdle. Hotovost mi jako veliteli stráže podléhala, ale odebrat jí smrtonosnou munici jsem nemohl, tak daleko moje pravomoc nesahala, na takovou situaci řády nepamatovaly. Rychle jsem vojákům vše vysvětlil a nařídil, aby za žádných okolností nestříleli, i kdyby v příštích chvílích došlo k přepadení. Jediné rozumné, co jsem mohl udělat bylo rychle vyrozumět velitele útvaru.

Utíkal jsem, co mi nohy stačily. Okna domku, kde velitel spal se rozřinčela, div se nerozsypala. Objevila se rozespalá hlava a stihl mne nelaskavý pohled. Vysypal jsem ze sebe, oč jde. Hlava rázem zmizela a než by napočítal do tří vyběhla ze dveří nedooblečená postava.

Všechno se stihlo a situace byla zachráněná. Hoši s červenými barety tu noc poctili návštěvou jiný útvar. Nic by se bývalo stejně nestalo. Ale kdo ví?

Aby člověka na stráži potkalo něco příjemného, to je vzácnost. I to se ale někdy stane.

Probíhalo tenkrát zimní cvičení. Byly to manévry větších rozměrů. Pochodovali jsme zasněženou Šumavou a přespávali v opuštěných studených chalupách. Říká se tomu přesuny. Někde ve štábním stanu se kreslí do mapy červené a modré šipky. To je výchozí postavení, útok a protiútok, ústup, obchvat, ale prostí kmáni téhle papírové války to zažívají jako puchýře na patách, mokro v botách a rýmu.

Vesnici, nebo spíš hrst rozhozených chalup jsme asi dobyli, nebo to dokázali už ti před námi a my jsme sem dorazili jako druhý sled, nebo jako záloha vyššího velení. V každém případě jsme mohli v téhle prázdné chalupě rozbalit plné polní, rozprostřít na podlaze slámu z opuštěné stodoly, na ni stanové dílce, sundat si boty a přikrýt se hubenou dekou. Mně však byly tentokrát tyto slasti odepřeny. Byl jsem určen do stráže.

Mrzlo jen praštělo. Měsíc svítil neobyčejně jasně. Ojíněné stromy v ovocném sadu kolem chalupy vrhaly na jiskřivý sníh ostré stíny. Kdyby to nebylo ve stráži tak přísně zakázané, mohl bych číst noviny. Nesvádělo mne to. Žádné jsem už kolik dní neviděl. Mohl jsem se kochat kouzelným nokturnem a to ani strážnému nebylo zakázáno.

Bylo krátce po půlnoci, když se od sousední usedlosti ozvaly hlasy, bouchla vrátka a ve sněhu zavrzaly kročeju. Už na dálku jsem poznal velitele roty. Byli jsme dobří přátelé a to mi v té chvíli působilo potíže. Podle předpisů jsem měl namířit pušku, zastavit ho a vyzvat, aby řekl heslo. Podle normální střízlivé logiky to byl nesmysl. Toho o rok nebo o dva staršího kamaráda, s nímž jsme se dobře znali a kterého jsem v tom jasném měsíčním světle bezpečně poznal, mám teď stavět a hrát si na bdělého a ostražitého? Nějak mi to nešlo. Místo vzorného vojenského chování jsem zvolil tu nejhanebnější civilní variantu. Nechal jsem flintu na řemeni, ruce v kapsách pláště a s úsměvem jsem pozdravil: „Dobrej večer.“

V příštích vteřinách jsem čekal, zda mne za ten bezprecedentní prohřešek proti nejposvátnějším vojenským přikázáním nečeká pěst přísného trestu. Velitel se ale v té chvíli také projevil jako Pepík a řekl: „Dobrej večer.“ Šel ze zabíjačky. Pozvala ho rodina volyňských Čechů. Žili tu v jednom hospodářském stavení po odsunutých Němcích. Dal mi kus jitrnica a šel spát.

On se tím také dopustil do nebe volajícího přestupku proti vojenské násobilce. V řádech stálo výslovně, že ve stráži nesmí voják sedět, kouřit, jíst. Nebylo tam sice nic o jitrnici, ale přijímat na strážním stanovišti dary, to se určitě také nesmělo. Alespoň podle vojenského pravidla: co není výslovně dovoleno, to si můžeš zkusit a uvidíš!

Pepíkovo a mé proviněni bylo o to větší, že jitrnice byla neobyčejně dobrá. Nebyla obvyklá, jak se s ní setkáváme při tuctových zabíjačkách. Asi to na Volyni připravovali trochu jinak. Bylo to něco mezi jitrnicí a klobásou. Maso nebylo mleté jako prejt o němž je zmínka v literatuře klasika. Připomeňme si zabíjačku za frontou a rozežraného Balouna, přivázaného a mučeného vůní prejtu. Maso bylo drobně nasekané a se spoustou česneku. Představte si: Kouzelná zimní měsíční noc a jitrnice voňavá česnekem. Znáte poezii těžšího kalibru? I to může člověk zažít ve stráži.

Jednou mne potkalo na strážním stanovišti právě při obchůzce něco opravdu nezapomenutelného. Bylo to také v noci, v zimní noci. Také na vodním cvičišti, ale tentokrát pro změnu v Českých Budějovicích. Hřáli jsme se v dřevěné strážnici u plechového bubínku, rozpáleného do červena. Srkali jsme hořkou meltu a přilévali si z bohaté zásoby na kamínkách. Jak bylo pravidlem, střídali jsme se po dvou hodinách v pochůzce. Mezi tím jsme podřimovali na pryčně a klímali u stolu.

Chodil jsem po kamenném nábřeží Vltavy, zimomřivě podupával a odhadoval, kolik času zbývá do vystřídání. Tu se dveře strážnice otevřely a na sníh padl dlouhý pruh žlutého světla. Samo o sobě nic neobvyklého. Lidský organismus — a voják je konec konců také člověk — podléhá občas kategorickému imperativu, který si vynutí na chvilku odchod z příjemně vytopeného dřevěného pelíšku. To ale voják zpravidla neodbíhá do stínu v zapnutém a sunkami ověšeném plášti, s puškou na rameně a nasazeným bodákem. Tohle vypadalo na střídaní a mně ještě zbývala nejméně hodina na zdravém vzduchu. Že by si někdo z lásky k bližnímu ne hodinu, ale pět minut nudného přecházení nudnou nocí po nudné navigaci přidal? Takové křesťany jsme v rotě neměli.

Vyšel i velitel stráže a všechno svědčilo o tom, že mne jdou opravdu vystřídat. Ještě se při tom nějak zvláštně uculovali. Jako by pro mne měli na strážnici přichystané vázané k narozeninám, a těšili se až rozvážu provázky.

„Volali z kasáren. Přišel ti telegram.“ Telegram? Teď uprostřed noci? Manželka je v jiném stavu. Nestalo se něco? Ale to by se ti holomci tak významně nešklebili. Nepochyboval jsem, že po celé čáře od útvaru až na strážnici už listovní tajemství dávno vzalo za své.

Sluchátko leželo na stole mezi zbytky nedojedené večeře, vrchovatým popelníkem a ohmatanými čísly měsíce starých časopisů. Nedočkavě jsem telefon popadl.

„Co je?“

„Máš tu telegram.“

„Tak to votevřete. Co je v něm?“

„Jo.“ Chvilka ticha, jako by teprve nyní tajemství odhalovali. „Já ti to přečtu.“

„Notak čti.“

„Jo. Tak - Máš syna. Matka i syn zdrávi - To je celý.“

Syn už má hnedle pětapadesát. Text telegramu nezapomenu, i když jsem se ho nazpaměť neučil.

I takové věci se někdy ve strážní službě stanou.

29. 3. 03

Frontový lékař

Pokud nemáte na vojně horečku, jste zdraví, i kdybyste měli právě uříznutou nohu. Není to sice tak docela, ale skoro. Horečka se dá lehce změřit, ale také snadno našvindlovat.

Znal jsem muže, který se potřeboval z něčeho ulejt a tak se — jak se říká — hodil marod. Když dostal teploměr a lapiduch byl mimo dostřel, jal se pilně pohánět rtuťový sloupeček směrem vzhůru. Podařilo se mu to tak úspěšně, že docílil bezmála středoevropský rekord. Lékař žasl a jal se pacienta důkladně vyšetřovat.

„Tohle bolí? A tohle?“

Náš podvodník pochopil, že teď musí podvůdek dohrát až do úspěšného konce. A tak ho bolelo tady i tady. Slyšel někdy něco o příznacích zánětu slepého střeva a velice sténal, když mu lékař prohmatával pravou polovinu břicha.

Události dostaly spád. Sanitka, nemocniční vozík, operační stůl. Zkušený operátor předváděl zeleným asistentům na zdravém nemocném, jak se akutní apendicitida bezpečně pozná. Následovala narkóza. Když se pacient probral, byl o apendix lehčí.

Když se mohl takhle zmýlit přednosta chirurgie, divme se, že se dají oblafnout lapiduši. Já jsem ale na takové podfuky neměl svědomí anebo odvahu. Ať už to bylo jedno či druhé, míval jsem s tím potíže. Často mne bolelo v krku, střídavě jsem se potil a klepal zimou a teploměr ne a ne přemluvit. Ukazoval paličatě třicet šest pět. Když vylezl o jednu, dvě desetinky, byla to vzácnost.

Podobně tomu bylo i během velikého cvičení na Šumavě. Nemohu tvrdit, že by ke mně byl náš ošetřovatel lhostejný. Chvíli se probíral tajnostmi své zelené tašky s červeným křížem v bílém kruhu. Volba padla na skleničku s červenými pilulkami. Možná, že to bylo opravdu něco proti angíně, nebo alespoň lék, který nemohl uškodit. Řídil jsem se známou zásadou o darovaném koni a nějaké pagáčky jsem spolkl. V krku mne bolet nepřestalo, ale když jsem - jak říkají Angličané - „dělal vodu“, na bílém sněhu to vypadalo jako krev. Zdravotník se polekal a poslal mne na ošetřovnu. Nejbližší byla v Kaplici, dvě hodiny pěší túry zasněženými a rozmáčenými pěšinami.

Na ošetřovně jsem nalezl pestrou společnost. Sešli se tu nemocní a simulanti z řady útvarů, které cvičení postihlo. Lékař byl voják základní služby, kterému asi do diplomu ještě leccos scházelo. Pro jistotu ordinoval všem stejnou léčbu: klid na lůžku. Bylo až s podivem, jak přesně poznal, co všem chybělo. Ani jeden nemocný si na terapii nestěžoval.

Lůžka stála v prostorné světnici. Bylo tam mnohem útulněji, než na slámě v promrzlé chalupě, odkud jsem přišel. Povalovalo se tu pár desítek ochořelých bojovníků z různých posádek. Pěšáci, dělostřelci, tankisté, ženisté, spojaři. Zajímavý klub. O pozoruhodné historky nebyla nouze.

Jako vypravěč vynikal zvlášť jeden mladý muž, který jezdil jako řidič UNRRA po Evropě. To byla mezinárodní instituce, která bezprostředně po válce organizovala materiální pomoc postiženým zemím. Nevyprávěl ani tak o humanitárních akcích, jako spíš o sexuchtivých dámách, které válka oddělila od mužů a jež cestou potkával.

Jeho historky přerušil oběd. Aby naše spokojenost byla úplná, neobtěžovali nás do jídelny, ale servírovali nám zadělávané fazole až na lůžko. Bohužel - bez příborů. Počítalo se nepochybně s tím, že řádný voják má lžíci zastrčenou v botě. Já jsem ale řádný nebyl a lžíci jsem neměl. Našla se však ochotná ruka a lžíci mi půjčila. Byl to právě onen Evropou protřelý vypravěč.

Mám luštěniny rád, ale tyhle nevynikaly právě zvlášť lahodnou chutí. Občas zaskřípalo mezi zuby trochu drobnějšího štěrku. Oběd mi opravdu zhořkl, když se ke mně diskretně nachýlil soused a tichým hlasem mne upozornil: „Hele‚ vod toho si tu lžíci neber! Von má sifilis.“

V té chvíli jsem si nelámal hlavu, jak by se taková choulostivá informace mohla dostat do oběhu a zda by i ten nejnekompetentnější aspirant medicíny byl schopen poslat podezřelého s přijicí na společnou marodku. Vážně jsem se polekal. Byl jsem ženatý a právě v předvečer cvičení jsem dostal zprávu, že se mi narodil syn. Ještě jsem ho ani neviděl a teď tohle.

Mávnutím kouzelného proutku mne angína přešla. Lékař, který mne prve ochotně poslal na lůžko, mne nyní stejně ochotně poslal zpátky k rotě. Znovu jsem šel dvě hodiny krásnou zimní krajinou, ale pro její kouzlo jsem ztratil smysl. Hlavou se mi honily chmurné myšlenky. Dospěl jsem k přesvědčení, že hlavním viníkem mých zdravotních eskapád jsou mandle. A půjdou ven.

Rozhodnutí jsem neodkládal a začerstva po návratu do posádky proměnil v čin. Poháněla mne naděje, že po operaci dostanu dovolenou a uvidím svou první ratolest.

Ocitl jsem se ve vojenské nemocnici na oddělení, kde spravují vojákům hrdla. Ujala se mne sestra a srdečně se bavila.

„To si myslíš, že je to jako v trafice: Vzpomeneš si, že chceš vyndat mandle, přídeš, poručíš si a je to. Všichni tady čekají akorát na tebe.

Hele, hošku, to tě musíme vzít do záznamu. Víš, jak dlouho se na takovou operaci čeká? Pár měsíců. A to tě musí nejdřív doktor prohlídnout a rozhodnout, jestli je ta operace vůbec nutná.“

„A moh´ bych jít aspoň na tu prohlídku?“

„Jo, to by šlo. Ale doktor teď zrovna začne operovat a tak musíš počkat.“

„A jak dlouho musim čekat?“

„Jsou dycky na programu tři případy. Neni to stejný. Některej je složitější a trvá dýl. Může to skončit před dvanáctou. Někdy se to protáhne. Budeš mít lepši, když přídeš mimo operační den. Já ti zatím vezmu krev a uděláme laboratorní vyšetření.“

Místo operace mandlí mne sestra píchla do prstu a vymačkla kapičku krve.

„Jo človíčku, ty máš eště prodlouženou krvácivost. To nevim, jestli tě doktor veme.“

Vytanuly mi Wolkerovy verše: Stanu se menším a ještě menším, až budu nejmenším na celém světě. Pořád menší a nicotnější jsem si připadal. Navíc se mi z té kapičky krve dělalo nanic a sestra si toho všimla.

„Lehni si‚ hrdino, ať se nám tu nesložíš.“

Ležel jsem na bílém, voskovaným plátnem potaženém lehátku a díval se plný skepse do stropu. Otevřely se dveře a vešla starší sestra. Netušil jsem, že to přiletěl můj anděl spásný, že drama dospělo k obratu.

„Je tu eště ten voják, co chtěl vyndat mandle? Jeden nepřišel, tak vezmeme tohohle.

To seš ty? Tak poď.“

Připadal jsem si jak pingpongový míček: pink na jednu stranu, pink na druhou.

Ordinace a operační místnost v jednom nebyla ve své bílé strohosti a v aróma antiseptických chemikálií právě přívětivost sama. O to sympatičtější byl doktor. Ani moc doktorsky nevypadal.

„Tak ty prej se chceš stůj co stůj zbavit mandlí. Tak se na to podíváme. Vezmeme si tě hned jako prvního. S tebou bude alespoň legrace. Když se do toho tak hrneš, nebudeš se mi tu klepat. Nemáš strach, že ne? Jak by taky takovej chlap měl strach. A z čeho.“

Doktor pokračoval v povzbuzujícím monologu a při tom prohlížel papíry předběžného vyšetření. Něco si broukal o akutním zánětu a prodloužené krvácivosti. Trochu se zachmuřil.

„Ukaž, otevři pusu... Ale jo, vezmeme to.“ Ortel padl.

Doktor byl svérázná postava. Na lékaře dost netypická. Menší, pohyblivý, příjemná veselá tvář‚ husté kaštanové vlasy. Hezký člověk, plný života.

Co na něm bylo zvlášť neobvyklého, bylo oblečení. Zpod bílého pláště vyhlížely vojenské jezdecké kalhoty a černé, naleštěné holinky. Vysvětlení se mi dostalo až později: frontový lékař. Prošel frontu se Svobodovou armádou. Ve válečných podmínkách prodělal bezpočet operací, proti nimž byly mé mandle hračka. Nezdálo se, že by mu bylo více než třicet let. V kolika letech to musel přijít no frontu?

Do místnosti se ostýchavě trousil zástup děvčat. Ošetřovatelská škola na praxi. Rozestoupily se u protější stěny jako v divadle. Pohlížely na mne trochu užasle, jako na exota v zoologické zahradě. Netvrdím, že mi to v té chvíli vadilo. Měl jsem pocity, jako by mohl mít asi tak polotovar na továrním běžícím pásu.

Nedělalo mi těžkou hlavu ani to, že před tolika hezkými děvčaty nevypadám právě příliš lákavě. Sestra mi navlékla bílého anděla se zavazováním na zádech a do rukou vložila misku ve tvaru ledvinky. „To si drž pod bradou.“

Injekce, umrtvení. Cítil jsem pachuť po hořkých mandlích. Za chvíli se lékař pustil do práce. Jeho průpovídky uvolňovaly atmosféru. Děvčata se vděčně uhihňávala; asi jim také nebylo právě příjemně. Postupně bledla a vytrácela se. Zůstala jediná, nejsrdnatější. Byla to náhodou známá z budějovického svazu mládeže. Doktor ji raději poslal taky pryč: „Rači běž, ať se nám tu nesložíš a nemusím tě křísit. Nemám teď na to čas.“

Mně se také začalo dělat zle. Cítil jsem, jak na mne přicházejí mdloby. Říci jsem to namohl, v otevřených ústech pracovaly lékařovy ruce. Naznačil jsem dlaní, že se mi točí hlava. Doktor jako by to neviděl. Sestra ho upozornila: „Jde na něj mdloba“.

„Když omdlí, bude aspoň míň krvácet.“

V té chvíli mi nevolnost přešla. Kdyby byl řekl: „Proboha, aby nám tu...“, asi bych se byl poroučel. Nepochybně to věděl.

Přihodila se vážná komplikace. Ve chvíli, kdy operace spěla do finále, zlomil se lékaři instrument. Byl to ostrý kroužek na krátké rukojeti. Rukojeť se zlomila a kroužek zůstal na poloodříznuté mandli. Neměl jsem v té chvíli přehled, co se všechno v mé puse dělo, ale jedno vím jistě. Doktor krom nespisovných výrazů nedal znát překvapení. Nehledal náhradní nástroj, ale pustil se do završení operace holýma rukama. Že úspěšně, to potvrdil výsledek.

Angína mne od té doby nechala napokoji. Za týden po operaci jsem šťastně ujížděl na dovolenou za synkem, kterému je už dost přes pětapadesát let. A frontový lékař ? Člověk je nevděčný tvor — O jeho dalším osudu nic nevím. Dnes už by mu bylo něco mezi osmdesáti a devadesáti.

31.7.03

Co by moucha v kolotoči

Jako ženista jsem užil české i slovenské řeky. Plul jsem na pontonech a na pramičkách, koupal se dobrovolně i nedopatřením, stavěl mosty přes Vltavu v Písku a v Budějovicích - to byla ještě pohoda, přes Dunaj v Bratislavě - a to už bylo vážnější. Absolvoval jsem těžkou atletiku na povel „Trámec - CHOP“a ještě cítím otlačená ramena. Kopali jsme zákopy a latríny ve zlatistém písku výcvikového prostoru u Mimoně, kde bylo víc zmijí, než vojáků.(Jednu našli ševci stočenou na verpánku ve své popem provoněné rezidenci.)

V prkenném táboře (vrchovatém štěnicemi) Na Petržalce ve slovenské máti náš výcvik záložních důstojníků končil. Každý večer se četl rozkaz, kdo je určen do jakého kurzu. Informovaní přinesli zvěst, že přišel seznam odjíždějících do Velvět, do školy politruků.

Nemohl jsem se večerního vyhlášení dočkat. Těšil jsem se jak kojenec na dudlík. Vojačení jsem měl plné zuby a toužil se věnovat zase politice. Kdo už by měl být do kurzu vybrán, když ne já? V učilišti jsem platil skoro za politickou jedničku. Při nočním cvičení v Litoměřicích v mazlavém blátě Radobílu mne velitel učiliště pověřil přednést před nastoupeným osazenstvem bojovou agitku -„jako za skutečné válečné situace“.(Byl to veliký trapas vymýšlet si vlastenecký apel jako by bylo, co naštěstí nebylo.)

Stáli jsme teď na nástupišti a velitel četl jméno za jménem. Ozývala se „Zde“ a „Tu“. Abeceda se blížila ke konci a moje jméno nikde. Zapomněli na mne? V té chvíli jsem se snad i červenal. Od příchodu do kasáren jsem byl známý jako aktivní komunista. Nehrál jsem si na důležitého, to ne. Kamarádi mě měli docela rádi. Občas mne - přirozeně - vystrčili jako mluvčího, když šlo o něco nepopulárního. A teď...

Čekal jsem, že budou přátelé překvapeni, vyptávat se: „Proč?“ Nevím, co bych měl říkat. Přehlédnutí? Nedopatření? Zařehtal vojenský úřední šiml? Snad se to brzy vysvětlí...

Ale ono nic. Nikdo se nedivil, nikdo se neptal. Každý měl hlavu plnou svých starostí. Tomu splnili touhu a odjížděl jako dobrovolník k výsadkářům, ten jel do řidičského kurzu, k radistům, k pyrotechnikům - zneškodňovat zapadlé letecké bomby z války, odminovat dukelské bojiště.

Příští dny se pustým barákovým táborem ploužilo pár osiřelých postav a vymýšlelo se pro ně náhradní zaměstnání. Něco se uklízelo, ale spíš „jako“ než doopravdy. Zbytek dne SE leželo na slamníku a četlo nebo dřímalo.Když si někdo vymyslel trochu věrohodnou záminku odejít do města, vítalo se to s povděkem.

Všichni už byli v myšlenkách zpátky v posádce. Důstojníci u rodin, záložníci a „mazáci“ u svých lásek.(Čekají ještě na ně, jak je v dopisech ujišťují? Nenašli si zatím náhradu - jako jejich mužské protějšky tady v Bratislavě?) Jen já jsem se cítil jako zakutálená ztracená kulička v povídce Karla Čapka.

Jak si vysvětlit, že o mě nikdo nestojí? Povolali do politické školy kdekoho, kdo byl pár dní ve straně, nebo ve svazu mládeže. Stavěl se z gruntu skoro celý politický aparát o tisících míst. (Později vyšlo najevo, že z naší světnice vybrali i horníka z Mostecka, který zatajil, že sloužil ve wehrmachtu na frontě. Proto tak znamenitě střílel.)

Bylo to počátkem padesátých let a atmosféra byla otrávena podezíráním a politickými procesy. Neplácl jsem něco, co si někdo falešně vyložil a „práskl“ to na mne?

Pln nejistoty jsem si sbalil plnou polní a vrátil se jako desátník aspirant na Mariánské náměstí v Českých Budějovicích.

Přijel jsem schlíplý, ale brzy jsem přestal mít na sebelítování čas. U mateřského praporu mi naložili tolik hodin politického školení a přednášek, že jsem se sotva stačil připravovat. Zda jsem byl či nebyl ve Velvětech, s tím si nelámali hlavu. Přimhouřili oko nad tím, že jsem místo v kasárnách bydlel doma v Mánesově ulici a k útvaru chodil jako do zaměstnání.

Během několika dní mi hřebínek ještě povyrostl. Major Čadek, náčelník politického oddělení svazku, nebral ohled na protesty praporu a udělal ze mne propagandistu divize. Všechny formální předpisy dostaly na frak. Funkci propagandisty už podle papírů zastával jeden štábní kapitán, ale ten byl platný - jak se tehdy říkalo - „jako vládní vojsko v Itálii“.

Cítil jsem se jak kapr ve Vltavě. Jezdil jsem zase po jižních Čechách, jen pro změnu v uniformě. Místo ve stranických školách a na aktivech jsem přednášel u pluků a praporů. Velvěty Nevelvěty, post politruka jsem měl.

Začas jsem se dověděl, jak to bylo, že se na mne tenkrát v Bratislavě „zapomnělo.“

Major Čadek jel na důležitou poradu na ministerstvo. Všichni naříkali na nedostatek schopných politruků. Uvedl můj případ jako ukázku, jak se s „kádry“ plýtvá. Vysvětlili mu, že se se mnou počítalo na jinou funkci. Měl jsem být kontrarozvědčíkem, něco jako vojenským policajtem.

Jak jsem k téhle důvěře přišel? Zavinil jsem si to svou horlivostí.

Asi před půl rokem se konala v učilišti stranická konference. Přihlásil jsem se do diskuse a přednesl zdrcující kritiku na stranické nicnedělání. Pohodlného náčelníka politického oddělení jsme na cvičišti ani na schůzích neviděli a všechno spočívalo na bedrech podporučíka základní služby, který se obklopil několika oblíbenci. Podle toho to vypadalo.

O přestávce si ke mně přisedl plukovník Kopold, významný delegát z ministerstva a podrobně mne o poměrech v učilišti vyzpovídal.

Pověst sekerníka jsem si utvrdil epizodou, která měla povahu vyloženě „cliftonskou“.

Tvrdý výcvik na Dunaji způsoboval, že bychom byli lačně kousali i hřebíky. Obsah „ešůsů“ byl však k pláči dietní. Postraně se bručelo: „Provianťáci kradou“, ale nikdo nic konkrétního neměl. Pro potraviny jezdili střídavě posluchači jako kontrola, ale ani to k ničemu nevedlo.

Úloha padla jeden den na mne. Kontrarozvědčík, druhoročák základní služby, mne nastražil: „Měj oči otevřené.“

S jedenapůltunkou jel kromě řidiče vrchní kuchař a intendant, všichni tři „místní“.

Zastavovali jsme u jednotlivých dodavatelů, v pekárnách,ve skladech zeleniny a ovoce, ve smíšeném zboží. Všude si „tři králové“ strčili stranou něco pro sebe a nezapomínali ani na mne, ale pořád to nebylo nic strašného. Brada mi klesla až v řeznictví a na jatkách. Tu se nakládaly do vozu celé čtvrtky, ale intendant s kuchařem se prohýbali pod taškami, jež provlhali čerstvým masem. S řidičem se rozdělili a mně dali věnec buřtů, čerstvých, voňavých z udírny. S těžkým srdcem jsem se vymluvil na bolení žaludku a tašku „s výslužkou“ strčil pod sedadlo. Napomenuli mne, abych byl opatrný a před kluky se nechlubil. Měli by velké oči.

Nebylo pochyb, že se na podvodech podílejí obě strany, odběratelé i dodavatelé. Intendant nepochybně za „dárečky pro rodinu“potvrzoval i příjem zboží, které nikdy neviděl. To všechno na úkor nás, hladového „mančaftu“.

Po návratu do tábora jsem se „klukům“nepochlubil, ale „kontrášovi“ ano. Jako korpus delikty a pro klid svědomí jsem mu odevzdal tašku s křupavými houstičkami, věncem buřtů a broskvemi k nakousnutí.(Jaký osud to čekal?)

Co se dělo dál, to jsem si mohl jen domyslet. Vojenské orgány spolu s civilními patrně nastražili past, do které se nenechavé křepeličky chytily. Intendant s kuchařem se v příštích dnech vyměnili, pro proviant jezdilo jiné auto a v ešusu jsme dostávali krmě o špetku víc. Pro mne to mohlo mít ještě onen neblahý kádrový důsledek, jemuž jsem o vlas unikl.

Intervence majora Čadka v Praze nezůstala bez ohlasu. Někde v papírové evidenci přepsali číslo mého zařazení. Ale jestli si major myslel, že vyhrál, pak ho kádrováci přesvědčili, že jsou větší páni. Vyšel rozkaz a byl jsem jmenován propagandistou - intendančního učiliště v Žilině. Tak a máš to...

Netušil jsem, že to není poslední slovo. Karusel se měl teprve roztočit. A že se točit umí, to jsem se v příštích dnech a dokonce i hodinách přesvědčil. Otočky byly tak rychlé, že mne povýšení na četaře a podporučíka hledalo pár měsíců a já zatím putoval z místa na místo s dvěma stříbrnými cvočky na rameně. Ale vraťme se do Žiliny.

Přijala mne mateřsky. Hezky mne ubytovali, dostal jsem pěknou kancelář. V neděli jsem stačil navštívit zříceninu hradu Lietava a příští den odjížděl do Prahy na seminář. Na cestu jsem dostal výborný bílý chléb a hroudu báječné paprikové rozhudy, Netušil jsem, že to je poslední Sbohem slovenského působiště.

Uprostřed semináře pro mne přišli. Ne žandarmové s fedrpušem, jako pro Karla Havlíčka Borovského, leč poslové z kanceláře ministra národní obrany Alexeje Čepičky. (Všimněte si, jak moje důležitost rostla.)

V sekretariátě ministra mne přijal plukovník, který měl před sebou na stole rozloženu hromadu knih a papírů. Přitáhl mi vedle sebe židli.

„Máme sestavit tabulky zvláštního pluku, který bude mít takové a takové určení. Já jsem velitel a ty můj politický zástupce. Tadyhle je seznam funkcí, z kterých to máme dát dohromady. Pomoz mi s tím.“

Nahlédl jsem do knihy a padlo mi do oka na kolik vojáků má být kolik kuchařů, jakou mohou dosáhnout hodnost, kolik z nich má být z povolání a v jaké platové kategorii. To stačilo abych pochopil, že tu mohu být sotva čím užitečný. Plukovník se ponořil znovu do práce. Seděl jsem a nevyrušoval.

Tu se rozletěly protější dveře a do místnosti vpadl rozkacený starší drobný generál. Vyskočil jsem a postavil se do pozoru. Nechápal jsem, proč na mne křičí: „Hele, seber se a běž. Já se s tím ...(padl nelichotivý přídomek a jméno ministra vnitra nebo bezpečnosti, nevím už, jak to bylo právě organizováno)... nebudu věčně dohadovat. Čekají tě ňáký kapitáni.“

Byl jsem tak vyjukaný, že ani nevím, zda jsem se slušně rozloučil s plukovníkem, kterému jsem dělal skoro hodinu politického zástupce.

Jestliže se na mne generál osopil, jako bych se dopustil velezrady, dva důstojníci v předpokoji mne přivítali přátelsky a nějak nevojensky. Jeden byl major, druhý obtloustlý kapitán s ježatým knírkem. Potřásli mi rukou.

„Dem.“

„Kam?“

„Nic se neptej, všechno se dovíš.“

Před budovou stála modrá škodovka. Na tabulce s číslem měla „B“. To znamenalo bezpečnost. Za volantem seděl strážmistr SNB v uniformě.

„Kam mě vezete?“ osmělil jsem se znovu zeptat. Že by mě chtěli „sebrat“, na to to nevypadalo.

„Kdo se moc ptá, moc se doví,“ culil se kapitán.

„...a bude brzo starej.“přidal major.

Za rok na vojně jsem měl oficíry „v oku“, ale tihle dva vypadali, jako by si právě oblékli uniformu na ochotnickou scénu.

Jeli jsme dlouho Prahou, kterou jsem znal jen z několika letmých návštěv a projeli neznámými okrajovými končinami. Mezi domy vyhlížela pole.

Zastavili jsme před širokým obloukovým portálem. Vpravo přiléhal moderní kostel a bylo patrné, že obě stavby patří dohromady. Policisté vynášeli po schodišti do nákladních aut náruče knih a papírů.

Tajemní únosci mne strčili do jedněch dveří na dlouhé chodbě. Přivítal mne kapitán SNB (na policajty neobvykle vysoká hodnost). Po pár zdvořilých úvodních slovech, z nichž jsem se nic nedověděl, začal sáhodlouhý a podrobný výslech. Týkal se kdečeho z mé nedlouhé životní dráhy a celého příbuzenstva. Přemítal jsem, zda mám stanout jako obžalovaný před nejvyšším soudem, nebo být jmenován ministrem.

Všecko, co jsem na sebe prozradil, vyťukávala dívenka za mými zády do stroje. Uklidňoval mne kapitánův přátelský tón, i když jeho pohled byl neurčitý. Za to nemohl. Každé oko mu bloudilo na svou pěst. Když jsem si za chvíli prohlédl písařku, zjistil jsem, že se na mne také mile usmívá a také drobátko šilhá. Že by to patřilo k tomuhle oboru činnosti?

„Co mám vlastně dělat? Nemám tušení, proč mne sem přivezli.“osmělil jsem se zase položit otázku.

Neřekl: Moc se neptej, všechno se dovíš, ale po křížovce s tajenkou o větším počtu slov to vyšlo nastejno. Opsal každým okem odlišné kolo po místnosti a promluvil jako věštírna delfská: „Máme o tobě dobré relace. Hodně se od tebe čeká. Budeš mít široké pole působnosti. Chystá se ti vysoká funkce. atd.atp.“ Ocenil jsem, jak dlouho dokázal hovořit, aniž co řekl. „Slova! Slova! Slova!“poznamenal by Hamlet.

Pochopil jsem jen tolik, že tady mám sloužit a že jsem sem nespadl omylem. Ale pořád jsem nevěděl, co to „tady“ znamená. Že by vojáci základní služby sloužili u Bezpečnosti, o tom jsem neslyšel.

