Roky krajinou vod a lesů

2007

Milan Matouš

Jižním Čechám, kde Vodňansko je mi středem. Z vděčnosti, že jsem měl štěstí narodit se a nadechnout právě tady.

****

Přiznání úvodem

@MJižním Čechám, kde Vodňansko je mi středem.

@MZ vděčnosti, že jsem měl štěstí narodit se a nadechnout právě tady.

Na kraji cesty od Korytů mlýna k Pražáku stál stařec. Bílá hlava, pokleslá kolena, slzící oči. Pohled mimo nás do neurčita. Místo odpovědi na pozdrav spustil chvějícím se hlasem: „Skály byly úplně bílý. Každou chvíli tam šrapnel – prásk!!! Kamení bylo horší než střepiny. A to horko. A žízeň. Strašná žízeň. Až dyž se setmělo, přinesli menáž. A vodu, hlavně vodu. Jenže byla úplně teplá…” Vyprávěl pomalu, souvisle, jako by četl knihu. Hotový filmový scénář. Marně jsme se pokoušeli přerušit ho dotazem.

„Co?” zeptal se roztržitě. Odpověď neposlouchal a pokračoval v monologu. V ochablém mozku defilovaly desítky let staré zážitky z první světové války, z italské fronty. Inverze – převrácení paměti. Nevzpomíná si, co bylo včera. Mozek vybavuje, co do něj bylo zapsáno ve dnech jeho svěžesti.

U mláděte je to obráceně. Co je teď, je normální a včerejšek je k smíchu. „Vy ste neměli elektřinu? A bez auta? Nebyla televize? A mobil? A internet? No ne dědo, ty nepoznáš Ilonu Czákovou?” Tón je těžké popsat. Je v něm velkomyslnost, pocukrovaná špetkou soucitu. Je gejzír mládí požehnáním, nebo Achillovou patou?

Ať už to zhodnotíme jakkoli, málo změníme. Pro mladého člověka je dnešek startovní čára. Život teprve očekává a pospíchá do něj. Jak dlouho mládí potrvá? Na roky je to různé, ale konec je vždycky stejný. V metru se podívám na hezkou slečnu, ona vyskočí a pouští mne sednout. To bolí!

Co s tím? Pokračovat na stará kolena v tom, co dělal člověk celý život? Zatnout zuby a tvářit se, jako by se nic nestalo? Ale ono se stalo. Činku už jednou rukou nezvednu a Svobodnou horu neoběhnu. Jezdit na koni sice mohu, ale padat už mi nejde. Dvě žebra to odnesla. Pustil jsem se do francouzštiny. Novou lekci snadno zvládnu, ale minulou stejně hravě zapomenu.

Co si počít? Litovat se? Vzdychání pomůže málo. Ale což. I s šedinami je každý den dar a má své kouzlo. Lepší by bylo mít jeden život na zkoušku a teprve pak premiéru. Víc vtělení sice některá orientální náboženství nabízejí, ale u nás se to zatím nenosí.

Zkusím senilitu přelstít. Otáčí se mi rumpál paměti do minula? Vezmu pero a připíchnu přetlak vzpomínek na papír. Jeden rád holky, druhý vdolky a mne těší psát. Asi bych psal, i kdybych měl výplody rovnou házet do kamen. (Asi by tím česká literatura tuze neutrpěla.)

Psal jsem rád odmalička. Ještě jsem měl dvojku z krasopisu a už jsem se pokoušel vyškrábat na Parnas rýmováním. Kolísal jsem mezi epikou a lyrikou. Své romány z Divokého západu jsem sám ilustroval. Taková byla má autorská prehistorie. V dospělosti následovala desetiletí teorie a publicistiky. Kradí jsem pošilhával po beletrii, ale nezbýval čas.

Až penze mi ho dala vrchovatě. Zase fantazie už trpí na úbytě. A tak jsem se pustil do psaní vzpomínek. Do souvislého životopisného vyprávění se mi nechtělo. V něm autor snadno ztrácí soudnost. Co připadá důležité jemu, nemusí být zajímavé pro čtenáře. Lepší se mi pluje v arabeskách doby a medailóncích o zajímavých lidech – vždyť to první osobu autora nevylučuje. Osud každého člověka je román; stačí se pozorně zahledět. Otevírá horizont bez hranic.

Obcházím pamětníky. Vyprávějí a rádi. Zatím jsem se jen jednou setkal s odmítnutím. „Takle sem si eště vo svým životě nepohovořil,” říká člověk ve svém okolí známý, žádná nicka. Ale i zdánlivé nicky mají prožitky netušeně zajímavé a vzácné.

Nezapomínám, že paměť je síto s řídkými oky. A klame. Když se zeptám deseti pamětníků na tutéž příhodu, dostanu deset odpovědí. V něčem jsou shodné, v druhém rozdílné. Každý člověk vnímá skutečnost z poněkud jiného úhlu. Záleží na spoustě okolností. Hlavně – jak se sám účastnil, co to pro něho znamenalo. Když neznamenalo nic zvláštního, i to je jistý úhel pohledu. Vzpomínky přitesává a přibarvuje další život, co se navršilo mezi tehdejší prožitek a dnešní myšlení a cítění.

Paměti jsou vlastně vždycky Dichtung und Wahrheit – Báseň a pravda, jak nazval své memoáry Johann Wolfgang von Goethe. Jinými slovy – co jsme skutečně zažili, a co jsme si prožít přáli, co jsme si vysnili anebo při-snili.

Psát vzpomínky má svá kouzla i úskalí. V tiráži amerických románů bývá ohrazení takového druhu: Tento příběh, postavy v něm, místo, kde se odehrává, jsou výplody mých představ a nelíčí skutečnou událost, žijící lidi nebo topografická fakta. – Zkuste do takového Prokrustova lože vtěsnat vzpomínky. Bylo by to něco jako studený oheň nebo kvadratura kruhu.

Má-li člověk psát vzpomínky pravdivě, nevystačí s růžovou barvou. Mám v dobré paměti, jak otec hromoval, když četl Holečkovu epopej Naši a srovnával ji s pokračovateli selských rodů, jak je znal. Spisovatel měl nepochybně své důvody, proč držel na uzdě všední pravdu a volněji popouštěl otěže básnění. Nechci postavy ve svých obrázcích ani idealizovat, ani očerňovat. Netroufám si tvrdit, že píši holou pravdu. Mé svědomí je čisté potud, že se snažím nikomu neublížit. Když píši o žijících lidech, dávám jim rukopis k připomínkám. Pokud bych se mohl bolestivě dotknout potomků a příbuzných, měním jména a trochu i okolnosti, abych mohl zachovat jádro vyprávění. Netvrdím, že se mi to mlžení vždycky daří.

Jdu po Pražáku a zastaví mne pan Sebera. „Pane Matouš, že to byl V….?” Bez úvodu, bez vysvětlení, ale rozumíme si. „Seděli sme v hospodě a dohadovali se. Já řikám – to nemoh bejt nikdo jinej než V…” Jde o příběh otištěný ve Vodňanských novinách. Potěšil mne zájem. Zároveň je to memento: rozehráváš citlivé struny!

Psát povídky nebo román by bylo v tomto ohledu snazší. Mám ale své Vodňansko, Písecko, Šumavu rád a ve vzpomínkách na skutečné události‚ okolnosti a lidi se jim cítím nejblíže.

Nejde jen o chvíli s propiskou nad papírem. Kuře zraje ve vajíčku jednadvacet dní. Námět prodělává dobu zrání v hlavě. Při chůzi přírodou, meditací nad poznámkami, náhodnou asociací myšlenek a představ. Vybavují se podrobnosti už dávno zasuté v paměti. Tohle všechno je rozkoš tvorby.

Pokud mají čtenáři jednotlivých vyprávění jiný názor, než vyplynul z mého pera, anebo pokud se ve faktech mýlím, rád přijmu poučení. Pan Klimeš opravil ve Vodňanských novinách mou domněnku, že profesor Chadraba, ředitel vodňanského gymnázia, byl za války popraven. Koncentrační tábory přežil. Takových požehnaných korekcí v mých děravých pamětech čím více, tím lépe.

*****

Historie s otazníkem

Vesnice nebyla veliká a přece tu byly dva hostince. Neměla obvyklou jihočeskou podobu – statky okolo návsi, husí plovárna uprostřed a pár chalup při cestách do hvězdice. Tahle se táhla jak provázek na kilometr dva od státní silnice až nahoru k lesu. Každá z hospod se usadila na jednom konci.

Měly leccos podobného, ale v mnohém se lišily. V obou hostinští neprošli dveřmi, aniž by sehnuli hlavu. Když se začali bavit hosté příliš hlasitě, že to bylo bezmála z jedné hospody do druhé slyšet a vzduchem zakroužily sklenice, vynášeli rozčepýřené návštěvníky po dvou. V každé ruce jednoho. Nebyli příbuzní, ale co do postavy jako ulití z jedné formičky. Ale co formičky. Formy, a pořádné. Na dva metry z délky, a co do šířky? Jak pořádný buk na Mehelníku.

V horní hospodě vládl krasavec. Žádná panna na hodiny cesty v okolí na něho nedokázala popatřit ani pomyslet bez silného srdíčka bušení. Fešák si dívčí sympatie šetřil. Nespěchal s tím, aby si kvůli jedné rozhněval ostatní.

Když mu skráně začínaly prokvétat, ohlédl se po své kasanovské historii, povzdechl si a s těžkým srdcem se rozhodl, že se ožení. Když chce pánbůh starého muže potrestat, dá mu mladou ženu. Náš seladon nebyl ještě tak moc starý, zato jeho vyvolená si sotva přestávala hrát s panenkami a plácat bábovičky z písku. S léty, jak pestrý motýl z kukly, z dítěte se klubala krása nad krásy. Postava jak Mánesova Josefina, pohled hlubokých hnědých očí na zbrojní pas. Pod manželskou peřinou v jednom těle krev vřela, ve druhém podzim spouštěl vadnoucí list po listu.

Na starci se mstily hříchy mládí. V červencovém vedru s vlněnou kuklou na hlavě vrávoral po lese, bolestí se válel v mechu a vyl jako vlk. Říkalo se, že má revma v hlavě. Zatím v hospodě se čiperně otáčela něžnější polovička. Už to také nebylo žádné kuřátko, i na ní letokruhy přibývaly, ale za pivem z její baculaté ručky se táhli i přespolní. A nejen za pivem. Jak jinak to mohlo dopadnout?

V dolním šenku se historie vyvíjela úplně jinak. Byla dramatičtější a s tragickým zauzlením. Když jsem hostinského poznal, byl obr, ale podlomený v pohybu i řeči. Nezbedná dcerka vyprávěla kamarádkám, a ty zase kamarádům, že při manželských hrátkách na peci všechna aktivita záleží na mamince. Ze starcovy životní síly – jak po ohni popel – zbyly jen úctyhodné tělesné rozměry. Zarážející bylo chování sousedů. Nedá se říci, že by se ho stranili. Jak se také ve vsi stranit hospody. Hosty obsluhovala paní. Hostinský seděl mezi nimi, mlčel a zřídka ho kdo oslovil. Všechno prý vzalo počátek na sklonku první světové války.

Byl tenkrát podzim, nedělní odpoledne. Pochmurný den, slunce se od rána neukázalo, nebem se honily nízké smutné mraky. V hospodě hráli dva tři muzikanti, po prknech se pohybovaly dva tři páry a po oknech otráveně bzučely dvě tři mouchy, nemile vyrušené z první zimní dřímoty. Okolo stolů seděli místní tatíci, bafali z porcelánek laciný knastr a přemýšleli, zda si poručit ještě jednu sklenici řídkého válečného piva.

Hladina nudy se nečekaně rozčeřila. Po chodbě zaduněly kroky, ozvaly se živé hlasy, smích, cizí hatmatilka. Maďaři. Byli ve městě posádkou. Vídeňské komando útvary pečlivě míchalo, aby se armáda nebratříčkovala s místním obyvatelstvem. Němci v Praze, Vídeňáci ve Varšavě s menšími zábranami rozháněli hladové fronty na chleba.

Do sálu vešla skupina husarů. Kluci jak malovaní. Rozverně nakroucený knír, patka do čela, kamizoly s bohatým šněrováním, úzké jezdecké kalhoty pošité parádami. O nablýskané holinky řinčely těžké jezdecké šavle. První pohledy klouzaly po místnosti a jiskřily na každé sukni.

Zájem nechyběl ani z druhé strany. Děvčata, probuzená z nudy, skláněla hlavy do kupy, šuškala si a už se čemusi hihotala. I tanečnice v kole obracely hlavy ke dveřím a pletly si krok. Zato místní mládenci se tvářili kysele. Zájem krásného pohlaví o načepýřené kohouty budil žárlivost.

Nebylo těžké poznat, že hosté nejsou vítaní. Alespoň u mužů. Nedělali si s tím těžkou hlavu. Za hlasitého hovoru odepínali šavle a skládali kupu svršků na dvě volné židle.

Starší sousedé také nebyli nadšeni, ale věděli, co je slušnost. Zvedli polovypité sklenice a sesedli se, aby uvolnili jeden stůl. Vojáci sráželi paty, řinčeli ostruhami a divadelně se ukláněli. Ti mladší, skoro ještě chlapci, cítili už mravence v lýtkách touhou po čardáši. Dva starší se spíš těšili na pivo a mávali na hospodského. Ten kupodivu jako by nové návštěvníky neviděl. Trvalo hodnou chvíli, než se objevil s růžicí půllitrů v každé ruce. Břinkl s nimi před vojáky na stůl, až pěna vystříkla. Ted se zase husaři tvářili, jako by projev nelibosti nepozorovali.

Právě když se vojáci rozhodli dojít si pro děvčata a pustit se do tance, muzikanti odložili nástroje a nastala mimořádně dlouhá pauza. Hudba nasadila břesknou českou od podlahy náhodou právě v té chvíli, když se noví hosté pustili do zpěvu. Naschvály se hromadily.

U vojáků zrála uražená samolibost a furiantství. Nenechají se přece od nějakých usmolených civilů, a ještě k tomu českých, odstrkovat a dráždit. Vztyčil se urostlý chlap, podle bohatých prýmků asi šarže, a vykročil k muzikantům. Mávl v pravici bankovkou, naplivl ji a rozmáchlým gestem namířil harmonikáři na čelo. Stalo se, co nečekal. Muzikant uhnul hlavu a papír kroužil na zem. Husar zkameněl uprostřed gesta jako postavy v pohádce o Šípkové Růžence. Hudebníci se tvářili, jako by se nic nestalo, jako kdyby nic neviděli. Peníze ležely na zemi a nikdo si jich nevšímal. Zhrzený furiant se probral, trochu nejistě přešlápl, jako by se mu na okamžik zatočila hlava, a napěněný vztekem a rudý urážkou vrátil se ke svým. Atmosféra byla plná bouřkových mračen a zrála pro první blesk. Nová písnička napětí poněkud uvolnila a na chvilku překlenula. Neměla ale takovou sílu, aby je zažehnala. Do soudku prachu stačila jiskra, a ta na sebe nedala dlouho čekat.

Husar vykročil pro tanečnici. Však si spolu už několikrát vyměnili významný pohled. Srazil paty, uklonil se a požádal. Vedle děvčete seděla její zachmuřená láska. „Vopovaž se. Pošli ho do prdele.” Dívčina znejistěla. Co teď? Napůl se zvedla, zase klesla na lavici. V rozpacích a tázavě hleděla na svého podmračeného mládence. Voják měl pocit, že se na něho celý sál dívá a nebyl daleko od pravdy. Ztrácel trpělivost a vzal děvče za rameno. Milému povolily nervy. Vyskočil a plnou silou, násobenou zlostí, udeřil husara do prsou, do parádního šněrování.

Ve chvilce se sál rozdělil na tři tábory. Dva se potýkaly v chumlu, zatímco třetí, podle pravidla – kdo uteče, ten vyhraje – hledal, kde nechal tesař díru. Ve dveřích se strkali dědové s děvčaty a zapomínali dát si vzájemně přednost. Zatím to byla běžná hospodská pranice, na venkově v té době bezmála tradiční národní zvyk. Jak na obrázku Josefa Lady. Jen těch bas a heligónů bylo méně a navíc se tu hemžily cizí vyšívané uniformy.

Osudný moment nastal, když se překotily židle a naskládané erární svršky se zapletly bojovníkům pod nohy. Nikdo se už dnes, bezmála po sto letech, nedoví, kdo se první shýbl pro šavli a vytrhl ji z pochvy. Ve chvilce byl poměr sil jasný a vyhlídky na palmu vítězství mimo pochyby. Hrstka ozbrojených Maďarů tlačila početnější řady domorodců. Ti se – po způsobu krotitelů dravých šelem – bránili židlemi. Nabroušené čepele štípaly třísky. Jako zázrakem zatím nedošlo ke zranění, které by stálo za řeč. Vojáci věděli, kdy udeřit ostřím a kdy naplocho.

O hlavu čněl nad klubky zápasících hostinský. S nevalným úspěchem se pokoušel krotit vášně a expedovat nejrozpálenější tváře na čerstvý vzduch. Neměl chuť pořizovat kromě nových sklenic i nový nábytek. Jeho pacifikační snahy se nesetkávaly ani na jedné, ani na druhé straně s pochopením. Jeden voják se do něho zostra pustil a zle mu šermoval šavlí okolo hlavy. Hostinský byl celkem klidná, vyrovnaná povaha, jak takoví obři zpravidla bývají. Tohle už ale přesahovalo míru. Sáhl mocnou paží po husarovi a zdvihl ho za límec, až mu šněrováni na prsou zapraskalo. Voják se neměl v úmyslu lehce vzdát a obrátil šavli ostřím. Teď zase vzal za své kus hostinského rukávu.

Přestávaly špásy a šlo do tuhého. Hostinskému se podařilo zachytit ruku s šavlí, ale voják rozzuřený na nejvyšší míru, s krvi podlitýma očima kopal, mlátil volnou rukou soupeře a snažil se zapíchnout mu hrot šavle do břicha. V příští chvíli rameno útočníka zapraskalo a šavle břinkla o podlahu. Hostinský ji zdvihl, i když nevěděl vlastně proč.

Na přemýšlení mu nezbylo mnoho času. S napřaženou zbraní se na něho hnal druhý voják. Hostinský jeho ráně uhnul a ťal. Celou svou nadlidskou silou. Dvě poloviny člověka drželo pohromadě o málo víc, než trocha sukna a řemení.

Hostinského odvedli v železech. Ve vojenském kriminále si na něm bachaři vylévali zlost a chladili žáhu. Spoutanýma rukama se bránit nemohl.

O tom, co ho čeká, nebylo pochyb. Už Karel Havlíček Borovský píše, že vojenský soud, to je samec. Třásl se před ním Perun, což teprve obyčejný venkovský chlap. Oprátka, nebo popravčí četa hrozily za menší provinění, než bylo zabití vojáka. Ještě k tomu za války a tak úděsným způsobem.

Nečekaně však zasáhla ruka osudu. Výjimečně – proti jejím zvyklostem tentokrát k dobrému. Rychlejší než vojenský soud byl konec války. Hostinský se jako zázrakem ocitl na svobodě. Vrátil se k rodině, která ho už zaživa oplakala. Vrátil se živ, ale ne zdráv. Vězeňská péče dokázala udělat v několika dnech z příslovečného siláka člověka s podlomeným zdravím.

Ani sousedé nebyli s to vymazat z paměti to krvavé divadlo. Kladli hostinskému za vinu zbytečnou smrt člověka? Byli mu vděční, že je zachránil před nabroušenými šavlemi? Před zmrzačením a možná i před ohrožením života? Zdálo se mi, že si ani po letech nedokázali jednoznačně odpovědět.

*****

Piráti, ale mírumilovní

Vodňany jsou jako loď uprostřed moře sladké vody. Loď věru veliká, pasažérů na dva Titaniky. Namísto oceánu ji obklopují poklidné rybníky, řeka Blanice a mlýnská stoka. Ledovce nehrozí, jen jednou za několik let příval dešťové vody promění sklepy v bazény, kanály přestanou vodu polykat a mění se v gejzíry.

Podobně jako moře tu voda mnoho lidí živí. A mnoho lidí se jí zasvětilo. Už odedávna. Rybáři z povolání i sváteční. Profesoři rybářské školy, která bývala jedinou ve střední Evropě a jezdili sem studovat mladí lidé ze zemí širokého sousedství. Několik desítek let tu působí vědecký výzkum.

Rybářství zde má tradici. Před válkou mělo i některé stránky, které už v hlubinách času pominuly. A není ani třeba, aby se vracely. Na rybách se přiživovali jedinci, ne z lačnosti, spíš z bídy. Město znalo pár lidí, kteří se těžko potýkali s životem a někdy balancovali na pokraji zákona. Občas vyložili vagón uhlí, v černé uniformě se stříbrným zdobením provázeli pohřební vůz, někdy vydělali pár korun čištěním odpadní žumpy, v zimě chodili s dlouhou sekerou na špagátu sekat led pro pivovar. Když se štěstěna chovala macešsky, žádná příležitostná práce právě nebyla a jíst se chtělo, lákaly rybníky.

Město si své šupinaté bohatství střežilo. Zvlášť v čase výlovů. To se voda z rybníka pomalu, po několik dní „spouštěla”, aby se ryby stáhly do loviště u čepu. Žádalo si to umění a zkušenost.

Jestliže se otevřel odtok vody příliš rychle, část ryb unikla do výpustní stoky. To ostražitě hlídal nejen porybný, ale i jestřábi s pytlem. Než se hlídač nadál, pelášil zmáčený pytlák s kořistí mezi vrbičkami.

Když se rybník ,,spouštěl”, objevila se na hrázi u čepu skládací dřevěná bouda. Jeden muž tu ve dne v noci hlídal. Narodil jsem se na myslivně u rybníka Záhorského. Když tu na podzim rybářskou boudu postavili, bylo to pro mne vzrušení. V boudě hřál plechový bubínek a rozpálená prkna voněla pryskyřicí.

V den výlovu byla hráz rybníka plná rybářů, kádí ryb, povozů i zvědavců. Mezi nimi nechyběl akademický malíř Štětka za napjatým plátnem, s paletou a štětci v promrzlých prstech. Má u mne vroubek. Dal mi čtyřku z kreslení. V řadách čumilů (promiňte mi ten hrubý výraz, ale on se přímo vtírá, vystihuje nejlíp tu atmosféru) obcházeli a podupávali i dva tři z rybářských pirátů. Známé firmy. Teď se jim nabízela legální příležitost. Až výlov skončí, zatroubí se signál „Hoří!”. Co v rybníku zbylo, to si může vzít, kdo má chuť. Však právě kvůli tomu tu hodiny mrzli. Sledovali, kde některý z macatých kapříků uvízl daleko od loviště.

Na signál „Hoří!” nastala podívaná. Do moře ledového bahna se vrhlo z různých konců hráze několik chlapů. Po kolena, bezmála až po pás v bahně brodili se sta metrů k místu, kde se nabízela kořist. Dav na hrázi fandil jak na fotbalovém zápase. Zahřímala bouře smíchu, když šampión závodu sebou plácl do bahna jak dlouhý, tak široký. Vztyčil se s tváří domorodce z černé Afriky. Taková maličkost ho nezbavila touhy po vavřínech. Černý kapr v černé náruči nesliboval jen pár korun od zámožnějšího souseda nebo mimořádně bohatý oběd, ale šlo o prestiž. Zpravidla ať vyhrál Petr nebo Pavel, zůstalo to takříkajíc v rodině. Okruh lidí, kteří se takhle protloukali životem, nebyl veliký. V další generaci zmizel úplně. Není čeho želet, vzpomínka úplně stačí.

Vodňanské noviny roč. XIII. [č. 1] 2002 15. ledna [str. 8]

*****

Dům z šera tajemství

Charles Dickens děj románů zasazoval občas do ponurých stavení, plných pavučin a záhad. Ve srovnání s tím, o čem chci psát, to byly přívětivé pelíšky.

Dům, který vám líčím, se choulil na pokraji lesa‚ potopen do jámy pod horskou cestou.. Mhouřil malá začernalá okna za hluboko sraženou střechou. Jako by uhýbal lidskému pohledu. Jedinou živou barvou byl zelený mech na doškové střeše.

Pohodnice. Žil tu ras či drnomistr, jak mu říkali. Vystrčen z vesnice, jako býval kat v katovně za středověku. Prázdné obydlí už roky chátralo, pokud v něm ještě bylo, co mohlo víc zchátrat.

Otec dostal za úkol navrhnout, co s tím. Patřilo to městu a vodňanští radní uvažovali o opravě. Byly mi asi čtyři roky a tatínek mne vzal s sebou. Píchl hůlkou do střešního trámu a ta tam zajela až po rukojeť. Město se rozhodlo dům zbourat a postavit na jeho místě novou myslivnu.

Když kopali shnilou podlahu, krumpáč rozbil hliněný hrnec. Rozsypala se hromada peněz. Numizmatické cennosti, staletí staré. Kde se tu vzaly? Každý měl svůj názor. Ukryli to před tažením armád? Nebo před tlupami zbrojnošů, které mír připravil o chleba a hledali si obživu na vlastní pěst způsobem, který se za války naučili? Ale kde se v takovém opuštěném hnízdě vzalo tolik peněz? Obchodní stezky z Pasova na Prachatice, na Vodňany a dál do vnitrozemí bývaly svého času živé a bohaté. A tahle špeluňka byla dost blízko, a zase ne tak na ráně, aby hned poutala podezření.

Proč ten, kdo peníze zahrabal, si je nevyzvedl? Skončil někde na útěku? Byl řetěz zasvěcených dědiců přetržen? Zasáhla lidská či boží spravedlnost? Šibenice, prolomený led, rána střepem džbánu v krčmě? Lapálie nestála kronikáři za to, aby namočil přiříznutý husí brk do duběnkového inkoustu? Fantazie má křídla bez konce.

Zdá se vám to příliš romantické? Ještě ve dvacátém století padlo na chlapíky z téhle rasovny podezření z vraždy. Paní lesní Vejvodová byla zabita, když se vracela večer z Vitic pěšinou podle řeky do myslivny u Záhorského. Motivy byly tehdy nabíledni, ale podezřelí zapírali a plný důkaz chyběl. Historka jedné smrti bledla před hrůzou masových, státy organizovaných vražd první světové války. Jen z hrstky pražáckých chalup padlo dvanáct mužů. Tragedie „Vejvodky” zůstala pod věčným otazníkem.

Nový pohodný bydlel ve vesnici a na samotu do staré barabizny se mu nechtělo.

Mrchoviště se čas od času stěhovalo. To, když byl vyhrazený kus lesa po okraj naplněn. Pamatuji je nedaleko silnice v Hořké. Na palouku, na křižovatce cest občas tábořili světoběžníci s nuznými vozíky s plachtou. Přitahoval je slibný jídelní lístek. Vyhledali jámu, pokrytou poměrně čerstvou hlínou, vykopali mršinu a pekli ji. Příšerné aroma se linulo lesem.

Otec na ně pouštěl hrůzu a snažil se je od pikniku odradit, ale marná snaha. Hlad byl silnější. Malá děcka seděla na kamenech, obejmutá kolena a dychtivýma očima sledovala kus masa na ohni. Stařena – alespoň podle vzhledu – prosila, aby si směla vyškrabat naschlou močku z fajfky. Žvýkala.

Ale vraťme se k naší zbědované chaloupce. Mávnutím kouzelného proutku se proměnila v pěknou myslivnu. V ní jsem prožil osm devět let, nejkrásnější období z mého dnes pětasedmdesátiletého života. Odcházeli jsme právě před heydrichiádou. Otec musel uvolnit místo Němci Rédlovi. Ten vyměnil stejnokroj důstojníka československé armády za nacistický. Jako vodňanský městský lesní nosil oficiální uniformu říšskoněmeckého fořta. Měli okázalé uniformy s distinkcemi snad i pro báby na toaletách.

Do myslivny se Rédl stěhovat nechtěl. Sváděl to sice na milostivou paní, ale mám podezření, že se tam prostě bál. Nás ale odtud rychle a energicky vyhnal. Ani s výkonem úřadu si nový lesní nedělal starosti. Na těch pár stovek hektarů lesa měl adjunkta, který dělal práci za něj. Pan lesní měl volné ruce pro pletichy v nacistické hierarchii, které pokládal pro kariéru za významnější. Formální, „pro válku důležité” místo lesního mu sloužilo jako fíkový list. Měl zakrýt neochotu položit život na frontě za tisíciletou říši a milovaného vůdce.

Když válka skončila, pan Rédl zmizel, nevím už jak a kam. Ani nás to tolik nezajímalo. Otec byl povolán zpátky do služby. Jeli jsme se podívat do myslivny, kam jsme se měli zase z našich přechodných nájmů přestěhovat.

Dovolte ještě jedno malé odbočení. Vezl nás bryčkou bohatý sedlák z Chelčic. Jeli jsme polní cestou přes Stožice. Zmínil se, že je tam poprvé. Byl prý jednou až v Písku. To když musel za první světové války k asentu. Tatínek však zabil prase, rozvezl je po patřičných místech a nebezpečí pominulo. Pro jiné výlety nebyl důvod.

Prohlídka myslivny skončila bídně. Tři roky, kdy tam hospodařil zase – podle staré špatné tradice – pohodný, stačily proměnit budovu a okolí k nepoznání. Přestěhovali jsme se do Vodňan.

Nevím už přesně, jak se to v poválečných desetiletích vyvíjelo, ztratil jsem dům jaksi z horizontu, ale jak říká přísloví: konec dobrý, všechno dobré. Časem do myslivny přišla rodina lesního dělníka Vodičky. Vrátil se jako repatriant z Francie, kam kdysi odešli jeho rodiče za prací. Pod těmahle rukama stavení ožilo a znovu se proměnilo, tentokrát k lepšímu.

Kolik se toho seběhlo kolem jednoho lidského hnízda! A to jistě víc neznáme, než tušíme. Starší minulost se utápí v šeru a není vyhlídka, že by prohlédla. Střípky poznání napovídají o lidských dramatech.

Vodňanské noviny roč. XIII. [č. 20] 2002 19. listopadu [str. 6]

*****

Ve škole Mistra Kampána

Vodňanská obecná škola mne přijala do své náruče v roce 1934. Nebyla to doba ani u nás, ani ve světě právě nejidyličtější. To jsme ale v šesti letech stáří těžko chápali. Pro nás se ve školní lavici otevírala říše poznání.

Naše první učitelka byla paní Anna Louženská. Trochu šedivějící, neprovdaná a tedy bezdětná paní. Byla ale poloviční máma několika generací prvňáčků – alespoň kluků – z města i okolních vesnic. Měla první třídu chlapecké školy – jak by se řeklo – po léta zamluvenou.

Tehdy ještě nebylo zvykem, aby se děti učily číst už v předškolním věku. Každý den nám paní učitelka nakreslila na tabuli nové písmenko a vyprávěla o něm pohádku. Pak se písmena spojovala do slabik a konečně srůstala v celá slova.

Objevila se první úskalí. Slabiky se bránily a nechtěly se zaboha sklížit. Někteří z nás koktali méně, někteří víc. Vlídná ale přísná paní učitelka se rozhodla k energickému kroku. Několik nejhorších koktů bude po škole. Já mezi nimi. Byl to pro mne otřesný a nezapomenutelný zážitek. Nepřeženu, když řeknu, že do jisté míry poznamenal můj život. Jak? Nu, pokusím se to vylíčit.

Každý den – kromě neděle a čtvrtka – ve tři hodiny odpoledne se vyhrnul z obou křídel školy, chlapecké a dívčí, proud dětí. Přespolní se rozběhly od města do hvězdice všemi směry.

Paní učitelka nás ve třídě dlouho nedržela, trest to byl spíše symbolický. Když nás ale pustila, byly už poslední hloučky školáků daleko. Pospíchal jsem Bavorovskou ulicí k Pražáku sám jako sirotek. Zdálo se mi, že utíkám alejí hanby. Že se na mne všichni koho potkávám dívají s posměchem a odsouzením: poškolák.

Chvátal jsem, co mi nohy stačily. Chtěl jsem už mít za sebou tu hroznou chvíli, kdy se budu rodičům přiznávat k těžkému provinění. Zároveň jsem se toho bál. Neděsila mne představa fyzického trestu, ale té hanby.

Rodiče to přijali rozumně. Když přišel tatínek z lesa, sedl si se mnou nad „Poupata” – tak se jmenoval náš slabikář. Poradil, napověděl, pochválil – když bylo zač. Měl na mne víc času, než paní učitelka ve třídě. Pomalu jsem přicházel tisíciletému klíči lidské kultury a vzdělanosti – zázraku písma na kloub. Na čtení jsem pro ten trest nezanevřel. Naopak. Stalo se mi na celý život prací i zálibou, od níž mne nedokázala odvést ani televize.

Škola ovlivňovala i náš výběr četby, i když to za nacistické okupace nebylo snadné a tím méně samozřejmé. Němci systematicky likvidovali českou inteligenci a snažili se okřesat naše vzdělání na minimum. Vzdělaný otrok je neposlušný a nebezpečný. Zavřeli české vysoké školy, zavírali do koncentračních táborů a popravovali politiky, vědce, umělce a učitele. Zastřelili ředitele naší školy Josefa Kodádka i jeho manželku. Do konce války věznili v Osvětimi a Buchenwaldu ředitele gymnázia Chadrabu. Nesměl se učit dějepis ani literatura. Zeměpis se měl vyučovat německy. Inspektor jako stín slídil po chodbách. To nebyl dozor pedagogický, ale politický, politicko-mocenský.

Ani v těchto podmínkách se naši učitele svému poslání nezpronevěřili. Nenašla se mezi nimi jediná prodejná duše – kolaborant. Naopak, riskovali, když nám dávali to, co jistě nebylo v osnovách.

Tomáš Jebavý nás v měšťance učil mluvnici. Vážný, s poněkud zahořklým rysem v koutcích úst, ale s vlídným pohledem. Byl znamenitý pedagog. Měl systematicky rozvrženou hodinu. Nepřišel nikdy pozdě a končil přesně se zazvoněním. Někdy skončil o malou chvilku dřív’, zadíval se po třídě jako v zamyšlení a – v příštích vteřinách spustil zvonek. Za dva roky, po které nás učil, nám vštípil tolik gramatiky, že to byl pro mne dobrý základ na celý život. Redaktoři si pochvalovali, že toho v mých rukopisech mnoho opravovat nemusí.

Měl pochopení pro naše pubertální nápady. Nekáral nás za ně, dovedl v nich najít zrnko užitečné.

Zbožňoval jsem Jiřího Wolkera a popsal básničkami spoustu papíru. Jebavý toleroval, když jsem napsal školní slohovou práci ve verších. Rychle se našli následovníci. Kdo v pubertě nešplhá na Parnas? Domluvil nám, až když už bylo poezie v sešitech moc a úroveň některých výtvorů byla při veškeré shovívavosti na pováženou.

Inspirován Wolkerem psal jsem jednou slohovou práci v pathetickém sociálně revolučním duchu. V nejtěžších chvílích okupace to nebyla ani tak odvaha, jako spíš dětská naivita, a řekněme rovnou: hloupost. Pan učitel obcházel ztichlou třídu. Naklonil se nade mnou, přečetl, co jsem zatím napsal a klidným hlasem mi poradil, abych si zvolil jiné téma.

Českou ani světovou literaturu nás učit nesměl, a přece to dokázal. Navíc nejcitlivějším a nejúčinnějším způsobem, jaký jsem poznal. Ke konci přesně rozvržené hodiny vyňal z aktovky knihu, řekl nám pár slov o autorovi, o díle a přečetl úryvek. Sotva zazvonilo, seběhl se u stolku chomáč zájemců. Tak během roku kolovala mezi námi část jeho soukromé knihovny. Nebyla to „povinná četba” a výběr se nekryl jen s klasiky. Vzpomínám si na Bezručovy Slezské písně, ale i na Věrnost od Pecháčkové a na Melvillovu Bílou velrybu, která tehdy vyšla – myslím – v Družstevní práci.

Učitel Jebavý nebyl jediný, kdo v mračných letech války ve vodňanské škole nosil kůži na trh, aby nás připravil do života podle svého nejlepšího vědomí a svědomí. Ve větší či menší míře a různou formou to činili i druzí. Dovolte mi připomenout ještě učitele Prokopa.

Byl zanícený sportovec. Jako cvičitel Sokola byl v zápětí po příchodu německých okupantů zatčen a uvězněn. Když ho po čase pustili, učil nás tělocvik a němčinu. Ten samospasitelný jazyk našich ochránců si páni učitelé házeli jako horký brambor. Na pana Prokopa zbyl nejspíš proto, že patřil k nejmladším a nedokázal se naléhání kolegů dost výmluvně bránit.

Měl jistě všechny důvody, aby byl opatrný a nezažil pohostinství nacistického kriminálu ještě jednou. A přece byl svými metodami duchovního odboje mezi našimi učiteli nejsmělejší. Učil nás zakázané české dějiny. Soustředil se hlavně na stránky, které svědčily o významu a pokrokových snahách národa, o boji proti germanizaci.