Abych vážené čtenáře nenapínal, zkrátím to. Do večera se mi opona pomaličku zvedla. U policie se musí zřejmě všechno držet dlouho pod pokličkou a uhádnout kartu jen podle povystrčeného růžku, jako při hazardní hře „jednadvacet“: sedma, filek, eso.

Ocitl jsem se u Pohraniční stráže, která přecházela „na novou sestavu“. Znamenalo to, že už nebudou kilometry státních hranic střežit řídké hlídky příslušníků SNB. Nové zelené vyložení se symbolem tradičních „psohlavců“ dostala celá jedna armádní divize, jež hranice obsadí a mne vír událostí strhl s sebou. Stal jsem se výchovným náčelníkem praporu Pohraniční stráže, který nebyl na hranicích, ale měl za úkol ochranu nejvyšších státních orgánů. A ti policisté okolo? PS nepodléhala ministerstvu obrany, ale vnitra nebo bezpečnosti (ta dvě ministerstva se častěji dělila a slučovala).

Ještě k těm dvěma důstojníkům, kteří mne k rodícímu se útvaru do Kobylis přivezli. Nebylo těžké poznat, že oba byli čerstvě do uniformy kostýmovaní civilisté. Major, velitel praporu, byl do té doby ředitelem strojírenského závodu. Kapitán, jeho politický zástupce, byl vrchním kuchařem v někdejším věhlasném hotelu Šroubek na Václavském náměstí. Nechci pomlouvat stovky důstojníků, s nimiž jsem se v mnoha letech služby setkal, ale tak účelné, rozumné a lidské prostředí, jako vytvořili v jednotce tito dva, jsem nepoznal.

Bohužel, netěšil jsem se z něj dlouho. Karusel zpomalil otáčky, ale nezastavil se. Asi za tři měsíce mne přeložili na politickou správu Pohraniční stráže. Sídlila v provizorním patrovém baráku za Smíchovským nádražím.

Přijal mne shodou okolností zase onen přívětivý kapitán, jemuž bloudilo každé oko jinam. Písařka, která zvěčnila moji obšírnou zpověď byla jeho sekretářka.

Kapitán byl náčelníkem kulturně osvětového oddělení.

„Sedni si tu naproti mně, já tě do všeho zasvětím. Abys tomu rozuměl - máš to vzít po mně. Já jdu pryč, nemají mě tu rádi.“

Nevěděl jsem, zda žertuje, nebo to myslí vážně.

„Neměl jsem zdání, že tě mám zbavit místa. To mi nikdo ani nenaznačil. Řekli mi: hlas se tam... Je mi to hrozně trapné.“

„Ale já ti to nevyčítám. Proč také? Kdybys to nebyl ty, našli by někoho jiného. Už se těším, až odtud vypadnu.

Tady jsou noviny a časopisy. Dostáváme všecko co vychází. Ber si to a nežinýruj se.“ (Jak jsem brzy poznal, čtení byl jediné, co jsme měli celé dny na práci.)

Připadal jsem si jak zamotaný v pavučině. Nikdo se mnou o ničem nemluvil, nic mi nevysvětlil. Kapitán se ke mně choval bez stínu výčitky. Jen s tím „zasvěcováním“ to bylo podivné.

Ono vlastně nebylo do čeho mne zasvěcovat. Provedl mne po kancelářích a představil asi tuctu důstojníků. Kromě dvou redaktorů časopisu Pohraniční stráž (Jeden z nich byl příští spisovatel Rudolf Kalčík, známý zvlášť jako autor zfilmovaného příběhu Král Šumavy, druhý Miroslav Moc, pozdější šéfredaktor Rudého práva) ostatní neměli vymezenou práci. Když bylo třeba něco napsat, vyřídit, nebo vyjet na hranice, zašel kapitán do jedné z kanceláří a na koho to štěstí padlo, toho to postihlo.

Stalo se např.že v armádě vyšly směrnice pro agitační práci. Jeden z důstojníků je přizpůsobil podmínkám PS. Zapomnělo se na to a kapitán pověřil stejným úkolem druhého. Během čtrnácti dní vyšly stejné směrnice dvakrát. Naštěstí v obou případech se opisovalo z téže předlohy a tak se mnoho nelišily.

Navrhl jsem, aby se práce rozdělila a každý měl svůj popis práce. Všechny moje novátorské návrhy se přijímaly tak snadno, až mi z toho bylo úzko. Co bylo varovnější, poznal jsem, že na velitelství existují partičky, které na sebe sočí. Chystaný odchod kapitána a já jako koště, které ho mělo vymést - to byl jen jeden z projevů.

Přijal jsem už dříve závazek, že zůstanu jako voják z povolání, ale v těhle poměrech? Odhodlal jsem se a jel za šéfem kádrovky Hlavní politické správy armády.

„Soudruhu generále, vzhledem k těm a těm okolnostem u Pohraniční stráže zůstat nechci. Prosím tě, vemte si mě zpátky do armády.“

Generál Čermák se mnou jednal spíš jako táta, než jako vojenský potentát. Vyptal se mne na to, na ono. Zřejmě leccos o poměrech, do kterých jsem spadl, věděl. Chvíli uvažoval.

„Víš co, chlapče? PS nemá zálohy. Dnem, kdy skončíš základní vojenskou službu, přecházíš do záloh armády.

A abychom to nezapomněli a abys měl klid...Věruško, dej si do stroje ten a ten formulář a piš...“

Odnášel jsem si dekret o přijetí za vojáka Československé lidové armády z povolání.

Hlásil jsem náčelníku politické správy Pohraniční správy, generálu Taušovi, co jsem spáchal. Čekal jsem houbovou. Překvapil mne.

„Ani drobátko se ti nedivím. Kdybych mohl, udělal bych to taky.“

Pár zbývajících měsíců jsem u PS dosloužil v pohodě a nemám na to špatné vzpomínky. V „úřadě“ jsem nevysedával a s komplikovanými vztahy mezi kolegy si hlavu nelámal. Objížděl jsem roty od Aše po Znojmo a nacvičoval na první přehlídku na upravené Letenské pláni nově zavedený parádní krok. Podle předpisu jsem při každé návštěvě strávil směnu při ostraze státní hranice. Udělal jsem si trochu představu o náročné službě pohraničníků a poznal  zajímavé lidí.

Když se 11.července 1951 (tři dny po mých třiadvacátých narozeninách) schvaloval v Národním shromáždění zákon o ochraně státních hranic, vedl jsem čestnou rotu pohraničníků do parlamentu. Rota byla složena z nejzaslouženějších z celého hraničářského vojska. Dostal jsem takový úkol ne pro své zásluhy; důvody byly prostší. Vzhledem k vojenskému výcviku, kterým jsem prošel, se věřilo, že nezavedu jednotku pod tramvaj.

Napoleon z menší posádky

Všimli jste si, že lidé, kteří nevynikají postavou se dopracují často nad průměr vůlí? Hnací silou bývá úsilí překonat komplex méněcennosti, dobýt si respekt a uznání. Velikost, kterou jim nedala příroda, dobývají snahou a houževnatostí. Vynikají pak dovednostmi, znalostmi a uměním. Nejeden příklad dává i historie vojenství: Ruský Suvorov i pruský Fricek, který získal přes svou charou postavu přídomek „Veliký“, a na neposledním místě i Napoleon. Ani ten by se vzrůstem nedostal do vlastní gardy.

Žádného z těchto válečníků, velkých věhlasem, ale menších postavou jsem neměl příležitost poznat. Znal jsem ale jednoho velitele praporu, který měl také ztěží předepsanou míru, ale zato osobité velitelské schopnosti. Neměl naštěstí příležitost hojit si mindráky na válečném poli, ale uplatňoval svérázné způsoby v poválečných mírových letech.

Ctil vojenské řády, ale nepokládal je za dogma. Nepovažoval se za tramvaj, která jede jen po pevně položených kolejích. Za pomoci uvozovek můžeme říci, že uplatňoval vojenské regule „tvůrčím způsobem“. Jeho panování v pohraničním maloměstě bylo provázeno řadou anekdotických příběhů, které mu zakládaly věhlas a sympatie.

Posádka byla v místě, které se nedávno vrátilo domů z chapadel třetí říše a s ním se vracely i české rodiny vyštvané nacismem. Noví osídlenci přicházeli s nadějí, ale někteří jen zkusmo. Společnost se klížila pracně a pomalu.

Náš štábní kapitán, říkejme mu třeba Štěpánek, pomáhal roztáčet pohyb nejen brigádami na polích a na stavbách. Pokoušel se rozproudit i společenský život. V čase, kdy byla ve vnitrozemí v proudu plesová sezóna si usmyslel, že v místě uspořádá ples a to vojenský. Místní činitelé byli skeptičtí, ale Štěpánek se odradit nedal.

Vojenská kapela neměla sice ideální obsazení, ale když spustila, byla polka od tanga k poznání.

Hosté se scházeli, ale spíš jen tak „na čumendu“. Postávali u dveří a parket zel prázdnotou. Štěpánek se pustil do smělého experimentu. Vzal to na povel.

Vystoupil na pódium‚ představil se a s nadsazenou přísností zavelel: „Dámy, prosím, do řady vpravo, páni vlevo.“ Po chvilce přešlapování a rozpačitých úsměvů se vytvořily dvě nepočetné řady. Několik dalších manželských párů se odvážilo překročit práh sálu, rozdělily se do dvou stran a mezi ně se zamíchala omladina. V zeleném i v civilním. Mladí vycítili, že se rýsuje na obzoru nějaké „vzrůšo“.

„Tak teď, prosím, páni směle vpřed a pro dámy. Hudba!“

Promenádu zorganizoval tak, že páni pochodovali po vnějším kruhu jedním směrem a tanečnice ve vnitřním kruhu opačně. Na nový povel se pochod zastavil a každý musel vzít zavděk partnerem, který na něho připadl. Uklonit se, představit a zkoušet: raz-dva-tři, raz-dva-tří, jak se shodnou.

V jedné chvíli vyzval muže, aby odvedli své tanečnice k byfé a pohostili je. Ledy se prolomily a lidé roztáli. Ozýval se smích, vtipy, vzájemné humorné povzbuzování.

Štábní kapitán včas přestal a šel se věnovat své něžné polovičce. Ta si zatím, chudák, prožila své. I když muže znala, přece jen zpočátku trnula, zda teátr neskončí trapasem. Leč všechno dopadlo nad očekávání dobře. Jak se zpívá v Prodané - dobrá věc se podařila a na vojenský ples se ve městě dlouho vzpomínalo.

Jestliže štábní kapitán vystupoval takovým originálním způsobem na veřejnosti, tím osobitější metody uplatňoval občas v kasárnách.

Když se u některé roty zahnízdil nepořádek a domluva nepomáhala, nařídil přestěhování. Dvě jednotky „bordelářů“ si vyměnily dřevěné baráky. Vojáci s rozebranými kavalci, s kancelářským nábytkem, s koši spisů a nacpanými slamníky se potkávali. Jedni sem, druzí tam. Rošáda jako v šachu. Že to byl nesmysl? Ne tak docela. Když se všechno vyklidilo, špína byla rázem nahatá. Nové rozestavení věcí si vynutilo promyšlení, systém. Zároveň to byl také jistý trest. Práce navíc. Mravenčí hemžení po dvoře sloužilo k pobavení nezúčastněných a jako varování: pozor, aby vás to také nepotkalo! Takové „škatulata hejbejte se“ nebyla žádná velká sláva pro velitele postižených jednotek. Prý to znamenitě pomáhalo- pochvaloval si štábní kapitán.

Velitel praporu nebyl jen náročný komandýr, ale i citlivý člověk. Neměl khaki-mozek a to podřízení kvitovali. I když měl na hlavě brigadýrku, přemýšlel pod ní prostě a lidsky. Věděl o všem, co se u útvaru šustlo. Jeho svěřenci neměli důvod, aby před ním něco tajili. Věřili, že se nad malérem hned nerozčílí a nezačne trestat, ale spíš poradí, kde hledat řešení.

Do kanceláře přišel nadporučík, který měl předešlého dne v neděli službu dozorčího důstojníka. Odbyl si hlášení, že se po dobu jeho služby nic zvláštního nestalo - ale pak se neměl k odchodu. Rozpačitě přešlapoval. U takového ostříleného kozáka to nebylo obvyklé.

„Tak co? Asi se přece jen něco stalo, že jo?“ pomohl mu Štěpánek. Nadporučík se omluvil za poněkud pikantní historku a spustil.

Dovolte předeslat pár slov k pochopení situace. Prapor byl od západních hranic, co by kamenem dohodil. Nebyly tam tenkrát ještě žádné dráty ani Pohraniční stráž. Pár celníků-financů, jak se jim říkalo od dob manžela Boženy Němcové, a pár stovek strážmistrů SNB se samopalem, rozptýlených na stovkách kilometrů hranic. To byla celá „opona“, nazývaná na západ od nás „železná“, ale ve skutečnosti spíš tvarohová. Nebylo divu, že Štěpánkův prapor měl skoro pořád pohotovost. Dovolenky byly vzácnost a i povolených vycházek bylo jako šafránu.

Většina mužstva měla pohotovost i v onu zmíněnou neděli. Vojáci polehávali na kavalcích, zírali do stropu a žrali se nudou. Tenkrát ještě nebyly klubovny, politicko-výchovné světnice s příruční knihovnou, šachy, člověče nezlob se a pingpongovým stolem.

Do té ospalé atmosféry, kdy i mouchy kolem lampy lezly líně a otráveně, vpadlo zčista-jasna: „Chlapi, to ste neviděli. Voni jebou krz plot.“

Kdo? Kde? Otázky prší a jeden přes druhého se hrne ze světnice a z baráku. Jako když se o půlnoci vyhlásí poplach. Ale jak se vyřítili, tak se zase zaraženě zarazili. V rozpacích překvapeně civěli. Kasárna byla na konci města, od oranice oddělena jen vysokým drátěným plotem. Ten byl teď dějištěm nevídané scény.

Za Jankem přijela z druhého konce republiky žena. Hledala ho u brány. Zavolali ho, ale mohl s ní hovořit jen mezi vraty. Obrátil se na strážného, ale ten ho odbyl: „Copak já tě můžu pustit? To si vyřiď s velitelem stráže.“ Velitel stráže se odvolal na dozorčího důstojníka. Jako v pohádce o kohoutkovi a slepičce. Velitel stráže byl ale natolik solidní, že za vyšší instancí neposlal Jana, ale šel orodovat sám. Nedovedl však situaci pořádně vysvětlit a pohořel. Děvčat, která přicházela za chlapci v neděli k bráně bylo víc a precedent dobrého srdce byl nebezpečný. Hrozil otevřít stavidla, která by se těžko přitahovala. Velitel stráže dozorčímu nevysvětlil, že se jedná o chlapce z Trebišova, za kterým přijela manželka. Že mu nemohla napsat předem, protože neumí psát. Jáno sám se to naučil až na vojně. Tak se velitel stráže vrátil k bráně s nepořízenou. Protože cítil trochu vinu, že nedokázal žádost dozorčímu pořádně zdůvodnit, nasadil komisní tón: Nejde to.

Jaké našel zamilovaný manželský pár řešení, o tom tu už byla zmínka. Snad jen ještě tolik, že v tom z dálky přihlížejícím zástupu zavládla zvláštní atmosféra. Našlo se pár vtipálků, ale kluzké žertíky se neujaly. Ani zvědavost nezvítězila. Spíš rozpaky. Diváci se nějak provinile obraceli a rozcházeli.

„Ten se má. Tohle by Zdena pro mě neudělala.“ Jeden to řekl za všechny.

Tak nějak, ale stručněji to včerejší dozorčí důstojník vyprávěl veliteli praporu. Ten seděl, poslouchal, vypravěče nepřerušoval, jen pokyvoval hlavou. Nadporučíkovi nebylo co vytýkat, zachoval se přesně podle regulí. Teď ale začínal mít neurčitý pocit viny a bezděčně hledal pro sebe omluvu. Pohled štábního kapitána byl výmluvnější, než výčitky. Nadporučík by rád řekl něco na svou obhajobu, ale jen koktal a klopil oči.

Velitel konečně promluvil: „Jaký je ten Jáno voják?“

Nadporučík už začínal tušit, kam velitel míří a horlivě se otázky chopil. „Dobrej voják. Naučil se udržovat pořádek. Když dostane rozkaz, je to pro něj svatý. Tuhle měl stráž. Šel sem ho v noci zkontrolovat. Chtěl sem ho vyzkoušet, jak je bdělej. To sem si dal. Dyž sem mu rychle neřek heslo, položil mně do voranice a teprve velitel stráže mně zachránil. To když ho Jáno zavolal.“

„Ta žena je ještě tady? Myslím ve městě.“

„Ne. Už odjela domů.“

„Kdy měl naposled dovolenou?“

Poručík si nebyl úplně jistý, ale to se teď styděl přiznat. „Na vánoce, pane štábní kapitáne.“

„Napište mu týden dovolené a dva dny na cestu. Podepíši to.“

Humánní cítění je někdy na vojně ošemetná věc. Nejen za války, ale i v míru.

Tenkrát se ještě nováčkům nepředávaly zbraně slavnostně. Pušky vzor 98, zděděné po wehrmachtu, které už měly své za sebou, se fasovaly stejně jako uniforma a všechny ostatní věci.

Za velitelem praporu přišel rozrušený velitel roty.

„Ten a ten nováček nechce přijmout zbraň. Prý se jí nedotkne. Pánbů to zakazuje.“

„Co je to za chlapce?“

„Takový chudák to je. Je strašně vyplašenej. Třese se jako vosika a v očích má hrůzu. Jako dyby se bál, že ho chceme sežrat. Je odněkud z hor, kde dávají lišky dobrou noc.“

„Promluvte s ním po dobrém. S těmahle věcma nejsou žerty. Když to budeme muset hlásit, vezme to prokurátor a kluk může dostat i dva roky.“

„Já vím, pane štábní kapitáne. Já sem s ním seděl aspoň hodinu. Po dobrým. Přemlouval sem ho, sliboval, hrozil.“

„No, hrozit ne. Zkusíme to ještě po dobrém. Nevezmeme si ho na svědomí. Když půjde do basy, povleče se to s ním celý život.“

„Já to tak taky beru. Už i kluci na cimře se pokoušeli přivést ho k rozumu. Rozebírali mu to nahoru - dolů. Dokonce ho i podrželi a navlíkli mu flintu na záda. Chodil s tím i na záchod, ale nedotkl se jí. Ani si ji nesundal.“

„Přiveďte mi ho.“

Následovala dlouhá otcovská rozmluva. Velitel mluvil, mluvil, občas se mírným hlasem na něco zeptal a chlapec s vytřeštěnýma očima jedním, dvěma slovy odpověděl.

Rozhovor nic nevyřešil. „Ten hoch je teď strašně vyplašený. Musíme ho nechat, aby se uklidnil. Snad se při střízlivém uvažováni umoudří,“ rozhodl velitel. „Ať ho i kamarádi na světnici nechají na pokoji. Ale dlouho to vléci nemůžeme. Stáli bychom před prokurátorem sami. Vlastně já. Pro zatajování vážné mimořádné události.“

Štěpánek přemýšlel, kudy chodil. S chlapcem cítil, ale uvědomoval si, jak je to složitá situace, jaké omezené možnosti má k řešení. Při strohém postupu podle platných pravidel vlastně žádné.

Dospěl k rozhodnutí. Když neexistuje řešení v mezích stanovených regulí, musí se najít mimo ně.

Zavolal dozorčího důstojníka. „Přiveďte vojína Toho a Toho.“

„Vaše poslední slovo. Přijmete zbraň?“

„Nemůžu, nesmím...“, stále stejná smutná písnička kolem a dokola.

„Dozorčí, přiveďte hotovost. Zkontrolujte, aby měli pušky v pořádku a ostré náboje.“

V kanceláři ticho jako v hrobě. Jen moucha zoufale naráží na sklo a hledá východisko. Chlapec třeští zarudlé oči. Těká od velitele k mouše a cítí se ztracený jako ona.

Dveře se rozletěly a důstojník ohlásil příchod tolika a tolika příslušníků hotovosti. Pušky jsou v pořádku, každý má tolik a tolik ostrých nábojů.

Poručík i vojáci byli nasmrt bledí. S netajenou hrůzou a nevěřícím pohledem zírali na zamračeného velitele.

„Vojína odvést a pod vaším velením, poručíku, zastřelit.“

Nešťastný chlapec se vrhl na kolena jako podťatý. Spínal ruce, po lících mu proudilo moře slz, brada se mu třásla. Sotva srozumitelně blekotal. Chce pušku. Prosí. Bude už na slovo poslouchat. Bude dělat všechno jako ostatní vojáci. Jen ho nezabíjejte. Něco říká o mamince, o sestře, o sourozencích.

Dozorčí důstojník i vojáci okřávali. Do sinalých tváří se vracela krev a život. Cítili, že je vyhráno. Nebudou nuceni zabíjet. Byla to jen taková strašná hra? Ale byla to šílená sázka v zájmu toho chlapce, ne proti němu. Pomalu si to rovnali v hlavě a dívali se na velitele, jako by ho viděli poprvé, anebo alespoň v novém světle. S obdivem a velikými, velikými sympatiemi.

„Vstaň.“ nařídil štábní kapitán přísně. „Ale aby sis nemyslel, že ti to projde tak lacino. Poručíku, odvést do basy. Za týden zpátky k rotě. A budete mi hlásit, jak se chová, jestli dodrží, co slíbil. Jaký má pořádek ve věcech, jak je ukázněný a tak - všechno.“

Když mi štábní kapitán tuhle historii vyprávěl, zmínil se o svém krédu. Císařovna Marie Terezie prý měla zvláštní metál pro velitele, který porušil řády, ale dosáhl tím vítězství. Nezmínil se o rubu věci: když vítězství nedosáhl, čekala ho degradace, nebo také popravčí četa.

Štěpánkovi tenkrát popravčí četa nehrozila, ale degradace a propuštění z armády určitě. Potvrdil mi to podobný případ. Už jsem nenosil uniformu a vezl mne celkem neznámý řidič. Dali jsme se do řeči. Sloužil svého času jako důstojník z povolání. Dostal se do situace, jež byla stejná jako ta, kterou jsem právě vylíčil. Jen voják, který odmítal zbraň se pohrůžky nepolekal. Pochopil, že důstojník blafuje a že ho v mírových podmínkách nemůže nechat jen tak raz-dva zastřelit. Případ přišel před vojenský soud. Důstojník byl zbaven hodnosti, propuštěn z armády a - pokud mne paměť neklame - odsouzen podmínečně k vězení. Ještě ho zachránilo, že měl za celou dobu služby výtečná hodnocení. Voják, který nátlaku odolal, si také mnoho nepomohl. Dopadlo na něho celou vahou to, před čím štábní kapitán svého nováčka zachránil.

Po letech jsem potkávat Štěpánka na schodech ministerstva. Už nebyl štábní kapitán. Zlata na ramenou mu přibylo. Jistě měl také honosnější funkci. Nezdálo se mi ale, že by tu byla pro něho ta pravá parketa. Jako by pokrotl a o ten vzpomenutý metál Marie Terezie se přestal ucházet. Velení praporu, samostatné postavení byť v malé posádce dávalo jeho tvůrčí fantazii a lásce k vojákům přece jen větší prostor.

3.2.03

Let se zraněným křídlem

Věruška byla rozkošná. Ani ne tak krasavice jako rozkošná - to je to pravé slovo. Jak pocukrovaný koláček s rozinkami, jako ranní sluníčko. Život ji pohupoval v dlaních, lidé se na ni usmívali. Ve škole jí šlo všechno lehce, nikdo se na ni nedokázal podívat jinak, než přívětivě. Trochu zlenivěla. Nic ji nestálo mnoho práce, všechno jí pospíchalo samo vstříc.

Byla hodná? Byla. Mušce by nožičku neutrhla ani za nic, ani Micku by neshodila s polštářku na gauči. Ale nejraději měla přece jen sebe. Tak vlažně se loudala s utíráním nádobí, tolik školních povinností jí bránilo skočit mamince pro mléko a pro rohlíky, tak se dovedla protahovat při stlaní postýlky, že si rodiče pomalu zvykli princezně sloužit. Byla lakomá? Nepoznalo se to, byla jedináček a s nikým se nemusela dělit.

Spolužáci po ní házeli papírové vlaštovky častěji, než po druhých holkách a párkrát jí namočili bohatý tmavohnědý cop do kalamáře s inkoustem. (Takové nebezpečí dnešním školačkám nehrozí.)

Když se v kvartě zamilovala do profesora zeměpisu, skončilo to nechutnou aférou. Byl to čtyřicátník s interesantně plesnivějícími skráněmi, voněl cigaretami a kolínskou vodou. Když vyprávěl o kataraktech nilského veletoku, Věruška z jeho sametového hlasu nyla. Visela na něm celé hodiny zasněným pohledem, nevnímala, o čem mluví, ale měla ze zeměpisu jedničku. Pan profesor totiž také nebyl slepý.

Rozhodl se. Svěřil jí mapu západní polokoule, aby ji odnesla do kabinetu. Odemkl, vytáhl klíč ze zámku a zasunul jej z vnitřní strany. Vzal tumpachové dívčině mapu z ruky a sevřel ji do náručí. (Tu kvartánku, ne mapu.) Nebránila se, nebyla ani příliš překvapená. Prolomila se jen hráz mezi skutečností a tím, o čem ve dne v noci snila. Hořela jako ve výhni a svůdce se jal kout železo, dokud bylo žhavé.

Leč ouha! Na scénu vystoupila další postava. Někdo surově zalomcoval zamčenými dveřmi. Mocná pěst patřila něžné ženě, žárlivostí doběla rozpálené.

„Vím, že jste tam a taky vím, že tam nejste sám. Okamžitě otevřete, nebo zavolám ředitele. “

Prokristapána - profesorka matematiky, Věrčina třídní. Žlučovitá stará panna, věčně pronásledující profesora zeměpisu projevy sympatií.

Hlasitý výstup, k němuž před zeměpisným kabinetem došlo, se už nedal lehce zaretušovat. Kadlub vzdělávání a výchovy mládeže žil pikantním skandálem. Pan ředitel nebyl moralista a uvažoval pragmaticky. Dobrého učitele zeměpisu bude těžko hledat. Chopil se staleté křesťanské zkušenosti, že zdrojem pokušení a hříchu není profesor, ale žena. Svezlo se to po Věře. Zavolali do školy tatínka a doporučili mu, aby - ve vlastním zájmu - koncem školního roku dceřino studium ukončil.

Věrka si poplakala. Pro očividnou křivdu, kterou na ní spáchali, ale hlavně pro ztracenou lásku.

Veliký obchodní dům hledal prodavačky. Pan ředitel, který zde panoval, dovedl také uvažovat prakticky. Když uviděl Věrku, bystře usoudil, že rozkošná pusinka za pultem vydá za mnohé reklamy. Angažmá bylo promptně vyřízené.

Několik let její úsměv působil na zákazníky víc, než kvalita zboží. Okouzlil zcela osobně a mimo rámec profesního uvažování i pana ředitele. Věrka si nebyla jistá, zda se jí tenhle starší pán líbí, nebo nelíbí, ale neviděla v tom důvod, aby si kazila slušnou existenci. Skandál tu nehrozil, vše se odbývalo diskrétně. Pan ředitel byl opatrný, už proto, že byl ženatý. Chápal, že Věra je mladá a na její jiné známosti nežárlil.

Nebyla přelétavá. Partneři se sice čas od času střídali, ale nebylo to její vinou. Alespoň ne z její vůle a iniciativy. Zamilovala se vždycky doopravdy a upřímně, alespoň o tom byla přesvědčená. Měla svého mládence ráda, a ráda s ním sdílela i jeho záliby. S jedním chodila tančit, s dalším častěji do divadla, se studentem filosofie trpělivě seděla v jeho podkrovním podnájmu a poslouchala výklad o řeckých atomistech. Proč každá láska dříve či později končila do ztracena? Bylo přece jen cítit, že je u ní víc trpělivé přizpůsobivosti, než opravdového pochopení a zaujetí. Pravidelně si poplakala, to už patřilo k jejímu životnímu údělu, ale zanedlouho se zamilovala znovu, a zase stejně doopravdy.

Nebyla přitom zlá ani na pana ředitele. Štědře se jí revanžoval, i když ne z vlastní kapsy. Měla v obchodním domě významné postavení. Za dobrý plat se neprodávala, ale nedělala si proto ani výčitky svědomí. Nedá se říci, že by měla hroší kůži. Radosti i svízele prožívala citlivě. Nic ji však nadlouho nepoznamenalo. Duševní rovnováha se jí bez velkých potíží rychle vracela.

Štěstí jí podávalo obě ruce ze všech stran. Mnohé kolegyně v práci i sousedky v ulici na ni zahlížely úkosem a se závistí. Už pro její půvab a lehkou povahu, s níž poletovala nad peripetiemi života jako motýlek.

Okolí živě zareagovalo, když se vedle ní objevil důstojník s kapitánským zlatem na ramenou. Nebyl už mladík, zelenáči takovou hodnost nenosí. Byl ale štíhlý, hezký a měl sympatické chování. Jaké terno taková partije znamená, to Věrce potvrzovaly závistivé pohledy a uštěpačné poznámky kamarádek i domovnic.

Kapitán nebyl v lovu ženských sukní nováček. Byl hladký jako dobře ušitá glazé-rukavička. K Věře se však nechoval jako úhoř a nesnažil se vyklouznout. Místo aby se hezkého mladinkého děvčete nabažil, naznačoval vážné úmysly. Usoudil, že už si volnosti a svobody užil, že na dámských půvabech ztěží objeví něco nového a překvapivého Viděl příležitost zakotvit na druhou polovinu života v hezkém, příjemném a klidném přístavu. Věra byla o patnáct let mladší, imponující přitažlivá žena, dostatečně reprezentativní pro jeho společenské postavení a dost zámožná na to, aby mu velitelství sňatek povolilo.

Jejich manželské štěstí mělo pochmurné počátky. Přišla okupace a válka a místo ozlaceného oficíra měla Věrka ouřadu, který v zastrčené protektorátní kanceláři razítkoval papíry. Ale všeho do času. Po osvobození se vrátil do uniformy a zlata přibylo. Prahu sice vyměnil za Český Krumlov, to nebyla právě radost, ale rodinu potkalo jiné potěšení. Mladá paní si sebou do nové posádky přivezla hnědookého klučinu, rozkošného po mamince.

Provinční hnízdo se jí zadíralo, od dětství nepoznala nic jiného, než Prahu. Její povaha jí však nedovolila věšet hlavu a s nutností se smířila. Usoudila, že všude je chleba o dvou kůrkách. I pohraniční město, po odsunu Němců polovylidněné mělo své půvaby. Početná posádka byla něco jako společnost ve společnosti. Páni oficíři byli vůči hezké dámě galantnost sama a jejich madam tvořily místní honoraci. Její vždy přívětivý úsměv a manželova funkce zjednaly přátelské přijetí. Alespoň navenek. Jak je babský spolek a pánská drbárna pomlouvaly postraně, to jim k sluchu nedoléhalo a ani si s tím zbytečně hlavu nelámali. Bylo to něco jako spodní prádlo pod gala-garderobou.

V oné době život manželského páru nemálo ovlivnila ještě jedna okolnost. Americká armáda. Oficíři v zeleném a v khaki k sobě brzy našli cestu, zvlášť ve společenském životě. Jedni i druzí se v poloprázdném městě a v osamělých kasárnách na kopci nudili. Navíc zámořským hostům se stýskalo po ženské něze. Jejich mužstvo a poddůstojníci lovili známosti po širokém okolí a důstojníci věnovali galantní pozornost manželkám svých tuzemských kolegů.

Věrušce nikdy nedělalo potíž zamilovat se. Zvlášť když poznala, že manžel nežárlí, alespoň to nedává znát. Nestálo mu zato, aby si žárlivostí komplikoval život, vyvolával doma nechutné scény a připravoval se o příjemnou atmosféru a pohodlí. Zdálo se, že mu lahodí, že je jeho paní u osvoboditelské armády v oblibě. Jako novopečený štábní kapitán se horlivě družil s kapitánem Williamem a Věrka nezůstávala pozadu.

Co tomu říkalo babské veřejné mínění? Nedá se tvrdit, že by Věřino přátelství s Billem budilo pohoršení. Šuškání postraně a závist, to ano, ale na to byla pani štábní kapitánová zvyklá a mnoho si z toho nedělala. Cítila se docela příjemně. Nechala se životem unášet jako vlnka proudem a namlouvala si, že si osud utváří podle svého vkusu. V tom se od mnoha bližních nelišila. Dilema mezi osobností a davem, mezi omezenými křídly lidského já a uměním létat ve společném hejnu je věčným lidským údělem.

Když Američané město opustili, Věrka sice pár kapesníčků slzami smáčela, ale nebyla si docela jistá, zda má víc důvodů k truchlení anebo pro to, aby si oddechla. Za čas se jí totiž narodila od hnědookého manžela modrooká dceruška. V kom se maminka v těhotenství zhlédla bylo mimo pochybnost. Ještě že ten model už nechodil po krumlovských ulicích a podobnost nebila do očí.

Ani teď se nezdálo, že by měl štábní kapitán manželce něco za zlé. Modrookou dcerušku laskal stejně, jako hnědookého synka. Přehoupla se mu hranice mezi čtyřicítkou a padesátkou a pohodu a pohodlí u rodinného krbu si cenil výš, než iluzi manželské věrnosti. Co ve službě a ve společenských stycích nedosahoval schopnostmi a šarmem, k tomu mu občas pomáhala žena. Nezatěžoval si s tím svědomí, spíš si v duchu pochvaloval, jak dobře se oženil.

Bez kuloárových vlivů se neobešlo přeložení a přestěhování do Českých Budějovic. Praha to ještě nebyla, ale přece jen město s bohatšími životními možnostmi. Štábní kapitán získal na vyšším velitelství lepší funkci, byl povýšen na majora a Věra si našla cestičku mezi místní dámskou elitu. Manželky vojáků z povolání se scházely v Domě armády na nábřeží Malše. Vytvořily Klub žen, pořádaly kurzy, večírky, společné výlety, účastnily se vzdělávacích a politických přednášek.

Jednoho večera přednášel v klubu mladičký podporučík základní služby, který shodou okolností bydlel ve stejném domě jako Věra. Mirek hovořil zajímavě, byl docela hezký a babky pani majorovou častovaly závistivými poznámkami, když ji po skončení provázel domů.

Když vešli do domu, pozval ji na čaj. Zarazila se. Jak si to má vyložit? A jak se má zachovat? Mládenec si už přednáškami získal autoritu, i když byl ještě benjamínek. Cestou byl příjemný. Nerada by toho hocha urazila, přátelství s ním bylo lákavé. Na druhé straně ale - je už téměř noc a on je doma sám. Nebo v prostředí, v němž se on pohybuje je takové pozvání běžné a nevidí se v něm nic zlého?

Než se stačila rozmyslet, nohy jí samy překročily práh. O tom, co pozváním sleduje ji nenechal ani okamžik na pochybách. S chlapeckou divokostí ji uchopil do náruče a líbal na ústa, na tváře, na hrdlo. Nebránila se. Ta skoro dětská spontánnost byla hravá a rozpalující, i když v ní bylo víc medvědí neohrabanosti, než holubičí něhy. Nestudovala jeho křestní list, ale odhadovala, že je nejméně o deset let mladší než ona. Podobného mladičkého milence měla už leda hluboko ve vzpomínkách.

Hřebeček ale spěchal přece jen rychleji, než jí bylo milé. Popadl ji jednou paží pod rameny, druhou pod koleny a odnesl na postel. Tak daleko už mu dovolovat nemínila. Tohle se přece pozváním na čaj nerozumí. Bránila se, ale jen tak, aby se nepřipravila o rozkoš vzrušující hry. Byl atlet, měl sílu a rozhodně se mu ubránit, to znamenalo škrábat, kousat, křičet. Do toho se jí rozhodně nechtělo. Zkusila to po dobrém. Dala mu znát, že snad jindy, ale ne teď, takhle... Prosila o ohled. Bez zloby, bez nepřátelství, něžně. Nebylo to odmítnutí, spíš odklad a příslib.

V příštích dnech a měsících se scházeli často a bez zábran. Jeho mládí ji okouzlovalo. Nemohl se jí nasytit a ona jeho. Manžel a Mirek, to bylo jako dvojí sen, jeden nudný, druhý krásný. Bolelo ji jen vědomí těch deseti let. Připadaly jí jako mračno. Zatím žila jen přítomností. A budoucnost? Byla rozmazlená svou šťastnou hvězdou. Nepřipouštěla si, že by ji mohl život někdy doopravdy podvést. Nyní se s překvapením přistihla, že uvažuje na léta kupředu. Co bude za deset, za dvacet roků? Až jemu bude třicet, jako je teď mně, já už budu čtyřicátnice. Budu stará, budu mít vrásky. Bude mne ještě chtít? Kde se tyhle meditace vzaly? Nikdy je nepoznala. Ani když si myslela, že má vážnou známost nezaměstnávala si hlavu spekulacemi coby-kdyby, co bude až bude. A teď vyložené dobrodružstvíčko, avantýra, momentální obluzení smyslů a ona se mučí představou příštích let a desetiletí.

Až jí zatrnulo, když jí blesklo hlavou... Ale ne. Přece mi není šestnáct. Jako když otevře album probírala se ve vzpomínkách. Najednou jako by všechny ty minulé lásky bledly tváří v tvář tomuhle rozkuráženému jelimánkovi. Není to tím, že stárnu? Nezačínám blouznit? Neujíždí mi vlak a nepropadám panice?

Ještě jednou se přistihla při pocitech, které nepoznala, o nichž ani nevěřila, že by ji mohly potkat. Žárlila. Měla to na svědomí její nejlepší kamarádka. Neměly před sebou tajemství, zvlášť pokud šlo o lásky. Kamarádka měla o hodně staršího manžela, důstojného šedovlasého plukovníka a zpříjemňovala si život s milencem. Věrka jí někdy záviděla a tak si nyní pospíšila, aby se pochlubila svým úspěchem. Kamarádka udělala, co kamarádky dělávají. Šla Mirka vyzkoušet a polechtat své sebevědomí. Trochu si zakoketovala, trochu ho vydráždila, ale jen tak, aby k ničemu vážnému nedošlo, aby se mohla Věře pochlubit a pokochat pohledem, jak zbledne. Kdyby bývala chtěla... Neřekla to tak hrubě, ale bylo to mimo pochybnost. A Věra poprvé v životě opravdu žárlivostí bledla a zelenala. Počkej, ty neřáde! běsnila v duchu na svého Mirečka. Mít ho v té chvíli na dosah, oči by mu vyškrábala.

Teď už to bylo jasné. Šestnáct mi není, ale dočista jsem zblbla. - konstatovala nad sebou. Po třicítce si se mnou takový holobrádek pohrává a já kvůli němu nespím a trápím se jako puberťačka. Ještě to jsem měla zapotřebí. Tu přednášku v Domě armády mi byl čert dlužen. Do kapesníčků ani tolik neplakala, jako je vzteky trhala. Jen na kamarádku byla sladká jako med, i když vymýšlela nejstrašnější a nejkrvavější pomsty. K žádné z nich nikdy nedošlo a faleš se dál úspěšně tulila pod licoměrnými úsměvy.

Jediná žena, na níž Věra nežárlila, byla Mirkova manželka. Nevadilo jí, že byla o deset let mladší, ani to, že Mirek jednou neomaleně prohlásil, že minuta s ní je mu milejší, než celá noc s Věrou. Věřila své zkušenosti víc, než řečem. S jeho ženou by neměnila. Když jsou milenci, znamená to, že se mají rádi. O manželích se to vždycky tvrdit nedá.

Manželství má ale výhody, které jsou milencům odepřeny. Mirek s Věrou se o tom přesvědčili, když se major konečně dočkal a byl přeložen do Prahy. Rodina se stěhovala s ním. Pro Věru to přinášelo tisíce výhod a zdálo se, že převáží jedinou, byť bolavou ztrátu. Rozumně se domluvili (jako se milenci často a mnohokrát rozumně, leč bez úspěchu domlouvají), že využijí osudového pokynu a známost ukončí. Zdálo se, že přes horoucí vášeň byl jejich rozchod poměrně bezbolestný. Jako by příliš prudký plamen zásobu citů rychle spálil. Leč to se opravdu jen zdálo.

S odstupem času vzájemná touha neuvadala, ale probouzela se s novou silou. Jako by osud nedokázal vzdorovat a zvedl rezignovaně ruce nad hlavu: podporučík byl také přeložen do Prahy. Sotva vyřídil nejnutnější, začal Věru hledat. Bylo to těžší, než si představoval. Neměl jediný záchytný bod - kromě majora, na něhož se přirozeně obrátit nemohl. Když se pokoušel zjistit adresu rodiny na posádce, narážel na nesmyslné utajení a na podezření: k čemu adresu potřebuje, proč se neobrátí na muže-důstojníka na velitelství? Byl ještě stále v základní službě a vojáci z povolání na vojenských institucích se k němu chovali neochotně a s nedůvěrou. Po četných svízelích nalezl to co hledal v ústřední evidenci na národním výboru.

Vztah se rozhořel s novou silou. Několik měsíců rozluky jako by prověřilo jeho hodnoty. Kromě vášně nacházela místo i bohatší škála citů a myšlenek. V Budějovicích by byli sotva mařili čas čtením veršů, vyprávěním o životě, o tajných přáních, o zklamání a nadějích. Poznávali se blíž, z více stran a úhlů. Vzájemné city sílily, nabývaly na ušlechtilosti, ale to byla také pohřební píseň jejich románu.

Nestačila je uspokojit chvilka rozkoše. Být spolu tak, jak by si přáli, jak toužili a stále naléhavěji potřebovali, na to už nestačily kradmé schůzky, chytračení, lži a podvůdky. Už nešlo „vyhodit si z kopýtka“, otřást se a ohlédnout za příjemným povyražením. Jejich vztah byl příliš opravdový, než aby se s ním schovávali jako zloději a styděli se za něj. Uvědomovali si, že se nedokáží dál přetvařovat před svými partnery, před dětmi, před společností, v níž měli úctu a vážnost.

Zbývala dvojí cesta. Milenecký vztah skončit, nebo se rozvést. Úvaha o manželství mezi Mirkem a Věrou byla holá fantazie. Tady už hrál vážnou úlohu věkový rozdíl a hlavně děti. Věrčin synek byl jako Mirkův mladší bratr.

Rozešli se, a to doopravdy. Láska se nezměnila v záští, jak to někdy bývá. Mirek byl mladý a život jizvu vyhojil. Věrka, jak překročila čtyřicítku a klonila se k padesátce nevzpomínala ani tak na ohnivého milovníka, jako spíš na člověka, který v ní probudil vážnější zájmy. O četbu, o život společnosti, o osudy druhých lidí. Časem našla cestu k praktickému uplatnění v práci, ve veřejném životě. Když čas od času náhoda jejich cesty zkřížila, hovořili spolu bez sentimentality

Jedna problematická lidová moudrost praví, že všechno zlé je k něčemu dobré. Myslím, že bychom snáz našli veletucet praktických příkladů, které tuhle nemoudrou moudrost vyvracejí, než jeden, který ji potvrzuje. Nicméně náš příběh, který není tak docela smyšlený, lze snad za jedno z takových vzácných potvrzení považovat.

Přesto bych Věrčinu cestu k zmoudření nikomu nedoporučoval. Každý způsob života je jako oblek, šitý na míru. Nemůže padnout všem. Polovičatostmi člověk zřídkakdy dopluje k bezpečnému kotvišti. Cesta k moudrosti alejí lehkomyslnosti je riskantní. Výjimka potvrzuje pravidlo. Vylíčený románek se odehrával v určité, dnešku vzdálené době a v neopakovatelných podmínkách.

Poručit je umění

Může se zdát, že dělat šéfa v armádě je lehčí. Dá se rozkaz, voják řekne: „Provedu“, dovolí se odejít a je to. Tak to vypadá zvenčí a na dálku. Ve skutečnosti je to právě o ten rozkaz a o to „Provedu“ těžší. Mezi pány a kmány to staví hráz. Losos těžko přeskočí vysokou říční přehradu. Pro velitele není lehké získat, čemu se říká zpětná vazba. Když je moudrý, snaží se o to. Není málo těch, kteří si nechtějí komplikovat život a myslí si, že se bez toho obejdou.

Každý velitel je současně i nadřízený, i podřízený. Nejhorší způsob, jak to zvládnout praktikují tzv. cyklisté: nahoru se hrbí a dole šlapou. Kdo prožil v zeleném stejnokroji pár let poznal nutně celý rejstřík náčelnických metod a zpravidla si jich řadu sám vyzkoušel. Na některé šéfy vzpomíná rád, něco se od nich naučil. Od jiných se také poučil - jak si počínat nemá.

Půl století není tak veliký časový odstup, abych zapomněl na generála Václava Čadka. Když jsem k němu přišel do Českých Budějovic na politické oddělení divize, ještě generálem nebyl. Byl major a já desátník aspirant. Dost velký rozdíl, že? Byl asi o deset let starší než já a podstatně bohatší o životní zkušenosti. U mne - jak to v tomhle věku bývá - byla životní neopeřenost přímo úměrná lichému sebevědomí. Nebyl jsem tam s těmihle dispozicemi sám. Čadek nám ale nikdy nedal znát, že jsme kuřata a on ostřílený kohout. Učil nás tak dovedně, že jsme se dmuli pýchou, jací jsme pro něho vydatní pomocníci.

Byl všechno, jen ne marciální typ. Už svým zevnějškem. Typická jihočeská postava. Středně vysoký, široký v ramenou i v bocích, ne tlustý ani hubený, takový pořádný kus chlapa. Chodil zeširoka, brigadýrku hodně na jedno ucho. Na studených chodbách velitelství a v našich stejně neútulných studených kancelářích bylo vzácné vidět ho v zapnutém saku. Staří oficíři z první republiky zírali s údivem na jeho zvyk zastrčit ruku hluboko za kalhoty na břiše. Vypadal spíš jako bodrý sedlák, než jako vojenská autorita.

Do armády se dostal ne docela vlastní vinou. Chtěl být učitelem, ale z jeho ročníku učitelského ústavu udělali těsně po válce osvětové důstojníky. „Jsi vlastenec? Chápeš, jak je důležité, aby Československá republika měla dobře připravenou armádu?“ Po únoru 1948 se z osvětářů stali političtí pracovníci. Tak se Václavovi, synu z venkovské hospody na Jindřichohradecku otevřela dráha až po generálské pagony.

Kus z toho učitelování si sebou přinesl do kasáren. Ne že by moc poučoval, spíš že se nespoléhal na všemocnost rozkazu. Měl cit pro vojáky a nebylo mu jedno, co prožívají. Díky tomu se těšil větší autoritě než mnozí, kteří toho měli na ramenou víc než on a odsloužili víc let.

Utkvěl mi v paměti jeho způsob řízení. Když jsme si s něčím nevěděli rady, měli jsme k němu vždycky dveře otevřené. Když s námi potřeboval mluvit on, nezavolal nás, jako to dělali v armádě šmahem všichni náčelníci, ale přišel za námi. V rozepnutém kabátě, ruku za kalhotami, bez zaklepání, bez všech vojenských opiček. Když jsme se postavili do pozoru, jako by to neviděl. „Helejte se, kluci, mám takovej problém. Co myslíte, jak bysme to mněli udělat...“ měl trochu huhňavý hlas, asi nosní mandle. Dodávalo to jeho řeči neoficiální, přátelský tón.

Otázku zpravidla nevyjádřil stroze. Vysvětlil různá řešení, jež přicházela v úvahu a jejich pro a proti. Jeho výklad nakláněl misku vah určitým směrem. Dovedl ale přednést celou záležitost tak, že jsme byli přesvědčeni, že mu velice záleží na našem úsudku. Pozorně nás vyslechl. „Vidíte, hoši, to je výborný. Tak to uděláme.“ Odpovědnost za rozhodnutí bral jednoznačně na sebe, ale nápad spojoval s naším jménem. Nebyli jsme tak naivní, aby nám uniklo, že často už způsob předestření otázky napovídal odpověď. Nebyla to jen hra. Své názory si tak ověřoval. Do řešení, na němž se podílel i náš nápad, jsme se pouštěli s chutí. Když se věc podařila, neváhal vyzdvihnout naši zásluhu. Nebál se, že jeho autorita utrpí.

Jeho schopnost a potřeba radit se s lidmi, brát v potaz jejich zkušenosti a doporučení byla příslovečná. Vedla k moudrým rozhodnutím a zakládala jeho oblibu. Nebyl ale z cukru. Kde narazil na šlendrián, dovedl se řádně rozkatit. Protože to nebývalo často, mělo to váhu.

Zmínil jsem se, že se člověk může poučit i ze špatných příkladů. Mám na mysli jednoho šéfa, který také patřil k onomu ročníku adeptů na učitelování, kteří místo ve škole skončili v kasárnách.

Tenhle muž se od předchozího typu lišil zevnějškem i manýry. Připomínal také původní povolání, ale něco jako učitel matematiky a tělocviku. Štíhlý, rovný jako svíčka, s pohyby a gesty divadelního ochotníka, který byl obsazen do role důstojníka. Pro tělocvik měl skutečně talent. Výborně cvičil na nářadí a získal pro to celý náš pracovní kolektiv.

Ruka osudu, která ho učinila našim náčelníkem byla dost nešťastná. Na velitelství si ho podávali jako horký brambor. Postrkovali ho z funkce do funkce jako kus nábytku, který se nikam nehodí a všude překáží. Nebyl to celkem zlý člověk, ale pro armádu se zřejmě nenarodil. Pro co talentovaný byl, to si netroufám odhadnout. Nic mne nenapadá. Snad jedině ten tělocvik. To také není málo, ale pro majora na vyšším velitelství to přece jen nestačí. Jednoho krásného dne se ocitl ve funkci náčelníka kulturně-osvětového oddělení. Každý z jeho čtyř podřízených tady už nějaký čas pracoval, měl praxi a něčemu z té oblasti rozuměl. Pro majora to byla holá terra inkognita. Čím méně toho znal, tím víc se bál překročit práh velitelství a podívat se k útvarům, jak taková kulturně-osvětová činnost vůbec vypadá.

Než byl do této úlohy jmenován major, vedl jsem prozatím pracovní kolektiv já jako jeden ze tří poručíků - čtvrtý člen sestavy byla žena bez zeleného kostýmování. Působil jsem na daném úseku nejdelší dobu. Byl jsem teď u majora častým hostem.

Zatelefonoval, abych k němu přišel. Bylo to přes chodbu. Měli jsme celkem dvě místnosti. Dosud jsme seděli v každé po dvou. Teď si zřídil z jedné reprezentační náčelnickou kancelář a nás čtyři nacpal do zbývající. Vstoupil jsem a podle řádů se ohlásil. Seděl za stolem a nechal mne chvilku stát v pozoru, jako by byl velice zabrán do své dosavadní práce a jen pomalu si uvědomoval mou přítomnost. Konečně mi dal pokyn, že mohu stát volně a položil mi otázku. Třeba - jak bych organizoval Soutěž tvořivosti mládeže. Vyptával se opatrně, ale nebylo těžké poznat, že o věci nemá potuchu. Snažil se to zastřít naivním manévrem, jako by si ověřoval, co umím a co ne. Stál jsem u dveří jako žáček a školil pana učitele za stolem.

Když mne propustil, věděl jsem já i ostatní, co bude následovat. Telefon a rozkaz: všichni do jeho kanceláře. Situace se změnila za prvé v tom, že teď jsme stáli u dveří čtyří, a za druhé, že teď mluvil výlučně on a my jsme pilně psali do svých tajných úředně prošitých a pečetěných sešitů. Seděl za stolem a velel. Stroze vojensky. Do telegrafického rozkazu převtělil rozumy, které před chvílí ze mne vytáhl. I se všemi mými nedomyšlenostmi a omyly.

„Nějaké dotazy?“ Než se kdo stačil nadechnout: „Odchod.“ Aby se‚ propána, někdo na něco nezeptal.

Tak jsme žili několik měsíců. K žádnému většímu maléru než bývalo běžné, za tu dobu nedošlo. Měli jsme určitou zkušenost a jednali podle ní. Kdyby si byl své duchaplné rozkazy ušetřil, bylo to stejné.

Naštěstí ho záhy zase přeložili. Neskladný šifonér se o kousek přestěhoval. Koho s ním potěšili, už si s jistotou nevzpomínám. Zdá se mi, že to bylo někam do Domu armády. Oddechli jsem si.

Lidé nejsou jen bílí nebo černí, ani co do pleti, ani co do povahy a manýrů. Život je křeše a mění. Někdy k lepšímu, někdy k horšímu. Někoho z jedné podoby do druhé, ale v podstatě pořád dokola. Na vojně to není jiné.

Setkal jsem se s člověkem, který mi připadal v nevelkém časovém rozmezí, jako by to byli dva úplně rozliční lidé.

Hezký mladý major. Vrátil se z několikaletého studia v Moskvě. Urostlý venkovský chlapec z východního Slovenska. Snědý, husté smolně černé vlasy, pronikavé černé oči, upřený přímý pohled. Vážný. Nepamatuji, že by se usmál. Všechny barvy na jeho stejnokroji zářily, jako by právě opustil krejčovnu.

Snažil se dělat všechno dokonale. Nebylo těžké vycítit, že usiluje smýt se sebe Kainovo znamení hocha z dřevěné vesnice, zastrčené v hlubokých horách a lesích. Byl původem Rusín. Školy měl slovenské, později v armádě české a naposledy vysokou školu ruskou. Mluvil pomalu a přesně téměř bezchybnou češtinou.

Na velitelství jsme byli většinou přibližně stejného stáří a panoval tu kamarádský duch. Na rozdíl v hodnostech se mnoho nehledělo a náčelnická autorita se obešla bez formalit. Mezi vrstevníky to nebyli kapitáni, poručíci, majoři, ale spíš Karel, Jirka, Jáno. U Majora B. se podřízení hlásili stroze podle řádů, sako zapjaté na poslední knoflík. Byl studený - jak se říká - jako psí čumák. Během několika týdnů si stačil získat krajní neoblibu. Nemohu tvrdit, že by to způsobilo v kolektivu veliký problém. Spíš jako když si organismus zapouzdří cizí těleso. Řekli jsme si, že už má takovou povahu - a čert s ním. Obcházeli jsme ho jako patník u cesty. Když byl za čas přeložen, nikoho to ani moc nepotěšilo, ani nezarmoutilo. Prošlo mi jedním uchem tam a druhým ven, kam vlastně odešel. Nebyl jsem sám, kdo na něho brzy zapomněl.

Osud ale naše cesty po dvou, po třech letech zkřížil. S charakteristickou žlutou koženou taškou přes rameno jsem přijel jako člen prověrkové komise na letiště do Budějovic. Záhy jsem se musel štípnout, abych se přesvědčil, že se mi to nezdá. Náš major B., teď už podplukovník, byl duší štábu. Veselý, přátelský. Kde se objevil, tam nebylo obtížné přečíst z tváří a chování lidí, že má autoritu, že ho mají rádi. Dovedl pochválit vojáky tak, že jim způsobil radost. Když něco vytkl, nebyla to „buzerace“ a pokritizovaného to mrzelo. Co se s tím člověkem stalo? Den po dni jsem nevycházel z údivu. Bylo těžké, abych s ním o tom začal mluvit. Měl přece jen vyšší hodnost a ten bývalý formální odstup z někdejších let společné služby jako by mezi nás položil stín.

Na konci prověrky o tom začal sám. Otevřeně. Proč sehrál tenkrát roli dřevěného panáka, vystrouhaného služebními řády a předpisy? Z několikaletého studia vysoké válečné školy se vrátil mezi vrstevníky a kamarády. Byl postaven do role jejich šéfa. Poprvé v životě měl podřízené. Před časem se podílel na jejich taškařicích, znal důvěrně jejich neplechy a oni stejně dobře znali jeho. Teď je měl řídit, velet jim, podle řádů je odměňovat, popřípadě trestat. A oni ho měli respektovat a poslouchat.

Byla to pro něho těžká křížovka a několik nocí starostmi špatně spal. Nevymyslel nic chytřejšího, než že se přidrží přísně předpisů a nepřipustí žádnou familiárnost, žádné kamarádské důvěrnosti.

Netrvalo dlouho a pochopil, že touhle cestou se nikam nedostane. Bylo už pozdě. Vytvořil se jistý stereotyp vzájemných vztahů a vymanit se z něj nebylo dost dobře možné. Obrátit? Ale jak? Komisně nejednal jen on s podřízenými, ale také jeho někdejší kamarádi s ním. Nevěděl jak na to a také se styděl.

Jeho přeložení přišlo jako spása. Nebylo náhodné. „Načalstvo“ nemohlo přehlédnout napjaté formální vztahy v oddělení. Usoudilo, že jeho schopnosti přecenilo, že se nechalo příliš ovlivnit výtečnými výsledky ve studiu. Poslalo ho do nové funkce, blíž k životu, k praxi. Nevzal to jako trest, jako ponížení, ale jako novou šanci. Od první chvíle změnil jednání. Neslevil v nárocích na lidi, ale víc o svěřených podřízených přemýšlel, snažil se vžít do jejich pocitů a problémů. Za schéma formálních předpisů se už neschovával.

Čím se nám nepochlubil, to za něho dořekl jeho velitel. Vojáci mají podplukovníka rádi, protože cítí, že pro něho nejsou jen kolečka v armádní mašinérii. Chce po nich hodně, ale neulehčuje v ničem službu ani sobě. Působí víc příkladem, než poroučením.

Na člověka, který má vedoucí postavení, je šéf a řídí druhé se lidé často dívají se závistí. Má výhody. Může své povinnosti na jiné přenést. Může nařizovat, kontrolovat, jedny odměnit a zvýhodnit, druhé postihnout, i v té či oné míře potrestat. Takový obraz se jeví při povrchním pohledu. Zkušený člověk ví, že desetkrát snazší, než druhému práci nařídit, je udělat ji sám. Kdo je odpovědný a svědomitý má s každým podřízeným novou starost. Řízení lidí, spravedlivé a dovedné, které přináší jak pracovní výsledky, tak i spokojenost lidí samých patří k největším uměním. A na vojně, není-li to složitější a náročnější, není to o nic lehčí.

11.-15.12.03

Psohlavci

Počátkem padesátých let byla služba na státní hranici zvlášť těžká. Byla to hráz, oddělující dva odlišné a protikladné politické světy, ale vybavení tomu neodpovídalo. Psalo se o „železné oponě“, ale do železa to mělo daleko. Pohraniční stráž se teprve rodila a přebírala službu od Sboru národní bezpečnosti. Hoši ještě neměli ani pořádné oblečení a chodili do plískanic, do vánic a mrazů v hraničních horách v běžných vojenských pláštích a lodičkách stažených přes uši. Trvalo ještě dlouho, než se jejich pomocníky stali psi, na některých úsecích jezdečtí koně, než byla hranice opatřena drátěnými zátarasy, elektrickým proudem a kontrolními věžemi. To všechno je zbytečné, jestliže hranice spojuje státy, mezi nimiž panuje důvěra a přátelství. V padesátých létech do toho na naší západní hranici ještě hodně chybělo.

V hluboké noci zaznělo kovové tiknutí. Ticho. Ani větřík v korunách šumavské smrčiny nezašuměl. Nebem se hnaly nízko černé mraky. Měsíc dal jen chvilkami vystoupit ze tmy lučině, okraji lesa, skupině stromů pod svahem.

Podruhé klapla pojistka samopalu. To velitel naší hlídky odpověděl. Podle domluvených pravidel pohraničníků to bylo vyzvání a heslo. Ohlas už nebylo třeba. Podle papírového služebního předpisu nás měla pravidelná hlídka zastavit, žádat heslo a říci ohlas. Kdybychom heslo neznali, měla nás zadržet předepsanou formulí: „Zde Pohraniční stráž. Ruce vzhůru. Čelem vzad.“ Tak nějak to vymysleli ve štábních kancelářích. Život u strážích rot ceremoniál redukoval na dvojí tiknutí pojistek samopalů.

Ze tmy mezi stromy vystoupila postava a za ní druhá. Žádné zdravení, žádné otázky. Otázka byla jediná a ta se rozuměla sama sebou. Odpověď byly krátká: „Nic.“

Právě tady od skupiny stromů pod svahem a po okraji lesa vedl „kanál“, kterým se čas od času pokoušela přejít z Bavorska skupina diverzantů. Sloužili tu na hranici poblíž Volar u SNB před nějakou dobou sourozenci. Jednoho dne zmizeli. Nebylo to nic těžkého. Hranice chránil jen mezník a hlídka na moře kilometrů. Protože daný úsek terénu dobře znali, začali převádět lidi, kteří měli důvod vyhýbat se legálním cestám.

Takový převaděč byl pro agentury na druhé straně penězi k nezaplacení. Dostat se kradí a bez úrazu z Bavorska do Čech a zpátky nebyla lehká věc. Stalo se, že tu chytili chlápka, který se pokusil o ilegální přechod na Západ. Při výslechu a rekonstrukci jeho cesty vyšlo najevo, že byl už několikrát v Německu, ale motal se tak beznadějně, až skončil v náručí našich pohraničníků.

I ten nejvyhlášenější převaděč se bezpečně vyznal jen v určitém úseku krajiny. Ani on se však neodvážil pustit v noci souvislým lesem. Tihle lidé se zpravidla orientovali podle nějakého potoka, terénní vlny, podle opuštěných stavení. Každý takový „kanál“ býval spojen se jménem převaděče. Skončil převaděč, končíval „kanál“. Je nabíledni, nač se pozornost pohraničníků soustředila.

Právě místy, kde jsme se s pravidelnou hlídkou potkali, jeden takový „šlak“ vedl. Alespoň donedávna. Před časem tu hlídka čekala v noci mezi krajními stromy vysokého lesa. Objevila se postava. S odstupem dvaceti, třiceti kroků druhá a pak třetí. Rozestupy se řídily viditelností. Byly co nejdelší, ale takové, aby jeden neztratil druhého z dohledu. Otevřený terén a měsíc rozestupy zvětšovaly, tma a les je zkracovaly. Poslední v řadě chodívalo „eso“, ten, na kom nejvíc záleželo.

Pohraničníci zaklekli a velitel hlídky vzrušených hlasem a s prstem na spoušti zvolal: „Stůj! Zde...“ Noční ticho rozťal výstřel a za ním druhý a třetí. Než stačil velitel hlídky stisknout spoušť samopalu, cvičený agent zareagoval třikrát. Bleskurychle pálil po hlasu z velkorážní pistole. Jak se při rekonstrukci ukázalo, střílel přesně. Kulky zasáhly v prsní výšce strom, před kterým velitel hlídky klečel. Všechny tři blízko sebe, že by je přikryl dlaní.

Dávka ze samopalu urazila muži bradu. Další dva zdvihli ruce. Když zraněného dopravili na rotu a než přijela sanitka s lékařem dali mu papír a tužku. Psal a psal, jako by si tím chtěl vymodlit záchranu života. Sděloval údaje o výcviku, o úkolech, o pomahačích, o každodenním tréninku v pudové střelbě, o tisících nábojů, které mu měly zajistit schopnost spolehlivě zabíjet. Jako pistolníci z Divokého západu. Proti nim měl výhodu, nemusel tasit pistoli z pouzdra, nesl ji připravenou v pěsti.

Z takových zkušeností se naši chlapci učili, jak si ve službě počínat. Bilance ztrát životů zůstávala hluboko v náš neprospěch. Pohraničníků, kteří zemřeli při výkonu služby bylo mnohem víc, než zastřelených narušitelů. Kromě rozdílné intenzity výcviku ve střelbě tu hrála úlohu i míra lidskosti. Ono není lehké pustit dávku olova do člověka. Alespoň pro normální lidskou povahu to není snadné.

V nejednom případě strážci hranic na dobrotu doplatili. Hlídka zadržela kluky, něco okolo čtrnácti let. Umáčení, zmoření, s ruksaky na zádech se motali lesem u státních hranic. Nezapírali, že se chtěli pustit do světa za dobrodružstvím. „Zasloužili byste vejprask“. Asi v takovém duchu jim pohraničníci domluvili, když je odváděli na rotu. Cestou si jeden kluk potřeboval zavázat tkaničku u boty. Zůstal o krok pozadu, vytáhl devítku parabelu, jednoho pohraničníka zabil a druhého zranil. Přísloví říká: Pro dobrotu na žebrotu. Tentokrát nešlo o žebrotu, ale o lidský život.

Jednu vesnici přeťala hranice vedví. Několik domů na naší straně zůstalo opuštěných. Na německé straně šla náves kolmo do kopce a u samé hranice byl koloniál. Na pěšině od jednoho hraničního mezníku k druhému se naší pohraničníci běžně potkávali s německou hraniční policií. Její příslušníci byli zdvořilí a tvářili se přátelsky. Byli to už většinou tátové rodin, neměli chuť komplikovat si život a přijít při konfliktu s našimi mladými horkokrevnými kluky k úrazu.

Leželi jsme pozdě večer v polorozbořeném domku těsně u hranice a pozorovali cvrkot u sousedů. Nejdříve se zavřel obchod, který měl průčelí a pár betonových schodů proti nám. Pomalu utichal život na návsi a zhasínala světla v domcích. Něco po půlnoci přijel americký vojenský džíp a u jednoho stavení vyložil děvče. Velitel roty, který ležel vedle mne mi pověděl o té proamerické slečně celý kádrový posudek. Naši měli vypozorovaný život v německé vesnici a znali ho snad lépe, než Němci sami.

Vzájemné vztahy s Němci nebyly nejhorší. S „Amíky“ už to bylo jiné. Občas si zpestřovali nudu služby pokoušením našich pohraničníků. Početnější skupina zajela s džípy, vyzbrojenými velkorážními kulomety hluboko do našeho území a bavila se bezmocností naší hlídky. Z nějakého papírového diplomatického protestu si dělali asi tolik, jako z loňského sněhu.

Naši ale také nebyli holubičky. K prvnímu máji vyšplhali na vysoký smrk na naší straně hranice a pověsili tam heslo a výzdobu právě naproti německé návsi. Nebylo to nic chytrého. Němci si proto nohu za krk nedali, ale Američany to podráždilo. Několik jich přišlo pod smrk a jeden vylezl nahoru. Naši s tím počítali a byli připraveni. Když se objevili se zbraněmi, skupinka se rozprchla a zůstal jen onen na stromě. Tomu se dolů nechtělo. Nereagoval ani na opakovanou výzvu. Dál se potýkal s papírovou hvězdou, která ho dráždila. Naši pustili výstražnou dávkou do koruny stromu. Tomu porozuměl i bez překladatele. Možná, že mu spadlo za krk trochu jehličí, nebo i šiška, ale odvaha mu v každém případě spadla do kalhot. Sjel po smrku dolů, ne jako veverka, ale spíš jako medvěd. Měl štěstí, že to byl okrajový smrk, obrostlý pružnými huňatými větvemi až po zem a ty jeho pád zmírnily. Přesto žuchl jako pytel brambor a ani se mu nechtělo vstávat.