Jak to dělal? Aby nám vykládal o husitství a obroditelích při tělocviku, to šlo těžko. To s námi hrál „na tržišti” fotbal, nebo vedl stopovanou po lesích až do skal pod Šverpánem. Přísně zakázané a pronásledované vlastenectví nám vštěpoval – při němčině. Nepředstíral, že se nechal unést okamžitým nápadem. Vysvětlil nám, jaký význam pro člověka má historické národní povědomí, proč Němci výuku dějepisu zakázali. Jeden z nás šel za dveře hlídat a Prokop se pustil do vyprávění. V napjaté atmosféře a jako zakázané ovoce nám šla historie obzvlášť k duhu. I bez zkoušení a bez klasifikace. Dodnes, po více než půl století si některé momenty z jeho líčení živě připomínám.

Skončil jsem vodňanskou školu v roce 1943. Procházel jsem jí v době „vymknuté z kloubů” – mohu-li si vypůjčit Shakespearovu metaforu. Byla to škola na malém městě, ale ne škola zakřiknutých, ustrašených kantůrků, malodušných maloměšťáků. Na budově je pamětní deska, která připomíná, že ve vodňanské škole získal základ vzdělání Mistr Jan Kampanus Vodňanský. Humanitní vzdělanec, jemuž připadl úděl vést pražskou univerzitu v nejtěžší době po Bílé Hoře. Vodňanští učitelé, jak jsem je poznal, neudělali tradici hanbu ani v nejtěžších létech okupace a války.

Podle: Vzpomínky na vodňanskou školu In: (100 let školy v Alšově ulici 1900-2000 s. 73-75)

*****

Aristoteles a Pražák

Jaká je souvislost mezi peripatetickou školou řeckých filosofů, založenou v polovině čtvrtého století před naším letopočtem božským Aristotelem a naší cestou z Pražáku do vodňanské školy? Rozdíl tu je, nepopírám, ale je i leccos společného. Především role v procesu lidského poznání. Mám na mysli bránu do vědění pro pražáckou omladinu, k níž jsem patřil.

Abych začal systematicky. Všimněme si nejprve rozdílu v zevnějšku. Nehalili jsme se v tógu. Když se psi na dvoře rozštěkali, znamenalo to, že se po horské cestě k myslivně blíží školáci z Vodňanských Hor. Maminka si mne postavila na židli a pořádně natřásla do trika. Co bylo triko? Och, vy šťastní lidé, generace, ušetřená toho postrachu. Od podzimu do jara jak špekáčky do střívka jsme byli navlečeni v teplé hrůze z jednoho kusu od paty až ke krku, paže nevyjímaje. Bylo v něm horko, škrábalo a bylo zdrojem hanby a opovržení: „Jé, von nosí eště triko!” Zbavit se trika bylo výrazem stupně emancipace.

Nechápu, jak je možné, že hrdinové westernů – všimněte si v televizi – nosí triko dokonce i když prchají před šerifem žhavou pouští Texasu. V triku místo plavek se koupou ve vlnách Rio Grande.

Triko se díky televizi pro historickou představu zachovalo. S některými dalšími prvky garderoby je to horší. Trvalo ještě pár let, než se do módy dětí zavedly dlouhé kalhoty. My jsme ještě nosili krátké, v létě v zimě. K tomu dlouhé punčochy do půli stehen, zapjaté na přezky podvazkového pásu. Vidíte, že se to od Athéňanova pláště, přehozeného cípem přes levé rameno, dost lišilo.

Zbytečně jsem se ale rozepsal o rozdílech ryze vnějších. Důležitější je shoda v podstatě. Peripatetická škola byla školou kráčejících, procházejících se, kteří v chůzi sloupořadím meditovali. A právě tuto úlohu plnily naše cesty do školy. Místo sloupořadí byla od Pražáku do Vodňan podle vozovky široká travnatá alej a v ní vyšlapaná pěšina. Tudy se volným, rozvážným krokem blížil k městu průvod meditujících školáků. Moderní pedagogický systém návazného propojení látky různých předmětů tu měl letitý pravzor. Zoologie a sexuologie, astronomie a filatelie, všechno tvořilo lahodnou a oblíbenou paštiku. Nikdo se neulejval, naopak, žáčci z nižších tříd poklusávali, až jim penál v aktovce chrastil, aby jim neuniklo slůvko z moudrosti starších.

Nezůstávalo jen u teorie. Od letitějších a moudřejších bylo možno pochytit i mnoho praktického. Jeden čas se ujala móda střelby prakem do porcelánových kalíšků na telegrafních sloupech. Když se do vyšetřování pustili četníci s puškou s nasazeným bodlem na rameni, všem nám hrůzou vypověděla paměť. Nikdo jsme nikdy nikoho s prakem neviděli.

Prak se vůbec podle etických norem školy považoval za hřích bezmála smrtelný. Horší než kouření. Praky se do školy nosit nemohly, to bylo hrozně nebezpečné: co kdyby nějaký žalobníček… Cestou do školy se schovávaly „v můstkách”. Kde se připojuje silnice od Krašlovic, býval klenutý můstek nad potokem. Mezi a za jeho kameny byla spousta spolehlivých schovávaček. Přiznám se, že jsem prak sice také měl, ale nikdy jsem se neodvážil vzít ho na cestu do školy.

K antickému ideálu kalokagathie – rovnováhy sil těla a ducha – patřily i sporty a cvičení. K cestě do školy se nejlépe hodil zápas. Pravidla se podobala volnému stylu. Vyrůstal jsem na samotě a měl jsem málo možností v tom směru se rozvíjet. Vrstevníci to záhy poznali a často jsem se vracel ze školy s utrženými knoflíky, od trávy zelenými koleny a sem tam s puštěným očkem na oblečení.

I tohle patřilo k pražácké peripatetické škole. Pamatuji si místo na mezi u cesty, kde jsem poprvé poznal, že nemusím hrát vždycky úlohu sparingpartnera, a s Pepíkem Louženských z Krašlovic – je už chudák, na pravdě boží – jsem praštil. Nebývaly to žádné rvačky, provázené zlobou a snahou ublížit. Spíše lidská analogie kočkování zvířecích mláďat.

Ještě jedna věc patřila k návratům ze školy. Rozkoš svézt se na voze. Znali jsme své pappenheimské. Některý kočí, i když jel s prázdnou, nesvezl. Když zpozoroval, že se mu někdo kradí posadil na zadní „koutek” kam neviděl, a když nepřející banda dětí spustila jidášský pokřik: „Za vozém – za vozém!”, rozmáchl se a šlehl tam bičem. Takové pohlazení přes tvář nebo přes ruce nebylo nic příjemného. Navíc se pak doma červený šrám špatně vysvětloval. Ale většina kočích měla dobré srdce. Pan Berger jezdil u městského statku a často vozil z lesa dříví. I když šel svým rozšafným, kolébavým krokem podle vozu, aby své kobylky šetřil, naložil dětí, až měl fůru obsypanou jak rojem včel.

Řekněte, zda tahle pražácká škola kráčejících nesnese srovnání, co do významu pro nás, pro mne, pro mé vrstevníky, s athénskou?

Vodňanské noviny roč. XIII. [č. 16] 2002 24. září [str. 7]

*****

Večery u petrolejky

Chci vyprávět o večerech ze svého dětství na vodňanské myslivně. Ne ze sentimentality, spíš proto, že se od té doby tolik změnilo.

Uprostřed stolu stála petrolejová lampa. Už na pár kroků od ní bylo příšeří. Večer, zvlášť v zimě, semkla rodinu do jednoho kruhu. Jen maminka měla v kuchyňském koutě malou lampičku na zdi, aby mohla ještě umýt nádobí.

Tatínek četl nahlas. Každý večer, celé roky. Přečetl hromadu knih a pečlivě si je zapisoval. V pořadí, jak je četl, i podle autorů. Nedělal si poznámky o obsahu, ale měl dobrou paměť. Rád se svými zápisky probíral a vyprávěl o nejoblíbenějších autorech a knížkách. Měl osobitou zásadu, prý od svého otce: žádná kniha není tak špatná, aby nestála za přečtení. Maminka měla na vlastní četbu velice málo času a pokládala výběr za důležitý. Docházelo k humorným scénkám. Tatínek prokládal text špatného autora nechvalnými poznámkami.

“Tak to nech a nečti se s tím, je plno lepších věcí”, glosovala maminka. Na to zas tatínek vyslovil své krédo a historie se do kruhu opakovala.

Hlasité předčítání mělo i své stinné stránky. Když jsme si kradmo pošuškali, tatínek se podmračil a významně zakašlal. To znamenalo: Nerušte a poslouchejte. Proti tomu se zase ozvala maminka: „Potřebujeme si taky něco říct”. Skončilo to příměřím a nit románu se odvíjela dál.

Když se v textu objevilo něco „mládeži nepřístupného” a mně už se začínala zapalovat lýtka, tatínek na chvilku zmlkl a přečetl si ožehavé místo jen pro sebe. Ruče, ale nenápadně jsem mrkl přes stůl a stránku si zapamatoval. Když byl příští den čistý vzduch, tatínek v lese a maminka okolo havěti na dvoře, „cenzurované” místo v knize jsem našel a velice důkladně prostudoval. Přiznám se, že jsem si některé knihy udržel v paměti právě pro tyhle „radioaktivní” pasáže.

Kolem lampy a za příjemného poslouchání, přerušovaného jen zabafáním fajfky, jsme měli každý ještě svou zábavu. Maminka obyčejně jehlu nebo pletací dráty. Bratr maloval, vyřezával, nebo si s neobyčejnou pečlivostí zušlechťoval sbírku rybářského náčiní. Já jsem si hrál, vystřihoval nebo kreslil.

Hlasité předčítání mělo na nás s bratrem rozdílné účinky. Bratr si zvykl beletrii „dostávat zadarmo” a po krátkém období rodokapsů přestal číst zábavnou literaturu vůbec. Zato vydržel celou neděli studovat nákresy a výpočty kapacity a spádu střešních okapů – byl stavitelem. Pro mne naopak se staly literární příběhy druhou polovinou života a ještě jsou.

Knihy jsme si vypůjčovali z vodňanské Městské knihovny. Byla tehdy v budově radnice. Tatínek, jako horlivý čtenář měl jistá privilegia. Mohl si občas vypůjčit soupis knih a vypsat si na pár měsíců signatury. Já jsem měl rád propagační foliant, kde byly nalepeny lákavé obrázky z přebalů knih. Vybíral jsem si zvlášť podle romantických kreseb Zdeňka Buriana. Běžně se půjčovaly nejvýš tři knihy, ale i v tom jsme měli výjimku. Nosili jsme jich plný ruksak. Zvlášť v zimě to byl sportovní výkon. Večery byly dlouhé, přečetlo se toho hodně. Říká se, lehký jako papír, ale když je ho deset vázaných románů, přestává tohle pravidlo platit.

Tehdejšího knihovníka mám v živé paměti, i když si na jeho jméno nevzpomínám. Byl to starší pán, asi důchodce, a zdá se mi, že od dráhy. Někteří pamětníci mi napovídají, že by to mohl být v té době pan Novák. Ve tváři měl trochu nakyslý výraz, ale ten neodpovídal jeho povaze a jednání. Byl stejně ochotný jako pečlivý. Mírně, ale přece jen mi dal znát, že bych už také mohl číst něco rozumnějšího a ne samé kovbojky, „cliftonky” a prostoduché dobrodružné škváry, z nichž kapaly putýnky krve. Zřejmě nebyl lhostejný k tomu, co si kdo půjčuje.

Ta někdejší idyla i slabé stránky večerů okolo petrolejky patří historii. Bývalou myslivnu, která za války zchátrala, si Vodičkovi krásně zařídili a zmodernizovali. Kampak s petrolejkou.

Pro mnoho lidí je dnes televize lákavější zábavou než kniha. V Americe se hodně píše o ”televizní negramotnosti”. Je hezké, že ve Vodňanech si veřejná knihovna udržuje dobrou tradici. Lidé tu mají rádi i televizi i rozhlas i knihu.

Knihovnice, paní Gribáčová mi s pýchou sdělila, že denně přicházívá čtyřicet až padesát čtenářů a odnášejí si dvě stě až dvě stě padesát knih. Není pochyb, že na tom má tým pracovníků knihovny, vedený paní Evou Laudovou velikou zásluhu.

Vodňanské noviny roč. XIII. [č. 10] 2002 21. května [str. 5]

*****

Vyprávění pro kočku

Říká se, že nejladnější tvary má ženský akt, pádící kůň a kočka. V životě jsem tyhle půvaby poznával postupně a v obráceném pořadí. Měli jsme čtyřbarevnou kočku. Říkal jsem jí všelijak. Číčo, Míco, Macíku atd. Měl jsem ji rád a moje láska byla opětována. Maminka hleděla, aby se kóča moc v kuchyni nepletla a já jsem usiloval o opak. Když myslivnu zalehla peřina sněhu, měla Číča oblíbené místo pod železným sporákem. Leželi tu družně s loveckým psem Lukem. Pes na boku, nohy protažené, kočka hlavu na jeho břiše. Jak pes ve spánku zhluboka dýchal, kočičí hlava se ve volném rytmu zvedala a klesala. Kočka prý dokáže načerpat teplo do zásoby, jako akumulátor elektrickou energii. Tahle čerpala svědomitě. Zvlášť večer.

Život rodiny se soustředil v kuchyni okolo petrolejové lampy. V rohu stál otoman, na kterém jsem spával. Maminka mi ustlala, když ostatní byli ještě nějakou hodinku vzhůru. Usínal jsem bez potíží, i když tatínek hlasitě četl. Za celý den jsem užil vrchovatě pohybu na čerstvém vzduchu. Neusínal jsem sám. Sotva jsem zalezl pod peřinu – hup, a Číča byla u mne. Spokojeně mi předla do ucha. Její tiché vrnění byla má ukolébavka.

Rozhodující moment nastával, když se zhasínala lampa, rozžaly se svíčky a rodiče, sestra a bratr odcházeli spát. V té chvíli se kočka zavrtala až k mým nohám. Maminka ji zpod peřiny vylovila a vystrčila na schody k půdě. Tomu se Micka snažila ujít, a někdy se jí to podařilo. Zapomnělo se na ni. To nás pak maminka ráno našla v družném objetí.

Svízel bývala s koťaty. I když myslivna byla kus cesty od vesnice, nějaký kočičí ženich se vždycky našel. Měl jsem pak místo jedné radosti štěstí plnou ošatku. Když koťata trochu povyrostla, byl jsem první, komu se s nimi jejich máma přišla pochlubit. Přinesla je něžně v zubech za kůži v zátylku. Visela jí od pusy jak hadroví paňáci. Ještě že se tenhle způsob neujal u lidí.

Věděl jsem, odkud krásným barevným klubíčkům hrozí smrtelné nebezpečí. S horlivostí pojišťovacího agenta jsem obcházel kdekoho a koťátka vychvaloval a nabízel. Stěží se mi podařilo některé udat. V tomhle ohledu na vsi nabídka vysoko přesahuje poptávku. Konec býval vždycky stejný. Jednoho dne jsem přišel ze školy a koťátka nikde. Dostal jsem nějaké smyšlené vysvětlení, kterému jsem se snažil uvěřit, aby to tolik nebolelo.

Kočky mají jiné tempo života, než lidé. Míca dosáhla stáří, kdy se jí rodiče chtěli zbavit. Nechtěli ji utratit a pokládali za lidštější odvézt ji někam daleko, odkud by se nedokázala vrátit. Nejprve ji dali do pytle někomu z vesnice pod Helfenburkem. Byla zpátky tak rychle, jako by ani neběžela po svých a přivezla se kočičím taxíkem. Do myslivny přijelo auto z Pištína, vesnice u Českých Budějovic. Dostali do kufru kočku. Tak, a je to vyřízené – naši si oddechli. Končil den první a druhý a třetí a po Míce mi zůstal jen na duši splín. Nevím už, kolik dní uplynulo, když se Míca protáhla pootevřenými dveřmi a bez kočičího slova si šla lehnout pod sporák.

Řekli bychom, že nám byla věrná. Ale ouha! S lehkým srdcem nás opustila, když jsme se na jaře 1942 z myslivny stěhovali. Její kočičí věrnost patřila domu a ne lidem, kteří jej obývali. Myslivna se teď stala působištěm rasa, pohodného, drnomistra a jak se ještě tohle povolání nazývalo. Co tam starou kočku čekalo je smutné domyslet.

Ještě malou doušku k mým ranným letům. Maminka občas spráskla ruce, když jsem se vracel ze školy a nesl v náručí nějaké vychrtlé, olezlé a hladové kotě, které jsem cestou našel. Marně mi vysvětlovala hygienická rizika. Vyřešil to tatínek, když se vrátil z lesa. Místo argumentování jednal.

Má někdejší kočičí slabost patří dávné minulosti, ale kočky jakoby stále mé měkčí srdce vůči sobě cítily. Když se usadím na pár dní na chalupě v Horách, záhy se tu objeví nějaká lovkyně myší a žebračka o misku mléka. Jednou nám pan Jiří Kouba přinesl koťátko. Také mu ho bylo líto utopit. Vyrůstala z něj hezká černobílá Mícina. Nechali jsme ji očkovat proti všemu možnému a odvezli do Prahy. Zřídili jsme jí slušné bydlení na zápraží za domem. Kočka měla jiné představy o životě. Připojila se ke kočičí bandě, která tu patří a nepatří celé ulici.

Záštitu nad tou mnohohlavou tlupou všech barev má dobračka paní B. Na stravu k ní přicházejí desítky koček, ale zvláštním privilegiím se těší jen jeden černý kocourek. Ten může do stavení, do pokojů, bez ohledu na to, co tomu řeknou koberce. Občas paní B. obchází sousedy a nabízí koťátka. To když se jí některá ze strávnic přijde pochlubit přírůstkem. Anebo že by kočičí matky přicházely za privilegovaným kocourkem, aby se nevyhýbal otcovským povinnostem? Paní B. nikdy jediné koťátko neutratí. Tak naše ulice tvoří ohnisko kočičího osídlení městské části Praha 11.

Letos si mne na chalupě v Horách oblíbila tříbarevná Lucinka. Můj zájem o ni nebyl nezištný. To když se po dvoře objevily myší díry a jedna šedivá čiperka se mi připletla pod nohy v chodbě. Bylo mi líto na ni dupnout, ale přilákat Lucku, aby si to s ní vyřídila, to už bylo pro můj pokrytecký jemnocit přijatelné. Lucka se s kořistí přijde pochlubit. Když ji chválím, tře se mi o nohy a potěšeně přede. Ve chvilce pak myš zmizí v jejích útrobách. S hlavou, chlupy, drápky, se vším všudy.

Když se pochlubí myší, nic proti tomu. Když se mi ale v chodbě plazil pod nohama had, zdálo se mi, že to trochu přehnala. Na štěstí to byl jen slepýš.

Tak se mi na stará kolena estetické sympatie vracejí ke klukovským počátkům. Pro akty pomalu ztrácím pravé zaujetí. S pádícího koně jsem spadl a polámal si žebra. Zbývají mi alespoň ty kočky.

2003 5. října

*****

Doktor Badaš

Na pomníku obětem nacismu je ve vodňanském parku sto čtrnáct jmen. Mezi prvními jsou manželé Bernard a Pisea Badašovi, oba lékaři. Ji jsem neznal, ale na něho mám živé vzpomínky. Stal se naším „rodinným lékařem” někdy počátkem třicátých let, krátce po příchodu do města. Nebyla tu tehdy poliklinika, specializovaní lékaři, ani rentgen a další zdravotnické pomůcky, dnes běžné. Zubní technik Kálal měl šlapací vrtačku a nechat si zaplombovat zub byl zážitek. Nicméně „rodinný” vztah mezi lékařem a pacienty měl své přednosti. Lékař znal celkový zdravotní stav člověka, jeho povahu, poměry v rodině a my jsme zase pohlíželi na něho s důvěrou, prověřenou a ověřenou časem.

Jezdil k nám dříve na samotu starší doktor, už léty nerudný. Byly mi asi tři roky, možná, že ještě méně, a dostal jsem nějakou obvyklou dětskou nemoc, spalničky, zarděnky nebo něco podobného. Když mne pan doktor prohlížel, řval jsem jako tur. Ztratil nervy a ulevil si historickou větou, kterou mu pak rodiče, zvlášť maminka, nemohli odpustit: „Být to moje dítě, tak ho přerazím v kříži!” Jistě to tak zle nemyslel a nikoho by v životě v kříži nepřerážel. U nás byl však naposledy.

Napříště se naši obraceli na nového lékaře, doktora Badaše. Příjemný pán s hezkým pohledem kávově hnědých očí, které měly vždy blízko od serióznosti k úsměvu. Jednou – to jsem již chodil do školy – mě prohlédl a konstatoval: záškrt. Zabořil jsem hlavu do polštářů a dal se do breku. „Pročpak tak pláčeš?” „Že musím umřít.” „Ale jdi, na záškrt se už neumírá. Sjedu do Vodňan, za chvilku jsem zpátky, dám ti injekci a za pár dní budeš zdráv jako rybička.”

Stalo se. A když jsem si přikryl ona kulatá místa, kam jsem spásonosnou injekci dostal, pan doktor připojil rutinní pokyn: „Teď lež a já se na tebe přijedu podívat.” Už jsem měl náladu a dovolil jsem si žert. Přijde lékař k vousatému stařečkovi, který leží v posteli. „Co vám schází dědo?” „Nic pane doktore, ale před léty jste řekl, abych ležel, až zase přijdete.” Tak nějak jsem to pověděl, jak jsem to vyčetl v Kvítku. Pan doktor se zasmál a za pár dní mi vtip připomněl. Napadly hory sněhu a dostal se k nám, až když dole pod lesem projeli silnici. Nechal tam auto a hlubokými závějemi se probrodil do myslivny.

Moje neduhy nestály za řeč. S mojí o čtrnáct let starší sestrou to bylo horší. Kypěla zdravím – do dívčího věku, ale pak se projevily příznaky nemoci, tehdy nevyléčitelné. Doktor Badaš jí dával léky, ale hlavně naději a psychickou sílu k životu. Nebyla to jen „těšínská jablíčka”. Nemoc, vzhledem ke své povaze, závisela na duševní vyrovnanosti a odolnosti člověka. Když si doktor musel našít na kabát žlutou hvězdu a ustupovat z chodníku do jízdní dráhy před každým „árijcem”, když nastoupil onu strašnou cestu, jejíž resumé je vyjádřeno na pomníku v parku, Liduška ztratila morální oporu, v níž věřila. Zastřelila se.

Je to historie na šedesát let stará, ale doktor Badaš si vzpomínku zaslouží. Jeho chování k pacientu nebylo profesionální divadélko, ale vpravdě lidský poměr k člověku. Bohužel, společnost, znásilněná fašismem, se mu krutě odvděčila.

Na pomníku je sto čtrnáct jmen. Každé znamená člověka, provázaného desítkami vztahů s dalšími občany města, s dalšími lidmi. Rodiče byli pevně přesvědčeni, že kdyby nacisté doktora Badaše neodvlekli, Liduška žila.

Vodňanské noviny roč. XII. [č. 21] 2001 5. prosince [str. 5]

*****

Zoubek za mašinky

Nejdůležitější je pomýšlení na budoucnost, ale připomínky minulosti tomu nepřekážejí. Naopak. Dávají uvažování hlubší rozměr. Nemusí to být jen zážitky velikých historických postav nebo populárních herců. Život každého člověka je svým způsobem román. Drobná příhoda jak sněhová vločka má svou neopakovatelnou kresbu.

Sváťa Kupec mi vyprávěl o doktorce Badašové, vodňanské zubní lékařce. Odnaučila ho svérázným způsobem bát se zubní vrtačky.

Zmíněný instrument patří bezesporu k všeobecně oblíbeným zařízením. Máme-li jít k zubnímu lékaři, nemůžeme se dočkat a ze samé netrpělivosti se nám třesou kolena. Prožíváte to také tak? Jistě. To je běžné.

Sváťa jako kluk byl výjimka. Zub se mu kazil a bolel jako ostatním klukům, ale dostat ho k lékaři byla svízel. Jeden pokus u dentisty pana Kálala skončil neslavně. Nikoli malý Sváťa, ale robustní a zkušený zubař i se svou šlapací vrtačkou kapituloval. Ne hned, ale po chvíli, když byly jeho stříbřitě lesklé a antisepticky vyvařené nástroje rozmetány po ordinaci.

Věci se ujal táta. Vysoký impozantní muž, vlídný s podmanivým pohledem, člověk, působící sebejistým klidem a přirozenou autoritou. Při cestě do Prahy, matky měst, vzal jedenáctiletého Sváťu s sebou. Že to byl pro kluka svátek a jaký, to dnešní generace v tomhle stáří těžko pochopí. Vzpomínám si, co to znamenalo pro mne, když jsem se tam poprvé za války v patnácti letech dostal. Sváťa měl tuhle šanci o čtyři roky mladší.

Výlet měl ale háček. Na Václavském náměstí ho, kromě jiných dojmů, čekala ordinace vynikajícího zubního odborníka, tatínkova známého. Historie prý se neopakuje, ale tentokrát to bylo v podstatě stejné, jako u pana Kálala. Rozdíl byl v tom, že létaly modernější a dražší instrumenty a i ordinace byla prostornější, takže se trajektorie prodloužila. Na kapitulaci přistoupil v tomto případě specialista se zvučnějšími tituly a úctyhodnějším odborným renomé.

Ani tatínek už si nevěděl rady. Maminka to ještě zkusila, ale jen maně, mnoho naděje s tím nespojovala. Když seděla na křesle u paní doktorky Badašové, zmínila se jí o problému se synkem.

“Neházejí flintu do žita, paní Kupcová. Řeknou mi, jaké má váš chlapec záliby?”

Maminka zvedla oči. V pohledu mixtum compositum rezignace a naděje.

“Je blázen do mašinek.”

“Přivedou ho, paní Kupcová.”

Domluvili se. Maminka vzala Sváťu „s sebou” do čekárny, paní doktorka „náhodou” vyšla.

“Není on Kupců?”

Sváťa nesměle muk.

“On prý má rád mašinky.”

Druhé muknutí.

“Mám zajímavé, elektrické. Nechtěl by se podívat?” prohodila jen tak mimochodem a jako by v příští chvíli myslela na něco jiného.

Sváťa zbystřil a zavrtěl se na lavici. Překročil práh ordinace. Zápasil v něm zájem s obavou. Měl už zkušenost a pochopil, že nejde o mašinky na výrobu vanilkové zmrzliny. Paní doktorka vykládala o jednotlivých přístrojích zajímavě a na některé si mohl sáhnout. Za chvíli se – světe div se – posadil dobrovolně do křesla. Získal k té sympatické paní doktorce důvěru a souhlasil, že mašinku zkusí.

Mašinku přežil, zubních doktorů se napříště bál už jen „v normě”. Kdo nepřežil, byla paní doktorka. Nejprve jí nacisté znemožnili dotýkat se árijských zubů a pak ji s ostatními Židy, včetně manžela, odvezli do koncentračního tábora a umučili. Jen jméno na pomníku obětem nacismu a pomalu uvadající vzpomínka na šlechetného člověka po ní zůstaly.

Vodňanské noviny roč. XIII. [č. 8] 2002 23. dubna [str. 8]

*****

Listonoš

Když se řekne maloměsto, zní to pejorativně. Oprávněně? Ne tak docela. Každý tu sice vidí druhému – jak se říká – do talíře, to je pravda. ale je to jen k zlému?

Život ve velkoměstě také nemá jen výhody. Připadá mi, jako by lidé kolem sebe jen letmo přecházeli. Víte málo o tom, odkud přišli a vzápětí o nich přestáváte slyšet. Co víte o kolegovi z práce, s nímž jste seděli začátkem padesátých let v jedné kanceláři, či o sousedových dětech, které si hrávaly s našimi potomky? Není výjimkou, že se navzájem neznají lidé v jednom poschodí paneláku. Ani ve frontě rodinných domků to není o mnoho lepší. Před časem jsem se ptal jednoho souseda. co je se starým panem L., kterého jsem dlouho neviděl.

“To nevím,” odpověděl mi. „Ale tady vedle nás bydlí nějací staří manželé.”

Nechci to idealizovat, každý chléb má dvě kůrky, ale tahle anonymita a nezájem jednoho člověka o druhého v menším městě přece jen není pravidlem. Jako by člověk měl druhé lidi více na očích, jako by je vnímal uceleněji, více o nich věděl. víc ho zajímali. A jedno úsloví říká – mít rád znamená rozumět.

Ve třicátých letech chodil k nám pravidelně na samotu listonoš, pan Mašl. Obcházel mlýny, hájovnu u Záhorského, naši myslivnu, a jestli se nemýlím, patřily do jeho „rajonu” i roztroušené chalupy na stráních Vodňanských Hor. Nosil dopisy, pohlednice, korespondenční lístky i balíky. A prý také peníze – ale to mám jen z “druhé ruky”, takového případu jsem doma nebyl svědkem. Někdy nesl těch balíků několik a jen nohy v modré pošťácké uniformě zpod nich koukaly. Nosil všechnu poštu nejen k adresátům, ale také od nich. Nevím, zda to měl v “popisu práce”, ale bylo docela běžné, že když chtěl někdo z našich samot odeslat balík – o dopisech nemluvě – neběžel s ním do Vodňan na poštu, ale vyplnil průvodku před panem Mašlem, popřípadě mu řekl, co má napsat, a naložil mu balík na ramena. V zimě měl pan Mašl zvlášť těžkou službu. Byly roky, kdy cesta od Pražáku kolem nás až k lesu zapadala sněhem a zvlášť pod kopcem navály hluboké závěje. Muži z vesnice prohazovali chodbu, aby se dalo alespoň projít. Nebylo to ale moc platné, protože vítr vzápětí chodbu zavál. Jezdil jsem mamince pro nákup do obchodu „k Muchlům” na lyžích s ruksakem na zádech.

A za téhle situace vláčel pan Mašl závějemi pravidelně každý den svou koženou brašnu přes jedno rameno, plnou dopisů, a občas nějaký ten balík k tomu. Znal dobře všechny záludnosti terénu a nechodil k nám v tom čase po obvyklé cestě. Kilometřík pod myslivnou vedla okresní silnice na Bavorov, Husinec, Prachatice a dál k hranicím. Tu pravidelné projížděly sněhové pluhy, tažené někdy i několika páry koní. Ze silnice po okraji lesa, kde část sněhu zachytily smrkové větve, měl listonoš k myslivně snazší přístup. Přicházel odspodu bílý sněhem a odshora jinovatkou, po tvářích červený mrazem. Zatímco mu maminka chystala hrnek horkého čaje s kapkou rumu, sedl si u kamen, důkladné filcové boty podložil hadrem, nebo novinami, aby špinavá louže tajícího sněhu nepoznamenala vydrhnutá prkna podlahy. Odmotal šálu, která chránila krk a polovinu obličeje až po oči. Chvíli odpočíval. Chvíle se někdy protáhla a pan Mašl se ve vzácných případech pustil do vyprávění.

Byl nenápadný člověk. Prostřední, spíš menší postavy, drobný, s hubeným obličejem. Běžný typ, řekli byste. Co na něm bylo zvláštního? Co zajímavého mohl vyprávět? A přece toho ten obyčejný člověk tolik prožil. Jeho namáhavé povolání a “definitiva” ve státní službě byly těžce vysloužené. Jako ruský legionář prožil „anabasi” přes celé Rusko a boje na magistrále.

Nejstrašnější byla zima, strávená v osamělé sroubené chatě kdesi uprostřed sibiřských lesů. Tenkrát se toho ještě nevědělo mnoho o vitamínech, zato tím více bylo zkušeností s kurdějemi. Jak postupoval čas a zajetí ve sněhu a ledu se prodlužovalo, z dříve zdravých chlapů se stávaly mátohy, zuby se kývaly a vypadávaly, dásně krvácely. V kůlně za chatou narůstala hromada narovnaných lidských těl, zmrzlých na kost. Čekaly až jaro a obleva dovolí svěřit je zemi k důstojnějšímu věčnému spánku. Pan Mašl měl štěstí, že přežil. Složitou cestou přes Vladivostok, japonské a americké přístavy a Evropu se vrátit domů.

Žil tiše a skromně ve svém domku na Bavorovské, přivydělával si pěstováním zeleniny a svědomitě a bez protestů vykonával denně svou službu. Na pana Mašla se pamatuji, i když ode dnů, kdy k nám chodil, uplynulo hodně přes půl století. Mám ho před očima. O doručovatelkách, které mi v Praze házejí poštu do schránky, nevím dohromady nic. Představte si, co by si asi pomyslely, kdybych je pozval na čaj…

Vodňanské noviny roč. XII. [č. 15] 2001 12. září [str. 5]

*****

Žebrák nebo Knulp?

Bylo parné odpoledne. Vypravili jsme se k Blanici Pod Šverpán. Tehdy tam ještě nestálo bohaté rekreační stavení, které už mezitím prodělalo několik proměn. Šťavnatě zelený palouk byl od cesty zastíněn jívovými keři a mělká řeka obtékala ostrůvek z písku a oblázků. Božský klid, ani živáčka.

A přece – až teď jsme si všimli, že v houšti větví je jakási podivná vlajkosláva. Jako když velká voda rozvěsí potrhané oblečení. Mezi tím se cosi pohnulo. Na tatínkovu výzvu se neochotně objevila nahatá postava starce. Nebyla vlastně ani tak docela nahá, bezmála do pasu jí sahal špinavě bílý plnovous.

Za léta po kraji známý tulák. Měl dnes velké prádlo. Protože mu chyběla rezervní souprava, čekal, až mu sluníčko garderobu vysuší.

Zastavoval se u nás v myslivně skoro pravidelně. Od jara do podzimu se držel latinské zásady „Omnia mea mecum porto – vše, co mám, nosím s sebou”. Nebylo toho moc, ale přece jen působilo nezvykle, když se uprostřed léta pohyboval jako chodící sklad obnošeného textilu, zavřený tlustým zimníkem. K jeho výbavě patřil hubený ruksak, u kterého občas cinkl o přezky hliníkový hrnek. Opíral se o strach vzbuzující sukovici.

Nebyl zlý. Mnoho toho nenamluvil. Vzal zavděk zbytky jídla nebo hrncem bílé kávy s krajícem chleba, sedl si na schod u domu a pomalu a důkladně žvýkal. Mnoho zubů mu při tom asi nepřekáželo. Při každém stisknutí dásní se mu brada s mocným plnovousem zdvihla do vodorovné polohy.

Lákal vždycky mou zvědavost, ale neměl rád, když si ho někdo moc prohlížel. Nevrle zabručel a já jsem se raději klidil. Přece jen jsem se ho trochu bál. Zvlášť když jsem ho potkal o samotě cestou ze školy.

Jednou jsme se s ním střetli před Pražákem u Jírů chalupy. Šla nás celá banda. Někteří kluci na něho začali pokřikovat rýmovačky a peprné tituly. Nevšímal si toho, za léta mu narostla proti lidským urážkám tlustá kůže. Pak ale ho některý osmělený uličník uhodil kamenem do zad. Tenkrát jsem ho poprvé a naposled viděl rozzlobeného, snad možno říci zuřivého. Tlupa kluků se rozběhla do polí a on za nimi. Bylo s podivem, jaký výkon ten stařec ještě podal. Honička pokračovala až kamsi k hornímu Pražáku. Já jsem zatím jako hodný chlapeček došel s klubkem děvčat do vsi. Teď mi ale nastaly hořké chvíle. Zbývající kilometr k myslivně jsem šel už sám. Nepřestal jsem se ohlížet a rozhlížet, zda se neobjeví postava se sukovicí. Jak budu dokazovat, že k těm uličníkům nepatřím? Dobře to dopadlo.

Kolovaly o tom člověku pomluvy. Prý když dostane suchý chleba, hodí ho selce na hlavu. Peníze utratí za kořalku. O té kořalce to nebyla tak docela nepravda. Sám jsem viděl, jak stál v krámu u Muchlů v koutě a ucucával ze skleničky zelenou kontušovku. Bylo na tom něco divného, že si chtěl na chvilku osladit rmutný život?

V zimě zmizel. Ve stohu už přespávat nemohl, to by zmrzl. Tak se asi uchýlil do své „domovské obce”. Tam mu dali do chatrné pastoušky trochu dříví a po chalupách ho krmili, aby neumřel hlady a obec mu nemusela platit pohřeb. Ke kousku žvance mu bohatě přidávali výčitky, jak je přijde, darmožrout, draho. Nebylo divu, že s prvními jarními paprsky opouštěl své dobrodince a vydával se na novou potulku.

Německý autor Hermann Hesse, nositel Nobelovy ceny za literaturu, napsal příběh o tuláku Knulpovi. Miloval volnost a přírodu. Nechtěl do špitálu a do konce života bloudil krajem, který měl rád.

V tom našem starci jsme viděli jen žebráka. Někteří s odsudkem, druzí se soucitem. Nebyl však také tak trochu Knulp? Nemá náš kraj vody a lesů v sobě kouzlo, jež působí i na člověka, který to neumí vyjádřit?

Vodňanské noviny roč. XIII. [č. 3] 2002 12. února [str. 9]

*****

Mezi honci

“Rychle, Miláne, nezůstávej pozadu. Do řady.”