Incident se vyřešil celkem pokojně, ale vzájemnou lásku mezi našimi pohraničníky a Američany to neprohloubilo. Místní Němci se drželi pobaveně stranou. Zdálo se, že měli málo v lásce jedny i druhé.

Jednou jsem svlékl sako s hvězdami na ramenou, odložil brigadýrku, oblékl maskovací kabát bez distinkcí a na hlavu nasadil vypůjčenou lodičku. V Pohraniční stráži platilo, že každý, kdo přijel z velitelství na rotu musel odsloužit určitý počet hodin při ochraně státní hranice.

I když jsem měl důstojnickou hodnost, velitelem hlídky byl určen četař, který u roty trvale sloužil, znal terén a místní podmínky. Na několik hodin byl mým představeným. Jeho rozkazy jsem musel plnit. Žádná žoviálnost a hra na „jako by“ neměly místo. Služba na hranici nebyla hra na vojáčky.

Rota měla sídlo v Aši. Před nedávnem tu došlo k vážnému incidentu. Do západního Německa byl unesen, nebo „uvezen“ celý vlak i s pasažéry. Ašský výběžek hraničil na jedné straně s Německou demokratickou republikou, na druhé se Spolkovou republikou Německo. Mnohé nežádoucí návštěvy z jedné části Německa do druhé se děly přes naše území. Středem výběžku vedla státní silnice z Chebu do Aše. Právě po ní jsme zvečera vyrazili.

Setmělo se a procházeli jsme lesem. V dálce se proti nám vynořila světla reflektorů. Zalehli jsme do příkopu a čekali, až bude auto tak daleko, aby nebylo naše siluety proti jeho světlu vidět. Protože je tu silnice rovná jako čára, leželi jsme ve stoce delší dobu. A tu se to ozvalo.

Kroky. Zřetelné zapraskání větvičky pod neopatrným našlápnutím. Okolo byl vysoký les, jen před námi malá nízká houštinka, tak dvacet metrů dlouhá a o něco méně široká. Smrčky, maliní a všelijaká buřeň. Právě na vzdálenějším konci houštiny se někdo pohyboval.

„Zůstaňte a kryjte mně!“ Četař vyskočil na silnici a přeběhl na opačný konec mlází. Odvážný kousek. Na několik vteřin se vystavil jako snadný cíl. Počítal s tím, že když protivník vystřelí, stane se terčem pro mne. Měl jsem odjištěný samopal opřený sklopnou pažbičkou do ramene a prst na spoušti.

Četařův odvážný manévr se podařil. Byli jsme teď každý na jednom konci houštinky a měli jsme ji celou pod kontrolou. Z jedné strany by ten člověk musel překonat silnici, z druhé prchat vysokým lesem.

„Stůj. Zde Pohraniční stráž. Vyjděte s rukama nad hlavou.“ Hlas zaburácel do lesního ticha. Tou výzvou se četař znovu vystavil velikému nebezpečí. Střelba po hlase je v noci běžná.

Nic. Ticho. Co dál? Teď zbývala jen trpělivost. Kdybychom měli čekat do rána, do rozbřesku, z té pasti nebylo pro chlapa úniku. Do rána bylo ale ještě strašně daleko, i když bylo léto a noci krátké. Nebyly však krátké pro smrtelníky v naší situaci. Hrozně štípali komáři. Snad se v celém lese domluvili, že je tu čeká pochutnání. Celé mračno jich hučelo okolo uší a po hrstech se zažíraly do krku. Marně jsem krčil rameny a kroutil hlavou. Neodvažoval jsem se zvednout ruku od samopalu. Vteřina mohla rozhodnout.

Čekali jsme a čekání nemělo konce. Uplynula hodina? Dvě? Četaři docházela trpělivost a odhodlal se k ještě odvážnějšímu kousku. Prolézal teď krok za krokem maliním a smrčím. Stromky mu sahaly někde po pás, někde po ramena. Pročesával buřeň metr po metru. Každým okamžikem jsem očekával výstřel, výkřik, vrchol dramatu. Četař už se prodral celou houštinou křížem krážem, ale bez výsledku. Mne už zatím komáři ze tří čtvrtin sežrali. Prst na spoušti jsem musel procvičovat, byl dřevěný.

Konečně se začínalo šírat. Nebe bledlo, hvězdy pohasínaly, černá noc šedla. Z šedi vystupovala zelená chvoj a světlejší listí.

Znovu zapraskala větvička. Na rozhraní vysokého lesa a mlází, pár kroků od nás. Mezi stromy prchalo stádečko jelenů. Hluboký mech dusil zvuk jejich kopýtek, jen občas je prozradila našlápnutá větvička. Vyplašil je náš neopatrný pohyb, nebo k nim vánek zanesl lidský pach.

Četař se nesmál, ani neklel, ani nedával jiný průchod emocím. Pro mne to byly nezapomenutelné chvíle vzrušení, pro něho všední kus denního chleba. Opatrnost a připravenost byly nejvážnější imperativ. O odvaze se mezi pohraničníky nemluvilo, ta se chápala jako samozřejmost.

Mezi vojáky - pohraničníky a rodinami, které tu žily a pracovaly na polích, v lese, na pilách se utvářelo pevné neformální přátelství. Pomocníky Pohraniční stráže byli prakticky všichni. Nevedly je k tomu politické sympatie a antipatie, ale nutnost. Po převratu v devětaosmdesátém jsem ve volarském muzeu četl chlubná vyprávění odsunutých Němců o výpravách přes naše hranice pro dobytek, pro majetek, který tu po prohrané válce museli nechat. Na nezkušeného člověka mohou takové zkazky působit jako zajímavé epizody. Ve skutečnosti to nebyly selanky, ale avantýry válkou protřelých zabijáků. Za nimi zůstávaly požáry, teror, vyvražděné rodiny. Bylo přirozené, že tu byli pohraničníci záštitou osadnických rodin a osadníci pomocníky Pohraniční stráže.

Pozdě večer jsme se zastavili u osamělého stavení a zaklepali na okenice. Hospodyně přinesla na stůl šrůtek vyuzené slaniny a pecen domácího chleba. Hospodář otevřel láhev slabého poválečného piva. Všechno bylo ještě „na lístky“. Pojedli jsme, pobesedovali a pokračovali v cestě. Podle předpisů jsme se dopustili těžkého provinění - během hlídky zasednout k jídlu a pití. Bylo to ale něco podobného, jako to tiknutí pojistkou samopalu namísto provolávání do nočního ticha výzvy, hesla a ohlasu. Vzájemné přátelství kovalo společnou záštitu československých státních hranic uniformovanými i neuniformovanými pohraničníky.

17.7.03

Paní velitelová

Rota Pohraniční stráže byla uprostřed hlubokého lesa. Na státní hranici, podle místních měřítek, pár kroků. Do nejbližší vesnice kus světa. Tam hezky s kopečka. A zpátky? Motor úpěl, i když byla cesta ve vzorném stavu. To bývalo tak týden v roce. Co nevytáhl v bahně a v závějích traktor, to zmohly hemelky s vozíkem. Na co už nestačili ani soumaři s pytlem na zádech, to zbývalo na vojáky s ruksaky a na lyžích.

Vesnice nebyla také žádný přepych. Hrst chalup, dřevaři a od jara do podzimu stádo krav. Hospoda a obchod byly v jedněch dveřích a otevíraly se na zaklepání, když byl právě někdo doma. To nebylo vždycky, protože pan vedoucí, aby se uživil, vypomáhal na pile. K večeru ale doma býval.

Na rotě stály dva dřevěné baráky mužstva, kuchyně se skladem a finský domek s dvěma byty pro velitele s rodinami. To množné číslo bylo ryze teoretické. Dvě manželky důstojníků se tu ještě nikdy nepotkaly. Každá přijížděla nanejvýš na pár dní na návštěvu.

Teprve nový velitel roty, nadporučík se nastěhoval i s manželkou a tříletým chlapcem. Od ženy to byl kus odvahy. Nebrala to tak. Nebyla rozmazlená. Vyrostla na šumavské vesnici. Byt ve finském domku byl pro ni, v porovnání s venkovskou chalupou, úplný přepych. Měla náturu odolnou fyzicky i psychicky. Postavu jako kyrysar. Namísto postesknutí a slziček měla v zásobě jadrnější slovo, při kterém i otrlému dřevorubci zůstala fajfka viset v otevřené puse na posledním zubu.

Její život byla práce. Na rotu přišla v létě, právě když příroda štědře rozdávala. Jahody, maliny, brusinky, ostružiny a rozumí se - houby. Sem tam nějaká zmije v borůvčí ji nevyvedla z míry. Organizovala menší výpravy vojáků, kteří právě neměli službu a nedokázali se včas „zašít“. Naděje, že si schrupnou, umírala poslední. Energická paní měla svou filosofii: „Po smrti se naležíš dost. Teď se de na jahody. Bude koláč. Pomoz mi s Pepíčkem, vem ho na ruku a de se.“

Kuchaři pekli a zavařovali. Běda, když se jim něco připálilo. Paní poradila, ochutnala, pochválila a vynadala. Chválila s mírou, aby kluci nezpychli a aby nepovolila kázeň.

Kuchyně mužstva se stala její doménou. Od dobrých rad přešla záhy k panování. Strávníci si lebedili, krmení bylo lepší než u maminky. Kuchařům se to ale zadíralo. Babka je proháněla jen což. Kuchaři byli jen dva a strávníků několik desítek. Ti, co si libovali byli v převaze a menšina musela sklapnout.

Činorodé ženské záhy přestala kuchyně k vyžití stačit. Přikodrcal se vozík s brambory. „Proboha, na takovej pytlíček musíte bejt dvá? Ukaž, člověče.“ Přimáčkla se zadkem ke korbě, vzpaženýma rukama popadla půlmetrákový pytel za uvázaný „cumel“, trochu se pokrčila v kolenou a už pochodovala přes dvůr ke skladu. Ani se jí nohy moc neklepaly.

„Jo, abych nezapomněla. Hnědá tu podkovu na levej zadní brzo ztratí...Co? Kovář? To neumíš přitáhnout podkovu a říkáš si koňák?“ Už držela kobyle nohu na koleně, pár kovářských hřebíků v puse, z kapsy u zástěry vykukovalo kladivo a kleště a kluci hleděli jako včera narození.

Trochu chlapy štvalo, že jim ženská velí, ale bylo to zároveň v té lesní pustině vzrůšo. Zpestření jednotvárného služebního stereotypu. Zvlášť když ta mordiánská baba byla docela pěkná. Pánbů na ní nejdůležitějšími půvaby nešetřil. Něžné ženské fluidum se neutajilo ani pod drsnou skořápkou. Občas si kluci postraně vyměňovali peprné poznámky na téma, jak to asi vypadá u velitelských doma a jestli má paní manžela taky na povel.

Pohraničníci byli dlouho tolerantní a leccos překousli. Pohár přetekl, když se „pani velitelová“, jak ji s ironií mezi sebou titulovali, pustila do vylepšování obytných světnic mužstva.

„Tomudle říkáte umytá podlaha? Dyt ste to bláto akorát namočili a zametli za kavalce...A to jako podle vás stačí ty deky vyklepat jednou za tejden? A tak něžně? Ukaž!... Viděl si někdy, jak se stele postel?... Na tomdle štrozoku spíš? Dyt ti z toho leze sláma...“ Dřív bývala prohlídka světnic v sobotu odpoledne a dělal ji staršina. Teď ji měli kluci pořád. Nebyli si jisti den ani hodinu. Kam se hrabal staršina na bystré oko paní velitelové. Objevila každý hříšek, i ten, který se teprve chystal.

Svá odhalení si nenechávala pro sebe. To bylo nejhorší. Zatepla se o ně dělila s manželem. Velitel už nedostával jen hlášení od dozorčího: „Soudruhu nadporučíku, po dobu mé služby se nic zvláštního nestalo...“ Pravidelný večerní raport mu dávala i žena. Podrobnější a kritičtější. Že by se nic nestalo, že by nic nezjistila, takové formální nic její hlášení nikdy nepřestavovalo. Velitel bral hlášky své drahé polovičky s rezervou a snažil se její aktivitu a iniciativu mírnit, ale občas se vlivu neubránil. Zpravidla totiž měla pravdu, její postřehy byly trefné a přiváděla muže na nedostatky, kterých si nevšiml.

V takovém malém kolektivu, jaký tvořila rota, se nic dlouho neutajilo. Vojáci brzy pochopili, že jim babka nejen radí a fexíruje je, ale že na ně také žaluje. A to už byla - jak říkají Němci - „jiná opera“. Na ubikacích teď nebyl čistý vzduch, ani když velitel vytáhl paty. Pořád tu bylo něco jako „skrytá kamera“.

Ve skutečnosti tahle „kamera“ nebyla skrytá. Když se blížila, byla zřetelně patrná, a na tom založili plán obrany. Všechno pečlivě domluvili, řádně se přichystali a postavili hlídku.

Bouchly dveře u finského domku, ozvalo se známé odkašlání, rázné kroky v gumových holinkách a babka si to nasměrovala do prvního baráku. „Už de.“ broukla hlídka.

Superkontrola v sukni vešla do chodby. V ten moment - právě náhodou - se počaly před ní rojit nahaté mužské postavy. Přebíhaly z jedněch dveří do druhých, z umývárny do světnic, z jedné strany chodby na druhou. Jeden naháč sem, druhý tam. Překvapeně zůstávali stát právě proti vyjevené ženě. Tak tu hleděla v úžasu jedna strana na druhou. Jedna s úžasem strojeným, druhá s nelíčeným. I když paní nebyla ušita z přejemnělé tkaniny a v životě už leccos zažila, tohle byl pro ni silný tabák. Trvalo chvilku, než se stačila vzpamatovat a vypotácela se z baráku.

Když si večer stěžovala manželovi, nesetkala se s pochopením. Neprojevil živou účast, ale dlouho se smál, až mu slzy tekly. Mezi tím provolával úryvky vět jako: „...tak tě dostali...pěkně si jim nalítla... to máš z toho... neříkal sem ti to?“ Paní nebyla z těch, kdo by spěchal ke křížku. Propukla pořádná rodinná mela. Stěny finského domku prodělaly zkoušku vibrace.

Na Šumavě se obyčejně po bouřce, i když bývá ostřejší a trvá déle, vyjasní a příroda je jako znovuzrozená. Paní od manžela z roty neutekla. Na kluky se nějaký den zle škaredila, ale pak se umoudřila. Oni také uznali, že ta ženská to konec konců nemyslí zle. Ona zase musela s povzdechem uznat, že tu velí její muž a ne ona, i když ona by to uměla určitě lepší. Na inspekce do ubikací s těžkým srdcem rezignovala, ale kurately nad kuchyní a kuchaři se nevzdala. S tím se veškeré osazenstvo roty, až na dvě výjimky, rádo smířilo.

15.06.03

Němá na čáře

„Co říkáte že je?“

„Němá.“

„Němá ženská s malým dítětem na tom kraji světa?“

„Ano. Žena velitele roty je němá. Žije tam s manželem, jestli se nepletu, už pátý rok. Malej kluk se jim narodil tam. Vlastně tam ne, v porodnici, v Klatovech, ale to už byla s mužem na rotě. Kluci s ní uháněli tudorem, ale trnuli, aby se jim nerozsypala cestou.“

Vrtěl jsem hlavou. Před deseti lety jsem u Pohraniční stráže sloužil, leccos jsem zažil. Tohle si však dovedu dát jen ztěží dohromady. Rota na vystrkově, kde si těžko zvyká chlap, a tohle je žena, postižená, které se jistě nežije snadno ani v ohleduplném, civilizovaném prostředí...

„Však uvidíš sám.“

„Nu to jsem opravdu zvědav.“

Byl jsem upřímně zvědav i na spoustu jiných věcí. Měl jsem vzácnou příležitost podívat se po letech na život pohraničníků, mezi nimiž jsem kdysi strávil nezapomenutelný kus života.

Auta minula poslední vesnici, pár osamělých stavení, hájovnu a už jsme vjeli do hustého lesa a šplhali příkrou, dešti vymletou cestou.

Myšlenky se mi vracely k tomu nezvyklému sdělení. Představa malovala zakřiknutou ženu s pochýlenou hlavou, unavenou nesladkým živobytím. Věšela se na člověka bolavým pohledem a vzápětí zrak uhýbal stranou. Mlčky žalovala na zlý osud, na hořké překážky, které se jí na každém kroku staví do cesty. Očima se ptala: Proč? Za co? Proč právě já? Proč nemohu žít jako druzí?

Zaháněl jsem marné meditace. Stejně tomu člověku nepomohu. Kvůli tomu jsme sem nepřijeli. Jde o to, jak vypadá chod služby na rotě, jak je zabezpečena státní hranice, jaká je péče o vojáky, ubytování, strava, hygiena...

I do těchto myšlenek se znovu vplétala meditace o němé paní. Nebude velitel poznamenán touto - vtírá se mi výraz - „tragédií“? Řekněme „ranou“, nebo „nesnází“, „potíží“? Jistě mu to klid pro práci nepřidá. Nepochybně by pro něho, pro službu a především pro tu ženu bylo lepší, kdyby ho přeložili někam na velitelství, na štáb. Ve městě, nebo alespoň ve větší vesnici by to pro ni i pro dítě bylo snazší. Že to ještě nikoho z nadřízených nenapadlo?

Po příjezdu na rotu se první dojmy s očekáváním neshodovaly. Velitel nevypadal na zakomplexovaného milosrdného samaritána, který se shlíží ve vlastní dobrotě. Nezdálo se, že by očekával, že budeme u něho všechno poměřovat volnějším metrem, že jeho osobní trauma slabiny omluví. Byl to klidný, vyrovnaný člověk, prostý, řekl bych venkovský typ. Měl autoritu. Na první pohled bylo patrné, že v rotě panuje pořádek. Vojáci se k němu chovali přátelsky, ale s potřebným respektem. Asi tak, jako dobře sehraná fotbalová jedenáctka k hrajícímu kapitánovi.

Možná, že se tenhle příměr mnohému zkušenému veliteli líbit nebude. Je to hodně vzdálené tradičnímu prušáckému chápání bezpodmínečné kázně. Desítky let vojenské služby mne přesvědčily, že na tomhle principu vztahu mezi nadřízeným a podřízenými není nic špatného, právě naopak, nenese to sebou familiárnost, jak by se snad mohlo zdát. Je to ovšem náročnější na velitelovy znalosti, na ovládání toho, co bychom nazvali vojenským řemeslem, na jeho důkladnost a poctivost ve službě. Za předstírání se přitom člověk neschová. Staví to ale autoritu na pevných a spolehlivých základech.

Zvlášť na hranicích, kde se služba blížila bojovým podmínkám, byl tento způsob vztahu mezi velitelem roty a pohraničníky nejúčinnější.

Nemusel jsem dlouho hledat cestu, jak se dostat k oné otázce, která mi vrtala hlavou už po cestě. Vycházela mi sama vstříc takřka na každém kroku, téma o němé paní a malém Zdeňkovi se vplétalo do každého rozhovoru. Ale docela jinak, než jsem očekával. Zatím jediný, kdo o tom nemluvil byl velitel roty.

Vojáci naopak, jako by se nemohli dočkat, aby se s raritou jednotky pochlubili. Sotva jsme se dostali přes pár oficiálních otázek a překlenuli jistý ostych mezi zpovídaným a zpovědníkem, když - jak se říká - „rozvázali“, horlivě vyprávěli o „paní Vlastě“.

Chytili zmiji a vyváděli s ní lumpárny na dvoře. Strašili se navzájem a trumfovali v hrdinství, až jednoho sekla. Než sehnali zdravotníka a než se mu přestala třást ruka s injekcí, paní Vlasta rychle a pohotově zasáhla. S každou podebranou patou, zanícenými mandlemi, s každým úrazem se běželo nejprve za ní. „Je lepší než doktor“, šel o ní jeden úsudek.

Všichni se shodovali v tom, že právě ona má hlavní zásluhu, že se na rotě nejlépe „baští“. Nevařily se zde žádné erární šlichty. Proviantní důstojník z brigády žasl, když se dovídal, že se tady v neděli pečou koláče, a ještě k tomu trojího druhu: makové, borůvkové a tvarohové. Přemýšlel, zda to není nebezpečné, zda se tím pohraničníci moc nerozmazlí. Kdo byl původcem takového „morálního rozkladu“? Kuchaři se široce zubili. Teprve tady u jednotky dostali ten správný kurz vaření - a paní Vlasta na tom měla lví podíl.

Paní Vlasta hrála odbíjenou, při fotbale chytala v brance, zavedla badminton, pomohla vydolovat na brigádě pingpongový stůl.

Hraničářští vlčáci byli ostří, poloviční vlci, žádní salonní mazlíci. Někteří sotva snesli někoho kromě svého psovoda a - třeba dodat - paní Vlastu.

Miláčkem a maskotem celého kolektivu byl malý Zdeněk. Maminka byla ochuzena o jeden z nejvzácnějších darů mateřství - možnosti naučit dítě jazyk, mateřský jazyk, jak se ne náhodou říká. U roty se našlo logopedů amatérů hned několik desítek. Svobodník Vojta se kvůli tomu málem popral. Byla boží pravda, že ve dvou případech mluvil bez klopýtnutí. Když zpíval a když hovořil s děvčaty. Přistoupila k tomu třetí výjimečná situace: když mluvil na malého Zdeněčka. Proč by se tedy měl od něho nechat odhánět?

Když se jeden vtipálek pokusil naučit děcko cosi hambatého, byl oheň na střeše. K potyčce nedošlo snad jen proto, že se na toho nemravu hnalo několik trestajících najednou a jeden druhému překážel.

Možná, že se vám tohle vyprávění o němé manželce velitele roty Pohraniční stáže zdá příliš idylické, ale skutečnost byla opravdu hezká. Hrálo tu nepochybně roli několik příčin. Ve vysloveně mužském společenství, izolovaném uprostřed lesní samoty v drsné přírodě, v nelehkých podmínkách permanentní služby s nabitou zbraní je žena čímsi osobitým, zvláštním, vzácným, jemným, zušlechťujícím. To se znásobuje, když je ta žena příjemný, veselý, dobrý člověk a navíc zranitelný tvor, kterému může muž nabídnout pomocnou ruku a popřípadě i ochranné křídlo.

Jak to, že nikoho z představených ještě nenapadlo přeložit manžela němé Vlasty z nehostinné roty do přívětivějšího prostředí? Tahle otázka mne při odjezdu znovu bleskla hlavou. Odpověď byla nasnadě. Málokde se našel na rotě tak užitečný tvor, jako byla ona. Byla jako ratolest, která požehnaně rozkvetla právě v tomto prostředí.

17.06.03

Parády

Přehlídky jsou manifestací lesku a síly armád. To platí po staletí, ba po tisíciletí. Zástupy civilistů jsou k tomu, aby se obdivovaly, záviděly a aplaudovaly.

V roce 1951 se ve výroční den osvobození Československé republiky konala přehlídka poprvé na nově upravené letenské pláni. Jako podporučík základní služby jsem byl krátce před tím přeřazen od armády k nově organizované Pohraniční stráži. Předpokládalo se, že jsem si sebou přinesl i umění šlapat podle nově zaváděného parádního kroku. Dostal jsem úkol nacvičit jej s praporem Pohraniční stráže, který se měl slavnostní přehlídky na Letné zúčastnit. Nebylo to lehké. Prapor měl být složen z nejlepších vojáků-pohraničníků, vybraných ze všech rot.

Představte si tu prekérní situaci. V každé rotě, utopené v hloubi hor a lesů se měli dva, tři hoši naučit vyumělkovaný krok, který zatím znali i velitelé jen z obrázků v nově vydaných řádech, na kterých sotva oschla tiskařská čerň.

Vydal jsem se na cestu. Objížděl jsem do půlkruhu západní hranice republiky a jako manekýn předváděl, co jsem za ukázkový krok považoval. Učili se vojáci i velitelé. Býval problém najít k tomu vhodné místo. Zkoušeli jsme, zda je menší zlo šlapat do vršku, nebo s vršku. Tertium non datur - třetí nebývalo dáno. Museli jsme se vyhýbat překážkám, protože relativně nejrovnější místo bývalo na pastvinách, a tam se zdržovala hovězí stáda.

Přes všechny nesnáze to byla nezapomenutelně krásná cesta jarní horskou krajinou. Co chlapcům chybělo na umění šlapat podle šablony, to nahrazovali chutí dokázat, že ostudu neudělají.

Pár dní před 9. květnem se celý prapor v Praze soustředil. Pilovalo se umění pochodovat stejným krokem, řady „nerozhoupat“, provést naráz „Na ruku zbraň“ a „Vpravo hleď“. Cvičili jsme v rámci celého přehlídkového vojska.

Ukázalo se, že mládež v zeleném se učila snadno. Komu nové kroky dělaly potíž byli velitelé a štáby. Starší páni, někteří i trochu s bříškem dupali horlivě, až jim brigadýrky na hlavě poskakovaly, ale přihlížející ministr skřípal zuby. Byla to podívaná věru komická, ale některým účinkujícím do smíchu nebylo. Komise bodovala a ze soutěže desítek štábů vycházel jako nejlepší náš - štáb Pohraniční stráže. Měli jsme k tomu podmínky. V čele šel štíhlý vysoký plukovník, který mohl směle vystupovat na rampách módní přehlídky. Za ním trojice mladých důstojníků, tři sportovci, stejně velicí, jako ulití z jedné formičky. Čím víc se ministr národní obrany zlobil, že štáb „policajtů“ přetrumfne vojáky, tím jsme šlapali s větší chutí. (Pohraniční stráž byla tehdy součástí vojsk ministerstva bezpečnosti.)

Jinak byly ty nácviky strašná nuda. Když už se pochodovalo, bylo to dobré. Ale nejhorší byly věčné nástupy a nekonečné čekání. Zkouška trvala půl dne a vlastní pochod během ní pár minut.

Finále za všechny těžkosti a hořkosti stálo. Chyby se srovnaly, brigadýrky už nikomu neposkakovaly, o půjčené kozácké šavle se nikdo z oficírů nepopíchal. Diváci byli nadšení. Na nepříjemné věci se zapomnělo a hezká vzpomínka účastníkům první přehlídky na Letné zůstala.

Každá vojenská paráda je hrou na dokonalost. Všechno je vybroušené, naleštěné, oslnivé. Tím nápadněji vynikne každá piha na kráse. Do očí bije i to, co je jindy běžné. Na některé takové faux pas se pak ve vojenských kruzích vzpomíná po léta. Každý pamětník si přidá něco k lepšímu.

V jednom na svou dobu významném učilišti se konalo vyřazení absolventů. Na slavnostní přehlídku byl ohlášen ministr. Jeho příjezd a počátek přehlídky byl stanoven na desátou hodinu. Jak to na vojně bývá, každý na žebříčku šarží si pro jistotu přidal časovou rezervu. Velitel učiliště, generál, ostřílený voják nařídil nástup v devět hodin. Čekání pro něho bylo zvyklostí a samozřejmostí života. Přecházel před čelem jednotek sem a tam a čekal, jako čekali všichni. Občas se pozdravil a prohodil pár slov s někým z čestných hostů, kteří se pomalu scházeli. Přicházeli rodiče a děvčata mládenců, kteří prožívali slavnostní den, poprvé s čerstvými hvězdičkami na ramenou. Trousily se zástupy na podívanou, která byla každoroční tradicí města.

Minuty ubíhaly, čekání se prodlužovalo. Kdo se ráno hodně napil, měl potíže. Měl je i generál, však byl už v letech. Nedělal si s tím těžkou hlavu. Byl z fronty zvyklý na vážnější situace. Poodešel k drátěnému plotu, otočil se k nastoupeným jednotkám a k divákům zády a dopřál tělu, čeho se domáhalo.

Co čert nechtěl. Právě v té chvíli se vynořila řada černých limuzín. Blížily se zvolna a důstojně, jak se na ministerskou kavalkádu sluší. Početné řady vojáků a diváků ztichly. Stovky párů očí těkaly z přijíždějících vozů na široká záda odvráceného generála. Nesčetné duše s ním prožívaly napjaté chvíle. Jediný, kdo zachoval ledový klid byl generál. Otočil hlavu přes rameno a zahřímal mocným hlasem: „Učeliště, na můj povel pó-zór!“ Dokončil, co právě konal, upravil se, pokročil pár kroků před řady vyšponovaných čerstvých poručíků a s klidnou svrchovaností, nevyveden z míry pokračoval v povelech: „K uvítání zprava...“ atd.

Přehlídka skončila znamenitě. Ministr, maminky i dívky novopečených oficírků byli spokojeni. Navíc si odnesli pikantní historku, která se po léta tradovala. Generálovi na autoritě a na oblibě neubrala, spíš naopak.

V jiné vojenské škole, v jiném místě byla také přehlídka. Podle zdejších možností a tradice se konala na náměstí. Bylo kapánek s kopečka, ale co se dalo dělat, vhodnější místo se tu nenašlo. Velitelem nebyl střelným prachem fronty očazený generál, ale mladý ctižádostivý kapitán. Mládí je dychtivé novot. I náš velitel přemýšlel, čím by představení, k němuž se scházívalo celé město, zpestřil. Měl smysl pro romantiku a rozhodl se, že přehlídku vykoná na koni. Znal zatím jízdu spíš z filmů a ilustrovaných časopisů, ale věděl, že se člověk musí celý život učit. V momentě, kdy se člověk přestane učit nové věci je starý. Jezdit se naučili i lidé, kteří nevynikali inteligenčním quocientem a on byl vzdělaný a sportovně založený mladý muž. Však nebyl jmenován náčelníkem významné vojenské školy náhodou. Představení skládali v jeho schopnosti důvěru.

Zavolal si podkoního, „koňáka“, jak se mu říkalo a vydal příslušné dispozice. Protože velitel velí a nedoprošuje se, koňák sice překvapeně zamrkal, ale řekl „Provedu“ a dovolil se odejít. Šel sedlat koně.

Vojenský národ se od dob skytských nájezdníků dělí na ty, kteří na koni jezdit umí a na ty, kteří to neovládají. Ti první těm druhým už od věků hledí připravit nějakou kulišárnu, aby se pobavili. Protože náš podkoní patřil k těm prvním, hlavou mu bloudily různé nápady. Po delším přemítání se rozhodl pro žertík, který nebyl nápadný a nehrozil potrestáním.

Pečlivě vybíral, až našel toho pravého klidného valáška. Impozantní bělouš nekopal a nekousal - kromě sena a ovsa. Nepoužíval ani obvyklý trik vojenských „hajter“, kterým se po generace zbavují nepohodlného jezdce. To znamená - nevzpínal se na zadní a vzápětí zadkem nevyhodil, což je manévr, jemuž stěží odolá i dobrý jezdec. Byl to zkrátka koníček jako malovaný.

Výcvik pokračoval ke kapitánově spokojenosti. Jezdil nejprve na lonži krokem, pak klusem a posléze i cvalem a v terénu. Nechal si předvést i trysk, ale ten odložil na pozdější dobu. Zatím nezkoušel ani bravurní džigitovku a nepokoušel se zvedat v trysku brigadýrku ze země.

Při zkouškách na přehlídku včetně generálky s hudbou chodil zatím pěšky. Efektní příjezd na koni si schovával na premiéru.

Dojem byl vskutku velkolepý. Začátek přehlídky probíhal podle zvyklostí. Vojáci - posluchači školy nastoupili ve vyřízených čtvercích, chodníky se zaplnily diváky, tribuna byla obsazena místní honorací a plukovníkem z vyššího velitelství. Kapitán se s hosty pozdravil a pak odkráčel do přilehlé uličky. Bylo to nečekané a lidé si nedovedli vysvětlit, proč odchází, když má být hlavním aktérem. Že by nějaké zažívací potíže? Hosté hleděli překvapeně jeden na druhého.

Hádanka byla vzápětí rozluštěna a rozluštění za to stálo. Ozval se zvonivý cvakot podkov a kapitán předjel po „kočičích hlavách“ na vznosném bělouši. Náměstí zahučelo překvapením a obdivem.

Odbyly se formality, odezněly delší projevy i kratší zdravice a nastoupila rozhodující chvíle. Velitel zaburácel mocným hlasem několik povelů, seřazené čtverce začaly šlapat na místě a velitelé rot vykročili před své jednotky. Zároveň zaduněly bubny, třeskly puklice a vojenská kutálka spustila řízný marš.

A tady se ukázala podlost záludného podkoního. Bělouš s prvním taktem hudby zděšeně vyvalil oči, rozšířil nozdry a vzepjal se. Beránek se proměnil v saň. Kapitánův jezdecký výcvik nebyl ledajaký a tuhle fázi koňské svévole zvládl. Bělouš se ukázal být natolik taktní, že nenásledovala stojka na přední nohy a vypálení zadkem k nebi. Osud byl ke kapitánovi milostivý. Místo toho se však valach pustil v trysk a pádil dolů s kopce a pryč z náměstí, co nejdál od strašné muziky. Diváci i tribuna vzdychli zděšením. Protože nácvik jízdy tryskem zatím v kapitánově výcviku chyběl a protože mu ve zmatku vyklouzly nohy ze třmenů, vzdal se estetické stránky jízdy a objal koně kolem krku. Na náměstí zatím propukl chaos. Kapelník stál zády k jezdecké scéně a proto nebyl „in“. Polovina muzikantů poslouchala dál pokyny jeho taktovky, druhá polovina ztichla. Velitelé se snažili pokračovat podle programu a šlapali slavnostním krokem podle tribuny. Vojáci za nimi si počínali různě. Jedni dodrželi dekorum a ukázněně dupali za velitelem. Hlavně ti v prvních řadách. Zadní byli nakaženi všeobecným veselím a proměnili vyrovnaný čtverec v rozházenou tlupu. Ti, kteří měli ještě šlapat na místě, vesměs šlapat přestali.

Přehlídka skončila do ztracena. Muzikanti konečně definitivně přestali hrát, čestní hosté ztratili víru, že bude program pokračovat a tribunu opustili. Velitelé rot odvedli nespořádané řady svých jednotek do kasáren.

A kapitán? Splašený kůň s ním uháněl k řece. Hříva a ocas bělouše vlály spolu s třmeny a otěžemi. Ještě se kus proběhl po měkké travnaté labské navigaci a pomalu se uklidnil. Párkrát rozčileně zafrkal a potřásl hlavou, jako by z ní chtěl vyklepat poslední zbytky hudebních dojmů, zastavil se a dal se do pastvy. Kapitán ho přestal objímat a sjel do trávy. Váhal, zda má toho hříšníka odvést do kasáren, nebo ho tu nechat a poslat pro něj podkoního. Že by znovu nasedl, to mu na mysl nepřišlo.

Po přehlídce už v jezdeckém výcviku nepokračoval. Ještě po letech se nedoporučovalo zmiňovat se před ním o jízdě na koni. Do povědomí města se svým rajtarským matiné zapsal hlouběji, než řada jeho předchůdců i následníků.

26.08.04

Boží mlýny v zeleném

Vojenská disciplina, subordinace, žebříček hodností, pozor — pohov, dovolte mi..., provedu, to je bujná tráva, v níž se dá leccos schovat a předstírat. Trvá déle, než se mnohá nepravost prohlédne.

Ocitl jsem se na jednom oddělení, kde právě nastoupil nový náčelník. Už dříve jsem se s ním jednou, dvakrát setkal a velice mi imponoval. Vyšší postavy, výrazný obličej, husté vlnité interesantně prokvetlé vlasy, energický prsní hlas. Sympatický mužný zjev. Navíc ještě vždy pečlivě ustrojený. Od zářivě zlaté šňůry na brigadýrce, přes oslnivě lesklé pagony, až po naleštěné lakové holinky. Jednal s úsměvem, s bodrou chlapskou drsností. Nepokoušel se zastřít výrazný ostravský akcent a dialekt. Občas utrousil peprný „chacharský“ výraz. V jeho chování se mísila intelektuálská blazeovanost s ostentativní proletářskou přímočarostí. Často připomínal, že je „z havířského pytle“.

Zpočátku s ním byl náš pracovní kolektiv nadšený. Tehdy se politické školení důstojníků soustředilo na „Krátký kurz dějin VKS/b“. Major K. se dovedl blýsknout znalostmi a organizoval na oddělení zajímavé disputace. Byli jsme tam tehdy samí mladí důstojníci okolo pětadvaceti, sedmadvaceti let a teorie nám připadala jako hotový klíč k poznání veškeré pravdy života.

Netrvalo dlouho a náš respekt k novému šéfovi dostával trhliny. Kromě učených hádání se totiž nic jiného nedělo. A my jsme měli pečovat nejen o své sebevzdělávání, ale o školení důstojníků a vojáků od Aše až po Bílé Karpaty. Kromě toho i za přípravu různých oslav, výročí a za organizaci volna vojáků, kteří v té době směli opustit brány kasáren jen výjimečně a celé večery a volné dny trávili v klubovnách. Místo toho, abychom se starali o tuhle spoustu povinností, trávili jsme den za dnem, týden po týdnu teoretickou debatou.

V oddělení rostlo napětí. Lidé se rozdělili na dvě skupiny. Jedna vyjížděla k útvarům, věnovala se seminářům na divizích, snažila se ovlivnit praktický život. Druhá vysedávala v šéfově kanceláři, studovala a pěstovala nevypsanou soutěž, kdo se blýskne větší moudrostí. Náčelník dával nepokrytě najevo, která z obou kategorií je mu bližší, kterou výš hodnotí. Příčina, proč měl raději „učedníky u svých nohou“ nezůstala dlouho tajemstvím. Vstoupil do nablýskaných holinek a do majorské hodnosti rovnou z civilní funkce a neměl o životě a starostech útvarů ani ponětí.

Bylo to nepříjemné, ochromovalo to řízení pracovního kolektivu a otravovalo život těm, kdo měli smysl pro povinnost. Záhy však došlo ještě k horšímu.

Na počátku padesátých let byla atmosféra ve společnosti otrávena politickými procesy. Tito, partizánský hrdina, byl najednou krvavý vrah a agent imperialismu. Rudolf Slánský, generální tajemník strany - a najednou špion a zrádce, odsouzený k trestu smrti. Procesy v ostatních lidově demokratických zemích a zatýkání a veřejná líčení doma vyvolávaly špionománii a podezíravost.

Jednoho dne si major K. zavolal dva, tři důvěrníky. Mne mezi nimi. Pod slibem přísného mlčení nám sdělil otřesnou informaci: Alena R. je špionka. Byla to naše kolegyně, která řídila společenskou činnost manželek vojáků z povolání. Já jsem byl její bezprostřední vedoucí.

V první chvíli jsem o strašné zprávě nepochyboval. Byla taková doba. K majorovi K. jsem měl důvěru a brzy jeho tvrzení potvrdily argumenty dalších spolupracovníků. Připomněli Alenino vlastní vyprávění. Jako osmnáctileté děvče se pustila na vlastní pěst z venkova do Prahy. Neměla ponětí, kde bude bydlet, čím se bude živit. První den bloudila po městě a hledala nocleh a zaměstnání. „Co muselo nutně takovou holku potkat?“ meditoval František S. Bylo známo, že poté, co nacisté zatkli oba jeho rodiče, upadl načas do pražského polosvěta. Jen díky soudruhům, kteří se ho ujali, neskončil v „galerce“. „Na nádraží čekali na takové pitomé holky pasáci a už je vlekli. Tomu nemohla uniknout,“ tvrdil s autoritou žižkovského zasvěcence.

Tak k dokreslení Alenčina profilu přispělo, že nebyla jen špiónka, ale i kurva. Ochotně se připojil nadporučík J., který od ní nedávno dostal před svědky facku, když se pokoušel ohmatávat jí svetr. Alena nebyla žádná éterická bytůstka, ale sportovní výsadkářka a přebornice v judo.

Byl jsem přesvědčen, že je naší povinností Alenu usvědčit a co nejrychleji se jí zbavit. Na dně duše mi však hlodaly pochybnosti, které sílily. Mezi závažností obvinění a děravostí důkazů byl rozpor.

Stále jsem ještě nepodezíral majora K. ze zlého úmyslu. Měl jsem zato, že snad jen pádné důkazy z nějakých důvodů nechtěl, nebo nemohl uvést. Vypravil jsem se za ním a požádal ho o něco jasnějšího, na základě čeho bych mohl s dobrým svědomím navrhnout Alenino propuštění. Major, který prve hřímal nejsilnějšími výrazy začal kličkovat, vymlouvat se, chytračit a posléze krok za krokem z kategorických stanovisek ustupovat.

Moje víra v Alenino obvinění byla otřesena. Ještě tomu dodalo, když krátce na to Alena - která neměla tušení, jaké předivo se kolem ní snuje - se ironicky zmínila, že se major pokoušel zavádět s ní medové řečičky, ale nepochodil. Nedostal sice facku, jako nadporučík J., ale výsledek byl podobný.

Během následujících dní se stalo očividné, že všechna špína na Alenu byla vymyšlena. Záležitost neskončila happy endem. I když se děvče neprovinilo ničím jiným, než že jednomu zájemci o své půvaby dala políček a druhého odkázala do patřičných mezí, byla nakonec otrávená a našla si jiné zaměstnání.

Hromosvodem šéfovy nevole jsem se stal já. Už proto, že jsem se Aleny zastal. Kromě toho jsem kritizoval, že neplníme svou úlohu vůči divizím a útvarům a vaříme se ve vlastní šťávě. Major o mně netvrdil, že jsem prostitutka a špion, ale že „rozvracím kolektiv“. Našli se dva, tři patolízalové a nastala honba. Na služebních poradách a na schůzích mne bombardovali obviněními a „dobře míněnými radami“. Chci být moudřejší, než celý kolektiv. Všichni jsou s náčelníkem v názorech na práci zajedno, jen já mám výhrady. Kritizuji teoretické diskuse u náčelníka, protože na ně svou úrovní nestačím a jsem chorobně ctižádostivý. Aleny jsem se nápadně zastával - kdoví, jaké mne, ženatého, k tomu vedly důvody. Měl bych projevit větší míru skromnosti a „nevyskakovat“.

Byly to stále jen hlasy dvou, tří lidí. A ostatní? Část se tvářila, jako by se nic nedělo, jako by nic neviděli a neslyšeli. To byli ti opatrnější. Ostatní se mnou souhlasili, ale jen postraně. Na poměry v oddělení a na styl práce žehrali, ale jen mezi sebou a při rozhovorech se mnou. Dávali mi zapravdu, ale radili, abych byl opatrný, abych raději udělal sebekritiku. „Vlk se nažere atd.“ a já budu mít pokoj. Co z toho mám? Ještě mne vyhodí, když se nestane nic horšího...

Konflikt došel tak daleko, že náčelník správy pozval na pohovor celé oddělení. Major K. mne zavolal a vítězoslavně mi sdělil, že se mám tehdy a tehdy dostavit ke generálovi. Bude projednán „můj případ“.

Nedělal jsem si iluze. Počítal jsem s vyhazovem z armády. Byl jsem ale ve svých necelých pětadvaceti letech neuvěřitelný idealista. Měl jsem rodinu a dvě děti, ale nepřemýšlel jsem ani tak o tom, jak se budu živit, jako spíš jak se dovolat pravdy. Byl jsem pevně přesvědčen, že oddělení majorovou vinou neplní své poslání, a že na Aleně R. byla spáchána křivda. Že se majorovou vinou vytvořily na oddělení neúnosné vztahy, nedýchatelná atmosféra neupřímnosti, strachu, podlézavosti, chameleonství a donášení.

Ve svém dětinství jsem v předvečer pohovoru četl Husovy listy z Kostnice, abych čerpal morální sílu k obhajobě pravdy.

Nadešel pro mne historický okamžik. Rozesadili jsme se po židlích, klubovkách a gauči v rozlehlé kanceláři. Náčelník správy bez dlouhého úvodu zahájil. Předválečný komunista, dobrovolník z občanské války ve Španělsku, voják, který prošel se Svobodovou armádou od Buzuluku do Prahy. Nikdy nemluvil o tom, že je „z hornického pytle“, ale na spáncích a na lícních kostech měl hluboko pod kůží zažrané černé pihy ostravského uhlí. Byl drsný, někdy až nepříjemně otevřený a kritický člověk.

Major K. spustil svou obžalobu. Pes by ode mne kůrku chleba nevzal. Dva, tři jeho osvědčení lezdoprdelkové ho podpořili. Ostatní mlčeli. Generál začal vyvolávat. Nikomu nedopřál, aby se vyhnul stanovisku. Ale většina se přece jen vyhýbala. Nějak jim ušlo, že mezi mnou a náčelníkem jsou problémy. Potili se, chytračili.

Pak jsem dostal slovo já. Nehájil jsem se. Pokládal jsem svůj osud za zpečetěný. Prosil jsem jen generála, aby si ověřil, jaké vztahy se na oddělení vinou majora vytvořily, jaké jsou zde metody práce.

Dvouhodinová parní lázeň spěla ke konci. Generál pomalu a s rozmyslem přistoupil k závěru. Sklonil jsem hlavu a čekal sekeru. První jeho slova, pronesená se silným ostravským akcentem pro mne byla zdrcující: „Ja nic ověřovat nebudu.“ Moje poslední naděje se rozpadla v sutiny. Generál pokračoval: „Já situaci v oddělení znám. O práci majora K. mám jasný obrázek.“. Pak následoval zdrcující kritický rozbor - ne můj a mého „narušování kolektivu“, ale špatné práce a necharakterního jednání majorova. Zíral jsem s vytřeštěnýma očima a měl jsem pocit, že se mi to zdá, že jsem snad upadl z rozrušení do fantastických představ.

Drsnost a otevřenost odsudku se vymykala zvyklostem, jež v armádě panovaly. Zdrcující kritika byla učiněna před „podřízenými“ a to bylo dokonce nepřípustné. Generál byl do té míry člověk přímý a zásadový, že si v daném případě s vojenskými omezeními těžkou hlavu nedělal.

Pak se obrátil ke mně. Snesl mne z nadoblačných výšin na zem. Už nemluvil služebně a po generálsku. Spíš jako táta s klukem. Nebylo zapotřebí a nebylo správné, že jsem se potýkal s věcmi sám, že jsem nedokázal přesvědčit a získat ostatní, že jsem nebral v úvahu jejich názory a myslel, že mám jen já pravdu. Vytkl mi, že jsem nepřišel za ním, když už jsem nevěděl kudy kam.

Ano, ano měl tisíckrát pravdu. Byl jsem mu neskonale vděčný za všechno, i za ty výtky, které snad nebyly úplně ve všem zasloužené. V životě jsem žádnou pochvalu nepřijal tak rád, jako tuhle kritiku.

Nevím, jak jsem toho dne došel domů. Snad jsem letěl na křídlech. Včera jsem se připravoval s Husovými listy na kostnickou hranici a dnes jsem našel spravedlnost, v jakou jsem se neodvažoval doufat ani v nejbujnější fantazii.

Během několika dní byl major K. odvolán. Nebylo to v důsledku popsaného pohovoru a už vůbec ne mojí zásluhou. Ukázalo se, že úroveň jeho práce byla už delší dobu předmětem kritické pozornosti a odvolání se připravovalo.

Po jeho odchodu mne čekalo ještě jedno překvapení a poučení. Bylo to chování oněch dvou, tří horlivců, kteří se do poslední chvíle, až do generálova závěru, snažili majorovi K. všemi způsoby zavděčit. Teď doslova ze dne na den obrátili. Najednou to byli oni, kdo už dávno poukazovali na všechny nešvary a kdo za to byl terčem majorovy nelibosti a šikanování.

Je přirozené, že jsem vyřešení situace v oddělení cítil jako zadostiučinění. Snažil jsem se ale nedat to na sobě ničím znát, zvlášť jednáním s oněmi majorovými „pohrobky“. Nicméně došlo ještě k jedné charakteristické scénce. Potkal mne beze svědků nadporučík J. a zastoupil mi cestu. Se zlobně přimhouřenýma očima zasyčel: „Nemysli si, že si vyhrál. A nenaparuj se. To nebyla tvoje zásluha, že K. vypad. To sme byli my, kdo chodili nahoru a informovali, co se tu děje. A aby si se neplet, novej šéf už má jasno, co si zač...“

Měl jsem sto chutí odpovědět mu podobně, jako Alena na ohmatávání svetru. Vzpomněl jsem si ale na maminčino úsloví, které nebylo moc slušné, ale výstižné: Kdo se s ...maže, ten se umaže a smrdí.

Červené na černém

Když se řekne kapitán, představíme si urostlého sebejistého muže. Mohou být výjimky. Imrich byl menší postavy a sebejistota nebyla právě jeho silnou stránkou. Zevnějškem to byl chlapec jako ze žurnálu. Souměrné postavy, hezký, mírně přisnědlá tvář, husté tmavé vlasy s pěšinkou postraně, vždy pečlivě načesané. Nikdo ho nikdy neviděl v nevyžehlené uniformě. Puky na kalhotách byly jako břitvy.

Seděli jsme naproti sobě v jedné kanceláři. Rytmus jeho zvyklostí byl pravidelný, jako podle scénáře. Když nadešla chvíle, kdy se uchyloval do malé místnůstky čtyři kroky přes chodbu, byl to obřad. Svlékl sako a pečlivě je rovnal na opěradlo křesla. Než se vzdálil, ještě mu věnoval poslední pozorný pohled, zda nějaký faldík nezůstal zmačkaný. Když se vrátil, následovalo dlouhé omývání rukou, jako u chirurga před operací. Vlastní ručník vyňal ze zásuvky psacího stolu. Myslím, že si nosil každý den čistý. Před zrcadlem si urovnal vázanku, přesvědčil se, že má šle přesně tam, kde je jejich místo a teprve pak oblékl sako. Povytáhl manžety košile na půl coule. Chvilku v zamyšlení postál, jako by přemítal, zda něco neopomněl. Tím ceremoniál skončil. Usedl a pustil se se stejnou svědomitostí a přesností do práce.

Působil dojmem naprosto vyrovnaného muže. A přece ho trápil problém. Už balancoval mezi dvacítkou a třicítkou a neměl ještě žádnou vážnější známost. Jeho úzkostlivá pečlivost jako by na něm vytvářela jakousi cukrovou polevu, která děvčata odrazovala. Možná že to také bylo tím, že hledal stejný ženský exemplář puntičkáře, jako byl sám. Tíha panictví ho sužovala. Netajil se tím. Téměř denně zapřádal rozhovor na toto téma. Kolegové byli vesměs ženatí a měli pro jeho trápení málo pochopení. Spíš se na jeho účet bavili.

Konečně se začal rýsovat na obzoru slibný obrat. Zdálo se, že se Imrich konečně zamiloval a jeho cit vyvolal patřičnou ozvěnu. Jeho srdce vzplálo pro rozkošnou dívenku, která pracovala o několik dveří od nás, na spisovně. Scházelo jí ještě něco do dvaceti, dnes bychom řekli - teenager. Měla hezkou plnou postavu, příjemné líčko s bohatými rtíky, které si o pusinku přímo říkaly. Jak už jsem se zmínil, kapitán nebyl žádný dlouhán a tak i po téhle stránce se k sobě znamenitě hodili. Byl to páreček k pomilování. Celé velitelství si notovalo, jak jim to spolu sluší.

Imrich doprovázel svou lásku z práce, chodili spolu do divadla, na koncerty, do kina. Dívčiny rodiče už zachytili příslušné signály a nezdálo se, že by jim byla dceřina známost proti mysli.

Jediný, kdo si dělal starosti byl potenciální ženich. Nebyly to problémy existenční. Měl slušný příjem a mohl si založit rodinu - jak se říká - od hodiny. Nedalo mu klidně spát něco úplně jiného. Dělalo mu starosti, jak obstojí, až bude mět překročit v lásce onen osudný Rubikon. Tvořily se mu vrásky na čele při pomyšlení na to, nač se muži zpravidla třesou nedočkavostí.

O svém zastydlém panictví se už tolik napřemýšlel, že se teď cítil jako student před maturitou. Obstojí? Neztrapní se? I s tímhle svým soužením a obavami se svěřoval. Čekal, že ho kolegové povzbudí a posílí jeho sebedůvěru. V tom se nezklamal. Ani se mu moc nesmáli. Spíš mu záviděli a vzpomínali na své začátky.

Když vešlo v obecnou známost důvěrně sdělené tajemství, že Imrich konečně pozval dívenku do svého přepychového podnájmu, byli všichni zvědaví, jak panicův křest ohněm dopadne. Jestliže měl Imrich ve zvyku se svěřovat, teď si nás popletl se zpovědnicí.

Protože už známost trvala řadu měsíců a kapitánovy city byly opravdové a úmysly nejserioznější, neměla dívenka důvod, aby jeho pozvání nepřijala. Všechno se vyvíjelo hezky a idylicky až do rozhodující chvíle. Zdálo se, že obavy, které mladého muže trápily, byly zhola zbytečné. Příroda si prosazovala svou. Leč překážka se vynořila tam, kde ji nikdo netušil.

Rozohněný milenec narazil na rozkošný kousek prádýlka, který, byť sebehezčí, je v takové chvíli jen na překážku. Dívenka dlouho vybírala, až zvolila černý atlas, protažený krvavě rudou stuhou. Stuha byla zavázána do mašle. Imrich se pustil rozechvělými prsty do rozvazování. Nešlo to. Mašle držela jako přišitá. Ona totiž opravdu přišitá byla a sloužila jen jako dekorace. Jinak byl princip toho romantického kousku prádýlka docela běžný. To ale náš horoucí dobyvatel nepochopil. Dívenka byla příliš cudná a hořela rozpaky. Ostych jí bránil vyjít milovanému popletovi v ústrety. Zápas mezi ním a mašlí dopadl jednoznačně pro mašli. Oheň vášně pohasl a zbyl jen popel v podobě studu. O kus červené stuhy klopýtla a skončila taková láska.

Bylo to opravdu tak beznadějné? Bývala by mu jeho selhání snadno odpustila. Raději, než kdyby se byl projevil jako zkušený konzument ženských půvabů. On však z přílišného studu sám spálil za sebou všechny mosty.

Zbývá dodat, že si našel ten nejnešťastnější způsob, jak se svého pocitu méněcennosti zbavit. Prohlásil, že se do tehdy a tehdy ožení. Během dovolené si v rekreačním středisku udělal známost a za pár dní byla svatba. Jeho paní nebyla ani hezká, ani inteligentní, ani ušlechtilé povahy. Do roka byl rozvedený. Jednoho pocitu méněcennosti se sice zbavil, ale vyměnil jej za jiný, vážnější. Jakými dalšími serpentinami se jeho vztah se ženami ubíral a zda dosáhl rovnováhy mezi city, rozumem a erotikou, nevím. Vír života s námi zatočil různými směry.

Něha v uniformě

Počátkem padesátých let se stal ministrem národní obrany Alexej Čepička. V mnoha ohledech obrátil armádu naruby. Alespoň se o to snažil. Nechci hodnotit, co bylo dobré a co nikoli, co se mu podařilo a co selhalo. Mezi radikální zásahy patřil pokus obléci všechno něžné pohlaví, pokud v armádě pracovalo, do uniformy. Plančetistky na radarových stanovištích, spojařky na telefonních centrálách, ošetřovatelky ve vojenských nemocnicích, ale i sekretářky a písařky se měnily v četařky a staršinky. Nebylo potřebí velké přemlouvání, tím méně nátlak. Hlavní argument byla změna na výplatní pásce. A ta stála zato.

Podle zásady něco za něco se ženy a děvčata musely podrobit vojenskému pořádku. Obléci stejnokroj, dělat vlevo v bok a čelem vzad, salutovat, běhat občas přískokem a poznat kulomet od kartáčku na zuby. Sekretářky už nevařily jen černou kávu, ale učily se střílet. V tom byl někdy kámen úrazu. Mám v živé paměti, jak se k nám s důvěrou obrací na terezínské střelnici hezoučká četařka a šermuje nabitou pistolí, která jí vypověděla poslušnost.

V Litoměřicích zřídili školu pro poddůstojnice z povolání. Nepochybuji, že si tam děvčata osvojila řadu dobrých a užitečných vlastností. V životě už to bývá tak, že mi v paměti utkvěly spíš pikantní historky.

Pohoršil se jeden všetečný občan a přišel na velitelství se žalobou. Pozoroval v hospodě chumel uniformovaných dívek. Kdyby si hleděl svého, všechno by prošlo bez problémů. Děvčata se tlačila do uzavřeného kroužku a podezřele se hihotala. Bdělý strejda špicloval a zahlédl leccos, co jeho zrakům určeno nebylo. Děvčata poměřovala, co jim příroda nadělila pod blůzičkami. Přísná velitelka zjistila, že zkoušely, která má ideální ňadro - právě do půllitru. Nevím, kdo byl větší nemrava, zda ty holky, nebo ten zvědavec.

S vážnou stížností se obrátil na ministerstvo představitel církevního semináře. Cely jeho zbožných svěřenců byly právě naproti ubikacím bezbožných poddůstojnic. Ty měly málo pochopení pro přísnou řeholi mládenců, kteří se chystali na celoživotní celibát. S gustem jim skýtaly pohled na krásu bez závoje. Nebraly ohled na soužení jinochů, které tak tklivě líčí píseň o malém Strahováčkovi.

Na koncipovaní odpovědi se účastnil početnější kolektiv. Atmosféra připomínala Rjepinův obraz záporožských kozáků, píšících dopis tureckému sultánovi. Základní idea byla: čistému vše čisté. Pokyn po vnitřní vojenské linii byl striktnější: Nedělejte z toho aféru, ale domluvte děvčatům, ať mají rozum a nedělají ostudu.

Mám jeden nezapomenutelný zážitek z házení ručních granátů. Odehrávalo se to v Motole. Dnes už je to místo zastavěné. V padesátých létech tam byly okopy a zákopy a náspem obehnaný prostor s papírovými figurami.

Četařka přišla do zákopu, dostala útočný granát, na rozkaz velícího důstojníka uvolnila pojistku a pokusila se zasáhnout cíl. Sklonila hlavu pod předprseň zákopu, aby ji nezasáhla střepina a odkráčela. Jednoduché, že? Co na tom může být složitého? Další!

Všechno se zdálo prosté, než přišla na řadu - řekněme Stázička. První potíž byla už v tom, že se s jejími tělesnými rozměry nepočítalo. Zákop byl pro ni trochu moc hluboký a nebylo ji v něm vidět. Byl také trochu úzký, ale při dobré vůli a snaze se do něj vtěsnala. Říkám jí něžně - Stázička, ale nebyla to už žádná nerozumná žabka, leč vdaná paní a maminka. Psala sice léta na spisovně a uniformu a ruční granáty tam nepostrádala, ale i ji zlákal finanční přínos pro rodinu.

Už jsem se zmínil, že vzhledem k své výšce v zákopu zmizela. Po chvilce se však nad předprsní objevila zdvižená paže, opsala čtvrtkruh a odjištěný granát se odkutálel pár kroků před zákop. To, co mělo představovat vrh granátem bylo spíš něco na způsob „sypejte ptáčkům“. Zdálo se, že i samotnému granátu to bylo trapné. Diskrétně se odkulil a žbluňkl do okopu, pár metrů před zákopem. Žbluňkl a zmizel, protože okop byl plný kalné dešťové vody.

Velitel cvičení poslal nešťastnou vrhačku do bezpečné vzdálenosti, když ji po menších nesnázích vysoukal ze zákopu, a zavolal pyrotechnika. Chvíli spolu čekali, co odjištěný granát ve špinavé vodě udělá a když nic, šli prozkoumat situaci. Zpytavě hleděli do kalného okopu jako věštci do kávové sedliny. Protože orákul nic nenapověděl, rozhodli se k činu. Do patrony trinitrotoluenu upevnili zápalnou šňůru, opatrně nálož spustili do jámy a šňůru zapálili. Skočili do zákopu a přikrčeni očekávali věci příští.

Prásk! Výbuch to byl pořádný. Ani ne tak co do hlasitosti; to stěny okopu a bahno ztlumily. Rána však zvedla notný trychtýř dešťové vody, zahuštěný hlínou. Chvíli visel jako menší atomový hřib nad terénem a pak se podřídil zákonům zemské tíže. Jestliže zákop do té chvíle skýtal oběma důstojníkům záštitu před explozí, teď jim nebyl k ničemu. Zasypala je špinavá sprška. Jejich jednobarevné uniformy se proměnily v zelenohnědé „maskáče“.

Rezignovaně setřeli z brigadýrek a ze saka největší kusy bláta a přistoupili k okopu. Výbuch ho ideálně vyprázdnil až na granát, který neporušený trůnil uprostřed. Okolo něj se jako stříbrný hádek vinula uvolněná páska pojistky. Druhou patronu výbušniny umístili těsně k němu a to už nepřežil.

V bezpečné vzdálenosti se zatím Stázička učila házet kamenem. V dětství tuhle disciplinu zanedbala. Jako vzorně vychovaná holčička nikdy s partou rozjívených kluků nerozbíjela okenní tabulky a teď jí to na vojně chybělo.

Ne vždycky skončily podobné hrátky se střelným prachem a výbušninou stejně idylicky a důsledky spravila čistírna. Na stejném velitelství a v téže době se udála historie bez špetky humoru.

Střílelo se z pistolí. Dvě vojačky se vrátily ze střelnic, tváře jim hořely sluncem a ostrým větrem. Posadily se naproti sobě na lůžka a pustily se do čistění zbraní. Jana vyňala zásobník a stiskla spoušť. Místností otřásla ohlušující rána. Zapomněla náboj v hlavni. Dana vytřeštila oči na koleno a pak se složila pozpátku v bezvědomí.

Události plynuly jako ve snu. Sanitka, nemocnice, ortopedie, primář - vynikající kapacita. V té době asi československá jednička v daném oboru.

Byl to skutečný lékař - humanista. Při své vysoké kvalifikaci nikdy nezaváhal poskytnout na sídlišti pomoc jako prostý praktický lékař. Když má žena upadla na bruslích tak nešťastně, že jí začaly ochrnovat nohy, utíkal od božíhodové pečené krůty a masíroval ženu několik hodin a nohy jí zachránil.

Proti strašné ráně krásné Danušky to byla epizoda. Dana byla urostlá dívka s postavou antické sochy, s olivovou pletí, bohatými černými vlasy, s krásnýma černýma očima. Bylo jí jednadvacet let. Teď měla ošklivý průstřel kolena, a co bylo horší, noha od kolena dolů byla necitelná a ztrácela přirozenou barvu.

Kolem lůžka zraněné obcházela hrůza. Hodiny hrozily otravou a čekat znamenalo riskovat život. Doktor od lůžka skoro neodcházel. Zkoušel možné i nemožné. Amputace byla stanovena na ráno. Telegram seznámil rodiče s tragedií i s nevyhnutelným řešením. Nočním rychlíkem, nešťastní, ujížděli za dcerou.

Obětavý lékař neviděl před sebou jen náročný zákrok. Viděl krásné děvče, člověka, kterého čeká po zbytek života osud ptáčete se zlomeným křídlem. Ani poslední hodiny před operací nekapituloval a pral se. Nemyslel na to, že půjde k operačnímu stolu nevyspalý, po probdělé noci. Stimuloval zraněné krajní rozbouření krevního oběhu. Riskoval. Tváře děvčete hořely, organismus byl vypjat do krajnosti.

Stal se malý zázrak s velikými následky. Oběh krve v poraněné noze se obnovil. Přípravy k amputaci byly zrušeny. Rodiče našli ráno Danušku v hlubokém spánku. Těžce zraněnou, ale před ještě neskonale větší ranou zachráněnou.

Aby fyzické bolesti nebylo dost, osud jí přichystal ještě surovou citovou ránu. Milý, který pro ni byl celý svět, se projevil velice ošklivě. Zalekl se perspektivy života s mrzákem a zbaběle utekl. Během doléčení v lázních poznala Dana hodného chlapce, který se poraněného děvčete nepolekal. Aby se nemusela belhat o berlích po penzionu, nosil ji v náručí. Happy end následoval.

Nemám nic proti rovnoprávnosti žen. Právě v armádě, mezi samými muži, je žena vzácnou květinkou, světlým paprskem. V některých rolích je daleko lepší a užitečnější, než muž. Myslím ale, že místo ženy je hlavně tam, kde jde o mír, ne o válku, střílení a zabíjení.

02.04.03

Čarostřelec

Nestřílel jsem špatně. Doma na myslivně jsem měl odmalička pušky na očích. Tatínek neudělal z domu po léta krok bez flinty na rameni. Dobře střílet patřilo k základním mužným ctnostem. Už jako kluk jsem pronásledoval vrabčí národ vzduchovkou. Když jsem přišel na vojnu, měl jsem průpravu.

Jednou se mi však podařilo něco, co se zdálo přesahovat hranice lidských možností.

Přijeli jsme k útvaru na prověrky. Kontrolovali jsme, jak jsou na tom velitelé a vojáci s výcvikem, v jakém stavu mají zbraně a techniku, jak je proviantní a kuchaři živí, jak dovedou při poplachu v noci rychle vyskočit z kanafasu, zabalit plnou polní a dostat se i s tanky a děly na určené místo. Umíte si představit, jakou radost každý voják a zvlášť velitel z takové prověrky měl. S jakou láskou pohlíželi na kontrolní orgány, na nás, kteří s taškami ze žluté kůže a s pocity důležitosti představovali oko hodnotící štábní spravedlnosti.

Vedoucím komise byl starší vysoký plukovník, „fronťák“, na prsou stužky řádů a vyznamenání. Já jako sotva opeřený kapitán jsem mu dělal zástupce. Na rozdíl od něho jsem měl prsa ozdobená jen zlatými knoflíky a Tyršovým odznakem zdatnosti. Plukovník na mne pohlížel s neskrývanou převahou s výše svých sto devadesáti centimetrů a přes „Bílé lvy“ a „Suvorovy“ a „Kutuzovy“, nevím už kolikátého stupně. Nebyl ke mně zlý, ale vedl mne jako shovívavý protektor. Netvrdím, že mne to plnilo nadšením, ale snažil jsem se vypadat loajálně.

Neměl jsem žádný důvod vyhledávat příliš horlivě jeho společnost, ale jemu zřejmě štěpování mladého dorostu působilo potěšení.

„Nechcete se mnou, soudruhu kapitáne, na ostré střelby?“

Ovšem že nechci, ty starý otravo. Co ti ale mohu odpovědět?

„Jistě, soudruhu plukovníku, když mne vezmete...“

Byla to vyhlídka mrznout pár hodin a kousat se nudou na lukách pod lesem. Na drátech se zvedaly papírové terče, znázorňující ležící, klečící a běžící postavy. Vojáci se střídali, četa za četou, rota za rotou. Zaléhali do blátivých okopů a kropili terče dávkami ze samopalů.