Snadno se to řekne, ale pospěšte si, když postřelený zajíc ze zbytku sil utíká. Po třech běží pořád ještě rychleji, než já po dvou. Kličkovat také dovede lépe a nepřekáží mu ruksak na zádech, jako mně. Snažím se ho chytit za zadní běhy. Nevím, zda mi v té chvíli horlivý ohař víc pomáhá, nebo se plete. Ubohý ušák se zmítá, zápasí poslední zoufalý boj o ztracený život. Seká ostrými drápy, plnými mokré hlíny. Konečně se mi podařilo zvednout ho nad vyskakujícího psa a zasadit mu holí za slechy ránu z milosti. Rozumí se – zajíci, ne loveckému psu. Že je to surové? Lov je vždycky zabíjení. Jen aby nebylo zbytečně kruté a neprodlužovalo zvířeti strádání.

Malý človíček, který sotva začal chodit do školy, má v té chvíli pramálo času zvažovat etická hlediska. Zajíc je jen o něco kratší, než já. V ruksaku už jednoho mám. Do stehen mne bije svazek koroptví s hlavičkami zaklesnutými v kožených řemíncích. Zkuste s tímhle nadělením rychle utíkat do řady postupujících střelců a honců, aby taťka nehuboval. Snažím se zajíce ještě v poklusu „vymačkat”, aby močí nenačichla zvěřina. Je to zbytečné. Poslední chvilky zápasu se psem a člověkem ho už vláhy zbavily. Jen se při tom trochu předkloním a zlomyslný batoh mi připlácne pusu mezi mokrou bramborovou nať. Ještě že to nebylo něco horšího. Stačily by uschlé kopřivy, nebo bodlinatá máčka.

Tatínek už zase křičí. Je vedoucí honu, je nervózní. Lov je vzrušující zábava, ale on je za všechno zodpovědný. Kdyby se cokoli, nedejbože, přihodilo… A někteří „hosté” nedávají nejlepší záruku. Drží flintu jako smeták, otáčejí se s ní jako korouhvička na kostele. Když vyskočí zajíc z brázdy, jejich výstřel je rychlejší, než úsudek. Po každé takové ráně svátečního střelce aby si táta oddechl, že je to za námi. (Obyčejně se nic vážného nestane ani zajíci.)

Střelci a honci musí postupovat v jedné řadě, aby výstřel nezasáhl, koho nemá. Brokovnice na sto kroků sotva ublíží, ale na krátkou vzdálenost je strašná. Hrst broků působí jako olověné beranidlo.

V píseckých lesích měli hajní svérázný sport. Když jeden druhého zahlédl na hranicích hájemství, schoval se za strom a na kolegovu adresu poslal hrst olova. Ze žertu. Z bujnosti. Bývaly z toho přestřelky jak ve filmu V pravé poledne. S pýchou si pak ukazovali dirky v kabátě a v klobouku. Dostřel zbraní měli v oku a patrony si nabíjeli a prach odměřovali sami. Bez rizika to ovšem nebylo a v tom právě vězelo kouzlo jejich „gaskoňské” bravury.

Za podzimních honů nebylo na podobné eskapády pomyšlení. Zvlášť „kruhový” hon měl přísná pravidla. Střelci a honci se shromáždili na jednom místě a na pokyn vedoucího vycházeli střídavě doleva, doprava. Jako čelistmi kleští uzavřeli rozsáhlý okruh. Musel být přehledný. Nesměl zabírat lesíky ani odvrácené svahy. Bylo umění rozdělit území honitby na několik kruhů a postupovat tak, aby se zvěř co nejméně vyháněla k sousedům.

Střelba se řídila trubkou. Když se oba půloblouky účastníků sešly, vedoucí dal signál a všichni zahájili postup směrem do pomyslného středu. Než zazněl tento první povel, nesměl nikdo vystřelit, ani kdyby mu vběhl do rány jelen se zlatými parohy. Přestoupit zákaz bylo hříchem téměř smrtelným. Druhý signál znamenal, že už se nesmí střílet dovnitř kruhu, jen vně. Třetí a poslední hlas trubky leč ukončil. Zajíc, bažant, či koroptev, kteří to přežili, měli načas vyhráno.

Mezi lečemi bývala jedna delší přestávka na občerstvení. Něco mezi svačinou a obědem. Usadili jsme se někde na mez pod švestky a nožkám, utrmáceným ornicemi, jetelišti, bramborovými poli a pralesy kukuřice se dostala chvíle úlevy. Tatínek rozvázal batoh a rozbalil chléb se salámem. Možná, že by mi dnes vadilo, že balíčky byly nějakou hodinku v sousedství zaječích trofejí. Od rezervních patron trochu načichly střelným prachem. V blažené chvilce oddechu a po přestálých loveckých vzrušeních mělo i tohle své kouzlo. Zapíjeli jsme to horkým čajem z termosky, do kterého se vešlo poměrně dost rumu. Zákaz alkoholu střelcům se tehdy nebral vážně. Tatínek střílel i po svačině dobře a “sváteční střelci” plýtvali prachem a olovem pořád stejně.

Ke svačině patřila ještě pravidelná taťkova poznámka. Připomněl, jak jednou v podobné situaci vložil do úst se salámem vosu a dostal žihadlo do jazyku. Všichni jsme to vyprávění znali, ale kdyby ho nezopakoval, něco by nám chybělo.

Vodňanský myslivecký spolek měl po léta pronajatý útěšovský revír. Členové tvořili přátelský klub. Připadá mi komické, že se oslovovali pane doktore, pane důchodní, pane Řehoř – a přitom si tykali: „Pane Václave, běž, prosím tě, až tam k tomu cípu lesa.”

Odpolední polovina honu ubíhala vždycky pomaleji. Působila únava. Pozornost klesala, přibývalo drobných prohřešků. My, honci rannějšího stáří jsme se víc přiživovali na ovoci a polním pychu. Semotam jsme našli poslední jablko nebo pozdní hrušky. Ulomili jsme klas kukuřice, oloupali a zahodili – zrna byla tvrdá. Okrájeli jsme si tuřín a krmnou mrkev. Po mezích byla úroda ostružin. Z namrzlých šípků se vytlačila sladká pasta. Ale pozor, kdo nebyl opatrný, měl jazyk plný pichlavých a svědivých chloupků. Z pupavy, připláclé k podzimní mezi jsme pracně vykrájeli plátek dužiny. Huba se nám křivila z trpkých trnek. I ty ale po prvních mrazících drobátko sládly.

Napomenutí „Poď, nezůstávej pozadu”, teď už bylo nepočítané.

Míjeli jsme krajní stavení Útěšova. Postávali tu kluci, jednu nohu nakročenou a závistivě pokukovali. My, honci urousaní, upachtění, vrávorající pod trofejními břemeny jsme byli pyšná šlechta. Oni – plebs – nám sotva stáli za přezíravý pohled.

V lůně a na ňadrech překrásné podzimní přírody hony nekončily. Mívaly epilog – v hospodě. Tradičně se tomu říká poslední leč. K honům v útěšovském revíru patřil závěr v bavorovské restauraci u nádraží. Celý den jsem přemítal: Vezme mne tatínek s sebou? Nebo mi dá padesátník na vlak a pošle mne se zajícem, bažantem a párkem koroptví domů?

Finále honu v zakouřeném šenku bylo pro mne plné kouzla. Nikdy jsem neochutnal lepší buřty a limonádu. Atmosféra byla silná. Možná, že to nebyl právě Chanel No.5, ale utkvěla mi hluboko v paměti. Mokré hubertusy na dřevěných hřebech okolo stěn, oranicí napučené boty, urousaní psi pod stolem, úlovky, páchnoucí divočinou a krví. Do toho pivo, buřty s cibulí, semotam topinka a něco ostřejšího. Co mohlo do úplnosti pukétu vůní chybět?

Kořením byl hlahol hlasů. V první chvíli, sotva se lovci rozsadili za stůl, musel každý rychle všechno povědět. Jak to bylo s tím bažantem, střeleným – takhle – přes hlavu, s tím mladým setrem, co mu strh´ ránu, a jak ta patrona mohla selhat? Jeden druhého moc neposlouchal, ale nevypovídaný zážitek tlačil na prsou, musel ven.

Po půlhodině se vřava jakžtakž utišila. Zapálily se fajfky, doutníky a viržínka. Hostinský, pan Vondra si otřel pot z čela a kradí se za pípou posilnil z vlastní sklenice. První žízeň hostí nejen po vypovídání, i po pivu byla uhašena. Začínal vytrvalostní běh na dlouhou trať.

Nadcházela příležitost pro osvědčené vypravěče. Úzkostlivě se držet pravdy nebylo podmínkou. Důležitější bylo, aby se to hezky poslouchalo. Tatínek patřil mezi mistry. Nechvátal. Mezi větami potáhl z dýmky, stupňoval napětí. Zvlášť šly na odbyt lovecké příběhy mysliveckých předků. Podezřívám ho, že se nedržel hranice mezi tím, co slyšel od otce, dědy či praděda a co si přečetl v románech Ludwiga Ganghofera. Seděl jsem jako pěna, pocucával limonádu, kýval pod stolem unavenýma nohama a visel tátovi se zbožnou úctou na rtech.

Když jsem se vrátil z honu domů a ještě následující den byl jsem hodně vyčerpaný. Pětikoruna za dřinu honce byla perně vysloužená. Tatínek byl dobrý psycholog. Nepřišel a nezeptal se: „Tak co, Miláne, půjdeme spolu příští neděli zase?” Počkal, až mne tělo obolelo a já přišel s prosíkem sám: „Tati, prosím tě, moh´ bych jít zase s tebou?”

I když byl hon sebenamáhávější, nepamatuji se, že bych někdy fňukal. Na tom měl asi také větší zásluhu táta, než já sám. Občas utrousil poznámku, jaký jsem kabrňák, co vydržím, a to jen tak mimochodem a před lidmi. Mohl jsem pýchou prasknout. Kromě toho námaha, spojená s lesem a lovem, měla u nás zvláštní měřítka. Dlouhá chůze v každém terénu, štrapáce v podzimním marastu a sněhových závějích, náklad zvěře a zvěřiny, pronesený za války pod nosem Němcům, aby se nemusel „odevzdat”, na to jsem si zvykal skoro od dětství.

Zvlášť právě mne tatínek nešetřil. Ne že by mne neměl rád, byl jsem spíš jeho mazánek. Viděl však ve mně budoucího lesáka a připravoval mne na příští povolání. Osud si stejně udělal, co se mu zlíbilo. Lesnickou školu jsem sice vystudoval, ale lesničinou jsem se pak nikdy nezabýval. Na lov mi nezůstával čas. A tvrdší fyzička v dětství? Nebyla mi v životě na škodu.

19. 1. 2005

*****

Obrali zlodějíčkové pytláka

Pojem Záhorský rybník má pro moje vnučky Peťu a Míšu kouzlo na celý život. Je spojen s prázdninami, sluncem, dováděním ve vodě, se skluzavkami, šipkami a “placáky”.

Mně také není cizí. Na jeho břehu, ve tři sta let staré myslivně jsem se narodil. Pod rozložitým staletým dubem jsem spadl do mělké vody a topil jsem se, sotva jsem se naučil chodit a žvatlat.

Bratr tenkrát nachytal raky a dorostlejší naházel do vařící vody, až krásně zčervenali. Dorost, který ještě neměl míru, vysypal z lávky do rybníka. Tmavé skvrnky s klepety se cik-cak ponořovaly do kalné vody. Pak jsem najednou viděl všechno nad sebou matně zelené a nemohl se nadechnout. Bratr se pro mne natáhl a byl jsem z vody venku. Když jsem se dosyta vykuckal a vzpamatoval z leknutí, pronesl jsem historický výrok, s kterým si mne leta dobírali: „Pod tou vodou není žádnej vzduch.”

Voda byla před myslivnou, za stavením les. To druhé bylo pro malého kluka bezpečnější. Moje hračky byly šišky, žaludy, mech, klacíky. Tatínek mi vyřezával lodičky z borové a penízky z březové kůry. Nevím, proč jsem těm bílým korunkám říkal „mesijé”. Že by to byly ranné sympatie pro cizí jazyky?

Když mi bylo pět let, přestěhovali jsme se do nové myslivny a historickou budovu u rybníka zabydlel hajný. Nové od starého nebylo dál než kilometřík a mé srdce patřilo oběma. Pod novou myslivnou byl rybníček a od něj po kraji lesa tekl potok. Podběhl silnici,prošel klenutím pod železniční tratí a vyústil do rybníka. Když zamrzl, tvořily se na něm krásné ledové kaskády. Přišroubovali jsme si s kamarádem Oldou brusle a ujížděli „zadarmo” a “samospádem” až do Záhorského. Jen silnici jsme museli přejít, tam byla roura moc úzká.

Po rybníce byla v ledu a sněhu bohatá proháněčka. Mnoho dětí tu nebývalo, pražácké si dovedly najít kluziště blíž. My jsme nebyli na velikou společnost zvyklí. Po většinu času jsem si musel vystačit sám. Když k nám vdova paní K dala cestou do práce o něco mladšího Oldu, počet se zdvojnásobil.

Rybník je veliký. Zatím se nesrazil, takže si to můžete ověřit. Na jedné straně ho ohraničuje hráz porostlá duby, na protějším boku mokré louky, jedna kratší strana vybíhá strmým břehem k hájovně a poslední je na kilometr do hloubky zarostlá rákosím a bažinatým olšovým lesem. Tvoří rezervaci. Rostou tu vzácné rostliny, prý i masožravá rosnatka. Nikdy se mi nepodařilo ji uvidět a píchnout zkusmo do listu, pokrytého žláznatými chlupy, jestli by mi prst ukousla. Hnízdí tu ptačí šlechta. Rákosí je výbojné a kdyby se mu popustila uzda, podobal by se rybník za pár let plantáži třtiny. Bez cukru ovšem. Vodňanské rybářství provádí asanaci. Za mých klukovských let rákosí i s rašelinou vyrýpali a složili do hranatých kopic. Ty brzy porostly novou bujnou vegetací. Široký pás ze dvou stran rybníka se proměnil v ptačí ráj stovek ostrůvků. Mezi námi se při hrách dětské obrazotvornosti a romantice meze nekladly.

Jednou v zimě jsme zde narazili na mužské stopy. Zčásti ze zvědavosti, dílem z nedostatku lepší zábavy jsme se po nich vydali. Přivedly nás k podivné kupce, vysoké asi po kolena. Podle stop bylo zřejmé, že se chodec okolo ní zdržoval a něco na ní kutil. Chvíli jsme do toho rýpali a odhalila se nám další zajímavost. Vršek kupky byl vodorovně seříznutý a jen volně přiložený. Dal se lehce sejmout. Kupka byla, dno o něco výš, než okolní hladina vody – teď ledu, vystlaná suchým rákosím a trávou. Na boční stěně byl připevněn mosazný řetízek a vedl do podestýlky. Opatrně jsme zatáhli a vynořily se černé rozevřené čelisti políčených želez.

Ondatří rákosový „hrad”. Ve dně byl otvor, kterým zvíře přicházelo. Důmyslná stavba. Vejít a odejít se dalo jen pod vodou a pelíšek sám byl suchý a asi i teplý. Alespoň než ho nenechavá ruka pytláka provětrala a proměnila pro pana domácího ve smrtonosnou past.

Věděli jsme, že ondatry tajně chytají „myšáci”, že jde o pytláctví a že je občas hajní a myslivci stíhají, ale ne zvlášť důsledně. Sami zpravidla ondatry nelovili. Zastřelit ji nebylo snadné. Vyžadovalo to nekonečné čekání a božskou trpělivost. Líčit na ně železa, to se příčilo lovecké etice. Chytáním „pyžmovek” a prodejem jejich kožek na bizam se živily známé firmy, které nepatřily právě k místní honoraci.

Tohle všechno jsme v dané chvíli nepromýšleli. Pochopili jsme jen, že jsme odhalili pytláka. Železa jsme opatrně za řetízek vytáhli, abychom se do zlověstných ocelových klepet nechytili sami a pokračovali jsme v pátrání. Stopy ve sněhu nás bezpečné vedly. Netrvalo dlouho a měli jsme troje nebo čtverá železa.

Náhodou jsme pohlédli přes plochu rybníka k cípu lesa pod železničním náspem. Přijel tam muž a opřel kolo mezi stromy. Myšák! Byl to nepochybně on. Měli jsme desítky možností, jak chytře zmizel. Kolem nás byl prales suchého rákosí s hnědými doutníky orobince, bludiště kupek narýpané rašeliny. Za námi hráz, hustě zacloněná zasněženými duby a lískovými keři. A pak na kilometry jedna skrývačka za druhou až po lesy, jež se táhly do nedohledna nejméně ve třech směrech. Ze všech možností jsme zvolili pro útěk tu nejriskantnější a nejhloupější. Propadli jsme panice a pustili se napříč přes bílou pláň rybníka k hájovně.

Myšák nás měl jako na dlani. Také hned pochopil, proč bereme do zaječích. Táhli jsme za sebou jeho železa jako pejsky na řetízku. Utvořil se nepravidelný trojúhelník: vrchol A – hájovna, B – my a C – myšák. Vzdálenost A – B byla nejdelší, myšák byl k hájovně mnohem blíž. Na kole jet nemohl, k tomu terén nebyl, ale pustil se do běhu a snažil se nám odříznout cestu. Na bruslích to zatím šlo rychleji. Získali jsme náskok, ale pár desítek metrů u hájovny jsme těžce vyklopýtali do svahu a do vrat. Sotva jsme proletěli vrátky do dvora a duchapřítomně za sebou zasunuli zástrčku, chlap nám už dýchal na krk.

Hajný nebyl doma, ten by byl s pytlákem rychle hotov. Ale paní se také před drzým lovcem myší nerozklepala. Nejprve nás uklidnila, uvařila nám čaj, dala nám sušit rukavice a ponožky, pak odemkla vrátka a vyšla si s naším pronásledovatelem pohovořit. Ten zatím pěnil vztekem a když pochopil, že hajný není doma, nabyl na smělosti a hrnul se do dvora. Paní ho energicky odkázala do patřičných mezí, nechala vrátka úmyslně dokořán otevřená, otočila se k němu zády a vrátila se do kuchyně. Myšák se už do dvora neodvážil. Přecházel okolo stavení od předních vrat k zadním a čekal, kdy vyjdeme. K večeru se vrátil hajný z lesa a pro jistotu nás doprovodil až do myslivny. Jakmile ho pytlák ucítil, vytratil se, ani jsme nepozorovali jak.

Železa zůstala po léta někde na půdě v hájovně. Možná, že na ně doplatila liška nebo kuna, když dostaly animo na slepičku.

Myšák mi cosi vzkázal po spolužácích. Když jsem se neozval, byl natolik slušný, nebo opatrný, že věc nechal být. Co mu zbývalo? Jeho nelegální lovecký rajon zahrnoval řadu rybníků a ze všeho nejméně potřeboval dostat se se strážci vod a lesů do konfliktu.

Když jsem s odstupem času o našem dobrodružství uvažoval, nebyl jsem si jist, zda jsme jednali správně. Byl to pytlák, to ano, ale nikomu neubližoval – kromě těch myší. Nebyl boháč a my jsme ho vlastně okradli. Dnes už to ale napravit nemohu. Kdyby nebyl dávno pod kytičkami, mohl bych se mu nanejvýš omluvit. Za to si ale nic nekoupí. Ani nová železa ne.

26. 1. 2005

*****

Předtucha

Nevěřím v parapsychologii. Duchařinu, spiritismus, triky s černou magií, horoskopy, proroctví z karet, z kávové sedliny, to považuji za nedůstojné člověka jednadvacátého století. Někdy se však setkáme s prožitkem, který se vymyká vysvětlení.

Bylo mu něco přes deset let a vracel se ze školy. Zima, krajina ztichlá, přikrytá po bradu hlubokým sněhem. Stojí to ještě za to, doběhnout se sáněmi na Pražák? Dolů po vsi je náramná jízda. Nebo raději na lyžích k židovskému hřbitovu? Tam je dokonce z ledových ker a ze sněhu skákací můstek.

Dnes ho tyhle svody nějak nelákají. Jako by ho škrtila tíseň. Nepochopitelná, ale neodbytná. Neurčitý neklid. Proč? Není žádný důvod. Tísnivý pocit je spojen s představou sestry. Nemá logiku. Nemá zřetelnou podobu, jen leží na prsou jako kámen. Slova jsou příliš nahrubo tesaná, než aby vyjádřila tvar a hloubku mlhavé předtuchy.

Konečně doma. Těká pohledem, hledá o čtrnáct let starší sestru. Šla do lesa. Co je na tom divného? Les byl živlem celé rodiny. Ke stromům, květinám, k ptákům a zvěři měli někdy blíž než k lidem. Alespoň k nedobrým.

Na stolku u okna je zelený smaltovaný kastrůlek. Než odešla, udělala si míchaná vajíčka. Na věšáku u dveří chybí klíč od lesního srubu. Hajní, praktikanti, dřevaři tam občas utečou před slotou, uvaří si čaj, ohřejí se u rozpáleného bubínku. Letité trámy utěsněné mechem voní kouřem a dýchají pohodou a bezpečím. Zvlášť, když za okenicemi fičí meluzína a do okénka zvoní sníh a déšť.

Klíč od srubu tu není. Ani v tom není nic divného. Mají všichni boudu v Zahájeném rádi, i Liduška.

Den je krátký, stmívá se a sestra se nevrací. I maminka začíná být neklidná. Otec ještě nepřišel, obchází party dřevařů. Mají hromadu práce s polomy. Spousty sněhu způsobily hotovou spoušť.

Konečně už matka nevydrží čekat. Zapálí svíčku v očazené staré lucerně a vydají se s chlapcem do nočního lesa. Ke srubu vede prošlapaná stezka. Bývá to tak čtvrthodina chůze, ale dnes naroste na dvojnásobek. Křížem krážem leží mocné smrky jak padlí bohatýři. Co je větší překážka, závěje sněhu, nebo barikády z dřevěných obrů? Jedno druhé násobí. Matka obchází a těžce přelézá shluky kmenů, nakupené bez ladu a skladu na sebe a přes sebe, napříč i podél. Chlapec má mladé údy a jde rychleji. Uhání s lucernou napřed, maminka v polotmě těžce oddechuje za ním. On je také první u prahu srubu. Sláva, v zámku trčí klíč!

Vpadne dovnitř. Sestra leží na prkenné pryčně zády ke dveřím. Spí. „Liduško!” Chytí ji šťastně a nedočkavě za rameno. Radostí a úlevou se mu až hrdlo sevřelo. Tu světlo lucerny padne na – kaluž krve a revolver.

Co bylo dál a jak se dostal zpátky domů, si nepamatuje. Matka měla v těch chvílích větší strach o něj, než o dceru. Té už pomoci nemohla. Hoch byl v šoku. Prožil asi nejstrašnější moment v životě. Obava, vteřiny štěstí a ulehčení a pak lavina hrůzy – na dětskou psychiku surová zatěžkávající zkouška. Později se rozpomínal jen na chvilku, kdy ležel oblečený přes matčinu postel v ložnici a nad ním se skláněl četník. Matka prosila: „Nebuďte ho. On vám víc neřekne. Jsme rádi, že usnul. Máme strach, aby se z toho nepominul.”

Mládí otřesný duševní náraz překonalo, ale obraz a pocity oněch osudových vteřin nevymizely z paměti nikdy. Ani po desítkách a desítkách let. Hrob už zmizel, i hřbitov je zrušený a děti tu skotačí na houpačkách a školáci posedávají na lavičkách, když čekají na autobus. Jen vzpomínka a dopis na rozloučenou zůstaly.

Pár řádků je napsáno pevným vyrovnaným písmem, bez známek kolize a rozčílení. Prosí rodiče a bratry, aby jí odpustili hoře, které jim způsobí. Druhý dopis byl milému. Nechtěla ho k sobě vázat. Postihla ji nevyléčitelná nemoc, s níž léta marně zápasila.

Odchod ze života strašnou cestou sebevraždy mívá nejrůznější příčiny. Někdy je dílem okamžité duševní krize. Když je pokus neúspěšný a záchrana úspěšná, člověk často nemůže pochopit, jak mohl takovou věc udělat. U Lidušky to nebyl tenhle případ. Její úděsné rozhodnutí bylo pevné. Krutý osud jí ani krok z bytí do nebytí nedal lacino. Slabé čtyřiadvacetileté děvče stisklo spoušť pětkrát. Dvakrát nezasáhla srdce, dva náboje selhaly. Až předposlední patrona a výstřel do spánku ukončily Golgotu.

Sloužil jsem léta na vojně a k pistolím mají důstojníci blízko. Výstřel je nejčastějším způsobem sebezničení. Neslyšel jsem ale nikdy o takovém případu, kdy by sebevrah na sebe pálil vícekrát než jednou. Když se to nepovede, nastoupí doktoři hodiny práce.

Ještě k té předtuše. Pro chlapce byla cosi, co už pak nikdy v životě nezažil. Jak to vysvětlit? Vysvětlit to nedovedu, ale není důvod, abych možnost takového zlého tušení vylučoval. Před pár okamžiky vesmírného času by byl sotva kdo věřil, že jednou bude hrát na druhém konci světa hudba, kterou uslyšíme. Že herec bude bavit publikum slovem i mimikou ještě dlouho po smrti. Že se obraz krajiny a lidí bude přenášet na tisíce kilometrů do krabice v našem pokoji. Jsme tak naivní, abychom si mysleli, že už neexistuje nic, co ještě věda neobjevila a objeví?

Vodňanské noviny roč. XV. [č. 7] 2004 6. dubna [str. 7]

*****

Pod obojí způsobou

“Miláne, vstávej.”

“Ale mami, eště chvilku.”

“Notak chvilku, ale pak si musíš pospíšit.”

“Mami, dyť je neděle. Nemoh bych zůstat doma?”

“Žádný takový. Minulou neděli si taky nebyl v kostele.”

“Nojo, ale to mě bolelo v krku.”

“Dneska tě nic nebolí, tak alou. Vstávat.”

“Maminko, prosim tě, je tam taková zima a padá sníh.”

“Ten sníh je asi to poslední, co ti vadí. Dyš deš na sáně, nebo na lyže, to ti nevadí ani mráz, ani futeř.”

“Máti, nemoh by vopravdu zůstat doma? Podívej, jak tam je.” To tatínek. Mírně, shovívavě. Mně ale srdce zaplesalo. Teď bude následovat… a už je to tu: „Já vim, co to je. Dyš sem byl kluk, musel sem do kostela v každým počasí. A až do Nepomuku. Dycky sme se sestrama celou cestu brblali. Slibovali sme si, až budeme veliký, nikdo nás do kostela nedostane.”

“No to mně hezky podporuješ. Místo, abys ho napomenul, tak se přidáš na jeho stranu. Já sem ta špatná a ty ten hodnej.”

Šťastně se pod peřinou culím. Už je vyhráno. Už se nekříží šavle mezi maminkou a mnou, ale mezi mamkou a taťkou. A to má mamka prohraný. Taťka mluví smířlivě, ale nakonec bude po jeho.

Maminka není zvlášť pobožná, ale náboženství má ve vážnosti. Její otec, řídící učitel na venkovské škole byl z tradiční českobratrské rodiny. Víra a bible hrály v jejich životě významnou úlohu. Tradovalo se to ještě z dob, kdy byli protestanti černé ovce a zakusili své.

Tatínek měl jinou náboženskou průpravu. Jeho otec sloužil jako myslivec a lesní u knížete a poslušnost církevním regulím patřila k služebním povinnostem. Šlo o věc formální, bez niterního přesvědčení a potřeby. Vlažný přístup tatínkovi zůstal. Nebyl zaujatý ateista, ale v kostele jsem ho viděl jen jednou – na mši za zemřelou sestru Lidušku.

Měli jsme v knihově pár publikací „Volné myšlenky”, literatury svobodných zednářů. Neznamená to ale, že byl otec přesvědčením svobodný zednář. Četl i autory vysloveně klerikální. Nevyhýbal se rozporným pramenům v náboženských, ale ani v jiných otázkách.

Odbočil jsem od nedělní mše. Nepatřila k mým oblíbeným hobby. Pochodoval jsem pětkrát týdně hodinu cesty do Vodňan a hodinu zpátky se školní brašnou na zádech a to mi docela stačilo. Čtvrtky jsme měli volné. Po šestém pochodovém cvičení v neděli jsem netoužil. Ani když bylo bez aktovky a ve svátečním – které navíc škrábalo a škrtilo. Pokus vyhnout se nedělní cestě jsem opakoval, jen záminky se měnily. Úspěch byl střídavý, ale za zkoušku to stálo. Byla tu vyhlídka lehnout si na otoman, podepřít bradu a číst. Celé dopoledne v klidu a pokoji. Vlastně ne v pokoji, ale v kuchyni. Vonělo to tu chystaným svátečním obědem.

Cesta se psím spřežením po Yukonu, parníkem z Makaa do Honolulu, nebo na polodivokém mustangu vyprahlou prérií byla lákavější, než na bohoslužby do Husova sboru. Ne že bych byl v tomhle ranném věku proti náboženství zaujatý. Víru v Boha jsem bral jako samozřejmost. Kromě toho jsem rád četl z bible zajímavé příběhy o Samsonovi a Dalile, o Davidovi a Goliáši, o Josefovi a jeho egyptském dobrodružství. Kralická bible po dědovi, zvlášť vyprávění ze Starého zákona patřily a patří i dnes k mé oblíbené četbě. Okouzluje mne pomyšlení, že autoři psali tyhle řádky a vkládali do nich své představy a názory před tisíci lety. Nad tímhle jsem ještě jako kluk nemeditoval. Spíš mne lákaly pikantnější historky, na které nebývají staré literární poklady skoupé.

Biblická vyprávění a bohoslužby nebyly totéž. V kostele jsem se nudil. Hodina obřadů mi připadala nekonečná. Bezpočtukrát jsem prohlížel do nejmenších podrobností obrazy na levé stěně sboru. T.G. Masaryk, Komenský, Žižka, Jan Hus. Hluboce si mi vryly do paměti. Vidím pevně nakročenou nohu Žižkovu v těžké jezdecké škorni.

Tenkrát sedávali v pravé polovině místnosti muži a v levé ženy. Rozumí se i děvčata. Když už mi začínal s léty přeskakovat hlas, krátil jsem si chvíli pozorováním té zajímavější poloviny osazenstva.

Nebyl jsem patrně sám, komu se ve školním stáří církevní ceremonie zajídaly. A tak si na nás vymysleli prostředek, jak náš zájem o mši zvýšit. Na její závěr, při odchodu jsme dostali papírek s razítkem. Ten jsme pak ve škole při hodině náboženství odevzdali a měli čárku. Záhy se objevili podnikavci, kteří s kupónky obchodovali. Ke konci mše se trousily do sboru některé známé firmy z vodňanské omladiny. Ani nemusely být právě příslušníky naší církve. Pro toho, kdo lístky vydával bylo těžké rozhodovat se, komu v proudu odcházejících potvrzení dát, a komu ne. Už si nevzpomínám, jaký byl kurs potvrzení na černém trhu. Naštěstí nepříliš moudrý nápad s kupónky vzal záhy ve vší tichosti za své.

Jak se mi pomalu s léty rozoumek vylupoval z dětské skořápky, objevoval jsem na bohoslužbách jedno zajímavé: kázání. Zvlášť, když z kazatelny hovořil pan Václav Bušek. Nebyl z Velhartic a přes hranu dřevěné kazatelny ani moc nepřečníval. Byl menší postavy. Jeho projevy mne však zaujaly a dodnes si některé pamatuji.

Neřečnil. Vyprávěl. Bez patosu, bez vybroušených literárních obratů. Prostým, živým jazykem, jak tady lidé v Jižních Čechách hovoří. Zvolil si zpravidla zajímavý příběh a z něj pak vyvodil morální poučení. Poprvé jsem tu slyšel o doktoru Jekyllovi a o panu Hydovi podle Stevensonovy novely. Bušek na tom založil úvahu o rozporné povaze člověka. Nikdo není čistý jako lilie, každý se musí o dobro snažit a se zlem potýkat.

Zvlášť mi utkvělo v paměti kázání o Napoleonovi. Tatínek právě v té době četl nahlas rozsáhlý román od J. F. Čečetky Orlové velké armády. Byla to apoteóza Bonaparta jako slavného válečníka. V Buškově kázání jsem se setkal s jiným pohledem. Kolik lidského utrpení způsobil tenhle usurpátor. Kolik mrtvých, zmrzačených, ožebračených lidí, kolik sirotků a vdov zanechal ve stopách své slávy. Kolik vypálených lidských obydlí, kolik rozkradených a zmarněných plodů lidské práce. Jaký cynický výsměch božímu zákonu „Nezabiješ”.

Tohle kázání se odbývalo koncem třicátých let, na prahu války. Bušek mluvil o Napoleonovi, ale posluchači rozuměli, koho má na mysli. Hitlera. K takovému slovu z kazatelny bylo potřebí tenkrát odvahy.

Byl jsem ještě hloupý na to, abych analogii jak se patří pochopil. Začínal jsem si ale uvědomovat, že na stejnou věc může existovat různý, i protichůdný názor. Namísto dogmat jsem si tak z kostela odnášel vzácné semínko kritického myšlení.

2002 4. června

*****

Vodňanský Sv. Mořic

Víte, kde se říká Na Špagátě? Pro starší generaci vodňanských rodáků je to dětinská otázka. Jako kdybyste se zeptali Pražáka, kde je Petřín nebo Šárka. Že přeháním? Dobrá, trochu slevím. Tak jako kdybyste se zeptali, kde se říká U Pinkasů nebo Na Vikárce.

Na Špagátě – to také byla hospoda a ne ledajaká. Stála na okraji Libějovických Hor právě u lesa. Ona je tam vlastně každá z té hrstky chalup na okraji a žádná není od lesa dál, než co by kamenem dohodil a ostatní doběh‘. To venkoncem platí o všech pohorských vesničkách. Pomluvači tvrdí, že rozestup mezi chalupami a příchylnost k lesu nejsou náhodné. Prý nehraje roli ani tak touha po dalekém rozhledu, spíš po statcích vezdejších. V lese bývá dříví, alespoň zatím. Bývali tu také zajíci, srny, a v těch rozsáhlejších pošumavských hvozdech i vysoká a černá zvěř. Ze samoty u lesa se dalo sledovat, kdy se hajný vrací z pochůzky, kdy je vzduch čistý.

Tohle se hospody Na Špagátě netýkalo. Na pytláctví měli nacisté kruté tresty a hostinský neměl lesní pych zapotřebí. Hospoda sice zela po většinu roku prázdnotou, ale pár týdnů v zimě to nahradilo.

Za války byly několik let po sobě mimořádné zimy. Spousty sněhu zavalily kraj a vydržely. Pro hospodu Na Špagátě to bylo něco jako zlatá horečka na Klondiku. Kopečky a stráně Libějovických Hor přilákaly zástupy lyžařů. Z Vodňan „po trubách”, přes cíp stožického lesa na Vodňanské Hory, okolo Vaňatů a Čížků přes les k “Faráři” – a už jste byli na krok od srdce zimních radovánek. Cesta byla denně vymydlena stovkami lyží i samodělných prkének.

Většina z nich byla jednou-dvakrát za den zapíchnuta do závěje před hospodou. Jak naježený ježčí hřbet. Hostinská místnost a sousední sál hlučely omladinou. Stěny byly ověšeny mokrými svršky. Výpary tajícího sněhu soutěžily s párou nad hrnky čaje. Všechny židle plné a u dveří podél stěn čekali ti, na něž se zatím nedostalo. Teplá náruč hospody byla oáza v panství mrazu. Nikdo se tu ale dlouho nezdržel. Nebyl rum, neprodávalo se nic k jídlu. Žebrácký příděl nanicovatého piva schovával hostinský pro hrstku místních štamgastů.

Válečná bída násobila přitažlivost nenáročné zimní zábavy. Alkohol nebyl, tancovačky přísně zakázané – jak by mohli protektorátní občané křepčit, když hrdinové Třetí říše nasazují na frontách životy za Evropu? Výlety do zahraničí neorganizovaly žádné cestovní kanceláře, jen pracovní úřady a gestapo. Za těchto chmurných podmínek bylo neoficiální zimní středisko Na Špagátě něco jako doušek vody živé.

My děti jsme měly sníh a uhelné prázdniny. Maminka mi ráno připravila do chlebníku dva krajíce a do ruky dala desetník na čaj.

“Neztrať si to. Kam si to dáš?”

Jedna cesta Na Špagát mi utkvěla v paměti. Napadly spousty těžkého mokrého sněhu na rozmrzlou zemi a v příštích dnech utuhly. Jeli jsme s bratrem. Za Koubů chalupou vedla cesta vysokým lesem. Přes ni ležely křížem krážem padlé borové kmeny. Mocné barikády. Co chvíli se ozval ohlušující třesk. Silná větev nebo celý strom žuchly o zem. Zdvihl se oblak sněžného prachu. Mohutné borovice se nevzdávaly snadno. Rvaly s sebou tuny hlíny a kořeny kvílely jako vražděná bytost. Chtělo se utíkat rychle pryč, ale zátarasy si nás přidržely.