Poslední rota odstřílela. Stovka mladých mužů v uniformách, uválených na břiše v blátě, nastoupila tváří k okopům a k terčům. Dověděli se kolik bodů dosáhli a hlavně - co ještě dělají špatně. Je to odbyté a půjde se konečně do tepla a na oběd. To jsem ale podcenil nebezpečí, hrozící z našeho plukovníka.

„Pojďte, soudruhu kapitáne, odstřílíme si také. Slova přesvědčují, ale příklady táhnou. Ukážeme jim, jak se střílí.“ Pronášel to mocným hlasem, aby to nikdo náhodou nepřeslechl. Mezi vojáčky, stojícími v trojstupu čelem k nám to pobaveně zašumělo. Lehká ironie v plukovníkových slovech byla zřejmá. A také na koho je namířena.

Nešlo o to, že bych střílet neuměl, že bych střílel nerad anebo se takové zkoušky bál. Už jsem jich měl také pár za sebou. Připadal jsem si teď ale jako hokejové mužstvo, nastupující na led nešťastně favorizováno. To vždycky zavání hrozbou trapasu. Bývá to něco jako předplacená ostuda. Býval bych nejraději plukovníka kousl jako bernardýn do lýtka, kdyby neměl masivní kožené holinky.

S tichou odevzdaností do vůle osudu jsem si posunul žlutou tašku na zadek a žuchnul kolenem vyžehlených jezdeckých kalhot do bláta „okopu pro ležícího střelce“. Zasunul jsem zásobník do samopalu, natáhl spoušť, namířil na papírového nepřítele a čekal. Po mé pravé straně ležel v blátě ve vyžehleném stejnokroji můj trapič.

„Na ležící postavy, vzdálenost sto metrů, krátkými dávkami — pal!“ Tak nějak zněla formulka velitele střelby.

Rachot utichl. Postavili jsme se.

„K prohlídce zbraň!“ Všechno je v pořádku, žádný náboj v hlavni nezbyl.

„Cílní vpřed!“ Dva vojáci se rozběhli, každý k jednomu terči. Připadám si jako školák u tabule. Jak jsem ten příklad vypočítal? Co řekne paní učitelka? Sto mladých duší za mými zády ztichlo. Čekají. Bude to junda, nebo jen nudné zjištění, že se lampasáci zase předváděli? Trochu zvedalo náladu, že ten kapitánek měl zřejmě z obavy o rezumé plné rajtky.

„Vosum“ volal cílný od plukovníkova terče. Byl to větší počet zásahů, než tvořil dolní hranice pro výtečné hodnocení. Jen jedna střela unikla mimo cíl.

Můj cílný terč stále ještě v podřepu studoval. Teď mu přišel na pomoc i ten druhý. Nějak strašně podezřele to tam analyzovali. Co na tom bylo tak těžkého k poznání? Díra po střele buď je, nebo není. A spočítat je také není žádná vyšší matematika. Logaritmy na to nejsou potřebí.

Plukovník se už docela nepokrytě smál. Chechtot se ozýval za mými zády i ze řad trojstupu diváků, kteří si měli odnést názorné poučení, jak střílet.

Cílný od mého terče odklusal obloukem k veliteli střelby. Něco mu vykládal, dívali se úkosem ke mně a pak společně vykročili sto metrů přes trávu k mému nešťastnému papírovému „ležícímu střelci“.

Stál jsem jak školák na hanbě. Uši jsem měl naštěstí červené zimou, jinak by můj pohnutý morální stav prozradily. Tak už to konečně řekněte nahlas, že jsem to poslal všechno pánu bohu do oken. Však se proto svět nezboří a chleba dražší nebude. Svede se to na špatně zastřílený samopal, nese trochu stranou, tak se to přece dělá. Lidi se pobaví a je to.

Velitel střelby znovu odkráčel oněch sto metrů. Tentokrát ke mně. Jde mi kondolovat?

„Soudruhu kapitáne, kolik jste tam měl nábojů?“

Co to je za hloupou otázku? Nedívám se asi moc chytře. Chvíli mi trvá, než pochopím nač a proč se mne nadporučík ptá. Zásobník jsem přece dostal už nabitý a patrony v něm jsem přirozeně nepočítal.

Tu k nám přistoupil s dobrosrdečně rozšklebenou pusou staršina zbrojíř: „Já sem měl strach, aby neměl soudruh kapitán problémy, tak sem mu tam ňáký náboje přidal.“

To bylo celé tajemství, jak jsem mohl dosáhnout z devíti předepsaných ran dvanáct zásahů. Překonal jsem slavného Viléma Tella ze Schillerova dramatu a Rossiniho opery.

Nejhorší ale je, že už se nikdy nedovím, zda mám být na ten výsledek pyšný, nebo se stydět. On ani zbrojíř nevěděl přesně, kolik nábojů přidal a kolik kulí tedy ještě letělo mimo.

11.05.90

Co všechno číhá za volantem

Sjížděli jsme s mírného kopce k železničnímu přejezdu. Řada dvanácti bojových tudorů postupně zastavovala. Šlapal jsem na brzdu, šlapal, ale vůz neposlouchal. Jel pomalu, pomaličku, ale jel. V poslední chvíli jsem stočil volant doleva. To jsem tomu dal. Auto přede mnou bylo už příliš blízko, nestačil jsem se mu vyhnout. Narazil jsem šikmo do jeho zadního levého konce. Nebylo to nic dramatického. Jen poručíkovi, který právě vstával ze sedadla, spadla brigadýrka.

Kolona pokračovala v cestě. Byla to cvičná jízda útvarové autoškoly pro důstojníky. V každém voze jel jeden, dva učedníci a voják, který už měl řidičské zkoušky. Psal se rok 1951. Na našich bojových tudorech toho mnoho bojového nebylo. Zelený nátěr, místo plechové karoserie sklápěcí plátěná střecha a pár trubkových nárazníků navíc. I těhle vozů bylo pomálu. Armáda ještě jezdila na různém dědictví z války. To bylo také příčinou mé smůly na železničním přejezdu. Byl jsem zvyklý na americký džíp a ten měl citlivou brzdu. Dupnout na ni a udělali jste „hodiny“. Proto jsem našlapoval na brzdu tudoru tak delikátně, až z toho byla spadlá brigadýrka.

Po návratu do kasáren se ukázalo, že se toho cestou událo víc. Moje špatné zabrzdění také nezůstalo bez následků. Šikmý náraz zkřivil ocelový rám vozu přede mnou. Nebylo to však to nehorší, co se stalo.

Přijeli jsme do Prahy už pozdě a starší kolegové spěchali k rodině. Velitel byl svědomitý a nepovolil rozchod, dokud se nepřesvědčí, že všichni dorazili v pořádku. V polotmě na seřadišti počítal: „...deset, jedenáct.“ Považovali jsme to za zbytečné zdržování. Počítal zase, ale vozů nebylo víc, než jedenáct. Kdo chybí? Štábní kapitán X. Kdo jel za ním? Kde mohl odbočit? Dívali jsme se k bráně a čekali, že se každou chvíli objeví světlo reflektorů a pustíme se do vtipů na účet zbloudilce. Mezitím ústředna na velitelův pokyn volala na stanici SNB v Dubí. Událost dostávala jinou tvář. Dubí odpovědělo: „Ano. Vůz značky té a té havaroval. Vyjel z vozovky a převrátil se. Oba vojáci jsou v nemocnici. Svobodník je zraněn těžce. Tříska ze zlomené kostry sklápěcí střechy mu projela spánkem.“

Z nevinné vyjížďky-tragedie. Přísné vyšetřování. Byla cvičná jízda po všech stránkách řádně připravena? Kdo podepsal jízdní rozkazy? Proč havarovaný vůz odbočil ze stanovené trasy? Na vojně je vždycky tolik ustanovení, že by v tom byl zázrak, aby se nenašlo některé, na něž se zapomnělo.

Když se štábní kapitán X. vrátil po vyléčení z nemocnice, byl to změněný člověk. Cítil vinu za zmrzačení chlapce. Odešel z armády. Svobodník měl poškozený mozek a bývalý důstojník byl odsouzen trvale přispívat na jeho výživné.

Události měly dohru i pro mne. Z ministerstva přišla k útvaru komise. Vešly do autodílen, zastihli montéry v práci na pokřiveném rámu vozu. „To je ten havarovaný vůz? Ne? A co je to za auto? A jak se to přihodilo?“ Komise byla přísnost sama a trvala na tom, že musím také před soud. Velitel útvaru cítil kus vlastní viny na celé historii, protože cvičnou jízdu povolil a sám se zúčastnil. Trestní oznámení na mne nepodal a rozhodl, že budu potrestán kázeňsky v jeho pravomoci.

Měli jsme kanceláře vedle sebe a spojovací dveře většinou otevřené. Naše vztahy měly daleko do formálnosti. Přišel za mnou. „Co s tebou mám dělat? Vymysli si nějaký trest, musím to dát do rozkazu.“ V příštích dnech se mne několikrát v rozpacích zeptal, zda už mne něco napadlo. Naštěstí jsem byl záhy nato přeložen a tím záležitost s mým potrestáním skončila.

Nevím, zda to byla právě tahle smolná cvičná jízda, co mi znechutilo šoférování. Po několik dalších desítek let jsem se dokázal všem řidičským kurzům a zkouškám vyhýbat, i když na to byl dokonce rozkaz ministra. Dodnes řidičský průkaz nemám.

Nenajezdil jsem se toho za půlstoletí od toho nešťastného dne málo. Seděl jsem ale raději ve voze na zadním sedadle a četl. Někdy také spal. Život už je takový, že člověk nikdy neví, co ho může v docela nevinné situaci, třeba právě ve spánku potkat.

Bylo to u Pohraniční stráže. Jel jsem na jednu pohraniční rotu. Řídil zkušený řidič. Zkušený v řízení, ale ne v prostředí na státní hranici. Než jsme dorazili k cíli cesty, byla noc. Opřel jsem si hlavu a usnul.

Probudilo mne, když vůz zastavil. Protřel jsem si oči a chystal se vystoupit. Ale ouha! Z obou stran cesty vystupovaly ve světle reflektoru jen mocné kmeny šumavských smrků. Před námi napříč cesty vysoký zátaras z neotesaných břeven. Po jedné straně volná mezera, tak právě na šíři auta. V ní se rýsovala druhá hradba. Nebylo těžké se domyslet, že za druhou byla i další. „Nevim, co to je“, vrtěl hlavou řidič. „Dvě takovýhle hradby už jsme prokličkovali, a tohle je třetí.“ Třetí hraniční zátaras. Za ním pár kroků, a jsme v Bavorsku. Kdybych si byl ještě chvilku pospal, mohlo mne potkat dost nepříjemné probuzení. Tenkrát nebylo ještě na hranicích plno ostnatého drátu, elektrického proudu a ocelových závor. S bavorskými „grencáky“ jsme se někdy potkávali mezi hraničními mezníky. Co bylo o kus dál na téhle cestě, na níž jsme v poslední chvíli zastavili, to jsem se raději nepokoušel zjišťovat. Ani po příjezdu na rotu jsem se s naší zajížďkou raději nechlubil.

Ještě na jedno bloudění si vzpomínám. To nebylo tak dramatické. Spíš zajímavé z psychologického hlediska. Jako ministerské kontrolní orgány nás všude milerádi viděli, a tak nebylo divu, že nám velitel útvaru nabídl svůj osobní vůz i s řidičem, abychom nezmeškali vlak zpátky do Prahy. Cesta z výcvikového prostoru do civilizovaného prostředí nebyla právě rovná a vyasfaltovaná a tak jsme si ji popletli. Nějak neprozřetelně jsme řidiči poradili, ten poslechl a místo zkratky jsme bloudili o hodinu déle a vlak nám ujel.

Bylo nad slunce jasnější, že jsme to zdržení zavinili naší hloupou radou. Proč jsme se vůbec pokoušeli navigovat chlapce v terénu, kde on to měl nesčetněkrát projeté křížem krážem, zatím co pro nás to byla místa typu „Zde jsou lvi“? Chtěli jsme se mu omluvit. Desátník nás ale začal horlivě přesvědčovat, že jsme vlastně měli svým způsobem pravdu, že ta cesta byla v tom a onom lepší a hezčí atd. atp.

Aha! Panský kočí - rozsvítilo se mi v hlavě. Vyhovět šaržím je první imperativ, kterým si pojišťuje teplé místečko ve velitelském záňadří. Připomnělo mi to jednu definici: Co je to subordinace? Umění tvářit se v každé situaci hloupější, než je tvůj představený.

S řidiči si v armádě každý oficír užije. Měl by za to brát zvláštní rizikový příplatek. Je to něco podobného, jako natírat panelák na výškovém lešení, nebo odstraňovat zasypané pumy z druhé světové války. Každý rok nastoupí za volanty nová směna. Bývali to povolanci, kteří prošli řidičským kurzem Svazarmu. Ujeli pár povinných hodin s instruktorem a nyní se jim svěřili vojáci na milost a nemilost. Vozili je terénem, v noci, často sta kilometrů a mnoho hodin.

Jízda a maléry nové garnitury řidičů mívaly každý rok podobné fáze. Nejprve se křečovitě drželi volantu a zírali vytřeštěnýma očima na cestu. To vypadalo hrozivě, ale nebývalo to tuze nebezpečné. Karamboly končívaly jen pomačkaným plechem. Následovala druhá etapa, řekl bych ideální. Chlapci se už jakžtakž naučili řídit, ale ještě byli opatrní. Nejnebezpečnější byla třetí fáze, která byla v nejednom případě poslední. Mladý muž si začal věřit a když vznikla složitá situace, bylo zle.

Nejsem v automobilismu žádný expert, konec konců jsem se k tomu už přiznal. Myslím ale, že při řízení aut, motocyklů atd. hraje velikou úlohu nervosvalová dispozice, rychlost úsudku, prostorové vidění, odhad vzdálenosti a řada dalších víceméně vrozených předpokladů.

Znal jsem jednoho desátníka, který měl řidičský talent snad od pána boha. Jezdil klidně, rychle a bezpečně. Každou komplikovanou a nebezpečnou situaci jako by mu šestý smysl avizoval předem. Nepřidělili ho také kdekomu. Dostal novou šestsettřináctku a vozil státního tajemníka, tehdy druhou nejdůležitější osobu v armádě po ministrovi. Byl hezký, vážný, urostlý chlapec a měl i taktní chování.

Jednoho krásného dne vezl svého šéfa širou krajinou a ejhle, u patníku stopařka. Neměla dost respekt před velikými zvířaty, anebo netušila, na koho si dovolila „hlasovat“. Brát stopaře bylo v armádě přísně zakázané, ale na ty nejvyšší, kteří nařízení vydávají, bývají jejich vlastní příkazy a zákazy krátké. Generál byl dobře naložený a broukl: „Zastav.“ Možná, že v tom byla nějaká vyšší moc, která si řekla: Pobavím se.

Šestsettřináctka dojela na zpátečku ke stopařce, ta se štěstím rozzářila a hup na přední sedadlo vedle řidiče. Protože to bylo děvčátko bystré a všímavé, začalo se zajímat, kde se to vlastně ocitlo. „Jé, vy ste generál, že jo? Já sem asi generála eště takle zblízka neviděla. A máte nový auto. Krásný. V takovým sem se eště nevezla. A kolik už máte najeto. To musíte strašně moc jezdit, že jo? Jezdíte taky do cizích zemí? Dyť už máte najeto tolik a tolik tisíc. A přitom to auto je úplně jako nový...“

Brebentilka šveholila, státní tajemník třeštil oči a desátník sinal. Generál jezdil do práce a z práce, trochu po Praze a dvakrát, třikrát na delší cestu. Ale takové tisíce kilometrů?

Stopařka se svezla, poděkovala, udělala ještě kukuč na hezkého desátníka a zmizela. Netušila, co za pohromu po sobě zanechala.

Než dojeli ke generálovu bytu, řidič si všechno srovnal v hlavě. Nezbývá nic, než kápnout božskou. V sobotu a v neděli státní tajemník užíval vůz zřídka. V takovém případě to ohlásil předem. V autoparku byli zvyklí, že vozy „bafuňářů“ o weekendu vyjížděly s rodinami. Desátník měl prakticky auto v sobotu a v neděli k osobní dispozici. Protože měl milou až u Prachatic, kilometry na tachometru přibývaly. Podpisy v knize jízd nebyly problém. Generál se obyčejně zeptal: „Kde to mám podepsat?“ „Tady a tady, a eště tady...“ ukazoval desátník a generál podpisoval.

Protože šéf byl dobrák a pro lumpárny mládí měl pochopení a protože oceňoval desátníkovy kvality jako řidiče, skončilo to bez velké aféry. Nejvíc asi trpěla desátníkova láska od Prachatic. Skončily idylické sobotní a nedělní výlety s milým v krásném autíčku na Hlubokou, do Kratochvíle, na Helfenburk.

Když je řeč o vrozeném řidičském talentu, nemohu zapomenout na vojína H. Jestliže pánbů kropil povolance řidičským nadáním, toho víc a toho méně, pak nad tímhle mladým mužem mu svěcená voda v kropičce určitě nadobro došla. Nejen že neměl pro řízení auta dispozice. Měl neobyčejné schopnosti vyvádět s autem kousky, které by si normální smrtelník nevymyslel ani v nejromantičtějším snění.

Před vojnou pracoval v lese u hajného Klímy pod Helfeburkem. Bylo to shodou okolností i moje první pracoviště, když jsem vyšel za války ze školy. Dělil nás sice odstup generací, ale měli jsme si spolu o čem povídat. Byl to docela milý a slušný chlapec. Ale jen do okamžiku, než položil ruce na volant. Pak se změnil v postrach.

Působil jsem tenkrát na takovém pro armádu atypickém pracovišti - pro řízení vědy. Podezírám dopravní prapor, že nám tohohle řidiče přidělil z krutého žertu.

Škodovka při jízdě úpěla, skřípala, kašlala, škubala sebou, jako by se chtěla zpod strašného vedení osvobodit. Střídavě se vrhala vpřed, až nám praskalo za krkem a „štosovala“, že jsme měli chrup v ohrožení.

Některé zážitky byly nezapomenutelné. Jeli jsme po nábřeží od Karlových lázní k Národnímu divadlu. Na křižovatce u divadla svítila zelená. H. pro jistotu zastavil. Auta za námi zlostně troubila. Aby se H. znovu rozjel, to si vyžádalo nějaký čas. Než se mu to podařilo, blikla oranžová a po ní červená. Vpravo od nás na kraji mostu stál směrem do centra autobus. Teď měl zelenou a také pomalu - na štěstí pomalu - se rozjížděl. Řidič nemohl tušit, že se mu v té chvíli začne plést pod kola zelená škodovka, která už hodnou chvíli před tím tak opatrně zastavila po jeho levé ruce. Seděl jsem na předním sedadle a do smrti nezapomenu na tupý nos autobusu, který se nade mnou zprava tyčí. H. jel, pořád jel napříč křižovatkou. Uhýbal doleva, pořád dál doleva. Už nebyl jen v protisměru. Věřte mi nebo ne, projel v opačném gardu slavnostním průjezdem, kterým přijíždí do Národního divadla hlava státu. Ještě že to bylo po ránu a divadlo zavřené. Že jsme neskončili ve Strašnickém krematoriu, za to vděčíme duchapřítomnosti šoféra autobusu. Anděl strážný mu přece jen pošeptal, aby se podíval, co se mu to plete pod koly, a v poslední chvíli uprostřed křižovatky zabrzdil. Trvalo hezkou chvíli, než se ten blázinec rozmotal.

Kromě toho, že jsme to bez úrazu přežili, měli jsme ještě jedno štěstí. Podařilo se nám zmizet dřív, než na nás dopadla mstící ruka zákona. H. se tentokrát rozjel a ujel poměrně hbitě. Nebýt toho, jako velitel vozu bych si byl také přišel na své.

Tahle příhoda vypadala strašně, ale žádné sklo neřinčelo, ani plech neskřípal. Pár dní nato už to bylo horší. Jeli jsme pro změnu v opačném směru přes Jiráskovo náměstí. Několika přískoky se nám podařilo překonat křižovatku a před námi se otevírala volná cesta až k osudnému Národnímu divadlu s prezidentským slavnostním podjezdem. H. se tentokrát rozjel opravdu s vervou. Jako kdyby toho dodatečně litoval, sotva projel křižovatku, na úrovni trávníku prudce přibrzdil. Asi ho k tomu inspiroval strach, aby nevjel vozu před námi do kufru. Nám v patách se v té chvíli hnala celá plechová kavalkáda. Když H. zabrzdil, následující řidič to ještě zázrakem zvládl. Horší to měli ti další. Rozléhaly se duté šťouchance jednoho auta do druhého. Vesele cinkalo po dláždění sklo. Řetězová bouračka jako vymalovaná. Štěstí, že pár kroků za křižovatkou ještě vozidla nestačila nabrat velikou rychlost. Otevírala se dvířka aut, ozývaly se vzrušené hlasy a zoologické tituly. Podle nepsaného pravidla se zloba každého řidiče obracela proti tomu, kdo mu šťouchl do kufru. Než si to desítka postižených stačila srovnat v hlavě a rozmyslet, plukovník - tentokrát jsem nebyl šťastným velitelem vozu já - štěkl: „Jeď!“ H. osvědčil zrnko talentu, zareagoval rychle a bez škrábnutí na kapotě i na bezúhonném štítu jsme zmizeli.

Záhy nato vojína H. přeložili. Vyslyšeli u dopravního praporu x-tou zoufalou prosbu našeho náčelníka a výjimečným řidičským talentem potrestali jinou složku.

Co asi H. dnes dělá? Doufám, že si neotevřel autoškolu anebo nezakotvil u dopravní policie.

02. 06. 03

Pod zlatým deštěm

Na vojně člověk potká spoustu roztodivných lidí. Nejen potká, ale i pozná. Je k tomu mnoho příležitostí. Věčné služební cesty, cvičení, pobyt ve výcvikových táborech, denní i noční služby, poplachy, různé stupně pohotovosti, to všechno umožňuje i důstojníkům, aby si vzájemně nahlédli až do nejintimnějšího ledví.

Netvrdím, že má každý srdce na dlani. Víc než jinde se nasazuje jisté „image“, poplatné historické představě stoprocentního válečníka. Atletická postava, vypjatá prsa, rázný krok, energické vystupování, sebejistota, poněkud drsný, ale bodrý výraz.

Major Josef Polovička odpovídal tomuhle pomyslnému ideálu v duchu svého jména sotva z poloviny. U odvodu si asi musel stoupnout na špičky, aby dosáhl vojenskou míru. Oč byl menší, o to se snažil víc natahovat krok ve služební obuvi číslo 45. Co na něm příroda v jednom ohledu ušetřila, to jinde štědře přidala. Jeho ústa byla zřejmě přichystána původně na daleko širší tvář. Sahala od ucha k uchu, ani se nemusel smát. Pokročilé stadium různých kolektivních zábav zpestřoval parádním číslem. Vkládal si do pusy zaťatou pěst. A to neměl dlaň gynekologa, spíš Cassiuse Claye alias Mohamada Aliho, i když ten tenkrát ještě nebyl mistrem světa v boxu všech vah.

Pepa se nepodobal obrlajtnantu Lukášovi ze Švejka oficírskou elegancí. Měl však o to vzácnější povahu. V jeho charakteru nebylo mnoho marciálního. Vzdělaný, inteligentní člověk, ale dobrák až po hranice dětinství. Sotva kdo si ho dovedl představit rozzlobeného. Ne že by mu život nabízel k zlosti málo příležitostí. Jeho trampoty by vydaly na humoristický román. Možná, že jich nebylo tak mnoho, ale Pepa si je nikdy nenechal ze skromnosti pro sebe a ochotně je nabízel k pobavení širokému okruhu bližních. Měl potěšení z toho, když se jeho kolegové prohýbali smíchy a po tvářích jim tekly slzy nad jeho osudovými faux-pas.

Byl pověstný ještě něčím, co se na veřejnosti neuvádí ve známost, ale co nebylo tajemstvím na celém štábu. Příroda mu i v tomto ohledu nahradila menší postavu. Vyprávěli si o tom očití svědci při lékařských prohlídkách, o které není v kasárnách nouze. Obdivovali se kolegové v šatnách a ve sprchách při služební tělovýchově. Špitaly si o tom poddůstojnice, sekretářky i písařky, i když měly většinou zprávy jen z druhé ruky. Všeobecně se tato Pepova diskrétní, leč populární silná stránka označovala jako jeho „fluidum“.

Vysvětlovala se jím Pepova záhadná přitažlivost pro jistý typ krásného pohlaví. I když byl střízlík, působil zvláštním magnetismem na korpulentní dámy, jež byly nezřídka o hlavu vyšší než on. Tvořily někdy s Pepou dojemný obrázek ušatého školáčka v náručí kypré maminky. Budilo to dojem, jako by Pepa probouzel u tohoto typu žen vůči sobě něco jako mateřský cit. Závistiví kolegové často kroutili hlavami nad jeho úspěchy u žen, a to i v prostředí, kde se objevil docela neznámý. Zasvěcenci se jen pobaveně uchichtávali: fluidum. Mocné kouzlo, působící na jemnou dámskou intuici.

Nesmíme si myslet, že Pepa svou přitažlivost zneužíval. Byl všechno, jen ne sukničkář. Děvčat se nestranil, ale ani se jim příliš nevěnoval. Proto byl ještě svobodný, i když měl ranný mládenecký věk dávno za sebou. Nemohl stále natrefit tu pravou.

Jeho cesty za opravdovou láskou byly někdy trnité. Osud mu házel pod nohy víc klestí, než jeho vrstevníkům. Připomeňme si jen, co ho potkalo jedné májové noci.

Bylo to někdy v první polovině padesátých let. V Ústředním domě armády na dejvickém náměstí se konala taneční zábava. Vypravila se na ni skupina kamarádů s Pepou. Někteří s manželkami. Svobodní měli bohatý výběr „z místních zdrojů“.

Je třeba se zmínit o neobvyklém Pepově kostýmu. Měl v příštích událostech sehrát jistou úlohu. O jaké odění šlo? Byla to uniforma, ale ne běžná. V armádě se zaváděl letní bílý vycházkový důstojnický stejnokroj. Něco podobného nemělo u nás tradici a proto se s tím přicházelo opatrně, jaksi „na zkoušku“. Nedalo se očekávat ani bouřlivé nadšení veřejnosti. A tak zatím kdo chtěl, dal si bílou uniformu ušít, kdo nechtěl, obešel se bez ní. Pepa patřil v tomto případě mezi parádníky. Poprvé vyrukoval v cukrářském právě na zmíněnou zábavu. Nebyl sám, ale na nedostatek pozornosti si stěžovat nemohl.

Kouzlu jeho drobnější postavy v bílém se neubránilo urostlé tělnaté děvče, které přivedl osud do domu armády čirou náhodou. Byla z venkova, přijela k tetě a vyrazila si v sobotní večer do společnosti. Nikoho tu neznala, ale její pohled rázem utkvěl na elegantním bílém Pepovi. Protože tady panovala permanentně rovnoprávnost, došla si pro něho a vyzvala ho k tanci. Zrodila se láska na první pohled a oboustranná. Po prvním společném tangu následovalo druhé a polka a valčík a kdo by všechno počítal. Byl to páreček k pomilování. Pepovy líce mizely mezi mocnými ňadry jako děťátku při kojení.

Jak večer pokračoval, vřelý cit naší dvojice nabýval na intenzitě. Stěny tanečního sálu už byly těsné. Vyšli na vzduch. Noc byla plná kouzla, měsíc svítil jako příslovečné oko z ryby. Děvčeti ani jejímu průvodci se nechtělo rovnou domů. Vzali se za ruce a kráčeli vzhůru k Prašnému mostu. Překročili jindy živou, nyní pustou křižovatku a pokračovali směrem k Hradu. Vlevo strměla nevábná zeď vojenské akademie, ale vpravo rozkvétala řada zlatého deště. Co chvíli se zastavili a objetí byla stále horoucnější.

Posléze rozhrnuli rozkvetlé větve a usedli do trávy. Nebudu popisovat něžnosti, které jsou vždycky neopakovatelně rozkošné a jedny druhým podobné, jak okvětní lístky zlatého deště. Všechno plynulo jako omamný sen, snad na něčí vkus až příliš rychle. Zdálo se, jako by i jakási vyšší moc byla překotným tempem událostí pohoršená a rozhodla se žhavé vášně surově schladit. Kdyby ti dva byli bývali zdrženlivější, došli pěkně k tetičce a domluvili si příští schůzku, mohla mít láska druhý a třetí díl a možná i happy end. Tahle skončila náhle a trapně.

Pepa se nepochlubil, jak se s dívenkou rozloučil. K tetičce ji nedoprovodil a ani to nebylo dost dobře možné. Po spěšné očistě z toho nejhoršího se proplížil zpátky do domu armády a tam dlouho bílé kalhoty a sako mydlil a drhl. I potom byla pro něho cesta noční Prahou cestou křížovou. Podobala se přískokům mezi parčíky a domovními průjezdy. Každý náhodný chodec byl nebezpečím, před nímž bylo třeba se ukrýt. Pár nočňátek se podivovalo, co to bylo za zmrzlináře, který pozdě v noci pobíhal ulicí jako by chvátal do jednoho domu, ale vzápětí si to rozmyslel a spěchal do jiného o kus dál.

Pepa nokturno přežil. S odstupem několika dní se s ním podle zvyku i upřímně pochlubil. Nepřežila to však nadějná láska, ani zbrusu nová původně bílá uniforma. Ona se ta cukrářská paráda u nás vůbec neujala. Její křiklavá okázalost byla našemu střízlivému vkusu cizí. Málokdo se v ní ukázal víckrát než jednou, i když pro to měl důvody méně drastické, než působily v případě Josefa Polovičky.

26.05.03

Moc je zkouška charakteru

Dvakrát v životě jsem se dostal do prekérní situace. První případ, který šťastně skončil, jsem už vyprávěl a nyní bych chtěl vylíčit druhý.

Odehrávalo se to v první polovině šedesátých let. Doba, okolnosti i lidé byli jiní než při střetnutí s majorem K., ale podstata konfliktu příbuzná. Alespoň potud, že za zdánlivě významnými principy a společenskými idejemi působily banální charakterové vlastnosti.

Střetl jsem se tentokrát s člověkem, s nímž jsme se léta znali. Několik roků jsme spolu studovali a byli jsme téměř kamarádi. Věkový rozdíl nebyl veliký. Byl sice o něco starší, ale odstup mezi námi se zrodil z jiné příčiny. To bych ale teď nechtěl odbýt stručnou větou. Ani se to tak snadno a rychle neodehrálo.

R. se zúčastnil protinacistického odboje a byl vybrán do vysoké a odpovědné funkce. Studium přerušil. K čemu ještě vysokou školu, teď má vážnější úkoly.

Po několika letech se naše životní dráhy znovu setkaly. Byl v té době náčelníkem významné správy a já jsem k němu přišel jako vedoucí oddělení. Měl jsem z toho upřímnou radost a po nějaký čas jsme spolu výtečně vycházeli. Držel si mne sice trochu „od těla“, ale to jsem mu nemohl mít a neměl za zlé. Byl přece šéf a familiárnost v takových vztazích se zpravidla dříve či později vymstí.

Měl ve zvyku pravidelně volat náčelníky oddělení na rozhovor. Seděl za ohromným psacím stolem na pozadí stěny obložené tmavým ořechem. Byl muž impozantní téměř dvoumetrové postavy a na tváři svaly stažené tak, že vytvářely stále dojem přátelského úsměvu. Jeho obličej měl osobitý, jako by trochu uličnický výraz a dodával mu zdání věčného mládí.

Nabídl mi židli. Sekretářka bez říkání přinesla koflík silné kávy. Uměla ji vařit vskutku mistrně. Každý den si to nejednou zopakovala.

Projednali jsme pracovní záležitosti, na všechno byl čas, nic se neodbylo ve spěchu. Potom mi šéf sdělil pár důležitých informací včetně některých diskrétních, „kuloárových“. Chvíli jsme přátelsky poklábosili. O soukromí, o rodinách, o svých hobby, o knížkách - měl rád dobrodružné romány.

První disharmonické tóny zazněly ve chvíli, kdy jsem to nečekal. Proběhlo významné celostátní jednání. Bylo zapotřebí uspořádat na správě shromáždění, svolat představitele podřízených složek a přednést projev. Měl promítnout myšlenky jednání do našich podmínek. Vzhledem k povaze své funkce jsem pokládal za povinnost referát připravit. Pár dní jsem se s ním potrápil a náčelníkovi jej přinesl. Rozumělo se, že si ho upraví a přednese. To se také stalo.

Až potud se nedělo nic zvláštního. Byl jsem si vědom, že text, který jsem stvořil, nebyl nejhorší a čekal jsem, že uslyším slovo uznání. Býval bych „zahrabal nožkou“ a byla by spokojenost na obou stranách. Místo toho mne čekalo překvapení. R. mi vytkl, že se zabývám takovými věcmi, jako je sepisování referátu. „Na to máš přece lidi. To může udělat každý. Ty jsi náčelník, máš práci řídit. Odpovídáš za to, aby něco neuteklo.“

Zpočátku jsem tomu obratu „aby něco neuteklo“ dost dobře nerozuměl, ale postupně jsem mu přicházel na kloub. R. to neměl „ze sebe“. Ani ten výraz, ani tu představu o úloze vedoucího.

Považoval jsem „policajtské“ metody řídící práce za zcestné a netajil jsem se tím. Věděl jsem, jak je to lidem z duše protivné. Do naší podřízenosti patřily desítky speciálních zařízení, nemocnice, výzkumné ústavy, závody, v nich pracovala řada vzdělaných lidí. Pokud jsme chtěli u nich získat autoritu a působit na ně, museli jsme se důkladně připravovat, pronikat do jejich pracovních problémů, přinášet jim něco významného, zajímavého a užitečného. Nestačilo opakovat běžné věci, které si přečetli v novinách.

Jednou jsem si na shromáždění správy pustil neopatrně „pusu na špacír“. Zmínil jsem se o dvou způsobech pasení ovcí v Bulharsku. Pomocí vlčáka a pomocí osla. Vlčák stádo obíhá a hlídá, aby některá ovce ze stáda nevybočila. Osel jde v čele a ovce za ním. „Kéž bychom měli na vedoucích místech víc oslů“, končil jsem ironicky. Lidé to pochopili, smáli se a příměr o vlčácích a oslech se ujal. R. to vzal jako osobní urážku.

Napětí se mezi námi vyostřovalo. R. se snažil vychovat ze mne náčelníka „k svému obrazu“. Posílal mne na formální akce, které jsem z duše nenáviděl a kde celá má úloha spočívala v tom, že jsem se „zúčastnil“. Čím víc jsem skřípal zuby, tím víc mne do takových úkolů tlačil. Nenáviděl jsem zbytečné schůzování, kde se omílaly dokola tytéž fráze a lidé čekali jen na to, kdy bude konec a pohrnou se do šatny pro kabát.

Jednou jsem z nudy při takovém aktivu zapisoval z projevu řečníka prázdná slovní klišé. Byla toho celá stránka. Když se to pospojovalo, vypadalo to na první pohled jako vážně míněný referát. Dokonce jako projev ne docela neobvyklý. Běžný funkcionářský žargon. Jako celek to bylo naprosto bezobsažné. Jedna fráze přecházela v druhou.

Udělal jsem další neprozřetelnost. Text jsem R. přečetl. Myslel jsem, že ironii pamfletu okamžitě pochopí, ale přecenil jsem ho. Nejprve se domníval, že mu předkládám návrh mého vystoupení, aby ho schválil. Když jsem ho vyvedl z omylu, byla to pro něho první blamáž. Pak se zeptal, zda jsem to zapisoval z jeho vystoupení. To byla druhá blamáž. Z jeho vystoupení to nebylo, ale už to, že se v něm ozvalo podezření, bylo příznačné. Epizodka mi na jeho sympatiích nepřidala.

Stále jsem však ještě přeceňoval naše někdejší přátelství a možná i trvalou grimasu úsměvu na jeho tváři. V té době mne potkala ohavná příhoda v rodině a uvažoval jsem o rozvodu. R. se ke mně zachoval příkladně. Odložil všechnu práci a pozval mne na oběd do vinárny. Snažil se vyvést mne z ošklivého splínu. Byla to pro mne opora a byl jsem mu vděčný.

K definitivní explozi našich vzájemných vztahů došlo na jedné schůzi. Osudné bylo, že se to událo na očích všech pracovníků správy od vedoucích funkcionářů až po sekretářky a uklízečky. Přede všemi, kterým se stavěl do pózy všemocného, neomylného a nedotknutelného. To mi nemohl odpustit.

Oč šlo. Chystala se reorganizace správy. Uvažovalo se o novém rozdělení funkcí a odpovědnosti. Měl to být „experiment“. V diskusi jsem doporučoval takový systém, kdy by každý pracovník byl odborníkem v určité oblasti - vojenské, technické, lékařské, přírodovědní, společenskovědní, jak to odpovídalo institucím, které nám podléhaly. Domníval sem se, že taková dělba práce by zvýšila úroveň našeho řízení a zároveň našim vlastním pracovníkům dala motivaci a perspektivu zvyšování kvalifikace.

Byl jsem naivní - jak se říká - jako první křesťan. Nepochopil jsem, odkud fouká vítr. Reorganizace nevyšla z iniciativy R. Byl jen prodlouženou rukou vyšších zájmů. Nešlo o to, přimknout práci referentů k specifickým problémům jednotlivých druhů vojsk, služeb, závodů, vědeckých a zdravotních zařízení, k teoretickým oblastem filosofie, ekonomie, vojenského umění. Reorganizace a „experiment“ měly upevnit disciplinu a centrální řízení. Klíčovou roli měli sehrát inspektoři, kteří budou přenášet direktivy shora dolů, pomáhat je „rozpracovat“ a střežit, aby se linie „nezkreslila“. Vedoucí funkcionáři zařízení a útvarů měli mít za zády stálý dozor, aby „něco neuteklo“. Tady byl smysl výrazu, který mi R. kladl na srdce. Inspektoři měli být zdrojem nezávislých informací, „jak to dole vypadá“. Nevyslovenou premisou celé reorganizace byla nedůvěra k představitelům na nižších stupních a smyslem omezení samostatnosti jejich rozhodování.

Nebyl jsem tak krátkozraký, abych negativní stránky reorganizace neviděl. Moje naivita spočívala v tom, že jsem nepochopil, že jde o dobovou tendenci, pramenící z vysokých míst a že R. nemůže dělat nic jiného, než mé nápady odmítnout. To také udělal a se vší příkrostí. V závěru charakterizoval mé diskusní vystoupení jako naprosto scestné. Mé návrhy dovedl do absurdnosti a zesměšnil. Snoubila se tu jeho poslušná duše, věrně prosazující danou linii, s nechutí k „odborničení“ a trochu asi i ke mně osobně.

Mou ješitnost zasáhlo, že ze mne dělá blbečka, krev se mi zpěnila. Nebral jsem ohled na to, že R. udělal závěr, že se - podle programu - mělo přijmout usnesení a schůze skončit. Znovu jsem zvedl ruku.

Za předsednickým stolem nastal šum. Předsedající se bezradně obrátil na R. Dostal svolení, aby mi dal slovo.

Ohradil jsem se proti zkreslování mého stanoviska a znovu jsem je věcně vyložil. Kromě toho - a to bylo nejhorší a neodpustitelné - jsem otevřeně kritizoval systém „listonošů a policajtů“, který se má z inspektorů vytvořit.

To byl oheň na střeše. Šéf už mne nešetřil. Jeho druhý závěr byl prokurátorská obžaloba, okořeněná zlobou a sarkasmem. V podtextu byla jasná pohrůžka, že si následky ponesu.

Viděl jsem okolo sebe poděšené oči. Někteří mne patrně trochu litovali, ale každý uhýbal pohledem. V příštích dnech a týdnech jsem okolo sebe cítil vakuum. Lidé se na mne nedívali nepřátelsky, ale jako by říkali: „Co sis to, hochu, spískal?“ Jak se ke mně měli chovat? Báli se, aby přívětivý pozdrav, nebo dokonce rozhovor se mnou jim nebyl připsán k tíži jako projev sympatií s kacířem a úchylkářem, kterého ještě čeká kdovíco.

Nejhorší to měli moji podřízení. Jak si měli, chudáci, počínat? Zatím jsem byl jejich šéfem a nemohli nevykonávat, co jsem na nich chtěl. Strachovali se, aby nevznikl dojem, že jsou se mnou zajedno. Někteří se mi vyhýbali, kde jen mohli. Druzí vystupovali s hlasitými a okázalými výhradami, aby demonstrovali, jak jsou ke mně kritičtí. Nejhorlivější byl v tomto směru Jiří, který mi byl dosud nejbližší a přiznám se - i nejsympatičtější.

Léta se potácel v různých neslaných nemastných funkcích a nemohl se „najít“ ani pracovně, ani psychicky. Trpěl vážným fyzickým handicapem a to ho ještě víc zakomplexovalo. Měl však přirozené nadání a chuť pustit se do něčeho solidnějšího. Rád by byl studoval, ale nevěděl, nač se orientovat. Začal se zajímat o sociologické výzkumy a já jsem ho podpořil. V tom se - jak se říká - našel. Kromě vlastního studia vyhledal odborné konzultanty. Připravili zajímavý projekt demoskopického výzkumu. Sliboval, že poskytne obraz o názorech v pestré paletě podřízených útvarů, ústavů, skladů, továren a zařízení. Jiří byl duší celé práce. Pral se s překážkami, s omyly a dětskými nemocemi, s nedůvěrou a ironií postranních pozorovatelů. Výzkum jsme koncipovali a řídili spolu. Vyšla mi tehdy právě první knížka, která byla na záložce označena jako „sociologická studie“. Platil jsem tedy za odborníka a většina lidí viděla za myšlenkou výzkumu mne, i když to nebyla pravda. Duší byl Jiří.

Když se však snesla na mou hlavu nepřízeň panstva, byl Jiří mezi prvními, kdo se polekal. Hledal rychle únikové cesty. Ze sociologického výzkumu vyskočit nemohl a tak se tím horlivěji pustil do kritiky mé osoby. Vyznělo to tak, že jsem výzkum prosadil svévolně a proti celému kolektivu a jeho k té práci donutil.

Na výzkum se snesly hromy a blesky. Každá chybička a nedomyšlenost dostala podobu trestuhodného činu a bezmála záškodnictví. Když jsem na konci roku ze správy odcházel, měl jsem zato, že výzkum bude určitě zastaven a zatracen. Čekalo mne však překvapení. Byl dokončen podle původního projektu a první exemplář závěrečné zprávy vázaný v červené kůži poslán na Hrad, na „nejvyšší stůl“. S podpisem toho, kdo jej nedávno prohlašoval bezmála za protistátní čin.

Jiří se už od svého díla nedistancoval. Jen on i druzí jaksi „zapomněli“, že jsem s tím měl také něco společného.

Chtěl bych ještě poznamenat, že Jiří po čase chování ke mně zase změnil. Když jsem přešel na jiné pracoviště, tvářil se, jako by se mezi námi nic nestalo. Jako by na své neomalené výpady z doby, kdy jsem byl „na indexu“ docela zapomněl. Nikdy jsem mu to nepřipomínal. V jistém smyslu jsem mu byl vděčný. Poučil mne, že je třeba mít ke všem podřízeným vždycky stejně blízko a stejně daleko a nechovat si oblíbence.

Tohle poučení se mi potvrdilo i z druhé a příjemnější stránky. Jestliže si mohl někdo na správě stěžovat, že mu „šlapu na paty“, pak do byl Déža. Bystrý hoch, vzdělaný novinář, člověk se širokým okruhem zájmů. Četl moderní literaturu, zajímal se o umění. Studoval trochu filosofii, historii a sem tam něco přečetl i z jiných oborů. Dalo se s ním hovořit o mnohém a nebylo to ubíjení času. Míval zajímavé informace, originální názory a nepochybně pěstoval rozsáhlé kontakty. Byl však tak trochu bohém a měl jsem zato, že je líný. I když byl schopný, šla mu práce někdy náramně ztuha.

Když o tom s odstupem času uvažuji, zdá se mi, že jsem mu do jisté míry křivdil. Nebyla to ani tak lenost, co mu bránilo v práci. Nerad dělal to, o čem nebyl přesvědčen, že je účelné a správné. Na vojně je takový přístup víc než přepych a člověk si ho může těžko dovolit, nechce-li se potácet od maléru k maléru. Déža si to ale často dovoloval. V tom byl zdroj našich kolisí. Já jsem Déžu věčně „uháněl“ a on se vykrucoval, a někdy dost naivně a klukovsky.

Když se na mne snesla nelibost vrchnosti, čekal jsem, že Déža bude první, kdo si smlsne a vrátí mi i s úroky všechny nepříjemnosti, které jsem mu způsobil. Nevycházel jsem z údivu. Zatím co můj oblíbenec Jiří se proměnil v Bruta, řada principiálních mužů a horlivých diskutérů ztratila řeč a těkala pohledy, objevil se na scéně nový Déža. Takový, jakého jsem neznal. Nedělal mi advokáta, ale řekl docela otevřeně, co se mu na mém řízení práce líbí a co nikoli. Byl jediný, kdo se nebál vyjádřit otevřené sympatie s mým názorem na chystanou reorganizaci správy. Nakonec řekl také docela otevřeně, co si myslí o konjunktaristické kritice Jiřího a některých dalších, kteří se ještě nedávno mohli horlivostí přetrhnout.

Déžovo chování neobrátilo běh dějin a nezpůsobilo nic podstatného ani v mých osudech, ale byla to pro mne morální podpora. Poučilo mne, že o postojích a jednání lidí stojí zato důkladněji přemýšlet. Že je třeba varovat se sympatií k těm, kteří kývají a podkuřují a povrchního odsudku oněch, kteří se mi na první pohled nezamlouvají.

Historie s mým šéfem R. měla ještě dramatickou dohru. Šlo o kádrový posudek na odchodnou. Jak bylo běžné, měl na závěr mého dvouletého působení na správě napsat zhodnocení mé práce a projednat je se mnou. K projednání posudku přišel plukovník D. z vyššího velitelství, s nímž jsme se léta znali ze společné práce.

Usedli jsme v náčelníkově pracovně za velikým hranatým jednacím stolem. Atmosféra byla napjatá. Bylo jasné, že R. se chystá k zdrcující ráně. To byl také nepochybně důvod, proč byl k tomuto jednání jako nestranný pozorovatel delegován plukovník D.

I počasí za okny jako by bylo vypůjčené z shakespearovského dramatu. Bylo sice časné letní odpoledne, ale černé, fialové mraky se navalily na střechy domů a vynutily si rozsvítit světlo. Vzápětí se strhla děsná bouře. Blesky ozařovaly místnost sírovým jasem, hrom řinčel okny a otřásal budovou. Skla v oknech bičovaly proudy vody. Elektřina z ovzduší jako by všem přítomným procházela nervy.

Do kakofonie bouře zvolna a s didaktickou pečlivostí četl R. posudek. S výrazem nejvyššího inkvizitora na tváři si občas povysunul brýle. Čekal jsem nejhorší, ale to, co jsem slyšel přesáhlo všechno. Nevěřil jsem svým uším. Tohle jsem měl být já? Na dvou stránkách bylo popsáno jakési povahové monstrum, neschopné, neproduktivní, líné, nafoukané, podlé, úskočné, nepřátelské vůči kolektivu, karieristické a bůhví jaké ještě. Unikátní sbírka nectností, jaká se hodí jen do scénáře shakespearovského dramatu, jemuž vnější kulisa právě odpovídala.

Měl jsem zvláštní pocit. Poslouchal jsem každé slovo, sledoval všechno, co se kolem mne dělo, ale s jakýmsi odcizeným pocitem. Jako by se mne to netýkalo. Jako bych byl nezúčastněný pozorovatel, pouhý divák. Ani mne to nevzrušovalo. Nebo vzrušení překročilo jistou hranici a proměnilo se ve svůj protiklad. Necítil jsem nic jiného, než studený, neosobní hrobový vnější klid.

R. dočetl. Seděl teď rovně jako by spolkl pravítko, držel stále ještě papír vysoko nad stolem a díval se na mne přes obroučky brýlí. Pohled byl směsí vítězoslávy se zvědavostí, nejistotou a snad i stopou strachu. Triumf a vědomí nehorázné lumpárny sváděly psychologické utkání.

Necítil jsem k němu v té chvíli nic, než hluboké opovržení. Při jeho dvoumetrové výšce mi připadal ubohý a nicotný jako hnida.

Otevřel jsem plnící pero a zeptal jsem se, kde to mám podepsat. Nemínil jsem to jako gesto. Neměl jsem chuť pouštět se do diskuse o takové nehoráznosti, hájit se proti tak absurdnímu odsudku. R. zamžikal. Několikrát naprázdno otevřel a zavřel ústa. Oči nejistě oběhly tváře přítomných. Tohle byl vývoj situace, jaký nečekal a asi si ani nepřál. Kalkuloval patrně s tím, že mne nejprve zdrtí lavinou kritiky, rozvine se dlouhá diskuse, já se budu zoufale hájit, on mi dá důkladné mravní naučení a nakonec se projeví jako velkomyslný dobrák a formulace posudku zmírní. Já budu odcházet se sraženým hřebínkem. Ponechat posudek v této podobě, to by znamenalo založit do úředních aktů obžalobu přinejmenším stejně tak jeho, jako moji. Obraz, který tu o mně podal byl očividně absurdní. Nepřišel jsem do armády nedávno, měl jsem za sebou už léta práce na různých místech. Nebyl jsem neznámý a málokdo by uvěřil, že jsem se najednou proměnil ve snůšku všech nectností.

„Počkej. Neunáhli se,“ zadržel mi ruku s perem plukovník D. „V klidu si to přečti. Za hodinu, za dvě se tu znovu sejdeme a pohovoříme si.“ Bylo znát, jak si R. oddechl. Na tváři se mu objevil jakýsi povzbuzující otcovský úsměv. Jako by dával znát, že to nemám brát tak tragicky, že to bylo jen takové přátelské pošťouchnutí, že se nakonec přece domluvíme. Připadalo mi, jako by mi usekl hlavu a pak přátelsky poklepal na rameno.

Odnesl jsem si ty dvě hnusné stránky do své kanceláře. V záři blesků, v rachotu hromů a crkotu vody po okenních tabulkách jsem do nich civěl. Jednotlivé invektivy mi přebíhaly před očima. Dlouho jsem nebyl schopen souvisle a logicky myslet. Rozčilení přicházelo až teď. Srdce mi bušilo v krku. Střídala se chuť brečet a jít a dát jednomu pánovi do ciferníku.

Konečně jsem se uklidnil a začal trochu kloudně přemýšlet. Vzal jsem papír a své stanovisko roztřesenou rukou a rozevlátým písmem napsal. Bylo dlouhé, delší než posudek. Snažil jsem se být věcný a uvádět fakta. Bod po bodu jsem glosoval pracovní stránku posudku. O povahovou charakteristiku jsem se nepřel, tam jsem se odvolal na to, jak mne za léta poznali desítky a stovky šéfů a spolupracovníků a jak mne charakterizovali v jiných posudcích.

Za nějaký čas, neměl jsem přesný pojem o době, vešel do kanceláře plukovník D. Hned od dveří si mne měřil zkoumavým pohledem. Připadalo mi to, jako by se lékař přišel zeptat pacienta, který omdlel, zda už se cítí lépe. Oddechl si, když mne našel klidného a s písemným vyjádřením. Měl, chudák, zájem, aby konflikt mezi R. a mnou skončil kompromisem a nedošlo ke krajnostem. Jak se mi později přiznal, byl sem s takovým úkolem poslán. Na vyšším velitelství měli zájem, aby rozpory mezi R. a mnou, které nebyly tajemstvím, neskončily skandálem.

Vrátil jsme se do šéfovy pracovny a usedli jsme na stará místa. Teď jsem četl já. Na závěr svého vyjádření jsem uvedl charakteristiku a příčiny našeho rozporu s R. i historii jeho vývoje a vyostřování. Četl jsem dlouho.

Žádná diskuse nebyla. „Dej mi to“, napřáhl R ruku přes stůl. „To taky“, natáhl ještě jednou ruku, tentokrát pro kopii posudku. „To si nechám na památku.“ ohradil jsem se ironicky. R. zareagoval nervózně a plukovník D. mi dal rozšafným tónem najevo, abych měl rozum. Dal jsem si říct. Byl bych si velice rád původní posudek schoval jako raritu, ale na R. bylo znát, jak mu záleží na tom, aby jeho výtvor do poslední stopy ze zemského povrchu zmizel.

Nový text, který jsme v podvečer vyslechli, byl slušnější. Na ministerského předsedu to sice nebylo, ale když jsem to beze slova podepsal, plukovník D. už mi ruku nezadržoval.

Nepříznivé hodnocení a konflikt s R. pro mne bez jistých důsledků nezůstaly. Nestal jsem se náčelníkem jednoho významného pracoviště, jak se to už nějaký čas připravovalo. Mohl jsem se ale vrátit k teoretické práci, jež mi byla bližší a pro mé budoucí osudy důležitější. Jak se říká: všechno zlé ...

Že by to byl on?

„...potoky krve... miliony povražděných, popravených, umučených... Stalin, Gottwald po kolena v krvi...“ Vytřeštěné oči, pěna v koutcích úst.

„No ne, kdo to je?“ šeptal Pepovi soused. Pepa mlčel. Je těžké odpovědět stručnou větou. Znal toho člověka od začátku padesátých let. Jeden čas působili na stejném velitelství a seděli v téže kanceláři. Jako film procházely Pepovou myslí vzpomínky na curriculum vitae toho rozhorleného muže.

První kroky chlapce mířily do pivovaru. Nevedla ho obliba pěnivého moku, ale role učně. Byl pracovitý, pečlivý a ctižádostivý. Lichotilo mu, když ho starší soudruzi plácali po ramenou. Byl rád středem pozornosti. Nemuselo to být vždycky za úctyhodný výkon. Alespoň když se podivovali, kolik toho dokázal jednou rukou zvednout, anebo vypít. Nejvíc mu záleželo na tom, jak vypadá v očích šéfstva, mládkem počínaje.

Po Únoru osmačtyřicátého roku mu nabídli přihlášku do strany. Bez váhání a rád podepsal. Ani si příliš nelámal hlavu, co to pro něho znamená. Cítil, že to posílí sympatie v dělnické partě a to byl dostatečný důvod.

Na vojně se o významu podpisu přesvědčil. Tehdy poprvé přijímali do záložně důstojnické školy i nematuranty. Jako desátníka aspiranta a člena strany ho vybrali do kurzu politických pracovníků. Zaskočilo ho to. Nikdy ho ani ve snu nenapadlo, že by měl na schůzi říci svůj názor, anebo dokonce někoho o politice přesvědčovat. Uvědomil si ale, že to není šance k zahození. Dokáží to jiní, proč by to nezvládl on?

Měl silnou vůli. Byl schopen sám sobě poručit a svá předsevzetí plnit. Zpočátku mu přednášky z dějin VKS/b, o mezinárodním dělnickém hnutí a o socialismu připadaly jako záhady z jiného světa. Od znalostí kvalit chmele a sladového ječmene se to dost lišilo. Dovedl si odepřít i nedělní vycházku a vytrvala si vtloukal politiku do hlavy. Učil se vyslovovat nezvyklé výrazy a umínil si, že musí překonat ostych veřejně vystupovat.

Nebyl žádný poseroutka. Byl vysoký urostlý chlap a v pivovaře si někdy zjednal respekt i v šarvátce, kdy se na pravidla fair play příliš nehledělo. Když se teď poprvé přihlásil o slovo, tváře mu zrudly jako panence. Nesklidil bouřlivý potlesk, ale ani ostudu a sám pro sebe tím překročil Rubikon. Podruhé už to bylo snazší. Však jeho kolegové v kurzu, to také nebyl samý Demostenes.

Po vyřazení nastoupil jako propagandista u pluku. Byla to pro něho pořádná zabíračka. Připravoval desítky vedoucích politického školení mužstva, sám vykládal dějiny ruské bolševické strany důstojníkům. Bifloval, nelitoval čas a nastavoval večery až do noci. Často co si jeden den do hlavy napěchoval, tím následující den poučoval. S takovým úskalím nezápasil jen on sám, byl to v té době obecný problém skoro v celé armádě. Široké rozměry ideové výchovy narážely na slabou připravenost těch, kdo ji prováděli. Z roku na rok se stavěl celý politický aparát, obsazovaly se tisíce funkcí. Za těchto okolností byl Zdeněk, podporučík a záhy poručík, celkem úspěšný. Skromně řečeno: nepatřil k nejhorším. Vyšší instance si ho všimly a po žebříčku kariéry postupoval. Skončila mu základní služba a byl přijal jako důstojník z povolání. Zlato na ramenou mu rychlým tempem přibývalo. Po třech letech se ocitl jako major na ministerstvu.

Na rozdíl od řady vrstevníků byl sebekritický. Nepostrádal „zpětnou vazbu“. Viděl okolo sebe důstojníky, kteří prošli frontou, měli zkušenosti z funkcí v civilu, vyšší vzdělání. Jejich přednášky měly úroveň, psali stati a brožury, z nichž čerpal. Teď seděl za stolem naproti nim.

Vyrovná se jim. Musí se naučit psát. V tom teď spatřoval hlavní metu. Pracně ze sebe potil nemastné neslané články do Obrany lidu. Redakce mu je s omluvou, ale vytrvale vracela. Nevzdával se. Co si umínil, dosáhl. Nemělo to sice ducha ani jazyk Karla Čapka, ale už se to v novinách objevovalo. Zda se jeho instrukčně-metodické návody četly, to je jiná otázka. Ta se ovšem netýkala jen článků Zdeňkových.

Uplynuly sotva další dva, tři roky a - teď už podplukovník - vynikl i mezi spolupracovníky, kterým se ještě nedávno snažil vyrovnat. Měl některé kádrové kvality, které jim chyběly. Mnoho znamenal dělnický třídní původ. Kromě toho byl „člověk z praxe“ - takový zvuk měl čas, který strávil na počátku u útvaru. Tím se každý z kolegů pochlubit nemohl.

Byl vybrán na nejvyšší politickou funkci u tankové divize prvního sledu. Znovu se usilovně učil. Studoval dálkově vysokou vojensko-politickou školu, učil se řídit tank, střílet z tankového kanónu. Nevynechal nic, co ho přibližovalo snu stát se velitelem svazku. Generálské ratolesti nad ním visely téměř na dosah.

V takovém rozletu ho zastihl osmašedesátý rok. Až do té chvíle byla jeho dráha přímočará. Byl sice mimořádně ctižádostivý, ale to se v armádě, kde jde život po stupních hodností a funkcí, tak přísně neposuzuje. Teď ale jeho životní orientace a charakter stanuly před velikou zkouškou. Už nešlo jen o to, co dokáže, ale jak je to upřímné, v jaké míře mají jeho slova a činy pevný základ přesvědčení.

Zdeněk se vrátil na ministerstvo a tentokrát do jedné z mimořádně náročných pozic. Měl pocit, že všechno do té chvíle byla jen předehra a teprve teď nastala jeho příležitost. Prošel skvělou kariérou, ale byl přesvědčen, že ho čeká ještě slibnější. S jídlem roste chuť. Vedle jeho neskonalé píle a ctižádosti vystrčila růžky nepěkná vlastnost, která se zatím krčila ve skrytu: přizpůsobivost. Ze dne na den se s lehkým srdcem odřekl všeho, co skoro dvacet let studoval a hlásal. O to pozorněji sledoval, jak se otáčí dobová politická korouhvička. Razil teď zásadu „neideologické výchovy“. Něco jako horký mráz, či studený oheň. Výchova v armádě nemá být socialistická. Ale mají v ní mít stejné místo všechny světové názory a politické směry. Na otázku, jak si to prakticky představuje, odpověděl mávnutím ruky: „To je to nejmenší, co mi dělá starosti.“ A co bylo to největší? Ještě něco jiného, než kariéra za libovolnou cenu?

Ukázalo se však, že si ve všech řidičských kurzech přece jen neosvojil to hlavní - zásadu bezpečné jízdy. Obrazně řečeno - zařadil nejvyšší rychlost a sešlápl plyn až k podlaze v nebezpečných serpentinách. Následoval nutně karambol. Ne za volantem, ne za řídicími pákami, ale na vysněné kariérní cestě.

Když z armády nedobrovolně odcházel, zbylo mu do civilního zaměstnání sotva víc, než řidičské papíry. Ucházel se o místo traktoristy. Bylo třeba intervence vysokého stranického potentáta, aby ho kolektiv mezi sebe přijal. Odmítali „lampasáka“, který je po léta při všech slavnostech s tribuny přesvědčoval o jedině správné a bezchybné stranické politice a teď obrátil na pětníku a - pohořel.

Po dvaceti letech skvělé kariéry nadešlo dvacet let trpké prohry. Čím si způsobil těch dvacet hubených let po dvou desítkách tučných, to si nikdy nepřiznal. V jeho očích nesli vinu ti, kdo ho ze strany a z armády vylučovali. Kojil se touhou po odvetě.

Někde v proudech bouřlivé kariéry se ztratili navzájem s manželkou. I tuto ztrátu pocítil v její palčivosti až nyní. Ani s určitostí nevěděl, jak k tomu došlo. Byla to přece kdysi taková láska.

Zdeněk byl hezký mládenec, blonďatý a Věra byla půvabná brunetka. Když pracoval v pivovaru, přišla do města jako služka. Byla sirotek, bydlela u tety a Zdeněk jí byl nejbližší člověk na světě. Milovali se horoucně, jako by na tom závisel celý život. Když se vzali, měli jedno děcko hezčí, než druhé. Věra nikdy nepřestala vzhlížet k Zdeňkovi jako k svatému obrázku.

S lety měl Zdeněk na ženu a na rodinu stále méně času. Nebo je přestával potřebovat a moc vzácného času mu zabíraly? Pletlo se okolo něho plno jiných ženských. Ne že by o ně stál. Ale tady obdivná poznámka, tady koketní kukuč, dráždivý náznak, žert při kolikáté skleničce vodky, chápající duše právě ve chvíli, když byla manželka v nenáladě... Pak přišlo malé dobrodružství, které ho ještě upřímně mrzelo. Pomalu přicházel na to, že ani tyhle „nebenšprunky“ nejsou tak zlé a mají něco do sebe. Manželka byla smutná a měla uplakané oči. Nějaká soucitná sousedka pokládala za povinnost sdělit jí: „Nic mi do toho není, ale...“

Když se zhroutil veliký sen o kariéře, leželo už v troskách i kdysi hezké manželství a rodina. Náhražky byly čím dál ubožejší. Co kdysi Zdeňkovi přidávalo chuť a vervu do života, teď jen prohlubovalo zavšivenou kocovinu.

A pak se dějiny zase zamotaly a Zdeněk se dočkal. Dvacet let se užíral dychtivostí po pomstě. Teď si schladí žáhu a dostane zpět i s úroky, obrazně i doslova, oč ho připravili.

Růžové naděje se zase nenaplnily. Čekalo ho ještě jedno rozčarování. Dostal sice okázalou satisfakci, ale symbolickou, nic si za ni nekoupil. Glejt, podepsaný ministrem mu vrátil hodnost. Nestálo to víc, než arch papíru. Stejně lacino ho mohli jmenovat generálem, nebo třeba maršálem. Naděje na tučné odškodnění splaskla. Noví mocipáni miliardové bohatství společnosti čiperně roztáčeli, ale neměli chuť dělit se s ukřivděnými staříky. Přijetí starého pána zpátky do služby nepřicházelo v úvahu.

Penzionovaný traktorista v plukovnické hodnosti polykal nové zklamání. Kdo to způsobil? Kdo nese vinu za jeho zbabraný život? Na stará kolena mu mozek ztvrdl ve vápenné skořápce. Vina není v tom, že obrátil kabát a v nepravou chvíli, ale vinni jsou komunisté. Ti ho v jeho nevinnosti svedli a zavedli jak lesní panna na jelínku nebohého Tomana. Nenávist k těm, kteří ho na přelomu šedesátých a sedmdesátých let vylučovali se do kornatícího mozku vryla hluboko a nezvratně.

Na shromáždění vojenských důchodců si teď vylévá žluč. Moc se to sem k dvěma obloženým chlebíčkům, černé kávě a dárkovému koši nehodí. Náčelník vojenské správy a sekretářka, kteří tenhle „raut“ připravili, se po sobě v rozpacích dívají. Co si mají s tím rozkaceným dědou počít?

Soused Pepovi šušká: „Ten člověk je hrozně podobnej náčelníkovi politickýho oddělení naší divize. Věčně nás péroval. Že máme omezený technický myšlení. Já sem byl totiž šéf přes techniku. Že musíme víc študovat marx-leninismus. Že by to byl von? To neni možný.“

„Je to on.“

„Co ste to měli, proboha, v politickým aparátě, za zrůdu?“

16.01.05

Odvaha z hlouposti

V šedesátých letech byla v armádě zavedena mimořádná čtrnáctidenní dovolená, které se říkalo rehabilitace. Důvodem se stal zhoršený zdravotní stav příslušníků štábů, kteří v průměru vůčihledě stárli. Pro ně byla rehabilitace určena. Měli na výběr několik rekreačních středisek, trávili tam čas bez rodin, pod vedením sportovních instruktorů. Řídili se polozávazným denním pořádkem. Režim nebyl přísný, léčilo se v prvé řadě pohodou.

Vybral jsem si zimní čas ve Vysokých Tatrách. Ubytoval jsem se v Tatranských Zrubech a dojednal si vlastní program. Dopoledne jsem psal a odpoledne věnoval výletům. Ostatní rekreanti měli program obráceně. Ráno vyráželi s horským průvodcem na túry a krátké zimní odpoledne trávili v klubovně, ve vinárně a jak to komu vyhovovalo. Jejich denní pořádek byl jistě rozumnější. Já jsem nechtěl promarnit čas docela naprázdno a psát až odpoledne po namáhavém výletě, to mnoho neslibovalo.

Můj pořádek měl velikou slabinu, jejíž dosah jsem ve své nezkušenosti nedocenil. Bloudil jsem zimními horami sám. Nejen že jsem hory neznal. Byl jsem na tom ještě o něco hůř. Myslel jsem si totiž, že je znám. Hory jako hory. Šumava je sice trochu nižší, Tatry jsou o nějakou stovku metrů vyšší, ale jakýpak je v tom rozdíl? A podle téhle sebevědomé filosofie jsem si počínal.