Prožili jsme perné minuty, ale odměna za chvíle strachu stála. Uježděné svahy nabízely bohatý výběr. Nejnáročnější sjezd vedl průsekem s hřebene „Džbánu” přímo na hospodu. Neodvažoval jsem se pustit až shora. Stačilo pár desítek metrů. Byly tu hluboké „lavory”, vytvarované do sněhu nesčetnými pády, pozadím rozličného kalibru. Na konci průseku stála řada smrků s nevelkými rozestupy. Když je člověk šťastně projel neměl ještě vyhráno. Následovala strmá mez a závěj a stěna hospody.

Bravurně se tu pohyboval hostinského syn. Měl jen lyže vystrouhané z prkének, ale jezdil, jako by se na nich narodil.

Pořádal se závod ve sjezdu po příkrém průseku. Chlapec, kterému bylo něco přes deset let, se přihlásil. Organizátoři se rozcházeli v názoru, zda je jízda na ubohých prkénkách přípustná. Šuškali jsme si, že se spíš bojí, aby to tenhle ušatý kluk nevyhrál a nenatřel to vyhlášeným přeborníkům. Padlo resumé: hoch nemůže jet, protože nemá hole. To už se do toho zapojili diváci. Přišli za mnou, abych mu mé hůlky půjčil. Nemohl jsem odmítnout, i když jsem mu ve skrytu duše závodnickou slávu záviděl. Jak to pak na stupních vítězů skončilo, to už mi vypadlo z hlavy.

Utkvěl mi v paměti ale jiný závod. Toho jsem se zúčastnil. Umístil jsem se třináctý. Ze třinácti. Přiznám se předem, abych čtenáře nenapínal. Co to způsobilo? Bůh ví. Však posuďte sami.

Na vybavení to svádět nemohu. Bylo důkladné. Lyže nebyly žádné dýhy ze sudu, ale pravé jasanové. Bratr je koupil od prachatického šampióna, který je vyhrál jako prémii ve skokanských závodech. Takové lyže se používaly pro skok a nikoli na přebory v běhu. A pro dospělé, ne pro dvanáctiletého kluka. Pořádně jsem je namazal včelím voskem. Skluznice se proti slunci třpytily jak slza medu.

Boty jsem měl také pravé lyžařské. Po sestře. Byly sice trochu větší, ale s několika páry pletených vlněných ponožek to celkem šlo. Bambusové tyče odpovídaly rozměrem lyžím a botám.

Vidíte, že mi k šťastné jízdě nic nechybělo, snad jen špetku přebývalo.

Vypouštěli nás na trať jednoho za druhým ve dvouminutových intervalech. Vyrazil jsem od hospody dolů k okraji Křepic jako blesk. Lyže byly trochu paličaté, jely, kam si usmyslely, a já na tom těžko co měnil. Ale s kopce a ve vyježděné stopě to ještě šlo. Nemohl jsem se dočkat, kdy křiknu na závodníka, kterého budu dohánět: „Volnou trať!”

Vypadalo to slibně. Včelí vosk a má horlivost konaly své. Horší situace nastala ve druhé polovině závodu. Dráha se obrátila lesem do kopce, zpět k hospodě. Kýženého „Volnou trať!” jsem se sice dočkal a ne jedenkrát, ale nebyl jsem já, kdo volal.

Pár útrpných žen mne po vyhlášení výsledků pohladilo po zpoceném kulichu. Obdarovaly mne úsměvem a přívětivým slovem. Vavříny vítězství to nenahradilo.

Závody Na Špagátě nebývaly tak slavné, jako zimní olympiády v roce mého narození a ještě pak o dvacet let později ve švýcarském Svatém Mořici. V době té druhé olympiády už věhlas a přitažlivost zimního střediska Na Špagátě povadly. Válka skončila, pro mladé lidi se otevřely nové možnosti a někdejší skrovné radosti našeho dětství zůstaly vzpomínkou. I když ne bez kouzla a půvabu.

Vodňanské noviny roč. XV. [č. 2] 2004 27. ledna [str. 6 – 7]

*****

Pepíkova cesta do nebe

U kostela, vedle Majerů obchodu, přes úzkou uličku bylo malé řeznictví. Vcházelo se po dvou třech strmých schodech. Nebýval tu velký provoz, a tak řezník většinou pracoval vzadu v dílně, a jen když cinkl nade dveřmi zvonek, vešel do krámu.

Dlouhán Pepík vystihl moment, kdy nebyl nikdo nablízku, vstoupil do obchodu, rychle se natáhl přes pult, strhl z háku štangli salámu a hodil ji parťákovi, který čekal u otevřených dveří. Když si řezník otřel ruce o zástěru a vešel do krámu, Pepík se ho nevinně zeptal, má-li taliány. Řezník zavrtěl hlavou. Jednak taliány nedělal, jednak mu ta otázka byla divná. Zvlášť od tohohle kluka. Kdyby chtěl za padesátník kus koňského buřta, bylo by to jiné. Ale taliány? Od kdypak tenhle klacek s jednou kšandou šikmo přes rameno kupuje takové nóbl věci? Ještě někde peníze ukrad‘ a budu s tím mít vyšetřování. „Nemám. A taliány nevedu. To bys moh‘ vědět”, zavrčel a změřil si kluka nevraživým pohledem.

Pepíkovi to strohé odmítnutí ani moc nevadilo. Alespoň to na něm nebylo znát. Až podezřele uctivě pozdravil a odešel. Zda řezník poznal pravý účel jeho návštěvy, to mi už ten druhý Pepík, který mezitím mizel se štanglí salámu pod kabátem, nevyprávěl. Tenhle druhý, řekněme kratší Pepík, pomáhal kamarádovi jen z nesobecké solidarity. Sám uzeniny nejedl a nejí. Ne že by byl zvyklý na něco lepšího. nebo že by vyrůstal na dietě, kde si na uzeniny nepotrpí. Prostě se mu na nich něco příčilo a jíst je nemohl.

Dlouhý Pepík takové zábrany neměl. Měl vůbec málo zábran. Kromě jedné, která vydala za ostatní. Vyrůstal na samém dně chudoby. Od dětství se protloukal, jak se dalo. Platil za rošťáka, a to už od pohledu. Zřídka měl na sobě něco, co by nebylo ozdobeno párem chatrně přistehnutých záplat. Občas si je musel nejen přišít, ale i najít. A nehledal je ve Vodňanech v Domě módy.

Vysoký, štíhlý — pomáhala mu skrovná dieta — trochu přihrbený. To od toho, jak míval ruce hluboko v kapsách. Pomáhalo to kalhoty udržet, i když nebyly právě šité na míru. Možná, že se hrbil také proto, aby nečněl tak nápadně nad hladinou spolužáků. Opakoval totiž každou třídu zpravidla dvakrát, a když končil povinnou školní docházku ve čtvrté třídě, byl už mezi desetiletými hochy jako pan učitel. Alespoň na výšku. Proč v každé třídě „zůstával sedět”? Zájem o školu byl asi to poslední, čím si trápil hlavu. A učitelé pro to měli pochopení. Dostával pětky už jaksi automaticky. Když měl „z mravů” jen dvojku, a ne něco horšího, byla to výjimka.

Takových super hvězd bývalo v těch dobách před válkou víc, nepokládaly se za vzácnost. Ale tenhle Josef nebyl tuctový typ. Přes svou nevalnou pověst nebyl zlý. Nikomu neublížil. Ani nekradl dětem kuličky „po strakonsku” (Narážka na Strakonice. Čím si to zasloužily nevím.), když je hrály za poledne na obrubě chodníku na náměstí. Jestliže viděl, že silnější ubližuje slabšímu, ještě se zastal. Nepral se. Nikdy jsem ho prát se neviděl. Stačilo, když se před soupeře postavil, vysoký, dopředu nachýlený, a upřel na něho klidné modré oči, trochu překryté proužkem dlouhých vlasů přes čelo.

Když skončila válka a všude bylo plno práce, Pepík jako by se probudil. Ne že by zrovna lámal rekordy, ale začal se docela slušně živit. Nebyl v ničem vyučený, a tak mohl dělat jen práce, jak se říkalo nádenické. Po nějakém čase si našel trvalejší zaměstnání na statku Záhorčí, který patřil městu Vodňanům. Ti, kdo s ním pracovali, se na něho zpočátku dívali s nedůvěrou, ale pak ho měli docela rádi.

Obzvlášť ho měla ráda jedna paní, která mu mohla dělat maminku, ale vyvinulo se to jinak. Pepík se zamiloval. Lidé okolo z toho měli legraci. Byl to párek jako labuť se štikou. Ta dáma ho nebrala moc vážně, ale Pepík, který poznal za celý život jen ústrky, nadávky a hrubosti, pocítil poprvé něco, co mu připadalo jako sen. Když s úděsem pochopil, že i v tomhle je k němu život zase jen macešský a zlý, on – otrlý a zdánlivě cynický „rošťák” se ze zklamané lásky oběsil.

Je to limonáda z “červené knihovny”? Ne. Je to pravda. Skutečnost bývá romantičtější než romány. Vymyká se schématům.

Vodňanské noviny roč. XIII. [č. 4] 2002 26. února [str. 8]

*****

Hlas tura a dětské srdce

Až do myslivny zaléhal často z lesních dálek zpěv. Nebyly to dobové písničky, patřící k populárním filmům, ani operní árie. Spíše něco jako chorál. A slova? Poetické, romantické texty se rodily, měnily a neopakovaly. Jako když mongolský arat sedí na koni, obhlíží dálavy, kde se pasou jeho býci, koně, velbloudi a jaci a zpívá si na vlastní notu o tom, co vidí a cítí.

Evžen Sequardt nejezdil na koni a nepásl stáda. Mám ho v paměti jako pomenšího, trochu zavalitějšího, s kulatou jasnou tváří. Na hlavě černý širák á la Karel Hynek Mácha a pod krkem velikou mašli z červené stuhy. Z čeho byl živ nevím. Žil s bratry v domku pod vodňanskou farou. Měli obchod s klobouky. Nebyly to právě poslední výkřiky módy a tak si tam zákazníci dvéře nepodávali. Matně se mi zdá, že měli také něco jako trafiku. Tím už si nejsem jist. O kloboucích to vím jistě, protože jsem jeden v dětství utrpěl a stálo mne hodně námahy, abych se mu ubránil a nemusel v něm jít do školy.

Evžen si mnoho starostí s pozemskou hmotnou existencí nedělal. Alespoň to nebylo patrné. Žil ve světě snů. Příroda pro něho byla zabydlena praslovanskými bájnými postavami a jejich pohanskými božstvy. Bylo to pozoruhodné alespoň ze dvou důvodů. Jednak on sám měl francouzské předky. Nepamatuji si už, zda ve Vodňanech zakotvil emigrant, kterého sem zavál vichr revoluce, nebo restaurace monarchie, anebo raněný voják z Napoleonova tažení. A kromě toho okupační nacistická mytologie s walhallou a s koncentračními tábory a gestapem nebyla nakloněna básním o praslovanské minulosti našich končin – jak to Sequardt vyjádřil ve své básnické sbírce „Zpěvy od Blanice”.

Dostal jsem od něho tuhle knihu s dlouhým věnováním. Měl ve zvyku napsat na levém okraji papíru shora dolů velikými písmeny základní myšlenku nebo jméno, a od každého písmene pak začínal řádek volného verše.

Dělil nás rozdíl několika generací. Já jsem okolo svých patnácti let žil pubertální láskou k poesii, a jemu byla životním osudem.

Jednou mi vyprávěl, jak k tomu došlo. Byl to příběh velmi romantický, ale nemohu dát ruku do ohně, že se všechno právě tak seběhlo.

Jako mladík měl ve městě lásku. Naivní krásná dívenka. Chodili spolu jako ve snách a vodili se za ruce. Přijel na prázdniny místní Don Juan, okouzlující a zkušený. Děvčeti popletl hlavu a krátil si jejím opojením dlouhou chvíli. Evženovi se svět propadl. Opatřil si pistoli a čekal na nádraží, když se měl svůdce vracet do Prahy na studia. Vysokého, urostlého krasavce provázela až na stupátka vlaku láskou očarovaná dívenka. Její loučení vyjadřovalo tolik něhy a citu, že Evžen nebyl s to najít v sobě dost krutosti, aby soka zabil. Jako někteří lidé utápějí žal v alkoholu, on nalezl spasení v poesii. Stala se mu opiem i smyslem života.

Nevím, jaký byl jeho další osud po krátkém čase našeho seznámení. Neznám ani jeho základní životní údaje. Ale vzpomínka na tohoto zvláštního „barda”, jako by zapomenutého z dob herderovského romantismu, mi utkvěla a vážím si jí.

Vodňanské noviny roč. XII. [č. 19] 2001 7. listopadu [str. 5]

*****

Z knih i ze života

Kdo by se nadál, že v malé vesničce najde oázu literatury? Pan Lev nebyl žádný troškař. Byl spíš statkář, než bohatý sedlák. Ale že by kupoval tisíce knih a podle takového zasvěceného výběru? Stopa vedla k jeho manželce. Jediná dcera vzdělaného plzeňského lékaře zdědila velikou knihovnu.

Manželé byli kulturní, ale četba nebyla jejich hobby. Měli na to málo času. Veliké hospodářství a pan Lev byl zemědělec ze zanícení. Ne že by mu to nevynášelo. Byl dobře zapsán v agrárních kruzích a neprodával obilí na mouku, vejce do svítku a býčky podle váhy za stokoruny na maso. Pěstoval šlechtěné odrůdy a za čistokrevného plemeníka s rodokmenem si odnášel z vodňanské aukční haly desetitisíce. Ale křivdili bychom mu, kdybychom měli zato, že se pachtil jen za penězi.

Paní vyrostla v jiném prostředí a připravovala se na odlišnou životní dráhu, ale dokázala se přizpůsobit. Dohlížela na chov drůbeže a vepřů. Přitom si zachovala upravenost a vystupování dámy, ale bez afektovanosti, která by se venkovským sousedům příčila.

Pan Lev na statkáře nevypadal. Alespoň ne podle karikatur v časopisech. Neměl tlusté břicho a přes něj zlatý řetěz od hodinek s jetelovým čtyřlístkem. Neleskl se mu tučný zátylek a nenosil myslivecký klobouk se štětkou. Štíhlý, věčně v pracovním, spíš trochu ošuntělý než vyparáděný. Placatou čepici s nehtem neodkládal ani do Písku, ani do Prahy. Neměl zapotřebí zdůrazňovat zevnějškem své sociální postavení. Jeho jméno mělo samo o sobě náležitý zvuk.

Nechoval se povzneseně ani k svému nejbližšímu okolí. Ani k sousedům, ani k čeledi. Vstával ráno zároveň s kočími a děvečkami a stejně s nimi končil pracovní den. Mnoho toho nenamluvil, ale to už byla jeho povaha. Myšlenkami byl stále na poli, na lukách, ve stáji.

Sotva jsme se do vesnice přistěhovali, bylo to ve dvaačtyřicátém roce, otec ucítil vytříbeným čtenářským čichem knihovnu a začal si od Lvů vypůjčovat. Vzápětí získal dovolení i pro mne.

Tak mi nastaly Lukulské duševní hody. Zároveň ale i Tantalova muka. Knihovna zabírala jednu stěnu v obývacím pokoji a několik beden prý bylo ještě na půdě. Seděl jsem na podlaze, okolo sebe moře rozložených knih a nad sebou zoufalý mučivý otazník: Které tu nechat? Nikoli — které si půjčit. Na tuhle otázku jsem měl odpověď vždycky až k zoufání prostou a rychlou; všechny. Všechny jsem ale neunesl. Vypadalo by to divně, kdybych se hrnul přes kuchyni s kopicí knih až nad hlavu. A byl tu ještě jeden háček: čím víc knih si odnesu, tím delší dobu mi bude tohle pohádkové království zapovězené. Nebudu mít důvod chodit pro nové poklady. Věčně jsem se zmítal mezi Scyllou a Charybdou. Půjčit si ještě tuhle a tuhle, nebo raději tamtu? Nebo si ji dát stranou a vzít si ji příště? Každý odchod s náručí knih byl poznamenán smutkem loučení. Radost z vypůjčeného mi kalilo pomyšleni, co jsem tam zanechal. Někdy bych se byl nejraděj ještě uprostřed velikého dvora otočil a utíkal zpátky. Tamtu knížku jsem si měl přece jen vzít.

Mé sympatie pro Lvů knihovnu byly láska na první pohled. Zrak mi tenkrát padl hned na několik titulů od Jacka Londona a to byla pro mne v mých patnácti letech z beletrie hvězda první velikosti. Mé nadšení rostlo, když jsem poznal, že je tu celé laciné vydání Londonových spisů, jež vyšly ve dvacátých letech v nakladatelství B. Kočího. Trvalo chvíli, než jsem je shledal. Byly rozstrkány mezi jinými svazky. Na překvapení byla bohatá celá knihovna.

Hltal jsem Londona sešit po sešitu, i když jsem brzy pochopil, že je to něco jiného, než číst pár nejpopulárnějších autorových věcí, které vycházejí nejčastěji. Byly tu náročné eticko-filosofické tituly jako Dopisy Kemptona a Wace o podstatě lidské lásky, otřesné sociologické reportáže z londýnské chudinské čtvrti Lidé z propasti, zarážející rasistický román Vzbouření na Elsinoře. Dobrodružné příběhy měly odlišnou úroveň také podle kvality překladu. Nakladatel ve snaze vychrlit desítky pokračování co nejrychleji bral zavděk zřejmě tím, co se nabízelo. Později jsem pochopil, že ani autor sám neměl při psaní vždycky hvězdnou hodinu. Nejvíc mne zaujal Londonův polo-autobiografický román Martin Eden. Asi proto, že i mne lákalo naučit se psát — jako to bylo snahou hrdiny. K téhle knize jsem se v životě několikrát vrátil. Když jsem se naučil anglicky, poznal jsem, že v originále má prostým a obrazným jazykem znásobené kouzlo.

Zdržel jsem se vyprávěním o Londonovi, protože to byl v letech puberty můj nejoblíbenější autor. Lvů knihovna mi toho ovšem nabídla mnohem víc. Plzeňský pan doktor musel být veliký milovník přírody a také milovník milovníků přírody. Shromáždil úctyhodnou sbírku literatury o zvířatech a rostlinách, o minerálech a o pobytu v přírodě.. Byla tu řada titulů o sportu, cvičení, o zdraví a tělesné hygieně. Na mnohé náročnější věci jsem ještě nebyl zralý, neměl jsem dost trpělivosti. Rychle jsem odkládal lékařské sexuologické tituly s ilustracemi. Měl jsem i tak s libidem dost soužení.

Zato skoro stejně dychtivě jako Londona jsem četl kanadského znalce a milovníka přírody Ernesta Thompsona-Setona. I jeho dílo tu bylo v souhrnném českém vydání s rozkošnými autorovými ilustracemi. I od něho jsem už dříve něco četl. Nejsilněji na mne zapůsobil smutný osud grizzlyho v příběhu Medvěd monarcha. Oba s otcem jsme rádi četli domažlického autora Jana Vrbu. Svou lásku ke zvířatům a výsledky jejich trpělivého pozorování dovedl vyjádřit v literární podobě, kterou si se světovými autory nezadal. Tatínek mi držel ruku, abych nesáhl po Vrbových příliš „erotických” románech. Podle dnešních měřítek ovšem působí spíš jako dietní menu nedělní školy.

Kromě vybraných autorů, kterým jsem dával přednost, mi knihovna nabízela širokou náruč nových neznámých jmen a rozšiřovala můj obzor. Náhoda vedla i k mému prvnímu literárnímu setkání se sociálně revolučními myšlenkami Marxe a Lenina. Byla to kniha Jaroslava Reimunda Vávry Ahmed má hlad. Dočetl jsem se tam zmínky o Kapitálu a začal jej usilovně shánět. Co bych si s ním byl v šestnácti letech počal je jiná věc. Naštěstí v píseckých lesích, kde jsem pracoval, mne přivedl k rozumu inteligentní muž. Schovával se tu za domnělou dřevařinu, aby se vyhnul nucené práci v “reichu”. Myslím, že chvíli s nedůvěrou zkoumal, zda můj naivní zájem o Kapitál není provokace. Pak mi vysvětlil, do jakého maléru bych mohl svou hloupostí přivést sebe i rodiče. Zíral jsem na něho s otevřenou pusou. Hodně jsem četl a už jsem věděl, že není nic výjimečného, existují-li na tutéž otázku různé, i protichůdné názory. Ještě mi ale nedošlo, že i četba může být trestuhodná a protistátní činnost.

Dobrodinec připojil k svému poučení ještě poznámku, která mi byla dlouho záhadou. Patřím prý stejně mezi horních deset tisíc a Marx a Kapitál mi zůstanou cizí. Nevím, podle čeho soudil. Věděl, že Němci vyhodili otce z myslivny a je pravděpodobné, že se po okupaci do funkce vrátí. Ale dá se počítat fořt a jeho potomek mezi horních deset tisíc?

Třídní schémata jsou vůbec věc ošidná. Jako měřítka v hromadné skladbě společnosti – budiž. Ale v individuálních případech?

Někdy začátkem šedesátých let jsem potkal na kraji Vodňan pana Lva. Statek mu zabralo JZD a rodinu z domu vystěhovali. Pracoval ve Vodňanech, myslím že v městském hospodářství

Vyměnili jsme pár běžných vět a on se na mne obrátil:

“Vy máte postavení a vliv, mohl byste nám pomoct?”

Zarazil jsem se. Čekal jsem žalmy. Kdo měl víc důvodů naříkat nad tím, co ztratil a hledat úlevu.

“Marně sháníme rezervní obutí na valníky za traktor a vy byste moh’ možná drobet zatlačit…”

Tak úplně mne to zase nepřekvapilo. Znám tenhle typ lidí a nesetkal jsem se s nim poprvé. Mají rádi majetek, peníze, dovedou je hromadit, ale není to jejich jediná životní pružina. Spolu s ní působí, a snad u leckterého ještě silněji potřeba aktivní užitečné práce. Bez polí, bez dobytka, bez toho, co se dá pěstovat, co jim roste před očima a pod rukama žít nemohou.

2005 2. 5.

*****

Don Juan v zeleném

Není vždycky lehké poznat, kdo je lovec a kdo úlovek. Ne na mysliveckém výřadu, ale při lovech s lukem Amorovým. Pánové, zvlášť ti mladí triumfují, když prolomí zábrany v náručí něžného pohlaví. Když seznají, že uvázli v tenatech, už „těžké je čeho měniti” – jak zpívá Kecal v Prodané nevěstě. Láska je někdy hra šalebná. Zvlášť, když se za ni vydávají věci, které mají s city málo společného.

Znal jsem mládence, který si udělal z lovu ženských srdcí a nejen srdcí, zábavný sport. Jeho životní dráhu lemovala zklamaná a nešťastná děvčata jak na kříže přibití Spartakovci římskou silnici Via Apia. Možná, že některá starší čtenářka si po přečtení tohohle medailónku povzdechne.

Stal se lesním praktikantem, když mu bylo okolo šestnácti. Teklo mu ještě mléko po bradě a už se pyšnil uměním svůdce. Dělal, co bylo v jeho silách, aby pochybný věhlas zas a znovu potvrdil.

Připomínal v téhle ctižádosti věhlasného španělského Dona Juana, ale v mnohém se lišil. Soubojům se opatrně vyhýbal, i když nešlo o kordy, ale jen o pár facek. Nikoho nezabil, kromě domácí drůbeže a vánočního kapra. Komturovi manželku nesvedl a na hrobce se mu nepoškleboval. Proto také neskončil rozdrcen kamennou pěstí, ale docela jinak. Nebyl ze Sevilly, ale z hezké vesnice na Vodňansku. Jeho pravé jméno raději neprozradím. Říkejme mu třeba Lukáš.

Nebyl jediný šampión tohoto druhu, kterého jsem v životě potkal. Zpravidla to bývají muži, přiskřípnutí nějakým komplexem. Úspěchem pod ženskou sukní si léčí mindráky z nevalné postavy, nudné povahy, ubohého IQ. Lukáš do této sorty nepatřil.

Byl velice hezký. Štíhlý, urostlý, příjemné tváře. Věčně veselý a srdečný. Smích odhaloval zuby vzácné bělosti, jež připomíná slonovinu a čerstvě napadlý sníh. Nebyl z kategorie krasavců, kteří okouzlují jen pokud mlčí. Byl bystrý a vtipný. Jeho chůze a každý pohyb prozrazovaly živý temperament. Když se všechny tyhle dary od pánaboha oblékly do slušivé lesnické uniformy, nebylo divu, že se děvčata, ale i leckterá paní v letech ohlédly a alespoň myšlenkou zhřešily.

Lukáš nebyl žádný – jak se říkalo – libový frajer. Byl pracovitý a ochotně pomohl i babce s trakařem chrastí a nůší trávy. Neměla ho ráda jen děvčata. Byl oblíbený i mezi dřevaři, mezi povozníky, kterým vydával dříví. Lidé ho rádi potkali a vyměnili s ním pár slov, zažertovali. Nikoho neurazil.

Nebyl bez kazů. Snad i proto, že brzy ztratil otce a maminka byla veliká dobračka. Lukášek, i když ji už o hlavu přerostl, byl stále její miláček a chlouba.

K jeho nectnostem patřily karty. Lákaly ho hazardní hry. Byl přeborníkem v “oku”. Pochlubil se mi, že uhodne poslepu každou kartu ze zamíchaného paklíku. Dokázal to. Jak? Karty měly drobounké vpichy jehlou, každou na jiném místě. Znamení byla tak jemná, že je protihráč nepostřehl, i když měl karty v ruce. To už nebyla nevinná klukovina. Hrál v hospodě a o peníze.

Ani střídání děvčat nebylo nic ušlechtilého. Lidé se tím sice bavili, ale postižené osůbky prožívaly po pár dnech sladkého snu trpké rozčarování a hořké zklamání. Když užíval s holkami, které měly přelétavou povahu jako on, vem‘ to nešť. Když ale vyprávěl do podrobností, jak dobýval panenskou pevnost okouzlené husičky, z níž si udělal dobrý den, bylo to surové a zlé. Předváděl sbírku intimního dámského prádla – za války, kdy každý kousek textilu byl jen na „šatenky”.

Byl jsem právě ve stáří, kdy pro mne byly všechny tyhle záležitosti třináctá komnata plná tajemství a lákavá. Lukáš ve mně našel vděčného posluchače a ochotně mne poučoval. Nejen slovy, ale i názorně. Ukryl mne v lese, kde měl schůzku s pražáckou krasavicí a demonstroval to, co současné špelunky nabízejí jako „živý sex”.

Musím se přiznat, že to mé očekávání zklamalo. Bylo to asi tak okouzlující, jako pohled na hrátky kohouta se slepicí. Námluvy býka na pastvě ve Vodňanských Horách, nebo polodivokého hřebce v mongolské stepi vyjadřují více živelné krásy a horoucí vášně. Trvalo ještě nějaký čas, než jsem pochopil, že takovéhle věci nejsou na podívanou. Že to jsou nejkrásnější chvíle jen tenkrát, když se lidé mají opravdu rádi. A pak je milování krásné pro ně a ne pro špehující.

Historie sexuálního přeborníka měla kupodivu šťastný konec. Ne, že bych chtěl vyprávění zaonačit tak, abych si získal sympatie čtenářů a zvláště čtenářek. Život sám si našel řešení. Nebo spustily Boží mlýny?

Lukáš, v lovu na milenky „rozjetý”, se pochlubil novou trofejí. Vylíčil první schůzku, ještě nevinnou. Jak měl ve zvyku, do všech podrobností popsal postupně i další události. Cynicky se ušklíbl jak se do něho naivka zamilovala. Ještě si s ní trochu užije.

Věru, že užil. Až do zlaté svatby. Naivka rozpáleného kohouta uklidnila a bujné peří mu srovnala. Náramně se divil, co se s ním děje, když se on, odborník v ženském prádle, poprvé a nečekaně zamiloval. Kdo byl lovec a kdo ulovený? V tomhle případě to dopadlo dobře pro oba.

2004 17. října

*****

Honorace

Lépe být první v provincii, než prostřední v Římě – řekl si bohatý a úspěšný advokát (ta dvě adjektiva jsou u tohoto povolání synonyma) a zakotvil v menším městě na jihu Čech. Spustil zde kotvu, ale s lidmi se sžít nespěchal. Něco podobného, jako když komodor James Cook přistál na Novém Zélandu.

Vyhlášený soudní případ, který ve své době plnil první stránky novin, naplnil jeho bankovní konto. Peníze dělají peníze a tak měl doktor Kohout vystaráno. Už se nemusel pachtit za lukrativními procesy. Bohatí sudiči mu nosili peníze sami a byli šťastní, když je neodmítl.

Ještě jedna menší aféra se vepsala do jeho života. Nešlo o kolosální podvod, o vraždu, ani o milionové dědictví. Jen o rozvod. Hájil ženu. Kromě palmáre získal její ruku. Tak bylo městečko bohatší o krasavici ve středních letech a malého Petříka.

Spuštění kotvy v maloměstském přístavu neohlásil dělový výstřel, ale bez ohlasu nebylo. Smělý pasát zvedal klobouky. Na tichém předměstí vyrostla vila s bohatou zahradou. Do suterénu se nastěhoval domovník a zahradník v jedné osobě. Jeho paní byla zdatná kuchařka, služka, pokojská, servírka a chůva. Oba manželé si na zaměstnání nestěžovali. Práce měli dost, ale pan doktor a paní doktorová se k sekýrování nesnížili. Bydlení slušné, plat také nebyl zlý. Stravovali se ze zbytků bohatého stolu a oblékali ze šatníku, kam panstvo odkládalo věci ne proto, že byly staré a onošené, ale že po sezóně vyšly z módy.

Doktorovi Kohoutovi se pohybovali městem jako bytosti z jiné planety. Vnímali jen pár postav z místní smetánky. Pana prokurátora, jeho paní a jejího domácího přítele, rovněž právníka. Pana drogistu a mladého šaramantního kaplana. Pro toho měla milostivá paní zvláštní slabost. Asi proto, že pocházela z rodiny, spjaté s vysokým klérem. Protože velebníček neslynul právě pověstí stoupence celibátu, po městě se leccos šuškalo. Místní drbny se marně pokoušely získat informace z první ruky od domovnice. Ta nebyla tak naivní, aby riskovala dobré bydlo.

Pan doktor párkrát v týdnu projel autem několik stovek metrů do kanceláře na náměstí, k soudu a trochu dál za město s rodinou do přírody. Zřídka se po kočičích hlavách ulic prošel pěšky. Před lety po úraze mu ortopedické celebrity nahradily kus kosti v holeni slonovinou. Tak dovedně, že mu to dovolilo lyžovat pravidelně v Alpách. V létě se celá rodina koupala a slunila u moře v Itálii. Tohle bylo pro maloměsto ve třicátých letech novum.

Časem si doktorovi vytvořili základnu také v myslivně. Své zorné pole rozšířili o rodinu lesního. Měli smysl pro kouzlo přírody. Rádi se potulovali lesy. Vyspravená holeň panu doktorovi nepřekážela. Lesní cesty jsou měkké a krásy přírody dají zapomenout na špetku nepohodlí.

Návštěvami v myslivně trpěl jen lesních Mirek. Musel si hrát s rozmazleným Petříkem. Když zpozoroval přijíždějící auto včas, nečekal na obligátní tabulku čokolády nebo kornout nugátu a rychle mizel zadními vraty v lese.

Doktorovi měli pro jeho dezerci pochopení. I když byl Petříček jejich láska, chlouba a střed světa, nebyli tak zaujatí, aby neviděli, že nadměrnou péči o něho kapičku přehnali. Lesních Mirek se jim líbil a rádi by viděli, kdyby Petříčka trochu „nakazil”. Nebyl sice vždycky pečlivě upravený a dost jemný, sem tam použil i výraz, který by od Petříka neradi slyšeli. Byl ale plný života a náramně zdravý, v přírodě jako doma a pro každé odřené koleno nebrečel.

Zvali Mirka do vily na obědy. Bylo to příjemnější, než trávit polední přestávku ve škole nebo po ulicích a živit se rohlíky. Nabízely se tu i věci lákavější, než znamenitá krmě. Paní doktorová snadno poznala chlapcovy záliby a citlivě je rozehrávala. Vzdělané dámě byla literatura a poezie blízká. Obědy se měnily v kulturní dýchánky. Doporučila Mirkovi, co by si měl vypůjčit a přečíst, ale nic mu nevnucovala. Nabídla dvě tři věci, aby měl pocit vlastní volby. Mirek měl do té doby vyhraněný, ale značně úzký okruh oblíbených autorů. Inteligentní paní mu dávala nahlédnout do větší šíře. Přicházel pomalu na chuť Fráňu Šrámkovi, Petru Bezručovi, i mnohem těžšímu Goethovi, Schillerovi a Heinemu.

Paní měla na vzdělávání Mirka určitý vlastní zájem. Přála si, aby zaujetí pro četbu a verše se přeneslo touhle cestou na Petříka. Každý z obou hochů byl však jinak založen, a v odlišném stadiu vývoje. Zatímco Mirek vstupoval do puberty, Petr byl ještě dítě. Kromě toho Mirek vyrůstal v prostředí, kde měla kniha vysokou autoritu. Co se také dalo za dlouhých večerů kromě četby v myslivně u petrolejky dělat. V bohaté rodině doktorových bylo víc příležitostí k rozptýlení.

K lidskému profilu paní doktorové patřil ještě jeden rys. (Tituluji ji paní doktorová, i když žádné akademické vzdělání neměla. Přenášet hodnosti manželů na manželky patřilo ke koloritu doby.) Byla prototypem moderní dámy velkého světa, i když žila na maloměstě. Nebo se o zdání tím horlivěji snažila. K takovému imidž patřila erotická Libertas. Přísná manželská věrnost byla šosáckým přežitkem. Domácí přítel byl v tzv. lepších kruzích přijatelnou a standardní formou polygamie. Manžel hrál s milencem ženy komedii kamarádství. Jako revanš měl nárok na své avantýry. Pan doktor už na ně nebyl žhavý.

S paní doktorovou to asi tak jednoduché nebylo. Působil přirozený temperament i jistý věkový rozdíl s manželem. Za domácího přítele by se snad mohl považovat pan lesní, ale ten nebyl pro takovou úlohu dost moderní. Připomínal spíš platonického kavalíra minulých věků. Jeho sympatie k půvabné dámě nalézaly výraz v loveckých trofejích, jimiž kuchyni ve vile zásoboval. K sexu měly tyto projevy daleko. Krasavice si s tím těžkou hlavu nedělala. Ostatně pečený bažant a srnčí kýta na smetaně také nebyly k zahození.

Jednou se praktikant, který expedoval do vily ušatý lovecký dar vrátil s roztěkaným pohledem. Co vyvedlo švarného mládence z míry? Avantýry s děvčaty nebyly pro něho terra inkognita – země neznámá. S vysoce postavenými dámami ovšem zkušenosti neměl a život ho zaskočil.

Nic zlého netuše došel k vile, zazvonil a zkusil stisknout kliku. Nebylo zamčeno. Vešel do domu a tu mu krásná paní doktorová spěchala v rozkošném růžovém župánku vstříc. Co čert nechtěl udělala chybný krok. Vysoký kramflíček se zvrtl a nešťastná žena sjela s posledních schodů. Župánek se rozlétl a pod ním nic od textilu nebylo. Mládenec zíral na všechen půvab, který pánbůh tak zdařile stvořil. Chvíli mu trvalo, než se z nevšední podívané vzpamatoval a chopil se napřažené ruky, aby nešťastné osobě pomohl na nohy.

Dlouho mu vrtalo hlavou, zda onen malebný pád byl dílem nešťastné náhody, či záludným útokem na jeho mužské já. Přeptat se bylo těžké. Čekat, že se taková příležitost naskytne ještě jednou, až bude lépe připravený? Romantický zážitek mu zůstal věčnou hádankou. V náruči méně složitých lásek si představoval, co snad tehdy mohlo být, leč nebylo. Myslím ale, že se přeceňoval. Cožpak by taková hezká paní, kdyby o to stála, nedokázala položit lávku přes mladíkovy rozpaky příjemnějším způsobem, než za cenu bolavých modřin na něžném pozadí?

24. 12. 2004

*****

Zavinil to klobouk

V patnácti letech si moje generace klestila cestu pubertou. Co se na tom dnes změnilo, netroufám si posoudit. Zdá se mi, že tohle požehnání přichází o něco dříve.

V tom stáří jsme chodili do čtvrtého ročníku měšťanky. Úředně se mu říkalo jednoroční kurz a nebyl povinný. Měl ještě jednu zvláštnost. Poprvé chodili společně do téže třídy děvčata i chlapci. Jinak byly nejen „holčičí” a “klučičí” třídy oddělené, ale celá škola rozdělena na dvě části se samostatnými vchody a řediteli. Vlastně dvě školy spojené sedlovou střechou, ústředním topením a školníkem.

Teď jsme měli krásné pohlaví jen přes uličku mezi lavicemi – alespoň v tom se ještě segregace udržela – a mohli se kochat půvaby patnáctiletých spolužaček. Zatěžkávací zkouška na naše emoce. Alespoň na klukovské. Jak novou situaci prožívala polovina třídy blíže k oknům, nemohu vědět z vlastní zkušenosti, jen z dohadů.

Dívenky dávaly ostentativně najevo, že jsme pro ně vzduch, ale – kdo ví. Mně se tenkrát začínala děvčata líbit globálně jako taková, ale Marie byla přece jen něco zvláštního. Když jsem se na ni podíval, když okolo mne prošla a zvlášť když se setkala svýma nebeskýma očima s mým pohledem, srdce zrychlilo tep a hrdlo se mi sladce sevřelo. Její pohled byl docela jiný, než kukuč ostatních spolužaček. Nebyla v něm hraná znuděná přezíravost. Kmitla se živá jiskřička. I když oči sklopila, bylo to jako přiznání, že tu nepanuje lhostejnost.

Dlouho jsem sbíral odvahu, bezpočtukrát v duchu skládal slova, jež měla překročit růžový Rubikon a pozvat Marii na schůzku. Bál jsem se, že mi v tom okamžiku selže hlas, že se nešťastným mutováním ztrapním. Srdce mi bilo až pod bradou, kdykoli jsem na vyzvání – které mělo být zároveň přiznáním – jen pomyslel.

Jako to obyčejně bývá, vlastní skutek nebyl zdaleka tak dramatický, jako jeho očekávání v představách. Když jsem špitl svou otázku – zda bychom se mohli spolu projít a setkat se tehdy a tam – otočila se bokem a rychle vykročila, jako by chtěla prchnout před mou opovážlivostí. Ale neprchla. Alespoň ne dříve, než sotva znatelně kývla. Byl jsem ne v sedmém, ale bůhví v kolikátém nebi.

Setkali jsme se a šli spolu okrajem města. Nenápadně, aby nikoho ani ve snu nenapadlo, že spolu něco máme. Abychom byli hodně nenápadní, šli jsme o pár pídí dál od sebe, než se chodívá. Pomalu, jako by nám cíl cesty byl „tákle volný”. Ona měla hlavu ještě níž, než obvykle, zaujatě prohlížela dlažbu na dva kroky před sebou. Já jsem se zájmem sledoval ptactvo nebeské do čtyř světových stran. Mlčeli jsme z řady důvodů. Jednak, abychom se nějakým neprozřetelným slovem neprozradili kolemjdoucím. Pak, protože nám pramen rozhovoru katastrofálně vyschl. A nakonec asi hlavně proto, že nebylo třeba nic povídat a rozuměli jsme si. Kdo kdy vyjádří slovy pavučinku citů a pocitů zamilovaného pubertálního párečku? Ve světové poezii i próze je mnoho pokusů stejně krásných, jako beznadějných.

Za městem v polích se nám jazyky rozvázaly. Teď už se i jinak mlčenlivá Marie rozkošně rozšvitořila. Jako by si chtěla mlčení přes město vynahradit. Mluvili jsme o všem možném, jen ne o tom, čeho jsme měli plné hlavy. Najednou jsme si toho měli tolik co vyprávět. Těkali jsme od jednoho nesmyslu k druhému. A smáli jsme se tolik, jako nikdy.

Vedl jsem ji do svých nejzamilovanějších míst, do šverpánských skal. Myslel jsem, že co se líbí mně, okouzlí každého. Strmá skaliska, zákruty řeky hluboko pod námi, louky, pole a lesy ve vlnách k západu. Od pestré palety barev přes silnější a silnější příměs modré až po fialový horizont Šumavy.

Marie už cestou lesem ztrácela výřečnost a teď na lavičce nad srázem pozbyla řeč docela. Zas jako by se proměnila v plachou hrdličku ze školní lavice. Anebo teď působily příčiny z jiného džbánku?

Děvčata a chlapci v tomhle stáří mají najednou od sebe na generaci daleko. Dívky si poslední nejmilejší panenku nesou přes práh ženství. Kluci se sice tváří mužně, ale ještě jim potrvá, než se proklovou skořápkou dětinských pošetilostí.

Marně jsem Marii lákal šplhat po skalisku. Když jsem se neohrabaně a bez úvodu pokusil dát jí pusu, výlet skončil. Na zpáteční cestě jsme šli vedle sebe, ale jako by něco mezi nás vstoupilo. Něco, co nás překvapilo a s čím jsme si jeden ani druhý neuměli poradit.

Úplné odcizení jako by čekalo na záminku. Marie se v příštích dnech začala chovat odmítavě a uraženě. Neodpovídala mi, neuznávala mne za hodna pohledu. Co se stalo? Odpověď jsem dostal přes kamarádky. Urazil jsem tatínka. Pomlouval jsem ho, vysmíval se, že nosí starý a propocený klobouk.

Proboha, vždyť já jsem vyjadřoval obdiv. Zavinila to myslivecká estetika. Pořádně onošený klobouk, stokrát promoklý a sluncem vypražený je pýchou nejen pro lovce medvědů na Yukonu. Nová a nažehlená paráda je hanlivou indicií „svátečního střelce”. Tak tomu bylo alespoň tenkrát! Pochybuji, že by dnes operetní kostým dolarového loveckého hosta oslňoval opravdové myslivce.

Marie měla na věci svůj názor. Neprošla mysliveckým školením a pro můj upřímný obdiv k tatínkovu klobouku neměla pochopení. Srdce mi to mohlo utrhnout, ale byl mezi námi konec.

Osud však někdy navazuje mezi událostmi roztodivné uzlíčky. Naše první a poslední schůzka s Marií měla pokračování. V tom jsem ale už já hrál úlohu venkoncem úplně náhodnou a zanedbatelnou.

Cestou z Pražáku k Vodňanům nás tehdy potkal o pár let starší kamarád.

“Co to bylo za holku?”

“To tě nemůže zajímat”

“No, co to bylo zač, pochlub se.”

“Ale holka z naší třídy, ta a ta.”

“Tak to mně teda vopravdu nezajímá.”

Za nějaký rok se brali. Světlo světa už spatřila čtvrtá generace.

2004 13. února

*****

Jihočeská krev

Je nejlépe odvíjet nit životních příběhů od nejhlubší minulosti, kam až paměť sahá? Anebo spíš obráceně, začít od lidí, které známe a jít po jejich historických kořenech, po jejich předcích ke zdrojům vlastností a povah? Druhý způsob se mi zdá, alespoň v našem případě, lepší.

Pepu F. a jeho paní znám řadu let. Jeden čas jsme pracovali blízko sebe, potkávali jsme se na teoretických seminářích, občas se s rodinami navštívíme. Máme řadu společných zájmů a je o čem hovořit. Přesto jako by nám v tom denním pražském kolotání něco ve vzájemném poznání unikalo. Ani hodinka nad šálkem kávy nebo skleničkou vína na chalupě to nezachrání. Standardní řečiště běžného života jako by potlačovalo osobité a postrkovalo do popředí, čím se ve vagónu metra všichni podobají. Nemyslím tím, že nejsou lidé mladí a staří, plešatí a vlasatí, milí a mrzutí. Rozumíte mi.

Obraz rodiny začíná být zřetelnější, sotva poodstoupíme o jedno pokolení. Vybavuji si Pepovu tchýni – výjimečně moudrou a hodnou tchýni, abych se ohradil vůči pojmu zprofanovanému z anekdot.

Jiřina se narodila v malé vesničce na Vodňansku jako první ze čtyř dětí. Každý ze sourozenců byl z trochu jiného těsta. Mladší Máňa byla klidná, ale rezolutní dívčina. Když se s ní její milý, ztepilý řezník po vážné známosti rozešel, šla a nehledíc vlevo vpravo rozkopala mu výkladní skříň na střepy. Nejmladší, tichá Jarka dlouho nepřežila zemřelého manžela a záhy odešla za ním. Nejmladší dítě a jediný muž mezi dětmi Karel si vybral od každého to lepší. Měl dobrou práci, hezkou rodinu, s nikým nebyl „na kordy”. Rád tancoval. Když byla u Profantů zábava, neseděli s manželkou za celý večer snad jediný kousek.

Jiřina se vyučila u Vaňatů ve Vodňanech švadlenou. Řeklo by se – nic zvláštního. Švadlen na venkově, zvlášť před válkou, nebylo málo. Pro mnohá děvčata to bylo spíš něco do domácnosti, než vážně míněné povolání. Ale Jiřka, jak ještě uvidíme, neměla v povaze brát věci napolovic.

Netýkalo se to jen práce. Když se v patnácti zamilovala do automontéra Františka, byl pro ni celý svět. O čtyři, pět let starší, urostlý vážný chlapec. Jako nemanželský prožil od dětství své a těsně před válkou se přistěhoval s matkou do města k strýci. Každý den po práci provázel Jiřinu lokálkou na Pražák. Když se ostatní pasažéři rozběhli ze zastávky ke vsi, mohly staré lípy vyprávět o loučení bez konce. Špicujícím klukům za křovíčky mohly oči vypadnout.

Leč idyla dlouho netrvala. Bdělé sousedky brzy tatínka upozornily, jaké nebezpečí nad jeho prvorozenou krouží. Otec byl přísný a známost zakázal. Jiřině nastaly zlé časy. Srdéčko naléhavě žadonilo o svého Františka, ale táta sledoval s kopce dalekohledem, zda jde dcera po Dvorské cestě sama – už žádná lokálka – a zda se neometá podezřele mezi duby u rybníka, kde bylo vyhlášené místní „randiště”. Marné byly pokusy obelstít zkušeného frontového vojáka. Když jednou chtěla s mládencem projít do vesnice po železniční trati, byl oheň na střeše.

Frantík měl děvče rád a nebyl do větru. Slušně za Jiřininým tatínkem, panem B šel a zeptal se, proč jim známost zakazuje. „Cožpak sem ňákej špatnej?” „Ne, nic proti tobě nemám, ale vona je eště na to moc mladá.”

Tatínek resolutní zákaz přes potoky Jiřininých slz a Frantíkovu hořkost prosadil. Nepodařilo se to snadno a hned. Přerušovaná a slepovaná láska trvala na půl druhého roku, ale skončila rozchodem.

Vydatně tomu napomohly válečné zmatky. Jiřčino mírumilovné zaměstnání s jehlou a nití skončilo. Z poklidné vesničky byla vytržena a hozena do kadlubu války, do zbrojní továrny v rozbombardovaném Kasselu.

Válečné hrůzy ve zdraví přežila, ale k původnímu povolání se ani po osvobození hned nevrátila. Nabízelo se teď ze všech stran mnoho možností. Pustila se do studia zdravotní školy a nějaký čas pracovala jako sestra u zubního lékaře.

Když si člověk myslí, že se něčeho zbavil, ironický osud mu toho někdy nadělí i s úroky. Jiřka ohrnula nad jehlou nos, ale ta se k ní vrátila. Ukázalo se, že tvořit ženské oblečení neznamená vždycky jen ohýbat záda nad šicím strojem. Hledaly se švadleny s organizačními schopnostmi. Zase studovala, tentokrát dvě školy vzápětí za sebou: oděvní a obchodní. Projevila jiskru dobrých nápadů. Ocitla se v Praze v přední modelárně. I s tím si poradila a posléze přešla na jednu z vedoucích funkcí ve vyhlášeném módním závodě. Tady se neoblékaly jen hvězdy divadelního světa a vyšších kruhů. Pod vedením speciálních návrhářů, historiků a scénáristů se šily celé soupravy kostýmů pro filmy a televizní inscenace. Vyřizovaly se valutami placené objednávky pro výjimečné zahraniční zákazníky. Tak z vesnické švadlenky rostla osobnost módního salonu evropské úrovně.

V té době už romantické loučení pod lipami na pražácké zastávce patřilo minulosti. Jiřka se provdala za táborského studenta práv, později advokáta a léta spolu žili v Praze. Zde se jim narodila dcerka, dnes paní F, o níž toto vyprávění začalo.

Nahlédneme do sledovaného rodu ještě o pokolení hlouběji. O panu B, Jiřinině otci jsme se už zmínili, ale jen jako o přísném mravokárci mladých milenců. Tím se ovšem jeho lidský profil nevyčerpával.

Pocházel z Bavorovských Hor, další skrovné vesničky na kamenitých pošumavských stráních. Byl zedník všeumělec. Nač v řemesle i v hospodářství položil ruku, to se mu dařilo. Pletl košíky, vyřezával umělecké rámy obrazů z lipového dřeva. Když jako rakousko-uherský voják padl do zajetí, naučil se rusky slovem i písmem. Na venkovského zedníka měl značnou inteligenci, živý zájem o všechno dění a samostatný úsudek. Mezi sousedy měl autoritu.

Jeho manželka, Jiřinina matka vyrostla na Pražáku. Rodina tu měla jisté postavení a za mužem do Bavorovských Hor se stěhovat nechtěla. Když nešla hora k Mohamedovi… otec se přistěhoval na Pražák. Z Bavorovských Hor přes Haniperk a lesy sem nebylo tak daleko a brzy zdomácněl.

Jeho žena, teď paní B, byla z deseti dětí. Jak to na jihu Čech bývalo, čtyři chlapci se rozběhli za živobytím do světa. Dva do Spojených států, jeden do Dánska, čtvrtý nalezl uplatnění u Národního divadla v Záhřebu. Všem umetala cestičku kromě řemesla, kterému se vyučili, hudba.

Díky jedné sestře vzniklo zajímavé spojení s pozoruhodnou vodňanskou rodinou. Provdala se za řezníka S. Byl po kraji známý v prvé řadě jako ve Vídni vyučený výrobce znamenitých uzenin. Bylo těžko myslitelné, aby si z vodňanských trhů a jarmarků vesničané od něho nevezli na bryčce uzenky, buřty, klobásy nebo párky. Kromě toho byl vyhlášený bavič. Bez něho se ve městě a okolí sotva odbyla veselka, křtiny, či jiná sláva. Zpíval a pohotově skládal na známé noty případné parodie. Že se často vracel z veselého povyražení či z litkupu – zapíjení zdařilého obchodu s dobytkem – poněkud klikatější křivkou, to byla jaksi nemoc z povolání. Lidé ho měli rádi, protože žádnou legraci nezkazil.

Ústřední postavou několika pokrevně propojených rodů byl děda Vavruška, otec oněch deseti dětí a děd paní Jiřiny. Byl krejčí, a jak jinak, než ve Vídni vyučený. Ale to nebylo hlavní. Dobrých krejčí bylo víc. Měl na Pražáku kapelu a s tou se na hodiny cesty okolo nemohla druhá měřit. Byla na roztrhání. Hrála na tancovačkách, na svatbách, provázela funusy na hřbitov – i do hospody „zapít nebožtíka”. Zastávala tenkrát úlohu všech dnešních hudebních produkcí a reprodukcí. Kde hrála, tam za ní chodili nadšenci i dál, než „přes dvě vesnice”.

Děda byl přísný kapelmajstr. Dostat se do jeho „orchestru” nebyla hračka. Když se basista při zkoušce o půltón přehmátl, hned to na místě dostal „vázané”.

Na bohatý repertoár zůstala ještě – kromě vzpomínek pamětníků – hmatatelná památka. Černý dřevěný vojenský kufr, napěchovaný notami. Škoda, že ho pohřbil čas, byly v něm nepochybně i unikátní dobové – krajové skladby.

Děda nebyl veliké postavy, ale když se postavil před své muzikanty – rostl. Zvlášť když se obrátil do sálu a spustil zvučný tenor. Jeho nadání a lásku k hudbě a zpěvu zdědili potomci. Dnes už kolikátá generace v Chicagu snad ani netuší, že za své hudební úspěchy vděčí genům po venkovském dirigentovi z Jižních Čech.

Babička také hezky zpívala, ale její úloha byla v něčem jiném. Aby mohl děda hrát a s ostatním si hlavu nelámat, vzala na sebe všechny starosti o rodinu. Muzika byla na tehdejší poměry zdrojem poměrného dostatku, i když deset dětí nebyla maličkost. Babička hospodařila s rozvahou a pevnou rukou. Byla vyšší postavy – pamětníci tvrdí, že o palec převyšovala dědu – s jiskrným pohledem. Neodříkala se žádné práce. Spolu s jednou z dcer se pustily do náročného díla a rozšířily rodinnou chalupu o novou větší část. Pro dvě provdané dcery pořídila na Pražáku domky. To byla zase její „muzika”.

Na dědu a babičku Vavrušků je široké potomstvo pyšné. Jsou to rody, spjaté s krajem, jeho životem, tradicí a snažením.

Zkusme těch několik rodových větví spojit do jednotného čísla. Je zbytečné předesílat, že převažují odlišnosti. Přesto myslím, že zde společné rysy jsou a stojí za pozornost.

Především je to důstojnost. Zakládali si na dobré pověsti, na čestném jednání, na pravdivém slově. Bez podvůdků a drobných krádežiček, které se obyčejně na vsi tak zle neberou.

Byla tu úcta k vzdělání. Neměli dříve velké školy, ale děti se musely dobře učit. Měli v úctě knihu, i když na čtení nebylo moc času. Vzdělaný člověk v příbuzenstvu se těšil zvláštní úctě. Když to byl velebníček, nešlo jen o kolárek, ale o to, že byl študovaný.

Nebyli bohatí ani ziskuchtiví, ale měli úctu k majetku. Jejich pole se poznala podle péče, právě tak jako dobytek, stavení, zahrada.

Potrpěli si na zevnějšek. Nechodili otrhaní, neoholení, střapatí. I když bez přepychu, byli čistí a upravení.

Korunou rodových tradic byla snaha dopracovat se lepšího pro sebe a hlavně pro děti.

Sedíme s paní Jiřinou na lavičce u židovského hřbitova nad Pražákem, pár kroků od její rodné chalupy a hledíme do vodňanského kraje. Na horizontu dýmá masiv atomové elektrárny, důkaz, že se doba mění. Lidé si ale nesou hluboko v sobě dědictví předků, z nichž vzešli.

13. 1. 2005

*****

Bez trávy pod nohama

“Veselá doba, veselá doba!”

Stál za pultem, ruce zeširoka zdvižené, v jedné tlustou kupeckou tužku. Měl důvod jásat? Byl to skoro výsměch. Třicátá léta. Jedna krize sotva končila a druhá tloukla na dveře. Z mnichovského pivovaru křičel pohrůžky maniak s knírkem a od Prachatic den ze dne sílila henleinovská ozvěna.

Zákazníků hrstka a jejich nákup – pár šestáků. Ženská nechala dřeváky v průjezdu pod schody a vešla celá nesvá do krámu. Chleba, sůl, cikorku… „Pane Muchl, já vám v sobotu zaplatim. Starej už zase dělá v lomu.”

A pan Muchl má veselou dobu. Ženské počká a ještě dá capartovi, co mámu drží za sukni, bonbon. Růžovou malinu, co v puse vydrží.

Martin Muchl si koncem dvacátých let koupit koncesi a otevřel na Pražáku krám. Ani ne tak proto, že by ho lákala vidina stát se místním Rothschildem. Spíš ho už zedničina a přes zimu práce v lese zmáhaly. Nebyl žádný atlet. Věčné rajzování po odlehlých stavbách, stravování po hospodách a zimní „dovolená” s pilou a sekerou mu zdraví nepřidávaly.

Začínal takřka z ničeho. Obchod koloniálním zbožím – tak zněl titul. Jedna místnost v nevelké chalupě. Prkna na pult a police ohobloval a napínáčky připíchl voskovaný papír. Reklama na vratech upozorňuje, že je tu i čerpací stanice pohonných hmot: v průjezdu stojí železný sud s olepeným trychtýřem.

Zboží z Vodňan si vozí sám. Má vlastní špeditérství. Vozík a bernardýna Tarzana. S vyplazeným jazykem táhne pár krabic – rozumí se bernardýn. Občas, když je korba prázdná, přisedne si paní Muchlová. Trápí ji nohy, otékají. „Lázně? Děláte si z člověka legraci? Tak paní doktorová, ale já? Kde bysme na to vzali? A kdo by opatřil havěť? A zahradu a pole.” O kýle se nezmiňuje. Hanbí se za ni, jako by si ji vymyslela. aby se vyhnula námaze. Celý rok s tím dělala nejtěžší nádenické práce, když s mužem stavěli tenhle domek u silnice.

Patřili jsme k hrstce pražáckých zákazníků, kteří občas rozcinkali zvonek nade dveřmi krámu. Kupovali jsme na knížku. Na dluh, jako polovina vesnice. Knížka byla svého druhu privilegium. Podmiňoval ji pravidelný příjem. Jednou za měsíc, když dostal otec služné, účet vyrovnal. Mnozí kunčofti kupovali, když shledali pár drobných, nebo za ujištění, že táta už má slíbenou práci.

Volání o veselé době bylo něco, jako když si ustrašený v noci píská, aby se nebál. Pan Muchl byl věřitelem poloviny vsi. Jeho samého každou cestu s vozíkem do Vodňan trápila obava, zda mu dodavatel ještě počká.

Byl z těch lidí, kteří nespoléhají, že se jim štěstí samo přihlásí. Anglické rčení o houževnatých, podnikavých lidech říká, že si nenechají růst trávu pod nohama.

Martin Muchl k nim bezesporu patřil. Myslím, že mu nešlo jen o peníze. Měl už takovou povahu. Něco jako vnitřní neklid, který mu nedal žít s rukama v klíně. I když se podmínky měnily, dokázal si zas a znovu najít kus místa pro svůj elán.

Ani v důchodu neodtroubil. Jestliže je dnes u rybníka Záhorského slušný kemp, kde se za léto vystřídá řádka hostů a někteří zahraniční se sem vracejí, má v tom prsty. Je tomu už bezmála půl století, co dojednal, že vodňanští rybáři nebudou rybník znečišťovat hnojením. Na kraji Blyštice zřídil čtyři stany s podsadou a dvěma palandami. Z pár prken zbil WC, i když splachovací jen deštěm. Takové byly začátky. Ale dobrý nápad a první kroky k jeho naplnění, to bývá nejtěžší a nejcennější.

Povahové dědictví se potvrzuje už v dalších generacích. Syn Jarka je dnes starší pán. Nepotřeboval jezdit pro zboží na úvěr se psím vozíkem. Zastával zodpovědná místa v obchodní branži a od mládí navíc řadu dobrovolných funkcí. Z těch se žádné stříbrňáky nesypaly. Názvy institucí, ve kterých působil, se v toku desetiletí měnily. Měnilo se i jejich zaměření. U hasičů už jako dorostenec přebíral štafetu po tátovi. V těžkých letech války nalezl aspoň skulinu pro sport. Později Sokol, Svaz brannosti, Svazarm, klub radioamatérů – pod různými firmami šlo a jde vlastně stále o jedno – rozproudit život a rozčeřit stojatou vodu v malé vesničce. A hlavně užitečně zaměstnat a dát šanci k sebeuplatnění mladým.

Jarda Muchl není sám, kdo má na Pražáku zásluhu na tomhle poli. Myslím ale, že se nemýlím, pokládám-li ho za průkopníka. Naštěstí nejen zápecnictví, ale i činorodost je nakažlivá.

Vodňanské noviny roč. XIV. [č. 5] 2003 11. března [str. 7]

*****

Podnikavost

Není to žádný Hilton, Sheraton ani Interkontinental, ale obyčejná venkovská hospoda. Příběhy okolo ní by asi na televizní seriál sotva vydaly, nicméně i v její historii je leccos zajímavého.

Když paní Louženská ovdověla, oženil se s ní pan Profant. Dal tak pražácké hospodě neoficiální, ale široko-daleko známé jméno. Počátky nebyly nic slavného. Paní prodávala lahvové pivo – litrové flašky s patentním drátěným a porcelánovým uzávěrem. V jednom koutě kuchyně se točila okolo sporáku, ve druhém byl stůl pro sousedy. Profant, vysoký šlachovitý chlap, povozničil. Byl zvyklý hlasitě konverzovat se svými čtvernožci a jeho mocný dutý hlas ho neopouštěl ani doma. Když se bavil s hosty, bylo to slyšet i před hospodou a někdy až naproti u železniční zastávky.

Časem se tu začaly zastavovat vodňanské měšťanostovské rodiny cestou z nedělní procházky. Sortiment se rozšířil o limonádu pro slabší pohlaví a pro děti. Z “parádní cimry” vznikla hostinská místnost. Trvalo nějaký rok, než si pořídili výčep s pivními trubkami a soudkem naraženým ve sklepě. V jednadvacátém roce už přistavěli sál.

Chodil jsem tam tatínkovi se džbánkem pro pivo. V jednom místě pod kopcem už mne nebylo vidět ze vsi a ještě ani z myslivny. Tam jsem si dopřával ze džbánku hříšné slasti. Zbytek cesty mne trápila obava, zda se můj prohřešek nepozná.

Obliba hospody rostla. Jeden čas její perspektiva zlákala jiného muže a otevřel si ve vsi konkurenční podnik. Zřídil všechno nákladněji a čekal výsledky. Slepice zlatá vejce nenesla a pokus skončil.

Plynula léta a vedení hospody převzal syn Jarda. Od jeho skonu už uplynuly dvě desítky let. Často si na něj vzpomenu, když se mluví o podnikání a o zákonu trhu. Jardova nejlepší léta přišla do období socializace a zdálo se, že hvězda pražácké hospody pohasne. Formálně přestal být pánem, ale nepřestal jím být prakticky. Dokázal zdárně plout i v nové vodě. Jeho nápady, pracovitost a životní energie nesly plody. Hospoda neuvadla, ale získávala na renomé.

Daleko za ní pokulhávaly bohatší restaurace ve Vodňanech. Termíny v plesové sezóně, oslavy různých podniků, dobírky zemědělských družstev, rodinné slavnosti se tu objednávaly dlouho předem. Před hospodou stálo věčně pár aut. Nechyběly hvězdy uměleckého, sportovního ani politického nebe. Škoda, že nevedli knihu hostů, nebylo by to nezajímavé počtení. Vlasta Burian, Matuška, fotbalové týmy Sparty i Slávie. Tehdejší předseda vlády Lubomír Štrougal tu sledoval televizní zprávy právě ve chvíli, kdy oznamovaly atentát na prezidenta Kennedyho. Jen z letmých vzpomínek paní Profantové.

Co bylo magnetem vesnické hospůdky? Usuzuji z vlastní zkušenosti.

Sotva jste vstoupili do chodby, hostinský vám jde vstříc. Ne, tady doprava ne, prosím doleva. To není výčep pro místní pivní skauty. Čisté záclony, ubrusy s kytkou ve váze. Žádný pach pivních splašků a vystydlého cigaretového kouře. Co si budete přát? Uherský salám, dietní párky, čerstvé moravské klobásy? Plzeňské, samozřejmě. Zkušeně odhadne typ a nenabízí v tomto případě francouzský koňak ani kráčejícího Honzu. Má ale cinzano, jistěže originální italské. Za chvíli se přijde zeptat, jak jste spokojeni. Jako v lepších podnicích ve světě. Máte pocit, že jste nezašli do venkovské putyčky, ale na návštěvu ke známým, kteří se na vás těšili.

Při loučení – co je v tom balíčku? To jsou dvě sklenice s obrázkem a nápisem firmy. Líbily se vám. To je pozornost podniku. Však u vás nám udělají reklamu.

Proč jsou tu tak oblíbené plesy? Hezké prostředí, rychlá obsluha, žádné opilé scénky. Službu hasiče má zajištěnu místní cikán, dobrák od kosti, který by neublížil kuřeti. Příroda ho však potrestala vizáží, že jeho pohled stačí, aby bojovné povahy zkrotly a v míru a pokoji vyklidily pole.

Graham Green píše o policejním šéfovi v latinskoamerické zemi, který rozlišoval osoby mučitelné a nemučitelné. Podle společenského postavení. Tady se rozeznávali ti, které stačí v opilosti vyvést před práh a druzí, o které je třeba se postarat.

Po půlnoci se od našeho stolu vzdálil přítel. Za chvíli paní znervózněla a šla pátrat. Vrátila se a rozpačitě se svěřila, že jsou místa, kde ho hledat nemůže. Vydal jsem se já. Jako by se po něm zem slehla. Zkrátím to: Před hospodou čekal na podobné situace taxík. Hostinský zmoženého hosta taktně usadil. Taxikář, znalý místních poměrů a patřičně poučený, ho dopravil domů a snad i do ložnice. Jen převlékat do pyžama si ho netroufal. Tak se řešili ti nemučitelní.

Někdy na přelomu 70. a 80. let šel Jarka do důchodu. Přemluvili ho, aby se ujal prkenné boudy v autokempu u rybníka Záhorského. Nebylo to do té doby nic moc. Teplé pivo a ostatní na způsob „Jaro je tady, buřty se zelenají.”

Vzpomínám na můj první nákup, když u kormidla stanul Profant.

“Potřeboval bych láhev vína.”

“Jaké má být?”

“Něco, co máte vychlazené.” (Skoro špatný vtip – kde by se tu mohlo chladit?)

“Všechno je chlazené. Frankovka, Müller-Thurgau, Rulandské…”

Co udělal penzista za pár dní z té boudy, si zasloužilo obdiv. Brzy se tu zásoboval celý kemp a k prkenným lavicím a stolkům pod stromy se táhli pivaři až z Vodňan.

Jaroslav Profant se převratu nedočkal. Hospoda na Pražáku vyměnila za dvě desítky let řadu vedoucích i nájemců před – i popřevratových. Podmínky pro soukromé podnikáni jsou nesrovnatelné, ale úspěch se pražácké hospodě zatím vyhýbá. Vždycky se toho někdo na čas chytí, ale pak zase rok prázdný podnik chátrá. Někdejší věhlas je tentam. Nepomohl ani striptýz. Na pomalu oprýskávajícím štítu byla dlouho reklama: „Live sex” – prostě řečeno postelová scéna jako divadelní představení. Ani tahle světovost nedokázala to, co Jarda Profant.

Nebyl žádný charitativní mecenáš. Nechci mu přimalovat andělské peroutky. Nezapomínal na sebe a na svůj prospěch. Dovedl ale svým hostům z blízka i z daleka něco pro potěšení nabídnout a dát.

Vodňanské noviny roč. XIV. [č. 16] 2003 23. září [str. 4]

*****

Pozdě bycha honit

Pepíků je hodně. Někteří takoví, druzí makoví. Tenhle náš měl nepokojnou duši. Ne a ne se smířit s tím, že je chudý kluk ze sešívané chalupy, která neměla ani pořádná vrata z ulice a chodilo se k ní úzkou lísou, mezerou na sáh mezi dvěma domy.

Byl pracovitý, což o to, ale u žádného díla dlouho nevydržel. Ne z lenosti, ale naopak, z věčné touhy dokázat víc a být něčím lepším. Těkal od jednoho povolání k druhému. Místo aby si polepšil, spíš si vysloužil špatnou pověst.

Řemeslníci a mistři se lehko domluvili.

“Pepík? Jo, dělal u mě. Než se ale vohřál, už ho to pálilo pod zadkem a frrr – byl pryč. Šikovnej by byl, to jo, ale nemá sicflajš. Furt hledá něco lepšího.”

Pepíkovi se tak pomalu ve Vodňanech i v okolí dveře zavíraly. Kde by byl práci našel, tam o ni nestál. A kde se tlačil, tam ho nechtěli.

Svitla mu naděje, když se na jaře sbírala parta zedníků a tesařů do Prahy. Bývali tam každý rok až do zámrazu a přinášeli si, na místní poměry, slušné peníze. V hospodě U Profantů pak vyprávěli. Co oni tam v tom velkém městě zažili! Pepík dychtivě polykal každé slovo, až zapomínal zavřít pusu. Zda ty historky byly všechny až do mrtě pravdivé, o tom nepřemýšlel. Skládal si v mysli romantický křišťálový zámek snů a nedovolil pochybnostem, aby ho bořily.

Byla tu ale úzká, nejistá lávka, kterou musel přejít.

“Strejdo, moh bych jet letos s váma? Já bych dělal jako kat. Dyť víte, že to umím. Dělal sem přece s váma u Křížka.”

“Jo, to si dělal. Ale jak dlouho? Za pár neděl tě hořelo pod prdelí a byl si fuč. Takovou vostudu si v Praze dovolit nemůžem. Cpou se tam party z celejch Čech. My máme u naší firmy dobrej flek už pár let, protože je na nás dycky spoleh.”

“Já už mam, strejdo, rozum. Uvidíte, že budu sekat dobrotu. Prosím vás, vemte mě sebou.”

Pochyby z jedné a ujišťování z druhé strany nebraly konce. Strejda se přece jen nechal uprosit. Musel teď zase přemlouvat parťáky a vyvracet jim námitky proti Pepíkovi, které měl konec konců i on sám.

Všechno dobře dopadlo a Pepík spatřil Zlatou Stověžatou. Pražák a Praha, zní to dost podobně, ale je v tom přece jen rozdíl. A byl i tenkrát před válkou. Pepík své sliby držel. Na tom se pamětníci pamětníků shodují. Velkoměsto mu otevíralo tolik kouzelných možností, že se mohl v práci přetrhnout, jen aby tuhle rajskou zahradu neztratil.

Učarovaly mu večery. Rozsvícené řady výkladních skříní, tramvaje, biografy, tančírny. To poslední ho zvlášť přitahovalo. Když šel poprvé s parťáky v sobotu večer do břevnovské hospody, byl jako v Jiříkově vidění. Stoly i parket pod stromy na zahradě. Holky jako z cukru. Samé lepší slečny, žádné venkovské husičky. Jen ho mrzelo, že nad ním ohrnovaly nos.

“Venkovskej balík,” zaslechl. A patřilo to jemu. O tom nebylo pochyb.

Velice ho to ranilo. Jak to poznaly? Začal se pozorně srovnávat s mladými pány, kteří tu kroužili po parketu. Oči slečen na nich visely s neskrývaným obdivem.

Pepík nebyl chlapec k zahození. Měl příjemnou jasnou tvář, hustou hnědou kštici, štíhlou pružnou postavu. Co mu schází? Začíná chápat. Ti mladí páni tady, jsou asi samí doktoři a inženýři a možná úředníci z bank. Černé šaty s vestou, bílé košile s kravatou, někteří s motýlkem, na nohou lakýrky, cigaretu elegantně v dlouhé špičce… Pepík se podíval na sebe a zrudl. Šaty pomačkané z kufru, šněrovací boty pěkně sešlapané, starší sepraná flanelová košile, knoflíček u krku chybí. Ještě ke vší bídě tu sedí se strejci z Pražáku a na nich se ta vesnice pozná na první pohled. Ani se to nepokoušejí skrývat.

Pepík všechno pozorně omerčil a pojal plán. Z první výplaty, z nějakých úspor, které si přivezl s sebou a hlavně z korun vypůjčených od parťáků se „ohodil”. Černé šaty, bílá košile s připínací náprsenkou, límečkem a manžetami, bílé rukavičky. Pozorně sledoval mladé pány a učil se. Takhle sedí nohu přes nohu. Takhle oklepávají popel z cigarety. Takhle slečnám nabízejí rámě.

Přestal chodit v sobotu večer a v neděli s partou a vyrážel na zkušenou sám. Aby se mu kamarádi nesmáli a hlavně aby ho nekompromitovali. Byl učenlivý žák a rychle se z něho stával lev salónů. Když jednou tak-tak unikl výprasku, naučil se rozeznávat, která slečna je zadaná a která je tu s kamarádkou, což znamená – volná.

Jednoho dne přišly na stavbu dvě slečny. Balancovaly na vysokých kramflíčcích a ptaly se po panu inženýrovi Horýzkovi. Pepík to zaslechl, zbledl a zmizel za rozestavenou zdí.

“Inženýr Horýzek? Je tady Horýzek, Pepík, ale to je podavač u zedníků. Jinej Horýzek tu neni.” Slečny v rozpacích odcházely.

Pepík se rychle vzpamatoval. Vletěl střemhlav do prkenného baráku, který sloužil za ubytovnu. Ošplouchl se v plechovém umyvadle a “hodil se do gala”. S cigaretou v dlouhé špičce vyrazil na adresu, kam už několikrát doprovodil jednu z těch dvou slečen, Barušku, dceru sekčního šéfa na ministerstvu. Jméno a tituly tatínka byly ostatně na štítku u zvonku na vrátkách před vilou. Má zazvonit? Musí se z trapné situace nějak vymluvit. Řekne, že dělníci na stavbě na něho mají pifku, protože je prohání. Sumíroval si řeč v hlavě a tu jako na zavolanou – slečna Baruška přicházela ulicí k vrátkům.

Než jí stačil vkročit do cesty, otevřely se dveře nad schodištěm. Objevila se tělnatá vznešená dáma.

“To je dost, že dou, Bára. Kdepak se courala? Tomu říká vydrhnutý schody? A koberec v salonu nevyklepanej. Takle by to, milá holka, nešlo…”

Pepík vodopád výřečnosti paní sekční šéfové nedoposlechl. Slyšel dost. Tak slečna Baruška, dcera důležitého potentáta na ministerstvu? A ona je služka.

Cítil se podveden a raněn. Prchal. Celá Praha mu zhořkla. Naštěstí za pár dní sezóna na stavbě skončila a vracel se domů. Zlatý Pražák. Tady alespoň věděl, kdo je kdo.

Časem se ale na zlé zapomíná a hezké vzpomínky zkrásní. Ona vlastně Baruška neudělala nic horšího než on sám. Kdyby si byl nehrál na inženýra, nemusela si ani ona vymýšlet. Pepíkovi se po ní čím dál tím víc stýskalo. Neříká se darmo, že odloučení lásku chrání.