Měl jsem štěstí. Příroda ke mně byla shovívavá a nespěchala mne poučit. Všude ležely spousty sněhu, ale nový poprašek přibýval jen pomalu, po malých soustech. Žádné prudké vánice, závěje po pás, ani metelice, jež zalepuje oči a oslepuje.

Moje první cesty byly střízlivé. Do Smokovce vedla silnice, projetá mnoha auty a podle ní lesem sympatická stezka. Vzhůru na Hrebienok bylo sice větší stoupání, ale pro začátek jsem se svezl vagónkem lanovky. Bylo to bez velké námahy, ale chyběla mi romantika, kterou jsem si od hor sliboval. Bylo tu na můj vkus příliš mnoho lidí a to mi dojem z horské přírody kazilo. Přestal jsem se radit s lidmi v hotelu o tam, kam jít. Měli podle mne o výletech moc úzkoprsé představy. Obrátil jsem se raději k mapě. Tam byly všechny cesty narýsovány jasně a směle, bez obav a sýčkování.

Štěstí mne ani teď neopouštělo a drželo nade mnou svůj ochranný deštník. Pustil jsem se přes les k Slezskému domu. Tady už nevedla taková pohodlná autostráda, jako na Hrebienok. Dodávky s proviantem jezdily asi jinou trasou, než po téhle křivolaké pěšině. Lemovaly ji mocné smrky, jež by měli dva chlapi co obemknout. Cesta se kroutila jak hádě. Otáčela se okolo ohromných balvanů, které místy zvedaly sněhové barikády, jinde vyplouvaly nad sněžnou hladinu jako temně zelené, šedé, nebo černé ostrovy v bílém moři. Po stezce čas od času někdo prošel, to bylo patrné. Říci ale, že byla prošlapaná, to by bylo přehnané. Občas jsem sjel po kluzkém kořenu a maně mi přišlo na mysl, jak by to asi dopadlo, kdybych si tu uprostřed lesa, kde přejde živáček jednou za dva, za tři dny, zlomil nohu. Podléhat takovým co-by-kdyby se nesmí. To bychom pak museli sedět věčně doma za kamny a točit palci mlýnek.

Došel jsem ke Slezskému domu a dostal odměnu. Rovnou od vládce hor. Nad hranicí kosodřeviny se otevřel obzor bez hranic. Jako hudební symfonie klesajících a stoupajících melodií se vlnily stráně a údolí, kopce a úžlabiny. V dáli v šedém oparu srůstal horizont Nízkých Tater s olověnou oblohou. I slunko se na mne na chvilku usmálo. Proměnilo tisíce hladkých plošek strmé skalní stěny nad domem v diamantová zrcadla. Výlet mne očaroval. Hory mi připadaly jako vlídná náruč, která slibuje jen nádheru, rozkoš a štěstí.

Než jsem doklopýtal v polotmě domů, měl jsem sice nohy o decimetr kratší, ale na duši blahý pocit krásného zážitku.

V podobném duchu pokračovaly mé odpolední výlety i v následujících dnech. Stále víc jsem si věřil. Jedním uchem tam a druhým ven mi procházely rady a napomenutí. To nevíš, hochu, co hory umí... Nepohnula mnou ani historka, o níž se v těch dnech hodně mluvilo. Na frekventované stezce k jedné z chat zmizel nosič i s krosnou a metrákovým nákladem konzerv, kompotů a nápojů. Jako by se po něm zem slehla. Marné bylo pátrání Horské služby, nepomohli ani psi, ani vrtulník. O tom, kde ubohý student leží, zasypán sněhem, věděly snad jen lišky, ale nepověděly.

Na mapě mne lákala červená čára magistrály. Rozumní lidé mne upozorňovali, že je teď pro spousty sněhu uzavřena a nikdo po ní nechodí. Měl jsem už na taková varování uši otužilé. Když tam nikdo nechodí, bude to tím zajímavější. Procestoval jsem prstem po mapě kus té lákavé červené linky, vinoucí se po vrstevnici v úctyhodné nadmořské výšce, a vydal se vyzkoušet to v praxi.

Nejen na samé magistrále, ale ani na cestě k ní přes Suchý vrch nebyla lidská šlépěj. Ani zasypaná prohlubeň ve sněhu nesvědčila o tom, že by sem někdo od ranní zimy zabloudil. Nijak zvlášť mne to z míry nevyvádělo. Připadal jsem si jako traper na Klondiku. Pod klenbou vysokých smrků se mi bořily nohy do sněhu až po kolena a když jsem vyšel mezi kosodřevinu, bylo to ještě horší. Chvílemi se trasa cesty ztrácela v závějích a klopýtal jsem o pahýly kleče.

Když jsem podle řídké řady kůlů, vyčnívajících sotva metr ze sněhu pochopil, že jsem konečně na magistrále, nebylo to lepší, spíš naopak. Po vlastní stezce - kromě sloupků - nebylo památky. Svah tvořil jednu hladkou souvislou nakloněnou rovinu. Držel jsem se pomyslné linie od jednoho kůlu k druhému a postupoval metr za metrem. Duch hor na mne tentokrát zanevřel, širokým rozhledem mne neodměnil. Hory se zatáhly šedou mázdrou a horizont končil na dosah ruky. Veliké potěšení z výletu jsem neměl, ale setrvačnost mne postrkovala dal.

Dospěl jsem až k nečekané překážce. Jak obrovský had ležel napříč přes cestu ledový vodopád. Přicházel odkudsi shora, vzpínal se nad srázem, přehrazoval magistrálu a mizel vlevo dole po několika málo desítkách metrů za horizontem prudce klesajícího svahu. Namísto bílé peřiny sněhu se matně blyštěl hrbolatý temně modrý pás. Potok Kabule, vytékající z Batizovského plesa. To jsem se dověděl až později. Za normálních podmínek není překážkou a nabízí příjemné osvěžení. Zamrzlé řečiště ho den za dnem zvedalo, rozléval se do šíře, mráz ho koval a v nových a nových vrstvách vršil v kluzkou bariéru. Nejotřesnější byl pohled do mlhavé temné doliny. Ujet po tomhle toboganu znamenalo skončit v pekle.

Úděsné nebezpečí mne vyprovokovalo. Přece se nebudeš bát!

Chvilku jsem přemýšlel a pak jsem se do toho pustil. Rozepjal jsem ovčí kožich, aby přilehl co největší plochou k ledu. Položil jsem se na břicho, roztáhl ruce a nohy a centimetr po centimetru se šinul kupředu. Nevím, zda jsem vůbec dýchal. Na druhé straně jsem se zdvihl ze sněhu do nitky propocený.

Tak a mám vyhráno. Anebo ne? Co teď? Jak dál? Dopracovat se takhle po metrech několik kilometrů až nad Popradské pleso a sestoupit k němu po krkolomné zledovatělé stěně? To nepřicházelo v úvahu. Zbývalo jediné: zpátky přes čertův skluz. Teď teprve mne vzal do klepet strach. Ještě před minutkou jsem měl na výběr: když se nebojíš - můžeš, když dostaneš strach - nemusíš. Teď existoval jediný imperativ: jdi! Staň se vůle Alláhova. Když mne to má potkat ať to mám radši rychle za sebou. Lehl jsem si a sunul se zpátky. Když jsem se převrátil z ledu do sněhu, přepadl mne záchvat hysterie. Ležel jsem v závěji s rozepjatým kožichem, smál jsem se olověnému nebi do tváře, řehtal jsem se a třásl smíchy, řičel jsem jako pominutý. Sama ozvěna to nebrala, hory mne ignorovaly. Moje vítězoslavné fanfáry se utápěly v mlze a houstnoucím šeru.

Ten večer jsem se nikomu v hotelu se svým bláznovstvím nepochlubil. On by pro to stejně nikdo neměl pochopení. Ten den totiž zahynul při společném výletu na Zbojnickou chatu jeden major, otec dvou dětí.

1.3.05

Kosa na kámen

Pracoval jsem u jednoho šéfa, na kterého mám špatné vzpomínky. Často si kladu otázku, zda jeho hloupost vyrůstala z domýšlivosti, nebo to bylo naopak. Asi kráčely obě přednosti ruku v ruce.

Dal mi nicméně pro život cenný dar. Naučil mne svým příkladem používat diktafon. Vynález neměl u nás tehdy ještě dlouhou tradici. Rozměry a tvarem připomínal starý gramofon, jen bez trouby a bez kliky. Byl ale přece jen výhodnější než plnící péro nebo remingtonka.

Nepoužíval jsem ho na diktování resumé z dlouhých a nudných porad, jako vzpomenutý šéf. Sloužil mi při tvorbě článků a referátů. Když jsem přešel z armády na civilní vědecké pracoviště, stal se mým každodenním pomocníkem.

V té době mi vydatně pomáhala také manželka. Těšilo ji, že dělám něco zajímavého a užitečného. Sháněla mi prameny, nadiktované texty přepisovala a byla prostředníkem s redakcemi.

V Praze U Hybernů se konala mezinárodní výstava kancelářských pomůcek. Jedna americká firma předváděla originální diktafon. Celé nahrávací zařízení se vešlo do aktovky. Namísto obvyklé pásky se text zapisoval na kotouč citlivého papíru, který byl o málo větší, než špulka nití. Všechno se ovládalo palcem jedné ruky tlačítkem na šňůře. Písařka měla samostatný aparát na přepis.

Pro Marii byl diktafon láska na první pohled. Já jsem spíš trochu bručel. Co tvořím je důležitější, než na čem to píši. Manželka se ale nedala odradit. Větší překážkou, než má skepse byl však americký výrobce a cena v dolarech. Ne že by Američané tak horoucně toužili dopravovat všechny exponáty zpátky přes moře. Měli spíš obavu, aby se jejich patenty neokopírovaly. Manželka je umluvila. Ani ne tak plynulou angličtinou, jako spíš nadšením pro jejich výrobek. Dosáhla slib, že se skončením výstavy bude diktafon její. Zbývala už jen maličkost - cena v dolarech. Na americké poměry to asi nebyla horentní suma, ale přepočteno v tehdejším oficiálním kurzu to bylo zlé. Za tu sumu v korunách by se dalo pořídit několik našich diktafonů. Získat povolení k výměně peněz a poměrně rychle, to byla v té době pro jednotlivce prakticky nepřekročitelná bariéra. Jediné řešení bylo nalézt ochotnou a v dolarech solventní instituci. Něco takového se ovšem snáz řekne, než udělá.

Marie sondovala půdu tam, kde jsme v té době oba pracovali, na Ministerstvu národní obrany. Že by se právě byrokraté v uniformě ukázali být k ztřeštěným nápadům nejvstřícnější, to se tvrdit nedá. Jejich logika byla skálopevná. Proč americký diktafon za dolary, když armáda má na letošní rok v plánu dodávku tolika a tolika našich diktafonů. Jestliže sekretářka státního tajemníka potřebuje diktafon, musí postupovat instanční cestou. To znamená obrátit se na náčelníka sekretariátu a ten podá žádanku. To bylo ovšem třeba udělat už před měsícem. Vzhledem k tomu, že tato složka vznikla nedávno, je možno zpoždění omluvit a žádost se vyřídí z rezervy.

Naštěstí úřad státního tajemníka byl ještě tak mladý a do vojenského koloběhu „nevžitý“, že se zde předpisy nebraly dogmaticky. Vyřídilo se to operativně. Marie přepadla generála mezi dveřmi, když spěchal. Neměl čas vyslechnout celou její supliku i s podrobným vysvětlením a raději se obrátil na náčelníka sekretariátu: „Soudruhu plukovníku, prosím vás, postarejte se o to. Už mám přistavený vůz?“ A věc byla vyřízená. Takovou moc má několik slov, když zazní z těch pravých úst. Plukovník sice přišel z finanční správy ještě trochu zarudlý v tváři, ale dolary byly. Diktafon za pár dní také.

Zprvu jsem to ani nedocenil, ale čím dál tím víc jsem poznával, co to bylo za pokrok a jak to člověku ulehčilo práci. Jednoduchý mechanismus umožňoval soustředit veškerou pozornost na tvorbu. Myšlenky měly volný prostor a nemusely klopýtat o přepínání klapek na veliké bedně a o rozplétání věčně zamotané pásky. Rekreoval jsem se v Tatrách a posílal Marii v obyčejné obálce poštou nadiktované texty, které přepisovala a předávala vydavatelství. Citlivý papír se za pomoci jednoduchého zařízení na přístroji slepil a použil znovu. Kromě toho nám firma zanechala velkou krabici s rezervními cívkami, které by stačily na několik mimořádně tvořivých generací.

Tak jsem na skvělém přístroji psal nejen články a relace, ale i knihy, kapitolu po kapitole. Člověk ale v ideálních podmínkách lehce zpohodlní a zpychne a to potkalo i mne.

Jednoho dne se ozval telefon. Kapitán z ministerstva se omluvil, že mne vyrušuje. Nemusel se omlouvat, znali jsme se. Dělají po letech věcnou inventuru. Potřeboval by vidět a přečíslovat diktafon, který mám v dlouhodobé zápůjčce. Hned si ho zase vezmu.

V uchu mi zabzučel střeček. Hlava mi už asi kapánek prorážela oblaka. Copak mám čas běhat do nějakého hloupého ministerského skladu s diktafonem? Neřekl jsem to tak hrubě, ale z tónu hlasu to bylo čitelné. Musí přece stačit, když řeknu, že přístroj mám, že je v pořádku. Jak by nebyl, když ho dnes a denně používám.

Kapitán se zase omlouval a vysvětloval mi, že vlastně o nic nejde, že ale přece jen... Když s mou paličatostí nic nesvedl, co mu zbývalo, než obrátit se k autoritě vyšší, autoritě odpovědné.

Nevím už, zda to bylo za pár hodin, nebo následující den, telefon se ozval znovu. Už nevolal kapitán, ale generál. Nikoli státní tajemník; ta instituce byla zrušena. Také jsme se znali, ale nepomohlo to. Nutně potřebují diktafon, který mám půjčený. Musím ho vrátit.

Generál nebyl zlý, ale paličatý, asi jako já. Už jsem se nedohadoval. Neřekl jsem sice „Provedu“, to jsem se už za léta odnaučil, ale výsledek byl stejný. Sekretářka sbalila přístroj s veškerým příslušenstvím a odnesla jej vzhůru po nových zámeckých schodech do armádních skladišť. Kdybych ji byl o tuhle službu poprosil o den dříve, mohla ho zase přinést zpátky.

Takhle pod novým evidenčním číslem, pod vrstvou prachu a pavučin zrezivěl. Že ho nikdo nikdy nepotřeboval a nepoužil o tom jsem se lehce přesvědčil. Aparát bez speciálních cívek citlivého papíru nebyl k ničemu. Cívky jsem si nechal a čekal, kdy se po nich bude někdo shánět, nebo kdy se alespoň zeptá, na co diktafon píše. Nic. Ticho po pěšině. Krabice se zbytečnými kotouči překážela, párkrát se přestěhovala z jedné skříně do druhé a bůhví, kde skončila.

Když jsem o mého oblíbeného technického pomocníka přišel, už to nebyla tak citelná rána. Existovaly moderní patenty, které si s ním nezadaly. Jeden jsem postavil na psací stůl, druhý, velikosti dnešního mobilního telefonu jsem používal na procházce v přírodě. S americkým přístrojem mne ale pojila léta příjemné a produktivní práce. Kdyby to nebyl mrtvý plech a umělá hmota, řekl bych, že jsme na sebe byli zvyklí.

Moderní technika a vynálezy jsou krásná věc, ale když jim vstoupí do cesty lidská hloupost, nejsou všemocné. Nemám ani tak na mysli paličatého generála - ten vlastně o nic nepřišel - spíš hloupost svoji.

08.01.05

Generálská etika

Generálové jsou ztělesněním důstojnosti. Však jsou to také nejvyšší důstojníci, nebo, chcete-li víc než důstojníci. Mají své zvláštní normy chování. Takový generál si nemůže dovolit nést po ulici kufr, zapálit si cigaretu, nebo utíkat za tramvají. Když si někdo oblékne generálskou uniformu a všechny ty tajné kultovní zápovědi nezná, podvod se snadno prozradí a vypadá, jako by si odskočil z maškarního karnevalu. Počínat si jako generál, na to nestačí zvládnout Guta Jarkovského.

Znám ale jednoho generála, který všechny tyhle hloupůstky velkoryse přehlížel a přece měl víc úcty a autority, než deset jeho kolegů. Měl vlastní normy chování a jednání. Neměl je nikde napsané, ale měl je vryté hluboko pod kůží a dokonce od dětství. Jak může mít někdo generálské zvyky od dětství, když ještě generálem nebyl, ani netušil, že ta zlatá ramena a lipové listy někdy dosáhne? Ono to bylo u tohoto člověka totiž obráceně. Nechoval se už jako kluk po generálsku, ale spíš si zachoval čistou, nezkaženou morálku chlapce z tatranských polonin i ve vysoké vojenské hodnosti.

Jeho kariéra nezačínala biflováním na zkoušky do vojenského učiliště. Dostal se do uniformy rychle a bez překážek - za povstání. Ani tou uniformou to vlastně nezačínalo. Předcházelo jí pár neděl v partyzánském bunkru se samopalem, v krpcích a černém kloboučku. Po ústupu do hor prodělal boje ve sněhu a mrazu. Posléze se připojil ke Svobodově armádě a s ní absolvoval nelehkou cestu až do konce války. Takové byly první kroky jeho vojenské kariéry. Než se dostal do vojenských škol, pořádně se nadýchal střelného prachu. To poznamenalo jeho počínání a vystupování po celém žebříčku hodností a funkcí víc, než výchova v akademii a služební předpisy.

Setkal jsem se s ním poprvé ve výcvikovém prostoru. Jako podplukovník velel motostřeleckému pluku. Doslechl jsem se, že se u útvaru koná v neděli Den velitele pluku a byl jsem zvědavý, jak takový podnik vypadá.

„Fero“ - tak se mezi vojáky všeobecně veliteli říkalo a to mu zůstalo od stáří pasáčka až po dny, kdy měl na pagonech tolik hvězd, kolik se tam jen vešlo - tedy Fero nebyl jen účastníkem toho dne zábavy a povyražení. Byl jeho hlavním iniciátorem a vlastně i vynálezcem. Zmobilizoval kdekoho a dal dohromady bohatý program sportu, umění a zábavy. Každý nápad byl vítaný a byla jich úroda. V široširé pustině výcvikového prostoru, kde byly jen vojenské tábory, sluncem vypálená tráva a křoviny, polorozpadlé zbytky stavení a pochmurná svědectví ostrých střeleb z děl, tanků a minometů, kde se celé měsíce vojáci potkávali jen s vojáky, byl kus dobré zábavy penězi k nezaplacení. A tu velitel pluku, místo aby si vymyslel důležité jednání v místě posádky a jel za rodinou, připravoval mnoho dní se svými důstojníky a s řadovými vojáky soutěž v kopané, v odbíjené, v nohejbalu, utkání mezi prapory v boxu, závody v lehké atletice, soutěže o praktické ceny ve vzpírání dvaatřicetikolové „girji“ a tucet dalších atrakcí.

Vyzval mne „na souboj“. Za vysokým valem byla flobertková střelnice. Cíle tvořily plechovky od konzerv, postavené na sloupcích. Každý jsme měli několik „životů“ - několik plechovek. Stáli jsme na jedné čáře, já jsem mířil na „životy“ podplukovníka, on na mé. Na znamení rozhodčího s vysokou hodností svobodníka „souboj“ bez krveprolití začal. Pochopitelně jsem bídně zahynul. Kam jsem se hrabal na ostříleného frontového bojovníka s hrudí plnou válečných řádů a vyznamenání. Přiznal se, že tenhle „souboj“ nevymyslel. Naučil se ho na frontě od sovětských vojáků. Jen zbraně byly jiné.

Večer se v přírodním amfiteátru pořádal koncert, který poutal největší zájem. Nevím, zda to byl projev tak horoucího nadšení vojáčků o muziku, nebo působila i okolnost, že část hostujících umělců byla v sukních. Divíte se ? Zkuste žít pár měsíců na pustém ostrově, kde potkáte jen a výlučně chlapy. A to vám možná není okolo dvaceti, kdy se takový celibát nejhůř snáší. (Tuhle poznámku adresuji přirozeně pánům a pánům normálního založení. Předpokládám, že dámy si to dokáží převést do podoby ženského kláštera.)

Fero už byl generálem s několika hvězdami na každém rameně a měl vysoké postavení v ozbrojené hierarchii, když znovu dokázal, že je pořád stejně statečný chlap. Jakýsi dobrodruh se samopalem unesl autobus plný školních dětí a vynucoval si průchod přes hranice. (Byl to terorista, který se neštítil ohrožovat dětské životy, nebo záslužný hrdina třetího odboje?) Hodiny rostlo napětí, samopaly mířily na samopal, samopal na samopaly a k smrti vyděšené děti skučely hrůzou. Fero se nechal dopravit vrtulníkem na místo, shodil generálské sako, aby demonstroval, že nemá zbraň a navzdory pološíleným pohrůžkám šel k zločinci. Jeho jedinou a silnou zbraní byla odvaha a suverénní, odzbrojující klid.

Mám s generálem Š. ještě osobní zážitky z osmdesátých let. Nejsou tak silné a přesvědčivé, jako událost okolo autobusu se školáky poblíž pomezí. Mluví však za mnohé. Stál jsem párkrát vedle něj na tribuně při májové přehlídce. Už nebyl v armádě. Zastával vedoucí postavení ve Svazarmu, dobrovolné masové organizaci Svaz pro spolupráci s armádou. Po celé hodiny okolo tribuny přecházely zástupy lidí. Neodvážím se odhadnout, kolik tisíc z nich nadšeně a srdečně mávalo mezi stovkami postav na tribuně právě tomu rozzářenému, veselému generálovi. Nehledě na prkenné normy důstojného chování odpovídal jim s otevřeným srdcem kluka z poloniny. Jen zapískat na prsty chybělo.

Gesto v pravý čas na pravém místě

Člověk ve vysokém postavení je jako kostelíček na vršíčku. Z dálky a ze všech stran je na něj vidět. A protože v lidské nátuře je rozšířený sklon všímat si na ostatních lidech - kromě sebe- hlavně vlastností záporných a všelijakých skutečných i domnělých šlápnutí vedle, nemá to takový náměstek ministra národní obrany, velitel letectva a protivzdušné obrany lehké.

Řekněme, že se jmenoval Orel. Jmenoval se ve skutečnosti jinak, ale tohle jméno by k němu bývalo docela dobře patřilo. Prošel jako stíhací letec druhou světovou válku, měl na kontě několik sestřelených messerschmittů a na blůze okřídlený odznak pilota první třídy.

Byl impozantní osobnost už svým zjevem. Vysoký, ramenatý, štíhlý. I když se blížil padesátce zachoval si svěží vzhled, husté tmavě kaštanové vlasy bez jediné šedinky, energický krok, zvučný a stručný velitelský hlas a pod generálskou uniformou se mu zatím bříško nekulatělo.

Měl přísné jednání a i od nejbližších spolupracovníků udržoval odstup. Nevzpomínám si, že bych ho byl někdy viděl zasmát se. Chodil stále trochu podmračený. Když jednal s podřízenými, měl každý z nich stísněný pocit, že se na něho hněvá a kladl si otázku, co provedl a proč ho má generál v nelásce. Nikdo se neodvážil před ním zažertovat a chraň bůh říci nějaký peprný vtip. Když se více méně ze služební povinnosti zúčastnil nějaké společenské akce, působil jako těžítko na spisech a zábava se rozproudila teprve když mu uviděli paty.

Při tom to nebyl zlý člověk. Armáda a letadla byly jeho život. Nevysedával zbytečně v kanceláři, znal všechny komandýry až po velitele letek a nebyly mu lhostejné ani jejich osobní a rodinné trable. Proč ta nevlídná slupka? Vpadl do války skoro jako chlapec. Nedokončil ještě ani pořádně leteckou akademii, když do země vpadli nacisté. Připojil se k starším a zkušenějším, nastartoval Avii a odletěl do Polska. Po menších a větších peripetiích se dostal dál na východ a svoji postpubertu prodělával na polních letištích, ve vzdušných soubojích. a ve špitále. Co kolem sebe ve stopách fronty viděl, to mu nepředstavilo život v nejpříjemnější podobě. Zažil války tolik a v tak citlivém a vnímavém stáří, že ho to poznamenalo i na mírová léta.

Nepřestal válkou žít úplně ani patnáct, dvacet let po jejím skončení. Nepohlížel na modrou uniformu jako na parádu pro romanticky založené mládence. Viděl každého z nich v úloze, kterou sám tak nelítostně prožil a snažil se je na ni připravit.

Jeho kroky nebyly vždycky populární a nesklízel jen sympatie. Vzpomínám si na jedno opatření, kterým získal po letištích nezáviděníhodnou proslulost.

Letci měli báječnou stravu, které se říkalo L-norma. Patřila k ní denně tabulka čokolády. Vycházelo se z toho, že čokoláda zaplní zažívací cesty tak, aby pilot neměl ve vzduchu při náročných obratech a enormním tlaku na útroby potíže. Ale snězte každý den tabulku čokolády. Mezi dětmi na leteckých sídlištích měla čokoláda inflační hodnotu a že se s ní plýtvalo? To je slabé slovo.

Náměstek ministra nařídil zaměnit čokoládu karamelovými bonbóny nebo želé. To také není špatná věc. Dali bychom si říct deset deka, že? Ale čokoláda to přece jen není. A nešlo jen o pamlsek, ale o prestiž! Degradovat leteckou šlechtu na „cukrkandlové“ nebo „Orlovy pokroutky“? Tímhle krokem generál ušetřil státu do roka nějaký miliónek, děti na leteckých sídlištích po sobě přestaly čokoládu házet, ale vděčnost modré branže nezískal.

Nezdálo se, že by si z toho dělal zvlášť těžkou hlavu.

Jen jednou jsem s ním přišel do styku osobně. Pořádal shromáždění, na kterém se sešli velitelé, náčelníci štábů a politruci všech divizí a útvarů letectva a protivzdušné obrany. Aby se podpořilo jejich uvědomění byla na program zařazena politická přednáška. Vyjednali si její přednesení s mým zástupcem, podplukovníkem K. Ten ale právě v těch dnech onemocněl. Nechtěl jsem, aby měli naši páni vzduchu problémy a nabídl jsem se, že přednesu přednášku já.

Obhájil jsem v té době kandidátskou práci o poměru západoněmecké mládeže k válce a vojenské službě a vyšla jako knížka. Na toto téma se mi hovořilo dobře a věděl jsem už, co posluchače zajímá.

Když jsem na shromáždění přišel a generálu Orlovi se ohlásil, přijal mne nerudně.

„Podle programu měl přijít podplukovník K. Proč tu není?“

„Je nemocen, soudruhu generále. Místo něj budu mít přednášku já na to a to téma.“

„To je šlendrián. Když se to s ním dojedná a ohlásí se to, tak to má dodržet a ne za sebe poslat nějakého náhradníka. A o čem že budete vyprávět? No pozdrav pánbůh. Co s vámi mám dělat?“

S kyselou tváří ohlásil změnu a dal znát, co si o lidech, na které není spolehnutí, myslí. Zasedl na pódiu za stůl a ostentativně se zahloubal do rozložených lejster.

Ve mně se krev drobátko pěnila, ale na vojně je člověk na netaktnost zvyklý a vyšší šarže to vůči nižším berou jako něco na způsob svého deputátu.

„Počkej, ty náfuko,“ řekl jsem si v duchu a dal jsem si na výkladu záležet jak sólista v Národním. Nechal jsem písemnou přípravu v aktovce, stoupl si doprostřed pódia a spustil. Kladl jsem si zajímavé otázky a vybíral z toho, o čem jsem napsal knihu, to nejzajímavější.

Sál poslouchal. Generál zvedl hlavu od papírů. Zachytil jsem jeho pohled. Mísil se v něm počínající zájem s překvapením a zdálo se mi, že i s trochou uražené autority: „Jak to, že si ten chlap tady dovoluje excelovat, když jsem ho uvedl s despektem jako náhražku? V duchu vojenské discipliny měl něco z papíru odkoktat a ne se předvádět. To ze mne dělá blbce.“ Po chvíli odstrčil křeslo od stolu, obrátil se ke mně čelem, přehodil pohodlně nohu přes nohu a dal znát, ‚že takovouhle „politiku“ bere‘.

Když po hodině vyhlásil přestávku, přistoupil ke mně, chvíli si mne prohlížel jako exota a pak řekl: „Pojďte na kafe, soudruhu plukovníku.“

Byl to od něho výjimečný výraz ocenění. Byl zkrátka každým coulem silná individualita.

Abych nezůstal jen u takových pošetilých malovánek, povím vám jeden příběh, který ho ukazuje v celé jeho výjimečnosti. Tradoval se léta po všech vojenských letištích.

Bylo to už řádku let po skončení války a u jednoho útvaru se ještě létalo na sovětských bitevních letounech Iljušin Il-2. Došlo v krátké době k dvěma nešťastným karambolům. Mezi piloty se rozšířily hlasy, že tyto stroje mají dávno odslouženo, jsou nespolehlivé a začalo se jim říkat „létající rakve“.

Generál Orel nařídil, aby na letištní ploše v tolik a tolik hodin nastoupil celý útvar se vším všudy, i s kuchaři a „lapiduchy“ a pacienty z marodky, i kdyby měli doskákat po jedné noze.

Přiletěl, vylezl ze své stíhačky. Velitel útvaru mu běžel dávat hlášení. Generál nečekal, až formule podle řádů skončí, mávl rukou a kráčel k řadě vyrovnaných bitevníků. Velitel poklusával za ním. Orel došel doprostřed řady strojů, ukázal na jeden z nich a vyštěkl: „Připravit ke startu.“ Kolem Iljušina se začali rojit mechanici. Generál chvíli netrpělivě přecházel sem a tam. Velitel útvaru nevěděl, zda má hopkat za ním a alespoň napjatě sledoval jeho ústa, kdy vyřknou nějaký rozkaz nebo ortel. Generál měl ústa sevřená, jako zapečetěná. Došel k letadlu, vylezl po kovových špršlích a spustil se do kabiny.

Velitel se modlil, aby motor naskočil. Štěstí. Vrtule se roztočila, stroj zarachotil a dal se pomalu do pohybu na práh ranveje. Generál zatáhl kryt kabiny. Dozorčí důstojník, kapitán v letištním majáku. se nadmul pýchou - to se mu zase hned tak nestane - a dal náměstku ministra povolení ke startu.

Teď to začalo. Iljušin se vznesl ladnou křivkou, až se dostal podvozkem vzhůru, přenesl se vysoko nad letištěm a opět po půlkružnici klesal. Klasický akrobatický looping. A pak už piloti a mechanici a štábní krysy a felčaři a kuchaři si mohli ukroutit krky a umžourat oči proti bledému nebi. Řady se rozpadaly, tvořily se hloučky. Němci by řekli ‚laik žasne a odborník se diví‘. Vývrtky,další přemety, skluz po křídle, po druhém. A pak se letoun šplhal strmou spirálou až skrze bělavou vysokou klenbu nebe a napjatým pozorovatelům za řídkými mraky zmizel. Slyšeli jen vzdálený tlumený hukot motoru. A pak „Škyt“ - a ticho.

„Proboha!“ vykřikl velitel útvaru. „Sanitka, nastartovat. Připravte se...kam dopadne. Doktore, běžte do sanitky.“

Objevil se, padal jako kámen. Za živa ho pohřbilo několik set párů očí. Pak v přesně odhadnuté vzdálenosti od země motor znovu naskočil. Letoun přeletěl betonovou nástupní plochu, div nebrnkl podvozkem o panely, znovu se vznesl, opsal kruh a dosedl podvozkem snad pět metrů od začátku ranveje. Iljušin se vrátil boční rozjezdovou plochou před nastoupený útvar, který se spěšně znovu formoval do předepsaných řad.

Generál se vyškrábal z hloubky kabiny. Trochu ještě vrávoral jako po menší opičce a došel před střed nastoupeného útvaru. Zastavil se v odstupu asi pětadvaceti kroků, pomalu rozvážně obhlédl nastoupený šik z levého konce do pravého. Svlékl si jednu mohutnou rukavici, druhou, rozepjal pod bradou řemínek přilby. Vzal obě rukavice a přilbu do pravé ruky a vzpažil ji vysoko nad hlavu. Pak s třemi předměty třískl o zem až přilba zatřeštila a vysoko nadskočila. Beze slova se otočil a teď už pevným krokem odkráčel k své stíhačce.

O „létajících rakvích“ se mluvit přestalo.

KONEC

Slovník:

HSTD = Hlavní správa tiskového dozoru (Cenzura)

© 2006 Milan Matouš, Praha

© 2006 Milan Matouš, Praha

KONEC

Table of Contents

Úvod

Bažanti

Zkouška dospělosti

Bordelář

Sedlák

Míša z hor

Rozeřvaná jemná duše

Nižší důstojníci

Usilovný pochod

Není jako pod peřinou

Roznětová hlídka

Na stráži

Frontový lékař

Co by moucha v kolotoči

Napoleon z menší posádky

Let se zraněným křídlem

Poručit je umění

Psohlavci

Paní velitelová

Němá na čáře

Parády

Boží mlýny v zeleném

Červené na černém

Něha v uniformě

Čarostřelec

Co všechno číhá za volantem

Pod zlatým deštěm

Moc je zkouška charakteru

Že by to byl on?

Odvaha z hlouposti

Kosa na kámen

Generálská etika

Gesto v pravý čas na pravém místě

Slovník