Nemohl se dočkat jara. S parťáky už měl Prahu jistou. Jak Barušku vyhledá? K té hubaté sekční šéfové si netroufal. Naštěstí potkal její kamarádku.

“Baruška? Ta už skončila. Hned vod novýho roku. Vdala se a bude chovat. Už má teď jiný starosti než tancovačky.”

S Pepíkem se zatočil svět. Ani nevěděl, jak došel do ubytovny a shodil ze sebe černou parádu. Snad i tahle hořká zkušenost měla kus viny na tom, že zůstal starým mládencem.

Příběh měl ještě po letech epilog. Pepík čirou náhodou Barušku potkal. Už jako starší paní. Slovo dalo slovo a vyšlo najevo, že si tenkrát špatná přítelkyně Baruščinu veselku a těhotenství vymyslela. Pepík se jí líbil a chtěla ho Barušce přebrat. To se mezi kamarádkami stává.

Přehodit výhybky života a navázat dávno přetrženou nit už bylo pro Pepíka i pro Barušku pozdě. Zbývalo jen plané pomyšlení: Kdyby…

Vodňanské noviny roč. XIV. [č. 19] 2003 4. listopadu [str. 5]

*****

Nic nemít a smutný být?

Les se mění rychleji než lidská tvář. Když po letech přijdeš do míst, kde v letním slunci voněla pryskyřice a pod borovicemi bylo borůvčí po pás, najdeš husté smrkové mlází. I vlnovka terénu jako by se v novém stromovém kostýmu změnila. Nepoznáváš ji.

Tenkrát jsem se napásl borůvek, až jsem měl pusu i prsty krvavé. Jen co do barvy samozřejmě. Sedl jsem si do hlubokého polštáře mechu, opřel se zády o sosnu a dal se do čtení. V tichém šelestu lesa se čte krásně Zkusili jste to?

Čas příjemně plynul. Kolik ho uběhlo? Hodina, dvě? Plul jsem s hrdiny Jacka Londona na velrybářské lodi oceánem. Byl jsem u protinožců, když se do mých představ vloudil rušivý akord. To už nebylo v Tichomoří, ale v borůvčí pár kroků ode mne. Zašustilo to, drobné čajové lístečky se rozkývaly. Počalo se z nich zvedat něco tmavého. Zachrčelo‚ zafunělo. Medvěd, divočák, pes? Kybernetika v hlavě pracuje vylučovací metodou.

Děda. Ne můj, ale co do stáří. Rovná se, protahuje, v zádech mu praská. Zdá se, že překvapení je obapolné. Mžourá rozespalýma očima. Já asi také nehledím oduševněle, i když jsem už lesního muže poznal. Starý Řetízek. Moc toho nenapovídal. Trochu se zamotal, zabručel, nabral směr a nejistým krokem se pustil se svahu.

Nevypadal vždycky takhle. Koneckonců, každý bývá v šedesáti o něco méně okouzlující než ve dvaceti. Jak šel hlas po vesnici, býval znamenitý krejčí. Vyučil se a dělal kariéru ve Vídni. Ještě za císaře pána. Šil blůzy, rajtky, extrovní šponovky a pláště oficírům. I když rakousko-uherská armáda nesklízela vavříny na bitevním poli, uniformy měla parádní. Alespoň důstojnické. Ušít je, aby padly jako ulité, k tomu bylo třeba umění a kus fortele. U Řetízka šila prý i generalita, samí „fon”.

Ještě když se vrátil postarší z lesku velkoměsta na Dunaji do vesničky na Vodňansku, nedělal řemeslu hanbu. Časem ale zakázek ubývalo. Ne že by šil špatně, ale dostat z něho hotovou práci byl kumšt. Nitě se mu často trhaly. Namáčel je moc do špiritusu. Už jen tu a tam přilátal záplatu nebo přešil sousedovic dětem z tátova kabátu něco do školy. Jak práce ubývalo, kořalky bylo čím dál víc. Anebo byla příčinná souvislost obráceně?

Nežil sám. Přivezl si z Vídně holubičku. České děvče, které tam sloužilo. Ani ona nebyla ve zralejším věku zásadně proti špetce alkoholu. Neměla enormní nároky. Stačily jí buřty a pivo. Co bývalo její hobby ve Vídni, o tom kolovaly všelijaké pomlouvačné řeči. Jedni tvrdili, že se dal Řetízek na pití kvůli příliš širokému srdci své polovičky. Druzí kladli filosofickou otázku, co bylo příčinou a co následkem. Co prý měla dělat, když její drahý byl věčně naložený v lihu. Něco jako dilema o kauzálním poměru vejce a slepice.

Řetízková byla osobitá figurka. Zapadla do prostředí manželovy vesničky, jako by sem odjakživa patřila. Měla šťastnou optimistickou povahu. Nic ji nevyvedlo z míry. Nikomu ani řečí neublížila, nikoho „nedrbala”, a to je někdy na vsi co říct.

Měla ráda děti. Uměla hezky vyprávět pohádky. Droboť se za ní táhla do doškové chalupy, i když tam voněl ne příliš libě tabák. Děda nejen kouřil, ale měl také trafiku. Babka se posadila na nízkou stoličku, hejno dětí okolo ní. Zatímco vyprávěla, děvčátka jí rozpustila vrkoč. Vodopád i ve stáří bohatých vlasů se jí roztekl po ramennou a po zádech. Holky česaly, pročesávaly a kluci závistivě pokukovali.

Znala lesy od Pražáku až po hřebeny Šumavy. Věděla, kde a kdy rostou houby, borůvky, brusinky. Nenechávala si lesní tajemství pro sebe. Obyčejně s ní jela lokálkou na Prachatice a na Volary celá výprava. Mámy, báby i děti. Jednou zapomněly ve vlaku košík se svačinou. Naskládaly do něj svorně své balíčky, ale pak každý spoléhal, že se o košík stará ten druhý. Dobří „ajznpoňáci” pomohli. Zadrnčely telegrafní dráty od Číčenic až po Heidmühle a košík přijel příštím vlakem z Prachatic. Ani jedna svačina nechyběla.

Babka Řetízková nebyla andílek, ale její vrtochy nikomu nezkřížily cestu. Byly jaksi jen její soukromé. I když byla čiperná jak vlaštovička, měla v zásobě bohatou sbírku chorob. Zlé jazyky tvrdily, že neduhy souvisí s její skromností. Neprahla po mamonu, stačilo jí pár korun nemocenské. Když na jaře začaly práce v lesní školce, vyrýpávala tu pár dní s ostatními ženskými smrkové semenáčky. Pak ale její píli přerušil neduh a chtě-nechtě – k lékaři. Marodila skromně, ale vytrvale, odkázána na „pokladnu”. Sotva se z jedné choroby uzdravila, přihlásila se druhá.

Měla osobitý způsob léčby. Na cestě z lékárny odšpuntovala lahvičku lektvaru a ”okoštovala”. Když to bylo dobré, vodičku vypila a flaštičku zahodila. Když jí to „nešmakovalo”, vyhodila utrejch rovnou. Nač ňáký svinstvo nosit do chalupy.

Když ve stáři doopravdy a vážně ochořela a položili ji do nemocnice, ještě dlouho tam na ni vzpomínali jako na babičku, co tak hezky vyprávěla.

Mám na ni ještě jednu osobní vzpomínku. Potkali jsme se na Dvorské cestě – po trubách, jak se také říkalo. Byl krásný letní den, mně bylo osmnáct a patřil mi celý svět.

“Z vás bude hezký oficírek”, řekla babka a ještě dodala něco o děvčatech. Adjektivum a zmínku o děvčatech jsem bral, ale nápad s oficírkem mne pobavil. Desítky let v uniformě jsem na proroctví babky Řetízkové vzpomínal. Měla asi v oku měřítka ještě z té Vídně, z let svého mládí.

Vodňanské noviny roč. XV. [č. 11] 2001 1. června [str. 5]

*****

Růže v kopřivách

Ať už byli manželé Řetízkovi jací byli, jedno jim nelze upřít. Měli krásnou dceru. Starší pamětníci tvrdili, že je celá maminka – zamlada ovšem. Postavit je vedle sebe, když bylo Anče dvacet a máti čtyři křížky k tomu, byla by řeč o zděděných půvabech černý humor.

Anča byla urostlá, postavu jak Helena Trojská. Měla sametovou pleť s přisnědlým olivovým odstínem, husté tmavé vlasy, milou tvář a zoubky jako ze slonové kosti. Její půvaby krášlil věčně dobrý rozmar. Zvonivý smích měla vždycky na krajíčku. Byla vtipná, plná nápadů, a kam vkročila, tam jí bylo rázem plno.

Její smysl pro legraci neměl vždycky právě nejdelikátnější podobu. Vyprávěla mi pražácká rodačka, paní Jiřina: Banda dětí se vypravila v neděli do Korázu na maliny. Vtrhly bujaře do paseky. Před nimi se kvapně zvedla dívčí postava – Máňa – a spěšně se soukala do růžových kalhotek. S malým zpožděním se zvedal pohledný mužský. Děti byly ve stáři, kdy sotva tušily, oč šlo. Tím ochotněji trousily po vesnici, co viděly.

Máňa a Anča pracovaly spolu v lesní školce. Kromě nich tu bylo zastoupeno celé pražácké něžné pohlaví. Den po té příhodě v maliní Anča přistoupila k Máně a zvedla jí sukni.

“Vida – má růžový gatě. Tak děti nelhaly,” zajásala. Barvitě a šťavnatým slovníkem vylíčila malinovou příhodu. Jí už, na rozdíl od dětí, nedělalo potíž pochopit, co se tam odehrávalo.

Máňa se vlastně neměla zač stydět. Ten pán, s nímž byla na malinách, byl její vážná známost. Zakládala si však na bezúhonné pověsti a tahle indiskrece ji těžce ranila. Léta ji Anče nebyla s to zapomenout.

Anča sama si z nějaké pomluvy dělala pramálo. Mládenci se okolo ní točili, jen což. Nedalo se čekat, že bude mít bohaté věno, ale přesto nechyběli ani vážní nápadníci. Jak se říká: nejen od Drážďan, i od Berouna. Do děvčete prý se zamiloval zámožný mlynářský synek. Rodiče nebyli nadšeni – rozumí se ti jeho – a neodbylo se to bez dramatických scén. Hoch byl však zamilovaný až po uši a prosadil svou.

Někde jsem četl, že v Bavorsku bývalo zvykem, že se selský syn mohl oženit, až když si ověřil, že statek nezůstane v další generaci bez dědice. Nevěsta si pak nesla k oltáři požehnaný život. Pochybuji, že v našem případě působily stejné pohnutky, ale důsledky byly podobné.

Do idyly padl škaredý stín. Byly už napečeny svatební koláče, když ženich tragicky zemřel. Nevěsta nesla požehnaný život ne na svatbu, ale na pohřeb.

Někdo se dušuje, že to bylo takhle, druzí mají jinou verzi. Fakt zůstává faktem, ať se komu líbí či nelíbí – narodil se hezký a zdravý kluk. Jeho vstup do života se odbyl bez ovací, bez oslav. Nepředcházelo radostné očekávání a nedočkavé chystání něžného prádélka, kočárku ani kolébky. Jediný člověk, na kterého se Anča v těžké hodině obrátila o pomoc, byla babička Vavrušků, sousedka. Nebyla sice porodní bába, neměla na to glejt, ale sama porodila deset dětí a tak už nějakou zkušenost měla.

Nad podmínkami, v nichž se partus odbýval by se asi udělalo černo před očima i otrlému frontovému lékaři. Rodička z místnosti plné tabáku, rumu a lamentací utekla na půdu. Umíte si představit půdu tehdejší venkovské chalupy? Kromě sena a slámy tu byla muzejní sbírka odložených krámů, opředená dílem generací pavouků. Odtud babička Vavrušků snesla po žebříku v zástěře Ančinu prvorozenou ratolest. Budiž babičce Řetízkové ke cti řečeno, že obratem ruky přešla od bědování a sakrování k láskyplné péči o vnoučka a u té už zůstala.

Za čas dostal chlapec bratříčka. Tentokrát sice tatínek určitě nezemřel, těšil se pevnému zdraví, ale jednu paní už měl.

Shakespeare říká, že děti lásky jsou onačejší než potomci, zplození na široké manželské posteli mezi bděním a dřímotou. Tihle dva hoši to potvrzovali.

Rostli sice pod doškovou střechou, ale ne bez radosti. Jen děda měl trochu problém. Pletla se mu jejich jména. Vyřešil otázku prostě, jako Kolumbus s tím vejcem. Rozhodl se, že kluci jsou Poldové a šmytec. Jeden je Polda, druhý je Polda a bylo po problému. Když povyrostli a celá vesnice jim říkala Poldo, trochu je to hnětlo, ale rodinný optimismus jim nedovolil dělat si z takové malichernosti těžkou hlavu.

Hlavně maminka jim umetla a vyšperkovala cestu do života. Ač byla Anča jako děvče motýlek s bujnými křidélky, jako máma obstála na jedničku s hvězdičkou. Jeden chlapec se stal uměleckým malířem skla, druhý vystudoval lesnickou školu a vzal si maminku k sobě na myslivnu.

Happy end? Ano, ale ve skutečnosti, ne v románu. Ani autor červené knihovny by nevymyslel hezčí.

Vodňanské noviny roč. XV. [č. 15] 2004 7. září [str. 6]

*****

Vodňanské Hory

Když mne vzal tatínek s sebou do Haniperku, bylo to pro mne něco jako exotická výprava. Cesta vedla přes Hory, hrst chalup, rozhozených po stráních, zastrčených mezi lesy. Před dvěma sty lety tu město Vodňany povolilo postavit třináct stavení, následující rok ještě dvě přidalo. Patnáct domků, ani o jeden víc, ani o jeden méně vydrželo až do konce druhé světové války, a ještě pár let k tomu.

Od jara do podzimu se tu muži živili řemeslem nebo nádeničinou, přes zimu poráželi dříví. Zedníci, tesaři a kováři pracovali po Jižních Čechách. Ženy a děti zatím hospodařily na kamenitých políčkách a staraly se o krávu, prase, hejno husí a pár slepic. V podvečer jste potkávali babky s nůší nebo trakařem trávy z lesních pasek a z mezí, porostlých trnkou, ostružiním a šípkovými růžemi.

Lidé tu byli jak podle šablony. Tlouštíka si nepamatuji. Hubení, svalnatí, zpravidla menší postavy. Dřina přišla brzy, když ještě tělo nestačilo narůst. I krok měli podobný. Dlouhý, trochu houpavý, s mírně pokrčenými koleny. To od věčné chůze do kopce a s kopce. Rovinu neznali, pokud nesešli dolů přes Stožice nebo Pražák k Vodňanům.

Měli jedny „nedělní” šaty, černé nebo tmavě švestkové barvy. Nosili je do kostela, na veselku a na funus. Jinak nebyla záplata – a často i záplata na záplatě – nic, čemu by se kdo divil, anebo za co by se styděl.

K nedělní ústroji patřil u muže pár černých šněrovacích bot a u žen střevíce s přezkou. Všední obuví byly „mejšláky” a do plískanice, do sněhu a do lesa „kleňáky”. To první jsou pantofle s dřevěnou podrážkou, to druhé se podobá holandským dřevákům, i s tou koketní špičkou. Dřevaři si je nacpali slámou a nohy ovázali hadry. V tom se pohybovali celý den po sněhu a náledí mezi kluzkými kmeny oloupaného dřeva. Nezkušený člověk by si v tom zlomil nohu za hodinu třikrát.

Ženy mívaly v zimě v létě na hlavě šátek, uvázaný pod bradou. Ve všední den živějších barev, ve svátek černý, nebo bílý atlasový. Děvčata se snažila držet krok s módou, kam až to vkus a hlavně kapsa dovolovaly.

Kluci nosili kalhoty, sahající pár centimetrů pod kolena. Dnes bychom řekli: ani dlouhé, ani krátké. „Po domácku” je občas držela jen jedna kšanda a někdy jen kus „cukršpagátu”.

Bydlení se od chalupy k chalupě mnoho nelišilo. Výstavnější a teplejší část stavení patřila ve většině případů dobytku. Obydlí lidí bylo skromnější. Zpravidla se tisklo jedním bokem do svahu. Několik stavení tvořilo čestnou výjimku. Obytná část, světlá a suchá byla na přední straně dvora. V některých případech to bylo dílo pozdější přístavby. Okénka bývala malá, aby v zimě neutíkalo teplo. Zpola je clonily muškáty. Na zimu se mezi dvojité okno položil mech, aby nefoukalo. Kde měli děti, a o ty nebývalo nouze, nastrkali do mechu figurky papírového nebo dřevěného betlemu. Tak opatřená okna se za zimu neotevřela, ani když se na sporáku vařily pro havěť brambory. Existovala jen jedna výjimka, naštěstí přicházející zřídka: když dům navštívila zubatá s kosou, otevřeným oknem odlétala dušička do nebe.

Ze dvora se vcházelo do „síně” (řekli bychom předsíně). Odtud vedly troje dveře. Do kuchyně, kde se odbýval veškerý život rodiny, naproti do „parádní cimry” a třetí do černé komory. V kuchyni ležela v kolébce nemluvňata, jež tu byla také na společné posteli manželů počata. V koutů pokuřoval a pochrchlával děda. Tady se vařilo, šilo, v zimě dralo peří. Zde si hrály děti a školáci okusovali násadku nad domácími úkoly.

Třikrát denně se rodina pomodlila a jedla. Ráno bílou kávu z žita a chléb, obyčejně do hrnku s kávou nalámaný. V poledne – ve všední den nic slavného. Muž obědval v lese u ohně, děti polykaly ve škole chléb, ochucený pachem kožené brašny (školní jídelny byly ještě hudbou budoucnosti), a hospodyně se v běhu něčím odbyla.

Až večer se sešla celá rodina – pokud nebyl táta za prací ve světě. Hospodyně vysypala na vydrhnutý stůl kopici uvařených brambor a každý si bral a loupal. V široké kameninové míse bylo kyselé mléko (“sedlý” – jak se tu říkalo) nebo zelná polévka. To se k bramborům přijídalo lžící. Vybíravé děti se tu kupodivu nerodily. Víte, co se říká o tom, kdo zaváhá? Tady se to říkat nemuselo. Každý to pochopil.

V neděli bývalo něco od masa a hrách se zelím. Občas pochoutka – knedlíky. Rozumí se houskové nebo bramborové. Jiné se tu nevařily. Snad jen, když se sem přivdala nevěsta „z kraje”. V zimě se zabilo prase. Uzené maso viselo v komíně, až prosáklo dřevěným kouřem a ztuhlo do houževnatosti lodního lana. To pak žvýkali dřevaři v poledne s krajícem domácího chleba od masopustu až do jara.

Jednou týdně se pekly na plotně „vdolky”. Pochoutka pro celou rodinu, zvlášť pro děti. Chleba se šetřil. Z komory se přinesl na proutěné nebo lýkové ošatce, pokřižoval a krájel. A to jen k některému jídlu. Krájení chleba byl akt, který patřil hospodáři nebo hospodyni. Jen hostu se nabídl bochník a podal nůž, aby si posloužil. Odmítnout by byla urážka, zakrojit veliký krajíc netaktnost.

V místnostech býval hrubý masivní nábytek od venkovského truhláře, nebo vyrobený podomácku. Jen v “parádním” pokoji stával lakovaný, často zděděný po kolikátém pokolení. Na manželské posteli, na níž manželé nespávali, byla nastlána hora rezervních peřin, úměrná počtu budoucích nevěst v rodině. Stála tu skleněná kredenc s hrnečky, sklenkami a svatými obrázky z pouti. (Byly mezi tím i muzejní klenoty. Škoda, že se to většinou po válce při modernizaci domácností vyhodilo.)

Na stěnách viselo pár barvotisků svatých a nade dveřmi krucifix.

Svítilo se petrolejkou. Vodu nosili lidé ze studně „s váhou”, nebo ze studánky v dřevěných putnách a plechových „kýblech”. V čase sucha byly horské chalupy rychle bez vody. Znamenalo to nosit ji z větší vzdálenosti, nezřídka do strmého kopce. Napojit krávy, prasata, kozy, popřípadě ovce – a také přirozeně lidi, to nebyla maličkost. Když byl muž z domova a žena na hospodářství sama, byla to těžká zkouška.

Umýt se v teplé vodě, to znamenalo ohřát ji v železňáku na plotně. Po šichtě v lese a v chlévě to bylo nutné. Koupání bývalo jednou týdně, v sobotu večer. Odbývalo se v neckách. V jedné vodě se koupal jeden za druhým od nejmenších dětí až po rodiče. Hospodyně obyčejně nakonec. Dnes se možná někdo ušklíbne a poznamená něco o nedostatku smyslu pro hygienu. Ale nanosit a ohřát plné necky vody, nebyla maličkost. Určitě to vyžadovalo nesrovnatelně víc úsilí, než otočit kohoutkem s teplou vodou v městské koupelně.

Staří lidé, výměnkáři, bydlívali v komůrce se samostatným vchodem ze dvora. Kde panovala v domě shoda, trávili většinu času společně s mladými. Děda štípal dříví a rovnal je za humny do „ježka”. Babka hlídala vnoučata.

Tak se tu žilo do konce třicátých, do čtyřicátých let. Válka a poválečná doba podmínky života změnily. Pro dnešní obyvatele Vodňanských Hor tohle líčení už působí spíš jako obraz vzdálených věků. Pokrok se ani na prahu Hor nezastavil.

27.11.2004

*****

Na krok od tragédie

Ztratil se táta. Žádný větroplach. Poctivý zedník a dřevař. Zedník od jara do podzimu, dřevař po zbytek roku.

Hejna havranů byla znamením, že na Ukrajinu a do Polska přijela paní Zima a co nevidět dorazí k nám. Fanka a zednická lžíce se oškrabaly, karp překlopil dnem vzhůru a konjunktura „rochňat” pro tenhle rok skončila.

Práce na jedné stavbě se proti zvyklostem protáhla a havrani si pospíšili. Glajcha se slavila, když už byla pole pod sněhem a mráz ukoval zem napevno. Zedníci vytáhli zdivo až po horní okraj a předali žezlo tesařům. K posledním cihlám připevnili stromeček a větřík natřásal pentle z krepového papíru.

Stavebník se musel nechat vidět, jinak by měl ostudu po generace. Šlo o rodinný domek a tak mu to prošlo celkem levně. Štěně piva, láhev dvě rumu, věnec buřtů, bochník chleba. Konzumentů nebylo mnoho. Dva zedníci, tři nádeníci a bába, která v pytlové zástěře hasila vápno, míchala maltu a chodila pro svačinu.

Manželky mužů od „krokvice, kladiva a lžíce” nebyly fajnovky. Dovedly se smířit s tím, že v den glajchy přijde hlava rodiny o chvilku později, bude se asi s jistými potížemi trefovat do dveří a bude lepší zout jí boty, aby to neodnesly čisté peřiny. Kázáníčko bude také moudřejší schovat až na ráno. Při kyselé okurce a s mokrým ručníkem na čele bude pán domu trpělivěji poslouchat.

Dnes se historie ale přece jen protáhla. Nejprve měla máma práci s dětmi. Snažila se dostat je dřív do Spáňovic, aby nebyly náhodou s tátovým příchodem svědky něčeho nepatřičného. Když chalupa ztichla, chodila od ničeho k ničemu, jedno vzala do ruky, druhé položila. Nechtěla si přiznat, že se táty nemůže dočkat. Jak ale hodin přibývalo, netrpělivost se měnila v rozhořčení. Zpěněná krev vydržela dost dlouho, ale stále víc a víc se do ní vkrádala starost. Měsíc svítil do okna skrze kresby mrazu. „Blázen stará, eště mu vomrznou uši. Má jen placatou čepici, co nic nehřeje.”

Jak nebe začínalo blednout, ženy se zmocňoval strach. Konejšila sama sebe. Vždyť je chlap. Co by se mu stalo. Neni žádná pápěrka. Je na zimu zvyklej. Dělá kolikrát v lese i ve větším mrazu než je teď.

Vybavovala se jí představa vysokého, šlachovitého muže. Vstává za tmy, krmí krávy, nosí na vidlích kopice sena, bez rukavic, s rozhalenou košilí. Naláme si do horkého mléka klín chleba. Posnídá, zastrčí do jedné kapsy zimníku kus uzeného mezi dvěma krajíci, do druhé pár zelňáků. O pilu, navlečenou přes prsa, cinkne trochu oprýskaná a začouzená konvička s černou tekutinou, které se bůhvíproč říká kafe. Do tlustých palčáků, podšitých plstí ze starého klobouku, popadne sekeru. Vklouzne do kleňáků, vlastnoručně vydlabaných z borového špalíku. Kam se hrabou ty holandské z obrázku s tulipány a větrným mlýnem. Má je vycpané slámou a podbité kusem pneumatiky, aby po sněhu tolik neklouzaly. Stejně je o strach, jak mohou chlapi v těhle nemotorných dřevěných kopytech uhýbat po sněhové kůře před padajícím stromem, balancovat s poleny na ramenou, když je snášejí a stavějí do metru.

Jako film – kolikrát skutečný film v životě viděla? – promítají se jí před duševním zrakem hezké vzpomínky i zlé představy. Vidí muže, jak se s ní od prahu loučí. Nepotrpí si na něžnosti, alespoň když jde do práce ne.

Ale usměje se. Má tvář samou rýhu, od slunce a mrazu vypraženou, zarostlou štětinatým strništěm. Oči má ale modré, veselé, upřímné. Připomínka zasahuje do živého. Utírá si oči cípem zástěry, v prsou jako by ji svíral. Obrátí se ke kříži nade dveřmi a z celé duše se modlí:

“Otče náš, jenž jsi na nebesích – ať se mu nic nestane. Ať z těch dětí nejsou sirotci. Všechno mu vodpustim. Ať se tam třeba popral. Ať tam nechal celou vejplatu. Jen ať se mi vrátí.”

Je ráno. Teď už je to opravdu vážné. Tohle přece nikdy neudělal. Ví, jakou o něho musíme mít starost. Žena horečně přemýšlí. Už nemůže čekat. Třeba někde trpí. Potřebuje pomoc.

Ve spěchu nakrmí a obleče děti a chvátá k sousedům. „Teta, prosim vás, můžu tu ty naše fagany nechat? Táta se nám nevrátil z práce, esli se mu neco nestalo.” „Ale to se samo sebou rozumí, teta.” V pohledu je soucit i zvědavost. Jedna chalupa je od druhé hezky daleko, ale tamtam pracuje spolehlivě. Za chvíli budou vědět celé Hory, že se strejda Ten a Ten nevrátil od včerejška domů a asi někde vyspává.

Žena zatím pospíchá přes les do hospody k Profantům. Mrzne, ale ona je celá říčná a odmotává šálu.

“Prosim vás, nebyl tu náš táta? Zapíjeli glajchu.” „Jo, byl. Vodešli něco po půlnoci. Myslim, že mířil po horskej cestě rovnou domů.”

To není útěcha, ale Jobova zvěst. Po horské cestě přece přišla a nepotkala ho. Co když leží někde mezi stromy a zmrzne.

Sotva se rozloučí a chvátá zpátky. Cesta domů je nekonečná. Mráz pálí, ale jí tváře planou a mezi lopatkami cítí crkůčky potu. Konečně vidí chalupu. Z komína stoupá proužek kouře. V životě netušila, že by jí něco takového mohlo způsobit tolik radosti. „Zaplať pámbů…” Zase pláče. Už se nebrání, i když se jí cesta pro slzy mate a klopýtá o zmrazky.

Otevřenými vrátky vpadne na dvůr a do domu. V síni sedí ztracený a kýžený na stoličce, kolem něho hromada březových metel. Váže košťata. Po flámu a tak pilný? Ani nevyspává?

“Nezlob se, já sem ti udělal s těma košťatama svinčík. Já to uklidim.” Dost hloupý pokus strčit hlavu do písku a tvářit se, jako by se nic nestalo – jen košťata.

Ani máma není dělaná na veliké něžnosti, ale teď se mu vrhá kolem krku, div ho se stoličky neshodí.

Nevím, jak si tenkrát navzájem všechno vysvětlili. Vyprávěl mi historku po letech stručně. Nebyl žádný mazavka, ale sklenici piva nebo „štamprleti” se nevyhýbal. Tenkrát ho to nějak zmohlo a překročil bludný kořen. Probudil se ráno od Hor kapku stranou, na šverpánských skalách. Otřásl se dvakrát. Jednou, že ležel na sněhu, podruhé, že měl pod sebou pořádný sráz. Nakonec prý nedostal ani rýmu.

To už se holedbal – jak se prostě říká, vytahoval. Ať už to ale s tou rýmou bylo jak bylo, nikomu bych podobný způsob vyspání z opice nedoporučoval. Pokud nemá horáckou náturu a dřevorubecký trénink. Možná, že hrála úlohu i lidová moudrost: Každý má anděla strážného, ale namazaný dva.

Vodňanské noviny roč. XIV. [č. 3] 2003 11. února [str. 5]

*****

Jak Alenka v říši divů

Maminka mi dala talíř a na něm pyramidu prvních zahradních jahod. „Dones to S. Pod Šverpán. Že se nechám poroučet.”

Moc nadšený jsem nebyl. Byl jsem právě začtený do rodokapsu a napjatý, jak to s Pobožným střelcem alias Půl-Toronto dopadne. Maminka byla rozhodná a škemrat nemělo smysl. S tatínkem se dalo leckdy vyjednávat, ale s mamkou zřídka.

Balancoval jsem přes les s hloupou kopicí krvavě červených plodů, které byly jako živé a dělaly naschvály. Natřásaly se při každém kroku. Občas jsem sbíral jahody pod smrky, kde obyčejně nerostou a ofukoval nalepené jehličí. Nešel jsem po cestách, namířil jsem si to rovnou. Znal jsem tu každý strom a veverku.

Celou cestu jsem si sumíroval, jak to řeknu. Měl jsem štěstí. Pan továrník byl právě před chatou a odbylo se to stručně. Poděkoval, sáhl do kapsy a dal mi stokorunu. Od cesty. Něco takového jsem ještě v ruce nedržel. Otec měl služné 1200 korun měsíčně a lamači kamene v nedalekém lomu dvanáct korun denně.

Velkorysost pana továrníka nebyla jen v té „diškreci”. Projevovala se v mnoha směrech a stojaté vody našeho kouta vířila a šokovala.

Pronajal honitby v několika obcích a spojil je v jedno. Honů se účastnily významné obchodní a politické osobnosti. Otec se smál Hubertovi, bratrovi, že vyvolává mezinárodní konflikty, když střílí po francouzském velvyslanci. Při lovu na kachny dvacetiletý bratr střelil tak nešikovně, že pár broků zabubnovalo do rákosí poblíž diplomatického potentáta.

Otec dělal ve spojeném komplexu honiteb lovčího. Staral se o krmení zvíře, organizoval hony, najímal honce, zařizoval odbyt úlovků. Po jistý čas se pohoštění prominentů na závěr lovu odbývalo v naší myslivně. Maminka uměla výborně upravovat zvěřinu, jež byla u nás nejběžnější jídlo po celý rok. Zajíc na smetaně a “na černo”, srnčí, pečené koroptve a bažanti, to pro mne nebylo nic vzácného. Když jsem přišel odpoledne ze školy, odbýval se často dialog: „Co máme k obědu?” „Je tam pečená kachna s červeným zelím.” „Mami, moh bych si vzít rači mlíko a chleba?” Nejvzácnější pochoutka pro mne byly buřty. Jako kluk jsem snil: kdybych byl prezidentem, chtěl bych se najíst buřtů dosyta.

Vzácní hosté měli jiné chutě. Nešetřili chválou na maminčino kulinářské umění, ale zvěřinou bohatství tabule nekončilo. Bylo tu navezeno a nachystáno množství nápojů a zákusků. Většina toho zbyla, ale neměl jsem pro to dost vytříbený smysl. Pamatuji si jen pár vzácných druhů ovoce. Za okny ležel hluboký sníh, když přivezli koš nádherných čerstvých třešní. Prý dopravené letadlem z Alžíru. Pro mne byl v té chvíli Alžír něco, jako kouzelná hora z pohádky o dvanácti měsíčkách.

Okusil jsem také plod, který se přeřízl na dvě poloviny, posypal cukrem a vyjídal lžičkou. Osobitá chuť mi utkvěla v paměti, ale léta jsem nevěděl, oč šlo. Až dlouho po válce jsem poznal – grapefruit.

Společenské styky pana továrníka nabývaly rychle na rozměrech. Chata Pod Šverpánem a hostiny v myslivně už nestačily. Bylo potřebí něco většího a reprezentativnějšího. Řešení šlo ráz na ráz. Projekt, stavba, zařízení a v cípu louky mezi svahem Šverpánu a řekou Blanicí vyrostla budova, které se říkalo „weekend”. Stála prý na milion korun. Za takové peníze se v té době postavila škola. O stavbě se po okolí mnoho hovořilo. Rychle se stavělo, ale hodně se bouralo a přestavovalo. Výsledek se původnímu projektu podobal vzdáleně. Do stavby střídavě zasahovali pan továrník a jeho paní. Okamžité nápady zplodily hybrid.

Velkorysost, která panovala ve všem málo připomínala Disneyovy příběhy „strýčka Skrblíka”. Tatínek byl horlivý čtenář a tak mu pan továrník posílal knihy, které už přečetl a tudíž nepotřeboval. Příslušný pracovník aparátu znal šéfovy požadavky a vkus, nakoupil příslušné tituly, nechal je vyvázat a dodal k jednorázové konzumaci. Nebylo to nic náročného a tak se s tím zacházelo jako se spotřebním zbožím.

Našel jsem hromádku darovaných knih na otcově psacím stole a jednu jsem si půjčil. Ženy prodané. O děvčatech, která agenti v Evropě nalákají na slibná zaměstnání a v Jižní Americe prodají do nevěstinců. Moc jsem tomu v deseti letech nerozuměl. Utkvěla mi v paměti jen sentence, že nevinný výraz očí zůstane ženě, i když je z ní prostitutka.

Pracně jsem se prokousal několika prvními stránkami a otec mne zachránil. Uviděl, co čtu a vysvětlil mi, že tahle literatura není pro mne. Ani mne nemusel přemlouvat. Příběhy pilota Bigglese, nebo Rychlých šípů byly lepší.

Tatínek si už další knihy nenosil. Měl přece jen jiný vkus. To konec konců platilo nejen o četbě. Nebyl žádný levicový radikál ale události okolo „weekendu” nabývaly závratné rozměry a vymykaly se jeho chápání. Úlohu lovčího složil.

Pár dalších skutečností jsem už sledoval jen jako vnější pozorovatel. Při jednom z příštích honů stála na hrázi Záhorského řada stolů. Na bílých ubrusech vybrané lahůdky a nápoje jak v pohádce Stolečku, prostři se. Obsluha v bílém.

Oběd byl objednán v hotelu U Mašků ve Vodňanech. Hezké počasí přivedlo pana továrníka na myšlenku udělat hostinu v přírodě. V lese mezi rybníkem a železniční tratí byl pod mohutnými smrky koberec sametového mechu. Obědvat se bude tady. Nastal hektický ruch. Auta, nábytek, nádobí, příbory, kotle s jídlem, kbelíky s ledem, nápoje, kuchaři, číšníci, všechno kmitalo mezi vodňanským náměstím a lesem. Jen pod koruny stromů nestačili zavěsit sítě jako je tomu v Yacht clubu v Rio de Janeiro pod kokosovými palmami. Mohla tu rozverná veverka hodit představiteli některé mocnosti šišku do poháru se šampaňským a způsobit mezinárodní incident.

Neměl jsem ještě ponětí, co je to Rudé právo. V následujících dnech o něm hovořil kdekdo. Stála tam noticka: Svážení hurisek autobusem. Horlivý aparát pana továrníka přišel na nápad pobavit hosty taneční zábavou v pražácké hospodě u Profantů. Byl ale problém – co tanečnice? Navozit prostitutky z Budějovic bylo přece jen pod úroveň a hrozilo skandálem. Našlo se řešení, jaké jiné, než velkorysé. Po okolních vesnicích se uspořádalo něco jako nábor kádrů. Jaká byla kriteria a jak se výběr technicky prováděl, to nevím. V den „X” a podle časového harmonogramu autobus vesnice objížděl a plnil hospodu něžným dívčím kouzlem. Některé selské Madony měly pak na čas pihu na pověsti.

Otec se s tímhle vším už rozešel, ale pan továrník byl velkomyslný a neurazil se. Anebo nepomyslel na změnu dispozic, daných aparátu dříve. Byl už s rodinou v Anglii a u nás panoval Hitler a lístkový systém, když nám přišla několikrát bedna pohádkových dobrot. Chodil jsem tajně mlsat do špíže jemňounký solený špek, uherák s voňavou plísní, cihly hořké čokolády.

Systém firmy fungoval v rozměrech, o jakých jsme neměli ponětí. Hybná síla byla prostá: peníze. V mnohém se události vymykaly pochopení dospělých lidí. Já jako sotva povyrostlý kluk jsem jen na chvilku jak Alenka v pohádce nahlédl do říše divů a snad i trochu – za zrcadlo.

2004 13. února

*****

Eviny slasti a strasti

Hvízdavý Dan zúžil pohled ocelově šedých očí a odtáhl dlaně na tři palce od ohmataných koltů – když mne cosi vyrušilo. Nikoli máti svým obvyklým: „Miláne, máš husy ve vobilí.”

Na to jsem měl patent. Ne podle rodokapsů, ale vlastní, originální. Spustil jsem z okna válečný pokřik a gagalky natáhly krky, na chvilku zpozorněly a pak mazaly s roztaženými křídly k domovu. Kde byla logika, ten hrůzostrašný jek přece právě odtud vycházel. Ale kdo by čekal od hus logiku? Bohužel, za pár dní si na hurónský křik zvykly.

Tentokrát šlo o něco jiného. Opakovalo se to už několik dní. Občas se ozvalo z nízkého smrkového lesa za myslivnou podivné halekání. Když jsem vystrčil nos z okna, proměnilo se v potlačovaný hihot a mezi stromy se kmitly postavy. Když jsem vyšel ven – ticho po pěšině.

Záhada mne hnětla. Co to může být? A zdá se, že si podivné hlasy ze mne dělají legraci.

Vymyslel jsem lest. Ze dvora vedla troje vrata. Ta, kterým se říkalo „zadní”, byla přímo u lesa. Když se otvírala, strašně skřípala. Měl jsem proto vyzkoušený způsob, jak je hbité přelézt. Často se mi hodil, když jsem se chtěl rychle ztratit. Zvlášť když se blížila nepříjemná návštěva a hrozilo, že budu děkovat za čokoládu, hodiny způsobně sedět a poslouchat nudné řeči anebo dokonce – hrůza – hrát si s rozmazleným Pavlíčkem.

Cestu přes vrata jsem použil i nyní. Na krok od domu byl lipový hájek. Listí mne bez protestu ukrylo a obloukem jsem se kradl k záhadným hlasům. Ozvaly se znovu. Nebezpečí netuší. Uviděl jsem je. Tři najády. Dvě byly z hájovny, ty jsem znal. Byly o pár let mladší než já a takové bytosti dvanácti – třináctiletý muž přehlíží. Zato třetí Venuši chyběl do mého stáří sotva rok. Plížil jsem se k ní. Když mne zahlédla, bylo už pozdě. Pár metrů honičky a měl jsem ji.

Přitiskl jsem ji oběma pažemi ke stromu a těžce jsme si oddechovali do tváří. Co jsem jí vlastně chtěl? Proč jsem ji chytil? Co jí mám říct? Nevím, kdo z nás byl ve větších rozpacích. Našla uličku z nouze. Zatvářila se komisně a uraženě. „Pusť! Co blbneš? Dyť to bolí. Co si myslíš?”

Já jsem si toho moc nemyslel. Myslelo mi to právě dost špatně. Něco jsem do oddechování breptal. Nenapadlo mne nic duchaplnějšího, než uraženou krasavičku pustit. Otočila se ke mně zaoblenější stránkou svého já a odcházela, jak se na vojně říká – „bez pocty vpravo”.

Halekání tím dnem přestalo. Do osudů hvízdavého Dana, Veselého Jacka a Křížového Pete už nic rušivého – kromě hus – nezasahovalo. Na Evu – řekněme, že se tak ta uražená koketka jmenovala – jsem moc nemyslel a ona beze mne také přežila.

Za nějaký čas nás ruka osudu postrčila dohromady. Byla jedna z válečných zim, hromada sněhu a němečtí ochránci nám uštědřili uhelné prázdniny. Jednou týdně jsme si došli do hospody „Na sadech” – tam se přece jen topilo – pro úlohy a jinak jsme byli volní jak ptactvo.

Protože jsem neměl křídla, připínal jsem lyže. Na svazích u židovského hřbitova se objevovala další postava – Eva. Uzavřeli jsme příměří a jezdili celé dny spolu. Dvoufázově – dopoledne a odpoledne. Projeli jsme si své tratě i v lese. Půjčili jsme si navzájem knížky, které jsme dostali k Ježíšku. Bylo nám spolu dobře. Kdo to pokazil, jsem byl já. Když jsme stoupali cestou zasněženým mlázím, pokusil jsem se dát Evě pusu. Bryskně mne odrazila a jako by něco mezi nás od té chvíle vstoupilo.

Eva bylo hodná a milá holka. Nevyrůstala v přepychu, ale v kulturní atmosféře. Byla, jak se říká, „vejškrabek”. Narodila se, když už byli rodiče hodně v letech. Pořídili si ji vlastně jako povyražení do důchodu.

Její smůla začala ve chvíli, která znamenala pro většinu z nás neskonalou radost. Válka skončila a s ní i okupace. Evě bylo šestnáct let a zamilovala se do amerického vojáka. Nebylo divu. Byli hezcí chlapci, zdraví, mužní, vždy v pečlivě vyžehlených slušivých uniformách. Voněli benzinem, parfémem cigaret a kolínskou vodou. Měli nimbus osvoboditelů, k nimž se po léta vzhlíželo s nedočkavou nadějí. Teď byli zde a pro Evu – první opravdová láska. Bohužel, druhá strana ji asi neprožívala tak spontánně a romanticky. Eva se ocitla párkrát ve vojenském klubu. Alkohol, „svlékací poker” a obolavělá probuzení s nejistou rekapitulací, co všechno se vlastně dělo.

Zatímco si to děvčata pracně rovnala v těžké hlavě, po městě už běžely časně po ránu podrobné a spolehlivé zprávy. Klub byl v jedné škole. Teď se sice neučilo, ale byl tam byt školníka. Čiperné hospodyňky si odnášely z pekařství s křupavými rohlíčky stejně teplé informace.

Armády odešly a stíny na pověsti jako dehet na podrážkách držely. Poblíž vznikla internátní škola angličtiny. Říkalo se tomu ironicky všelijak, také asyl padlých panen. Mnohým z děvčat angličtina voněla sentimentální vzpomínkou. Některé vedla snaha uniknout křivým pohledům, výčitkám a posměškům. Co sem vedlo šestnáctiletou Evu?

Nevím, čemu vděčím, že si na mne vzpomněla. Napsala mi, abych ji v tom zařízení navštívil. Kolovaly o instituci bujné zkazky, ale žádná hezká. Myslím, že jsem na dopis neodpověděl.

S odstupem řádky let jsem se dověděl, že Eva pracuje v Praze v té a té bance. Probudila se hezčí stránka vzpomínek a šel jsem se na ni podívat. Už nebyla roztomilé naivní děvče. Zešedlá úřednická tvář na prahu staropanenství. Kdysi nápadně bujná ňadra poklesla pod glotovým pláštěm. Hořkost v každé druhé větě. Asi jsem jí návštěvou připomněl, co už se nevrátí. Oba jsme cítili, že nás dělí víc, než jen úřední přepážka.

Víckrát jsme se nepotkali. Někdy koncem osmdesátých let jsem zaslechl, že emigrovala do Kanady. Šla s šesti křížky na krku hledat do světa štěstí? Nebo se pokusila utéci sama před sebou? Vzpomínám na člověka, který si zasloužil hezčí osud.

2004 3.4.

*****

Před potopou

Vodňanští zelináři startovali několikrát týdně k ránu malé náklaďáčky, naložené květákem, kapustou, salátem a rajčaty. Ujížděli šumavskými serpentinami na trh do Prachatic, do Volar, do Vimperka. Doma byl zájem tak o zelí, cibuli a okurky, pokud si to lidé nevypěstovali sami. Vitamíny zatím nebyly v kurzu. Spíš knedlíky, kus masa a pořádně omastit. A sklenicí piva spláchnout. Po dřině na poli a okolo chalupy nebylo moc starostí se štíhlou linií.

Když maminka nabídla zedníkovi k obědu hlávkový salát, vzhlédl udiveně: „Pani, já trávu nežeru.”

Němci v pohraničí si na zeleninu potrpěli, ale v drsných podmínkách se nedařila. Ještě se tu nečmáralo po zdech a po výlohách českých a židovských obchodů: „Němci kupují jen u Němců” Ani nejvolatější Fritz z Pfefrů neměl pocit že se dopouští vlastizrady, když si koupí kedluben u pana Veselého.

Sestra i bratr jezdili do školy v Prachaticích, které byly zčásti české, zčásti německé. O prázdninách se bratr s partou kamarádů pustil na divoký tramp po Šumavě. Nedělali si mnoho starostí s hraničními mezníky. Český i německý financ mávl nad kluky rukou, a selka v bavorské vesnici jim nalila hrnec podmáslí a namazala krajíc domácího chleba.

Nebyla to idylka. Šovinismus je stará dědičná nemoc. Hrozivá epidemie propukla, když na německém nebi vzešel Hitler. Německá říše prý je jediný reprezentant všech Němců, ať v kterémkoli státě. Němci v Čechách patří „domů do říše – Heim ins Reich”. Rozumí se i s půdou, s vesnicemi a městy.

Mezi sousedy rostla bariéra podle toho, čím se kdo cítil být. Cítil, protože mluvit o etnické příslušnosti podle krve bylo, zvlášť v pohraničních krajích, problematické. Za mnoho generací se tu rody proplétaly. Často to bylo otazné i mezi sourozenci.

Můj děda z otcovy strany pocházel od Budějovic. „České” se tehdy neříkalo. Sloužil jako lesní adjunkt u knížete, který ho poslal na své alpské statky honit pytláky. Domácí myslivci byli vůči krajanům příliš opatrní a báli se msty. Děda se z trestné výpravy vrátil se zdravou kůží, ale ne sám. Přivezl si babičku ze Salzburgu, která se do smrti nenaučila česky. Narodila se jim řádka dětí. Co byly? Češi, Němci nebo Rakušáci? Otec a jeho dvě sestry, které žily jako staré panny v Plzni, se cítili být Čechy. Jeden bratr, lesní ve Valči u Podbořan a další sourozenci v Bavorsku byli přesvědčeni, že jsou Němci. Do vzájemné korespondence se pletla čím dál tím víc politika. Koncem třicátých let si přestali psát nadobro. Jeden druhému se ztratili.

Politiky jsme měli plné i naše dětské duše a mysli. Dokonce ještě dřív, než jsme začali chodit do školy. V lesní školce, mezi dřevaři, byl hlavním tématem strach z války, obava, že nás nacistické Německo napadne a zotročí.

Jednou pozdě večer volala matka ze dvora, abychom se šli rychle podívat. Severozápadní obloha plála fantastickou září. Nad konturami hor kmitaly a vystřelovaly tyrkysově zelené paprsky. Čtvrtina nebe byla pokryta jiskřícími výšlehy. Vzápětí obraz strnul a chvěl se v nervózní vibraci. Jak obrovský kaleidoskop. Kontrast mezi vybuchujícími světelnými gejzíry a hrobovým tichem byl úděsný.

První myšlenky – válka. Apokalypsa začíná. Odlesky bombardování? Nějaké smrtící paprsky?

Na samotě bez telefonu, vetchý radiopřijímač teď v noci beznadějně hluchý – jen fantazie pracovala. Až ráno přišlo vysvětlení: aurora borealis – polární záře. Obavy si i tak našly cestu. Polární zář se v naší zeměpisné šířce objevuje velice vzácně – a věští válku.

V letní odpoledne jsme se ploužili, zmořeni vedrem, od řeky k myslivně. Dohonil nás postarší turista. Tropická přilba, sportovní kolo ověšené tlumoky, na prsou pouzdro s mapou a triedr. Němec.

“Dostanu se touhle cestou do Vodňan?” – německy. Ostrý pohled, přímé držení těla, svalnatá lýtka, sebejistý energický hlas. Jak vystřižený z románu Heinricha Manna o pruských buršácích. Proč se hmoždí špatnou cestou přes kopce, když může jet do Vodňan pohodlně po silnici? Otec asi nebyl daleko od pravdy: oficír dělá průzkum terénu a ověřuje si možné objížďky.

Takové existence se tu pohybovaly jako doma. Naše úřady měly hlavně starost, aby někde nepřišly k úrazu, který by nacisté mohli označit za protiněmeckou provokaci.

Se sympatiemi a ulehčením přijali lidé mobilizaci. Po silnici pod myslivnou projížděly a procházely na západ k hranicím kolony vojska. Vojáci zpívali vlastenecké pochody. Vesele mi odpovídali, když jsem jim celé hodiny na pokraji lesa mával. Auta a obrněné vozy voněly benzinem. Po trati lokálky pomalu a vážně jely nákladní vlaky s děly a tančíky.

Ve škole jsme si vyměňovali vzácnosti, vyfechtované od vojáků. Odznáčky na čepicí a opasek, knoflíky se zkříženými meči. Šťastlivci pískali na prázdné nábojnice.

Mobilizace nebyla jen radost. Také bratr jako četař aspirant odjel na hranice. Když se vracel a vojenská pohotovost byla odvolána, měli jsme mít radost či obavy?

Radost a obavy si podávaly ruce. Přijel lord Runciman. Lidé doufali: Teď se nás Anglie zastane a zatne Hitlerovi a henlajnovcům tipec.

Pak přišel Mnichov. Poslouchali jsme ještě hlas prezidenta Beneše z chrčícího rádia na baterky: „Mám svůj plán. Opakuji – mám svůj plán”. Hořká ironie to glosovala průpovídkou: Vybral banku, sebral Hanku a frrr za oceán. Křivdili jsme mu. Historie ukázala, že udělal v danou chvíli i v dalších letech to nejrozumnější, co mohl. Popisuji ale atmosféru tak, jak v těch kritických týdnech a dnech vypadala. Obecný pocit byl: všichni se na nás vykašlali, všichni nás nechali na holičkách. Ošmikané torzo republiky se rozpadlo ve dví. Slovenští luďáci vyhlásili samostatný štát. V čele zbytku země se objevil podivný skřet s cylindrem na hlavě, s otlemenou tváří a nakřáplým hlasem. Emil Hácha.

My děti jsme si hrály, žily známkami z násobilky a krasopisu, inkasovaly kožené napomenutí za poznámku v třídní knize. Dyndaly jsme korunu na jarmark. Do malých radostí a starostí však padal stín národní tragedie. Nemohli jsme ji necítit ani my, kteří jsme zatím stačili dorůst dospělým sotva po pás. I vzduch, který jsme dýchali, byl palčivý úzkostí.

Vodňanské noviny roč. XIV. [č. 21] 2003 2. prosince [str. 7]

*****

Obludné ráno

Čekali jsme na ranní vlak do Vodňan, otec, bratr a já. Na zastávce nebyla tehdy ještě ani bouda, jen lípy a dřevěný přednosta – sloupek s tabulí a nápisem „Pražák”.

Bylo psí počasí, jaké se v téhle době už nepatří. Polovina března a namísto slunce a rašících pupenů sibérie. Přítmí, jako by se den ani nechtěl narodit. Olověná oblaka visela nízko nad zemí, ledový západní vichr hnal od Šumavy spousty mokrého sněhu napůl s deštěm. Ani zdvižené límce a ruce hluboko v kapsách nepomáhaly. Zima a mokro pronikaly do kostí. A vlak, právě jako naschvál, ne a ne se objevit.

Jeho pravidlem bylo, že jezdil nepravidelně. Půlhodina nebyla žádné zpoždění. Dnes ale – co je moc, to je moc. Měl tu být už skoro před dvěma hodinami. Za tu dobu bychom byli pěšky ve Vodňanech dvakrát. Ale váhali jsme. Každou minutu už přece musí přijet a pak se budeme zlostně dívat, pár kroků za vsí, jak si na přejezdu u Jírů chalupy zapíská a ujíždí nám přímo před nosem. Jistější je přece jen počkat. A také se nechce v téhle slotě brodit silnicí, plnou bláta a kaluží. Teprve od „Můstků” je cesta vydlážděná.

Konečné. Od západu se ozývá hukot a lesy a kopce ho odrážejí. Vlak má dnes nějaký divný hlas. Jindy ho ohlašuje vzdálené pískání na místech, kde křižuje silnici. Obyčejně varuje důkladně. Dnes ne. Proč? Vždyť na těch několika přejezdech, kde trať lokálky přetíná i zdánlivě nicotné lesní cesty, došlo už k několika neštěstím. Sám jsem tam v mých deseti letech viděl dvě ošklivé srážky. Vlak od Bavorova narazil do nákladního auta. Než stačil zastavit, odtlačil hromadu plechu s příšerným skřípěním na desítky metrů. Dva mrtví. Jen žena, která nárazem vypadla, přežila. O pár metrů dál najel vlak, jedoucí opačným směrem, do koňského potahu. Kočí to přežil, dokonce bez zranění, ale koně mu vlak odťal doslova před očima. Jednoho odvlekl až na železný most přes Blanici, druhý spadl s náspu na louku. Ještě ho vidím. Leží na boku a z posledních sil občas mávne stříbrnou podkovou. Šeredné vzpomínky.

Mírou tragičnosti se však té, která nás vzápětí čeká, nevyrovnají. Hukot z Korázu se blíží a roste. Už se ozývá ze samého okraje lesa, z Hořké. Tohle přece není vlak! Není. Koleje a silnice tu jdou vedle sebe. Místo vlaku se po silnici valí v husté sněhové cloně šedivá monstra. Housenka nákladních aut, jedno za druhým. Korby plné šedivých postav. Přilby, pušky, kulomety.

“Němci!” To tatínkovo slovo vyjádřilo všechno. Tečku za jednou kapitolou našeho života a otazník nad druhou. Celé měsíce a roky vzrušených debat mezi ženskými „na kopání”, v lesní školce. Obavy, které měly jméno Hitler. Naděje, jež se jmenovaly Francie, Anglie, Rusko. Pochybnosti a pocit zrady se jmény Runciman a Mnichov. Anglický lord, který měl být naší nadějí, ale jednal hlavně s pohlavárem nacistů u nás, Henleinem. Mnichovské handle o nás bez nás. Dětinská víra v naši armádu, hezké barevné obrázky zbraní, vojenských letců. Kapitán Novák a jeho akrobatická letka. Naše chvástavé dětské řeči o přestávce i cestou do školy.

Teď hrozné slovo a v něm jsou všechny naděje a iluze pohřbeny. Jeden muž z horního Pražáku v zoufalství utíkal se sekerou dolů vesnicí. Byl to snad pan Sebera, nevím to jistě. Je tomu už mnoho let, a hned vzápětí bylo dost důvodů, aby se to nepřipomínalo. Sousedé ho chytili a přivedli k rozumu. Jeden člověk a jedna sekera proti molochovi wehrmachtu.

V té chvíli nevěděli dospělí, a tím méně my děti, co nás čeká. Samo nebe jako by se rozvzteklilo a hmátlo „po krupobitné palici” – jak to vyjádřil básník František Halas.

I kdyby člověk tisíckrát chtěl, zapomenout nemůže. Patnáctý březen 1939 lidé prožívali v různých podmínkách, ale osudová tragičnost byla společná.

Vodňanské noviny roč. XIV. [č. 6] 2003 25. března [str. 3]

*****

Nadlidé

Když k nám v březnu devětatřicátého roku vtrhly Hitlerovy hordy, zdálo se nám, že je konec světa. Nebyl. Žili jsme dál. Tisíckrát hůř, ale žili. Ani škola nespadla.

V příštích dnech jsem si připadal v našem městě jako cizinec. Náměstí, ulice, prostranství mezi školou a kostelem – kde bývalo za poledne naše eldorádo, místo zlaté, šťastné a blažené – všechno bylo plné polní šedi. Šedé uniformy, šedá auta a motorky s lodičkou, šedé přilby a černé kulomety. Zle cvakala po kamenné dlažbě okovaná bagančata. Drsné hrdelní hlasy hlaholily, jako by tu kromě nich nikdo nebyl. Jako by jim všechno patřilo a my jsme byli hmyz. Ono jim to všechno opravdu patřilo. Na příštích nekonečných šest let. Pro většinu z nás to byla léta bez konce, pro jiné s předčasným tragickým koncem.

Hned v prvních hodinách, sotva složili pušky do kozlů, rozběhli se Němci po městě. Zaplavili řeznické obchody, pekařství a cukrárny. Cpali se, až jim lezly oči z důlků a odnášeli vrchovaté náruče. Léta jim nacistická politika předepisovala redukční dietu: děla místo másla. Teď si to mohli vynahradit. Škrtnutím pera byl stanoven měnový kurz za jednu říšskoněmeckou marku deset korun. Loupež za bílého dne. Skutečná hodnota marky byla sotva třetinová. Za cár potištěného papíru, který nekryl zlatý poklad, ale střelný prach, skupovali příslušnici šťastného herrenvolku – panské rasy kdeco. Jejich Gertrudy a Brunhildy doma mohly konečně okusit, jaká je to slast být manželkami hrdinů. Sliby vůdce se naplňovaly. Pochodující útvary si skromně zpívaly: „…dnes nám patří Německo a zítra celý svět.”

Jak je možné, že se kulturní národ Goetha, Beethovena, Hegela nechal svést dobrodruhy, vesměs zkrachovanými existencemi typu Hitlera, Göringa, Goebbelse, Himmlera? Nejopojnější droga je laciný úspěch. Tohle opium dokáže otupit zdravý rozum a svědomí i vzdělaných a humánních lidí. Mnoho Němců vystřízlivělo až pod troskami Norimberka, Dráždan a Berlína. Kdo mečem zachází, mečem schází.

Na jaře 1939 k tomu bylo ještě daleko. Zatím žilo Německo iluzí tisícileté říše. Okupanti šlapali ve svých „půllitrech” zeširoka, bodře se plácali po ramenou a řehtali na celou ulici.

Polní kuchyně před kostelem vařila guláš. Feldvébl s žoviální dobrotou přistrkoval ešus s kouřící se porcí zvědavým klukům. I s kusem černého komisárku. Za zády mu vrčela kamera vojenského zpravodaje. Humánní wehrmacht krmí hladové české děti. Pár pitomečků, kteří ze zvědavosti okusili tu slast, se s provinilým úsměvem vytrácelo v civícím zástupu dětí. Stály jako stěna na deset kroků od Němců, v pohledech zápasila obava se zvědavostí.

Ať byly pokusy nacistických vojáků o sblížení upřímné či licoměrné, ať to byl cit táty, který musel odejít od vlastních dětí, anebo profesionální komedie goebbelsovské propagandy, velký úspěch neměly. Ani v těch prvních hodinách ne. I když ještě doznívaly iluze některých lidí, kteří se ve zlosti nad tím či oním rouhali: „Už aby tu byl Hitler. Ten udělá pořádek.”

Jaký ten pořádek bude, o tom nenechali Němci nikoho dlouho na pochybách. Po městě se rozletěla zpráva: sebrali Kindla a Brože. No jo, říkali lidé, ale to sou komunisti. Jako by to byl dostatečný důvod. Bylo to spíš sebeujištění: My komunisté nejsme, nám se nic nestane.

Záhy však tenký led sebejistoty zapraskal. Po městě se rozběhly nové zvěsti. Odvezli Sokoly, bratra náčelníka a cvičitele. A pak šla rána za ranou. Vysokoškoláci, židé.

Město se zachvělo, když kladivo bezdůvodné krutosti dopadlo na manžele Strnadovi. Po dlouhém čekání se jim konečně narodil syn. Jak to u starších rodičů bývá, žili jen pro něj. Když byl poslán na nucené práce do Německa, byla to pro rodiče rána. Nemohli se s odloučením smířit. Denně sledovali s obavami zprávy o náletech. I chlapec to zle prožíval. Jednoho dne se odhodlal k zoufalému kroku. Vrátil se domů. Bez povolení, tak – „na černo”. Gestapo ho vyslídilo. Začas dostali rodiče oznámení, že zemřel na zápal plic.

Chodil s námi do školy takový křehký, jemný chlapec. Trochu „ráčkoval”. Když se mu připletlo do řeči „r‘, legračně zakroutil pusou k jedné straně. Hrávali jsme si spolu. Občas mne – přespolního – pozvala jeho maminka, paní Steinová, na oběd. Měli obchod ve starém domě na místě, kde dnes stojí poliklinika. Byl trochu pod úrovni ulice, sestupovalo se tam po dvou schodech.

Jednoho dne kamarád přestal chodit do školy. Ten se má. To bysme si taky dali líbit. A proč nechodí do školy? Je Žid. To slovo jsem znal, ale k Alfíkovi mi nějak „nepasovalo”. Měli jsme doma kralickou bibli. Rád jsem si v ní četl, zvlášť příběhy ze Starého zákona. Chodil jsem na náboženství a v neděli do Husova sboru. Představa spolužáka a starozákonných proroků mi nešla dohromady.

Pak jsme se potkali. Měl na tmavém svrchníčku žlutou hvězdu. Vyhýbal se mi očima, sklopil hlavu. Dělal, jako by mne neznal. Zůstal jsem stát a překvapeně jsem se za ním díval.. Po čase zmizel z Vodňan načisto. Na pomníku obětem nacismu v parku je jeho jméno: Alfréd Stein.

Lidmi ve městě i v okolních vesnicích otřáslo, když gestapo zatklo ředitele školy pana Kodádka a jeho ženu. Došli pro něho do školy a odvedli ho ze třídy uprostřed hodiny. Paní zatkli u sporáku, na němž připravovala oběd. Sotva stačila odstavit kastroly s ohně.

Pan Kodádek byl vzdělaný a oblíbený hezký člověk. Seriozní čtyřicátník s interesantně prokvetlými skráněmi, představitel vodňanské inteligence. Pronášel projevy na obligátních oslavách. Město se pyšnilo jeho francouzštinou, když vítal zahraniční delegaci. Měl rád přírodu. Ve Vodňanských Horách, na kraji lesa nad Koubovými, na místě se širokým rozhledem až k píseckým lesům a na Blata, stojí jeho sroubená chata, kde trávil volné chvíle. Zastavovali jsme se u něho, když jsme šli s tatínkem do Haniperku – do Svobodné Hory, jak se nyní jmenuje.

Kodádek byl na hony vzdálen nějaké ilegalitě. Našel se patrně místní nacistický zloduch, který na něho ukázal prstem, aby se zbavil nepříjemné české osobnosti. V tomto směru byl zvlášť aktivní oberlehrer německé školy Hoffmann.

Ještě bestiálnější byla vražda paní Kodádkové. Žila domácností, rodinou, dvěma dcerkami. S mladší Svaťou jsem chodil do gymnázia. Než se vzpamatovala z úleku, rádio hlásilo, že tatínek a maminka byli zastřeleni. Důvod? Schvalovali atentát. Rozumělo se na Heydricha. Prázdná floskule stačila pokrýt hekatomby nevinných obětí.

Lidem už docházelo, že si nemůže být jist nikdo. Takový nepřítel říše jako byl ředitel Kodádek a zvlášť pak jeho žena, byl každý.

Doba byla zlá, velice zlá. Jeden čas se zdálo, že snad hitlerovské panství bude navěky. Nacistické armády šířily hnědý mor do všech čtyř světových stran. Okupační mašinérie drtila každý pokus o odpor.

Ale historie neskončila. Boží mlýny melou pomalu, ale jistě. Nejsem pobožný, ale o téhle lidové moudrosti jsem přesvědčený. Nechci se přít, zda to byla boží ruka nebo přirozená potřeba lidského soužití, co shodilo s piedestalu Molocha s knírkem a vrátilo život do normálních kolejí. Nestalo se to ale automaticky a bez nesmírných obětí.

Vodňanské noviny roč. XV. [č. 6] 2004 23. března [str. 7]

*****

Kladivo na nevinné

Malé radosti a velké starosti se životem proplétají. Děti to mívají snazší. Vnímají to, co se jich bezprostředně dotýká.

Měli jsme štědrou nadílku sněhu a po Pražáku s kopce dolů to jelo jako vítr. Vesnice zvonila dětským hlaholem. Starší lidé se dívali na veselou droboť s pochopením a s úsměvem. Vzpomínali, jak oni… Když už se ale po ledové dráze nedal udělat kloudný krok a stařenky baletily nebezpečně na jedné noze, dostali jsme výpověď.

Řešení se vždycky najde. Padaly různé návrhy a vyhrál to osvědčený: „De se k židáku.”

Od židovského hřbitova na okraji lesa dolů k prvním chalupám to za chvíli fičelo skoro stejně krásně. Nikomu ze starší generace nehrozilo, že si na omydlené cestě zlomí nohu. Málokdo sem teď v zimě zabloudil.

A přece. „Koukejte, co to jéé?” Alejí od vesnice stoupal černý průvod. Několik desítek lidí kráčelo pomalu za rakví, hlavy pochýlené. Náš pokřik a smích utichl. Odtáhli jsme sáňky stranou pod zasněžené jabloně a zírali na nezvyklé divadlo. Smutek se na nás na chvílí přenesl. Celou tragiku souvislostí jsme chápat nemohli. Šel okolo nás poslední pohřeb na vodňanský židovský hřbitov. Mrtvé ženě v rakvi měli záhy závidět ti, kteří ji nyní na poslední cestě provázeli, zemřela ještě doma, mezi svými. Byla ukládána do svatého pole důstojně ke svým rodičům a prarodičům, mezi vrstevníky. Rabín vedl obřad podle tisíciletých tradic.

Na památníku obětem nacismu ve vodňanském parku je dlouhý seznam těch, kterým už nic z toho dopřáno nebylo. Nejsou zde jen jména židů, ale z vodňanských židů jsou tu, až na několik výjimek, všichni. Chudí i bohatí, starší i mladí, muži, ženy i děti. Asi tak na prstech jedné ruky by spočítal ty, kteří přežili. Zachránilo je tzv. smíšené manželství, anebo ještě spolehlivěji včasný útěk za hranice. Dva muži se po válce vrátili jako důstojníci československé jednotky ve Velké Británii.

Před válkou tvořili židé ve Vodňanech významnou část společnosti. S odstupem času zbývá sotva matná vzpomínka. K rázovitým figurkám patřil Adolf Karpeles. Obchodník, ale ne Rothschildova typu. Spolu s početnými sourozenci si pracně vydělával na denní chleba. Vesnice znaly jeho provolávání: „Hádrykužééé.” Minuta reklamy stojí dnes v televizi hříšné peníze. Tenkrát za ním děti běhaly bezplatně a rozjíveně – jak se tu říkalo – pokřikovaly: „Hadry, kůže, všechno zmůže Áda Karpeles‘. Nezlobil se na ně. Proč také? Slogan byl dobrá propagace jeho živnosti. Nosil ji na zádech v ruksaku z režného pytle. Lidé po vesnicích pro něho schovávali králičí, zaječí, kozí kožky, jaké se dalo. Jeho obchodní obrat se pohyboval v desetnících. Hnědavý hubertus měl věčně plný chlupů, na lýtkách kožené kamaše. Vůně jeho zboží ho předbíhala. Jeho příchod do vesnice ohlašoval štěkot psů, kteří se mohli pohoršením urvat ze řetězů.

Jinou postavou na opačném konci sociálního žebře byl Richard Bloch. Syn zámožné rodiny, vrstevník mého o deset let staršího bratra. Neměl existenční starosti a tak se věnoval své tělesné schránce. Dnes by se řeklo, že pěstoval kulturistiku. Dosahoval úctyhodných výsledků. Za jeho muskulární postavu by se nemusel stydět gladiátor v římském koloseu. Ani to ho však nezachránilo před nacistickou genocidou. Spolu s ostatními vodňanskými židy byl v dubnu 1942 odvezen do Budějovic, které byly předsíní vyhlazovacího tábora.

Jeho výjimečná fyzická kondice přece jen nebyla marná. Přispěla patrně k tomu, že dokázal nemožné. Utekl z továrny na smrt. Na Vodňansku se šířily zprávy, že ho ten či onen zahlédl. Takové zvěsti zaváněly velikým nebezpečím. Trest smrti visel jako Damoklův meč nejen nad uprchlíkem. Hrozil každému, kdo by mu poskytl útulek, nebo sebenepatrnější pomoc. Stačilo, aby o něm věděl a neudal ho. Smrtelné riziko hrozilo celé rodině, včetně malých dětí. Nacisté při své německé důkladnosti měli pro děti v Polsku zvlášť zařízený koncentrační tábor. Úmrtnost tu byla skoro stoprocentní. Ani to málo, co se dočkalo konce války, dlouho nepřežilo.

Nešťastný Ríša unikl esesáckým vachmajstrům, gestapu, policejním patrolám, smečkám psů odborně cvičených na dávení lidí. Nedokázal však prolomil bariéru strachu někdejších známých, na něž se obracel. Dnes, po více než půlstoletí se těžko vžíváme do pocitů těch, které můžeme pokládat za zbabělce. Ale tehdejší atmosféru vytvářely každodenní červené dvojjazyčné vyhlášky se seznamy popravených, strach z fízlů a donašečů, zvěstí o mučírnách gestapa, kde dokáží vymlátit, co potřebují vědět, i z nejpevnějších povah. Nešťastník azyl nenašel.

Nějaký čas se potloukal po okolí, živil se a nocoval, jak se dalo. Po Pražáku se šuškalo, že občas přespává nad vsí v márnici židovského hřbitova. Dobrák paní Eliášková z Vodňan mu z útrpnosti a bez ohledu na všechna nebezpečí a pohrůžky donesla peřinu: „Dyť by tam, chudák, zmrz.” Existence uprchlíka se stávala pomalu veřejným tajemstvím. Našli se udavači. Všichni muži z Pražáku se museli zúčastnit pročesávání lesa. „Co uděláme, dyž na něj natrefíme?” domlouval se pan Bláha se sousedem, panem Seberou. „Pudeme dál jako by nic.”

Nebyli všichni lidé bez srdce, ale na záchranu člověka to nestačilo. Jeho následující čin je těžké pochopit jinak, než jako výraz holého zoufalství. Pustil se za bílého dne od Stožic do města. Poznal ho chlap, který sympatizoval s fašisty. Odhodil kolo a vrhl se na lidskou trosku. Ríša už nebyl gladiátor. Na toho by se asi těžko odvážil, i když byl řezník a síla i surovost mu nechyběly. Zmláceného, zkrvaveného člověka dovlekl na četnickou stanici. Vodňanští četníci, pokud vím, za okupace – jestliže někomu nepomohli – jistě neuškodili. Co jim však v téhle chvíli zbývalo? Pro Richarda Blocha, uštvaného jako lovné zvíře, si přijelo gestapo. Víc o něm nikdo neslyšel. Jeho další osud byl mimo pochyby. Vypovídá o něm jedno ze sto čtrnácti jmen na pomníku ve vodňanském parku.

I pro pamětníky není lehké vžít se na chvíli do doby, kdy naši spoluobčané, naši bližní, byli zvráceným režimem proměněni v bytosti, stojící na stupni práv a hodnot pod úrovní dobytka. Zvíře na jatkách se usmrcuje pro užitek. Ne z nenávistí, ne ze sadismu, ne ze zlé vůle.. Nemučí se. Židé byli fyzicky a psychicky týráni a vražděni proto, že se narodili v židovské rodině. Za takové provinění měl nacismus trest smrti i pro kojence, kteří se ještě nenaučili mluvit.

Rok od roku pamětníků ubývá, a jména na černé desce v parku, i když zlatě vyražená, sama o sobě vyprávět nedovedou.

Vodňanské noviny roč. XV. [č. 3] 2004 10. února [str. 4]

*****

Udání

Spisovatel Josef Holeček v desetidílném románu Naši líčí idylu v rodných Stožicích a sousedních vesnicích na Vodňansku. Bohužel, skutečnost tu nebyla vždycky tak utěšená. I mezi sedláky se občas vedly žabomyší války.

Počátkem okupace přišla jedna selka na nápad, jak se dostat na kobylku sousedům, s kterými se už dlouhou škorpila. Udala je, že „melou na černo”. „Nešanovala” ani vlastního bratra; i ten se ocitl na udavačském listě. To bylo panečku jinačí kafe, než anonymní dopisy „kdo za kterou”. Vodňanským četníkům nezbývalo, než záležitost vyšetřit a předat soudu. Soud, četníci, i potrefení hospodáři a mlynář pokládali celou věc za nepříjemnou lapálii. Rozsudek byl mírný. Alespoň na protektorátní poměry. Vždyť ti lidé nic neukradli, nezpůsobili žádné veřejné pohoršení, nikomu neublížili. Nechali si semlít o něco víc mouky ze své sklizně, než měli – podle počtu členů rodiny a chasy – povoleno. Podle úředních regulí měli všechno další obilí odevzdat, prodat za znehodnocené protektorátní koruny válečné hospodářské mašinérii, „eráru”.

Za normálních podmínek by bylo nemyslitelné, aby se bohatí a úctyhodní sedláci ocitli v kriminálu. I teď to byla svého druhu senzace. Vodňany se bavily. Neobvyklí kriminálníci seděli na rohu náměstí před městským vězením na sluníčku. O vtipy a bodré pošťuchování mezi měšťany a nedobrovolnými venkovskými hosty nebyla nouze. V poledne se sjížděli kočí a děvečky s kastroly voňavé pečínky a dozorce vězňů nestačil běhat se džbánem pro pivo. Věděl, že pro něho z dobrot něco zbude. Však selky se nechaly vidět a neposílaly svým drahým polovičkám porce právě podle potravinových lístků.

Za pár dní historka skončila a ve víru jiných a vážnějších událostí se na ni pomalu zapomínalo. Přišla zlá připomínka, když už ji nikdo nečekal. Revize případu se chopily německé úřady a gestapo.

Hitler v knize Main Kampf tvrdí, že první světovou válku neprohrála německá armáda, ale že zázemí vrazilo frontě dýku do zad. Příčinou prý bylo špatné zásobování, z něhož pramenila nespokojenost civilního obyvatelstva a revoluce. Něčemu podobnému měla tentokrát předejít přísná organizace týlového hospodářství a tvrdý postih každého narušitele.

Zatímco se četníci při původním vyšetřování snažili obvinění zmírnit a okruh zúčastněných osob nerozšiřovat, gestapo sledovalo pravý opak. Od provinilých sedláků se soustředili na mlynáře a od něho na další mleče z dalších vesnic. Nevyšetřovali jen hospodáře a mlynáře – „pana otce”. Bylo celkem logické, že ti budou zapírat. Zmáčkli raději chasu ve mlýně a kočí ve statcích. Obilí do mlýna přece někdo vezl a kdo jiný, než kočí? I kdyby snad z opatrnosti jel sedlák sám, ve vesnickém hospodářství sotva co uniklo pozornosti čeledi. Když gestapáci přitáhli šrouby, nebyl každý čeledín nebo děvečka tak oddaný hospodáři, aby za něj nasazoval vlastní kůži a nepřiznal, co věděl.

Německý soud neznal pardon. Mlynář a mleči byli odsouzeni na léta do vězení. Za nacismu bývalo pravidlem, že po odpykání trestu se delikvent neocitl automaticky na svobodě. Rozhodlo se, zda jako říši nebezpečné individuum nepatří do koncentračního tábora.

Několik z odsouzených se konce války ani milosti koncentračního tábora nedočkalo. Na zdi chelčického kostela uprostřed hřbitova jsou jména dvou mužů umučených v nacistickém kriminále. Jeden z nich, František Kučera, patří k těm, kteří zaplatili životem za trochu mouky z vlastního pole.

Karel Čejka ze Svinětic byl z vězení propuštěn před vypršením trestu. Odkud se vzala taková blahovůle? Rádi se ho zbavili, aby si zbytek plic vykašlal doma. Je záhadou, jak si trosku toho kdysi urostlého, statného muže dokázala manželka dovézt ještě domů.

Bydleli jsme v té době ve Sviněticích a s Honzíkem Čejků jsme byli kamarádi. Když se jeho tatínek ocitl z vězení doma, šel jsem ho navštívit. Ležel v oddělené místnosti, okna ze dvou stran dokořán, u postele bílé smaltované vědro, rudé krví. Propadlá zelená tvář, na kost vyhublé bílé ruce. „Ruku ti nepodam, Miláne, nechci – si – tě – vzít – na svědomí” Oči propadlé hluboko ve fialových jamách. Několik dní „šťastně” doma – a konec.

Nadešel květen pětačtyřicátého roku. I v Chelčicích se lidé ozbrojili a chopili moci. Za našeho válečného putování jsme tam – na Ovčíně nad vsí – před časem spustili kotvu. Dostal jsem pušku a měl jsem střežit silnici od Vodňan. Mým štěstím bylo, že se v té chvíli žádní Němci neobjevili. Byl jsem odhodlán střílet i na tanky. Ne z odvahy, ale z hlouposti; chybělo mi pár dní do sedmnácti let.

Objevilo se auto, v něm nikoli Němci, leč naši čeští četníci z Vodňan. „Kde bydlí ta a ta?” Přijeli pro ženu, která podala ono osudné udání. Začal jsem vysvětlovat, ale mávli rukou. „Poď si sednout a ukážeš nám to.” Asi jsem se těžce provinil proti pravidlům strážní služby, když jsem poslechl a své stanoviště lehkovážně opustil.

Zavedl jsem je do hledaného statku. Vešli dovnitř a já zůstal sedět před domem na lavici. Za chvíli selka vyšla na dvůr a zmizela pod kůlnou. Když ji četníci hledali, našli ji oběšenou na trámu. Měla tam oprátku připravenou.

V té době by nešťastnici asi stejně nic jiného nečekalo. Za mimořádného ohrožení národa zavinila smrt několika lidí a utrpení dalších. To je objektivní a nesporné. Jak ale posoudit subjektivní stránku věci, její záměr? Názory pamětníků se rozcházejí. Někteří připomínají její rozmíšky se sousedy, pomluvy, anonymy. Odmítají, že nevěděla, co může udáním způsobit.

Nejsem si jistý. Ani zkušení státníci nedokázali včas předvídat bezmeznou míru zlovůle a krutosti hitlerovského nacismu. Natož pak obyčejný venkovský člověk. Kdyby byla tušila, že se z hloupé sousedské šarvátky vyvine úděsná tragedie, nezarazilo by jí to ruku nad udáním? I ona nejen zavinila neštěstí druhých, včetně vlastního bratra, ale sama se stala – byť nepřímo – obětí hrozné, kruté, nelidské nacistické zvůle.

2004 20.2.

*****

Pohoštění

Do Svinětic pronikla poplašná zpráva: zítra večer bude velká šťára. Gestapo. Odkud a jak to avízo přišlo, bůhví. Takové varování předem nebylo obvyklé. Prohlídky a zatýkání se spíš podobaly lovu luňáka. Pařáty a zoban se zatne do oběti, když se toho nejméně nadá. Varování bylo tentokrát dokonce provázeno nezvyklou douškou: Přísnost německé policie se dá zmírnit štědrým pohoštěním. Jsou také jen lidé.

Byl podzim 1942. Pár měsíců po atentátu na Heydricha. Denně byly vylepeny na vývěsních tabulích červené německo-české vyhlášky se seznamem popravených. Každý den vrazi pohrozili a pochlubili se dlouhým sloupcem jmen. S vymýšlením provinění si nedělali mnoho starostí. Znělo stereotypně: Schvalovali atentát. Stačilo, aby se někdo prořekl. Ale ani to nebylo nutné. Každé udání platilo za bernou minci. Kdo by se na gestapu zdržoval ověřováním. Vyšetřovali, jen když potřebovali další jména, nové adresy k návštěvám, nejprve nočním, časně nad ránem a pak už bez ohledu na denní dobu. Měli dost práce, aby svezli ty, kdo měli být příští den na krvavě rudé vyhlášce. K čemu důkazy? Stačilo podezření, že by se ten a onen mohl stát nepřítelem. Raději zlikvidovat o pár Čechů víc, než si nechat proklouznout podezřelého mezi prsty. Jediný den, jedinou noc si nebyli jisti bývalí důstojníci československé armády, lidé s vyšším vzděláním, kulturní představitelé. Damoklův meč visel i nad každou prostou českou rodinou. Stačila denunciace závistivého souseda, anonymní udání.

Nebylo divu, že v téhle atmosféře vyvolala varovná zpráva ve Sviněticích horečnou aktivitu. Jednou rukou se uklízelo všechno nebezpečné, druhou se chystalo „štědré pohoštění”. Schovávali ti, kdo měli co schovat. Maso z “černých porážek”, pytle mouky a obilí, šrůtky špeku putovaly pod seno na půdu, do špeluněk pod podlahu. Něco se zakopalo na zahradě k ovocným stromkům.

I chalupníci hledali úkryt pro to málo, kterým přilepšovali rodině. Potraviny byly nejcennější valutou. Ne za protektorátní peníze, ale za maso, sádlo, máslo se dalo sehnat ošacení, obutí, úzkoprofilové průmyslové zboží. A co nebylo úzkoprofilové?

Žádný zemědělec neměl vůči nacistickým drakonickým příkazům a zákazům čisté svědomí. Každý byl po celou válku jednou nohou v kriminále. Mnozí tam byli oběma nohama a živí se nevrátili.

Také moji rodiče schovávali. S ukrýváním proviantu starosti nebyly. Měli jsme kozu, králíky a pár slepic. V knihovně byly ale velezrádné spisy. Maminka milovala prezidenta Masaryka a měla schovaný balík novin a časopisů ze dnů jeho úmrtí a pohřbu. Knihy a noviny jsme zakopali ve velké plechovce pod kůlnou. Spolu s tím historickou pušku ládovačku a jezdeckou šavli z třicetileté války. Vojenskou vzduchovku – jistě k veliké radosti vrabců – hodil otec do bahna v potoce.

Staleté zbraně se k nám dostaly zvláštní cestou. Na počátku okupace je přinesl do myslivny tatínkův známý, vodňanský advokát. V té době byl otec ještě městský lesní a měl zbrojní pas na lovecké pušky. Dalo se předpokládat, že by u něho nikdo pár starých relikvií přísně neposuzoval. Však je také otec neskrýval. Visely zkřížené jako dekorace v jeho kanceláři nad psacím stolem. Když byl propuštěn a putovali jsme po vesnických podnájmech; vypadala už situace jinak. Měl u okupantů škraloup. Odmítl hlásit se k německé národnosti, i když jeho matka – Karolina Meisingerová ze Salzburgu – byla Rakušanka, a podle tehdejších regulí – Němka. U podezřelého individua mohla být i ládovačka ze sedmnáctého století nebezpečná. Tak i tři sta let stará zbroj putovala v naolejovaných hadrech pod udusanou hlínu.

Nadešel obávaný večer. Celá vesnice se ponořila do nervózního ticha. Napjaté čekání dělá z minut hodiny. Přijdou? Nebyl všechno jen planý poplach? Nebyl ruch a shon zbytečný? Nešlo o špatný a zlý vtip, nezahrál si někdo s ustrašeností lidí? Kdo s tím vlastně první přišel? Odkud se zpráva vzala? Na náves, na domy se snáší přítmí a otazníků přibývá. Lidi se začínají stydět sami před sebou. Pěkně jsme naletěli.

Nenaletěli. Jedno auto za druhým zastavuje na návsi okolo kapličky. Hrdelní německé hlasy. Krátce se zastavili u starosty a rozběhli se po nejbohatších staveních. Někteří v uniformách, polovina v civilu. Ty v civilu sou tajný – šeptají si lidé za okny – ty sou nejhorší.

Selky v postižených chalupách neví, jak mají příchozí pozdravit a přivítat. Cožpak se zdraví a vítá požár či povodeň? Srdce jim bije až v hrdle. Konečně se osmělí a slovem i rukama zvou nezvané hosty ke stolu. Prostírají se atlasové ubrusy a na nich parádní porcelán, který se vyndává na posvícení, na Vánoce a o veselkách. Z horké trouby vyplouvají husí pečínky, uzené, hory knedlíků a zelí. Jen proboha, aby se nerozlítili, že je chceme podmazat. Aby se nezačali vyptávat, jak je možné, že ve všední den večer máme napečeno a nastrojeno takového jídla. Vždyť menu představuje na potravinové lístky měsíční příděl pro celou rodinu.

Zdá se, že se neurazili. Zatím nic neprohledávají, nešťourají na sýpce ani ve stodole, nepočítají prasata ani slepice a neověřují, zda jsou řádně přihlášeny. Zasedli rovnou ke stolu a nediví se, že jim tu tak bohatě podstrojují.

Nejedí, jídlo je slabý výraz. Kdyby se takhle měla ke korytu letošní podsvinčata, měla by na Vánoce dobrý metrák. Snad, když se dobře najedí, nebude prohlídka tak přísná.

Konečně mají dost. Bezostyšně funí a říhají. Nezdržují se moc poděkováním. Uklízejí ze stolu, z kredence i z truhly, co kde ještě vidí k snědku. Náruče „darů” odnášejí do aut. Berou si na cestu i nakrojené pecny domácího chleba, i suchou buchtu, kterou selka chystala do jitrnic. Zbytek pečeně nesou do auta i s litinovým pekáčem, památečním po nebožce babičce.

Když se za posledním vozem usadil zvířený prach, první, co lidé pocítili, byla úleva. Oddechli si. Zaplať pánbůh, sou pryč. Máme to za sebou. Pak začali přemýšlet. Kdo to vlastně byl? Starosto, co ti řekli? Vodkať sou? Ukázali ňáký lejstro?

Celá vesnice si začíná připadat jako hejno pitomců. Naletěli bandě podvodníků. Nějaké drobnější nacistické ptactvo si zorganizovalo vyživovací akci na vlastní pěst. Zvolili si k tomu právě Svinětice. Slyšel někdo, že by něco podobného potkalo i jinou ves? Když ano, pak se s tím asi nikdo moc nechlubí. Při německé disciplině a organizovanosti není pochyb, že se taková akce děje pod přimhouřeným okem vyšších instancí.

“Co sme ale mohli dělat, i dyby sme desetkrát věděli, že nejsou žádný gestapo. Ať se tím žrádlem udáví. Mohlo to bejt horší.” šel po vsi unisono rozumný hlas.

2004 9.6.

*****

Peripetie s pramicí

Dozvuky zimy s nočními mrazíky a záplatami špinavého slehlého sněhu podél cesty, to není právě nejlepší čas na vodní sporty. Bujnost mládí si libuje v nesmyslech. Nač by se pak vzpomínalo?

Na břehu Blanice pod šverpánskými skalami ležela dnem vzhůru deštěm šlehaná a sluncem opékaná loďka. Patřila k noblesní chatě. Válka vyhnala majitele za hranice. Protektorátní „Treuhändler – zmocněnec” měl dost starostí s fabrikami a na rozesychající se pramičku pod francouzským oknem chaty mu nezbýval čas ani zájem. Jednou se nám té osiřelé lodi zželelo.

Nám – to znamená Láďovi a mně. On byl o něco starší a měl mít víc rozumu. Láska k vodě a lodím nás ale oba poznamenala do té míry, že na rozumné uvažování nám zbývalo málo místa. Naše touha po šplouchavém sportu byla neukojitelná.

Se závistí jsme sledovali šťastnější vrstevníky, kteří „píchali vodu” na barevných kanoích se zdviženou špičkou a exotickými jmény na boku jako Kapitán Korkoran, Vasco de Gama, nebo Máňa.

Občas nám někdo dovolil povozit se chvíli na maňásku, plavidle, o málo důmyslnějším, než necky. I tak byl jeho vlastník pro nás něco jako vodní baron. Milionářské jachty, které jsem o půlstoletí později prohlížel v janovském přístavu, by se do Blanice nevešly.

Je na bíle dni, že nás pohled skrz plot na opuštěnou loďku Pod Šverpánem dráždil. Touhu projet se po vodě neochladila ani ledová tříšť pod říčními břehy. Přelezli jsme plot a spustili pramičku po kluzké trávě do kalného proudu. Vesla nám německý zmocněnec připravit opomněl a tak jsme vzali zavděk prkny.

Znáte ten rozkošný pocit, když uděláte první krok do člunu, zakolébá se pod vámi a vlnky o boky šplouchnou. V příští chvíli už nás popadla proudnice a postavila napříč řekou. Srovnat kurz byla pro sladkovodní piráty hračka.

Z podemletých říčních stran visely propletené kořeny olší, vrb a topolů a páchlo bahnem a rybinou. Vychutnávali jsme setrvačnost a kolébání proudu a vyhýbali se mělčinám a ostrůvkům písku, oblázků a říčních škeblí.

Zpočátku se loďka nesla svižně, jako by šťastně prchala ze zajetí nudy. Její tempo však klesalo. To jak se – podle zákona spojitých nádob – hladina za bortem vyrovnávala úrovni vody pod našimi nohami. Měli jsme vodu rádi, o tom jsem se zmínil, a Blanice byla naše rodná řeka, ale teď už toho mokrého živlu začínalo být moc. Lavičky, na kterých jsme seděli, byly něco mezi dřevem a důkladně nasáklou houbou a naše kalhoty o tom na příslušných místech svědčily. Loďka se vůčihledě měnila v pomalu plující vanu. Snažili jsme se udržet v suchu alespoň boty. Široce rozkročeni opírali jsme nohy o boční prkna.

Když řeknu, že se loďka naplňovala víc a víc s každým metrem plavby, nevystihuje to správně příčinu a následek. Spíš to bylo tak, že hladina v loďce stoupala, jak se náš pohyb kupředu blížil nule. Z pramičky už vykukovalo nad hladinu pohříchu málo. Podobala se spíš neckám, ponořeným do H_20, aby se zatáhly. Naděje, že se zatažení škvír mezi prkny v dohledné době dočkáme, byly mizivá.

Rádi bychom byli přistáli, ale nešlo to. Ne že by nám na břehu hrozili sveřepí domorodci jako komodorovi Jamesu Cookovi na Havajských ostrovech. Břehy tu však byly nepřístupné. Není pochyb, že by si mořeplavci Cookova formátu s dva, tři yardy vysokou hradbou spleteného ořeší, vrby a divokého chmele poradili. Nám do prosolených mořských vlků přece jen něco chybělo.

Nezbylo nám, než se svěřit do rukou osudu. Konec konců ani plavci za bouře v mořských vlnách na tom nebývají lépe. Široce rozkročeni, s botami jen částečně naplněnými vodou, sledovali jsme, jak se rozverné vlnky blíží k sedacím částem našeho oblečení.

Rozuzlení na sebe nedalo dlouho čekat. Uspíšil je splav. Fráňa Šrámek ho hezky opěl v básni a zvlášť v recitaci Zdeňka Štěpánka je to nezapomenutelné. Nám v té chvíli ale do poezie nebylo. Skutečnost byla drsně prozaická.

Loď, která se už drahnou dobu ledva hýbala z místa, náhle procitla. Než jsme se stačili rozhodnout, jak z konopí, či přesněji jak ze zpěněné náruče jezu, byli jsme v tom. Pramička vystrčila nos přes řadu zeleně oslizlých balvanů, koketně se zhoupla, zvedla pro změnu zadek a vklouzla do víru špinavé pěny a skleněné tříště.

Měli jsme po starosti. Otázka, jak a kde přistát byly vyřešena. Plavidlo se zaklínilo zčásti mezi kameny, zčásti se měkce uložilo do naplaveného písku. Voda tekla plynule přes loďku a pominulo definitivně nebezpečí, že by se do ní mohlo ještě víc nabrat. S vystupováním nebyly problémy. Cesta ke břehu nebyla o mnoho hlubší, než po pás.

Osud nám vybral místo ztroskotání rukou věru šetrnou. Bydleli jsme tenkrát právě kilometřík za kopcem. Nevím už přesně, zda jsme pochodovali ve vesele čvachtajících botách, a nebo se nejprve posadili na závěj sněhu a vodu z bot vylili. Pamatuji si, ale docela spolehlivě, že jsme kalhoty nesvlékali a neždímali.

Doma jsme rozvěsili vlajkoslávu na šňůře nad kamny. Láďovy svršky a spodky měly přednost. Já už jsem byl obrazně i doslova v suchu. Jeho ještě čekala šestikilometrová cesta do Vodňan. Pokusy navléknout ho do něčeho z mé rezervní garderoby vyhlížely tristně. Byl skoro o hlavu větší. Štíhlé nohy a paže diskobola beznadějně trčely z mých božíhodových gatí a blůzy. Nezbývalo, než aby dvě, tři hodinky vydržel, než se jeho oblečení odpaří do polovlhka-polosucha. Teprve pak vyrazil indiánským krokem přes Koráz k domovu.

Jak jsme naložili s proradnou pramičkou, to už si na mou duši nepamatuji. Papír by neprotestoval, kdybych napsal, že jsme ji vytáhli a poctivě vrátili. Pochybuji ale, že nám morální imperativ ležel tak na svědomí. Abych ale náš etický profil kapku vylepšil, poznamenávám podle pravdy: Ona už stejně k ničemu nebyla. I na topení byla příliš zpuchřelá.

10. 2. 2005

*****

U ohně

Čtyři pět století před počátkem letopočtu kovali Keltové v našich krajích železo, razili mince a ujížděli na vozech, tažených koňmi. Prérijní Indiáni ještě o dvě tisíciletí později vlekli své kamenné hospodářství za stády bizonů na zkřížených tyčích – travois. Keltové uctívali oheň. Něco z toho tu asi zůstalo.

Dřevaři na stráních pod Helfenburkem usedali v poledne okolo ohně. V zasněženém lese, tichém, nehybném, jiskřil v zlatorudých plamenech život. Z umaštěného papíru se vybalilo uzené a zapíjelo z otlučených konviček meltou. Pak se žhavým uhlíkem zapálily fajfky. Uhlík do prstů nepálil, na dlaních byla kůže vydělaná, prosmolená dočerna.

Hořící větve praskaly, sníh na okraji ohniště syčel, oči byly upřeny do plamenů. Pomalu se prolamovalo mlčení. Zvlášť když tu seděl někdo, kdo ještě neznal všechny ty po léta opakované příběhy. Jeden muž druhému vyprávění nekazil. Půvab byl v kouzlu podání, ne v holé pravdě. Od Julia Zeyera také nečekáme, že nám Radúz a Mahulena jen připomenou fakta. Příběhy byly něco jako hudební skladby. Fibichův Poem slyšíš po sté a nemávneš rukou „To už znám”. Dřevaři vyprávěli a poslouchali historky ve vždycky novém svérázně horáckém uměleckém podání.

Jezdívali po Evropě za prací od jara do zimy. Stavěli a bourali cirkusová šapita, byli muzikanti, a z jedné vesnice na Vodňansku vzešel i slavný krotitel tygrů. Hodně prožili a k tomu si hodně vysnili. Cirkus Humberto a Lidé z maringotek od Eduarda Basse je právě to, co tihle pošumavští Odysseové – věřte nevěřte – zažili. Zpravidla se do nich v Hamburku, v Bordeaux, v Antverpách zamilovala dcera principála, krasojezdkyně nebo primabalerína. Těžce unikali vášnivé krasavici ke své ženě a dětem v chalupě pod Šumavou.

Žili od mládí v jedné vsi, viděli si přes plot do dvora, po Evropě jezdili v partě a znali jeden o druhém každou maličkost – a přece se při vyprávění nikdo neušklíbl, nezvedli oči od plamenů, nevyměnili si ironický pohled. Zaposlouchaní do poesie vysněné touhy jako do melodie kantáty. Slovník byl sice drsný, bez perliček, ale fantazie dávala štědře, co pravda všedních dní odepřela. Normy morálky a projevy citů byly osobité. Promiňte mi trochu hrubý příběh, ale je příznačný a snad proto mi utkvěl po půlstoletí v paměti.

Vysoký, kostnatý, šlachovitý dřevař vypráví. Líbila se mu ve vsi Mařka. Uviděl ji, ustoupil za roh stavení a když šla na krok od něho, chňapl ji za nejněžnější místo. Snad si ani nepřipomněl verš, kterým latináři zpestřují starším studentům svůj nudný předmět: „Mezi nohama dívek je radost chlapců”. Vypravěč se o tom nezmínil. Ani o té facce, která nutně následovala a která bohatě patřila k etické výbavě vesnických krasavic.

Na téhle příhodě by nebylo nic tak pozoruhodného, kdyby Mařka nebyla teď už po léta manželkou druhého dřevaře, menšího, zavalitého, sedícího právě vedle vypravěče. Kdyby nebyli oba dobří kamarádi. Kdyby o kus dál neseděl syn oné Mařky, vysoký, kostnatý a šlachovitý, už také dřevař. A kdyby opodál nestála jeho hezká, boubelatá sestra, která přinesla tátovi a bratrovi v kastrůlku prejt a v konvičce zabijačkovou polívku.

Podivně točil vítr praporem kouře mezi korunami borovic. Složitě se proplétala dramata vysněná a sdílená, i skutečná a pozakrytá mystériem ohně. Už ne keltského.

Vodňanské noviny roč. XIII. [č. 5] 2002 12. března [str. 9]

*****

Podivní pytláci

Mé první kroky do zaměstnání nebyly slavné. Bylo to uprostřed války. Skončil jsem vodňanskou měšťanku a nastoupil jako praktikant u státních lesů. Dělal jsem poskoka inženýrovi, který přeměřoval lesní hranice. Zeměměřič a dva dělníci s rýčem a motykou konali práci bezmála detektivní. Někdy hledali celé hodiny zaběhnuvší se mezníky, aby posléze odhalili, že si sedlák za generace sáh pole na úkor eráru přioral.

Střídal jsem nekonečnou nudu s horečnou štvanicí. Inženýr měl osmadvacet let a dva metry. Dělalo mu dobře, když jsem za ním do strání sotva popadal dech. Jemu se běhalo celkem snadno. Kromě dlouhých nohou měl v ruce jen katastrální plán a v zubech okousanou tužku. Já jsem měl nohy o kus kratší, ale zato balík červenobílých trasírek, teodolit a ohromnou aktovku, napěchovanou lejstry. Byl jsem asi v jeho životě první podřízený, kterému mohl poroučet a s rozkoší to vychutnával. Nebylo těžké poznat, jak mi to pije krev a to mu zvlášť lahodilo. Byl o čtrnáct let starší a mohl být rozumnější než já, ale tuhle příležitost si nechal ujít.

Udýchané poletování s trasírkami z jednoho cípu lesa na druhý nebylo ještě nejhorší. K mým úkolům patřilo obcházet vesnice a zvát hospodáře k podpisu protokolu o hranici jejich pozemku se stáním lesem. Časem jsem nabyl veliké zkušenosti s “přáteli člověka”. Statek bez psa byla utopie – myšlenka krásná, leč neskutečná. Zuřivý vlčák, sápající se s planoucím pohledem na vrátka, sotva jsem se přiblížil, byla lepší alternativa. Vzápětí někdo vyhlédl ze stavení, okřikl ho a záležitost se vyřídila. Ticho na dvoře bylo zlověstné. Znamenalo, že se konzerva všech ras a plemen krčí někde za lopuchem a mlsně si měří má lýtka. Podvraťák, hřející se v prachu u kurníku ani neštěkl a jel jako fretka rovnou po noze. Proti tomu zase stačilo krok dva energicky vyrazit, popřípadě se jakoby shýbnout pro kámen. Běda ale, zkusit tohle proti pořádnému psisku. Za pár neděl jsem měl tak bohaté zkušenosti, že jsem mohl napsat příručku s titulem „Jak vniknout bez úrazu do cizího stavení, střeženého zlým psem aneb Canis lupus familiaris bez nebezpečí.”

Všechny tyhle drobné životní trampoty nebyly ničím proti netušené hrozbě, která mne čekala.

V podvečer mne na cestě z lesa zastavil venkovský strýc. Podle zelených výložek usoudil, že mám něco společného s myslivostí a zavedl mne na okraj smrkového mlází. Ležely tam pečlivě svinuté dvě srnčí „deky” – kůže a vyvržené vnitřnosti.

Na první pohled bylo mnoho podivného. Pytlák zřejmě nespěchal a nesnažil se stopy svého pychu skrýt. Proč byly pozůstatky ze dvou kusů na jednom místě? Že by zastřelil dva kusy vzápětí, je nepravděpodobné. Že by ulovil každý kus jinde, snesl je na jedno místo a teprve tam vyvrhl a stáhl? Jak by dopravil dva kusy potají domů? Podle otvorů a “barvy” – krve na kůžích, oba kusy byly střeleny kulí a nikoli chycené pytláckým způsobem – do oka z páleného drátu.

Tyhle zvláštní okolnosti mi jen letmo bleskly hlavou. Se zvěří a lovem v těchto lesích jsem neměl nic společného. Šel jsem do myslivny, která nebyla daleko (další prapodivná okolnost), abych věc ohlásil. Myslel jsem, že tím pro mne záležitost skončí.

Říká se, že náhoda je prevít. V myslivně náhodou nebyl nikdo doma. Ani pan fořt, ani nikdo z rodiny, ani služka. Nejbližší hajný bydlel v sousední vesnici. Začínalo se stmívat a mne ještě čekala dlouhá cesta domů.

Hajný přijal mé hlášení nějak podivně. Podivnosti se hromadily. Nezdálo se, že by byl pytláckým kouskem pohoršený. Spíš jako by mu padl do noty. Neměl jsem ale důvod ani chuť lámat si hlavu s psychologií hajného. Oddechl jsem si, že jsem svou povinnost splnil a zamířil k domovu.

Ani jsem nepomyslel, že mé hlášení mohlo mít pro někoho tragické následky. Za války byly na pytláctví kruté tresty. Zvlášť, bylo-li spojeno s nedovoleným držením střelné zbraně a ještě k tomu kulovnice. Ve skutečnosti nebezpečí hrozilo z úplně jiného konce a spíš mně, než pytlákovi. O tom jsem neměl tušení.

Asi za měsíc jsem dostal obyčejnou poštou pět, šest centimetrů široký proužek špatného válečného papíru se stručným oznámením, že si mám z nařízení oberlandrátu v Budějovicích najít práci mimo státní lesy. Místo podpisu škrábnutí pérem a žádné razítko. Moc to ani mne, ani rodiče nepřekvapilo. Připisovali jsme to okolnosti, která nám v té době komplikovala život. Otcova matka byla Němka a otec se odmítl hlásit k německé národnosti. Ve třiapadesáti letech a zdráv byl dán do penze. Bratr, stavitel, byl „totálně nasazen” v Norimberku, i když nespadal do žádné z postižených kategorií. Měli jsme zato, že má exkomunikace ze státních služeb je vlaštovka ze stejného hnízda.

O pravých příčinách jsem se dověděl celkem náhodou a teprve řádku let po válce. Upytlačené srny byly součástí širší akce, která zásobovala zvěřinou protektorátní panstvo až po nacistické papaláše. Do panujících regulí se to nevešlo a tak se to organizovalo bokem. Kdybych byl tehdy zastihl pana revírníka, mohla tím záležitost skončit. Byl do věci – mírně řečeno – zasvěcen.

Hajný hrál jinou roli. O “panském pytlačení” věděl, ale „nejel v tom”. S panem revírníkem se neměli v lásce a tak hajnému mé hlášení padlo do noty. Tvářil se, jako by nevěděl, odkud vítr vane a pytláckou kauzu podle předpisů rozjel. Nález byl v jeho hájenství a byla to formálně jeho povinnost. Všude, kde záležitost putovala, byl jsem uváděn jako osoba, která corpus delicti – věc doličnou, dokazující trestný čin, našla a ohlásila. Strejda, kterému ta sláva patřila, z historie vypadl.

Všechno se pochopitelně ututlalo. Jen mne jako nepohodlného svědka se zbavili. Byly v té době horší způsoby, jak to mohli udělat. Měl jsem při vší smůle štěstí. Netušil jsem, co nade mnou kroužilo. Našel jsem práci u píseckých městských lesů a ve zdraví a pohodě se tu dočkal konce války.

2004 19.10.

*****

Po hlavě do života

Bylo mi patnáct let a něco málo k tomu, když jsem dostal od obrlandrátu v Budějovicích pokyn, abych si hledal práci mimo státní lesy. Žádné důvody, nečitelný podpis. Jen proužek papíru a bez razítka. O příčinách domnělých i skutečných píši v jiném vyprávění. Teď bych se chtěl věnovat důsledkům, jež v mém životě přehodily výhybky. Nesly pečeť doby. Nebylo tenkrát nic zvláštního, když byl neopeřený kluk vytržen zpod maminčina křídla a - starej se.

Pracoval jsem do té chvíle krátký čas jako praktikant u lesmistra Beneše v bavorovském polesí. Hodný člověk. Od něho ten zákaz státních lesů nepocházel. Byl ale malý pán, aby proti rozhodnutí nejvyšší nacistické instance v Jižních Čechách něco zmohl.

Najít místo praktikanta, nebo vůbec jakékoli zaměstnání v lesích, jež nejsou státní, nebylo lehké. Patřily státu skoro všechny. Naštěstí mělo rozsáhlé lesní bohatství město Písek. Otec měl na lesní správě spolužáka ještě z dob studia na lesnické škole a na toho se obrátil. Přijali mne.

Zbývala maličkost – bydlení. Nezdálo se, že to bude problém. Měl jsem v Písku pár známých. Obrátil jsem se na ně a nikdo mi neodepřel pomoc. Každý slíbil, že se poptá. Ptali se. Obcházel jsem je, ale jeden plamínek naděje po druhém uhasínal. Zatím jsem měl pokoj ve starém hotelu „U kola” na horním náměstí. Už tam po něm dávno není ani cihla. Ne po tom pokoji, ale po tom hotelu. Nebylo to drahé a blechy a štěničky žraly v normě. Měly stálý a pravidelný přísun proviantu a proto si ode mne nevybíraly zvlášť krvavou daň.

Představte si kluka ze samoty, z vesnice, jak tápe městem, které mu připadá jako Babylon, a shání podnájem. Neměl jsem v tom žádnou zkušenost a proto ani systém. Ptal jsem se lidí doslova na potkání. Většinou se na mne udiveně podívali a někteří jen zavrtěli hlavou. Ti horlivější mně dali typ. Tak jsem těkal městem od naděje k naději, od jedné čtvrti do druhé.

Konečně jsem o něco zavadil. Jedna rodina v nepříliš úctyhodném koutě předměstí pronajímala nocleh. V prostorné místnosti byly napěchovány postele jedna na druhé, že se mezi nimi dalo sotva projít. Každé lože se využívalo na dvě směny. Ve dne tu spali pekaři, kteří v noci pracovali. Když ráno učedníci na kolech s nůší na zádech rozvezli vonící rohlíky, housky a bandury, zalezli do peřin ještě teplých, jako jejich pečivo. Právě je opustili učňové a tovaryši jiných cechů, kteří pracovali ve dne. Nevynikalo to tu ani hygienou, ani půvabem a útulností. Říkalo se něco i o profesionálních děvčatech. Byl jsem už z marného hledání zoufalý a tak jsem si jednu postel na noční směnu zamluvil a postavil k ní kufr. Ještě jsem ale nesložil zbraně a pokračoval v pátrání.

Úspěch mi přinesla má naivní, nesystematická metoda. Na silnici u hřebčína jsem oslovil dvě venkovské babky otázkou, kterou jsem opakoval už posté: Nevíte o bytě?

A babky kupodivu věděly. V Semicích ti a ti pronajímají pokoj, kde mají narovnánu dceřinu výbavu. Právě teď jim podnájemník odešel. Dobrosrdečné ženské mne dovedly až na dohled k tomu stavení. Cestou mne patřičně vyzpovídaly a na oplátku poradily, jak na to mám jít. O nich, že mne tam poslaly, se nesmím zmínit. Vládne tam pán, toho si musím získat. Ale opatrně, nemá právě pověst lidumila. Nejlépe, když řeknu, že mne posílají z bytové kanceláře.

Nechal jsem si poradil a měl jsem úspěch. Našel jsem čistý pokoj s postelí, o níž jsem se nemusel s nikým dělit. Dvojitá manželská postel byla předurčena k budoucím radovánkám jednadvacetileté dcery. Zatím měla jedna polovina lože sloužit mně. Na druhé byla navršena výbava bezmála ke stropu. Židle mi sloužila jako šatník. Jiný nábytek nepřekážel a tak jsem měl hromadu místa na ranní rozcvičku.

Příští den jsem nastoupil do práce v hájovně Na Flekačkách u pana Nymburského a vydržel zde v poměrném míru a pokoji až do konce války. Byli tam už tři praktikanti, hoši z píseckých rodin. Přijali mne mezi sebe a tvořili jsme docela dobrou partu.

Na rozdíl od nich jsem měl pár starostí navíc. Zatím co je krmila a vybavovala svačinou maminka, já jsem byl odkázán sám na sebe. Válečné příděly nedávaly moc možností a při práci v lese mi náramně dobře trávilo. Časem jsem si našel pár jednoduchých jídel, která jsem dokázal uklohnit. Na neděli jsem jezdil k rodičům do Chelčic. Ti sami také neměli na lukulské hody, ale snažili se dát mi co nejvíc ze svého mála. V neděli večer a v pondělí se obyčejně mé útroby proti opulentní stravě dodatečně bouřily.

Jedním z dalších problémů, které jsem si musel vyřešit, byla děvčata. Nebyl tu nikdo, koho by zajímalo, kam chodím, kdy se vracím domů, jaké pěstuji známosti. Spadl jsem rovnýma nohama ze zastrčeného venkova do prostředí, které představovalo něco jako píseckou periferii. Pomohl mi sport a poesie. Nebo literatura a sport? S tím pořadím si nejsem jistý. Ponocování a boxerský trénink, to nešlo dohromady. Poměřovat dívenky, ode mne o něco starší, ideály Wolkerových básní, šlo těžko. Musel jsem si najít sám etická a estetická pravidla. Neříkám, že byla skvělá a bez kazů, ale byla za daných podmínek alespoň jakž-takž rozumná. Nepřišel jsem k nim ani rázem, ani lacino. Spíš podle poučky, že od chyb se člověk učí. Zásady byly ale mé vlastní, ne naporoučené, a o to pevnější.

Nemohu tvrdit, že by se rodiče o mne nestarali. Vychovávali mne od dětských let k samostatnosti a dávali mi značnou volnost. Nestavěli výchovu na zákazech. To mi teď pomáhalo.

I kdyby sebevíc chtěli, jejich zásahy do mého života v posledních dvou letech války byly omezené. Otec byl ve třiapadesáti letech poslán do penze a penzijní ústav ho nepřijal. Žili s maminkou, či spíše živořili z nepatrného důchodu v provizorních podnájmech. Po válce se otec vrátil znovu do služby.

Každý týden jsem jezdil na neděli domů. Vlaků bylo stále méně. Oč byl jízdní řád chudší, o to byl méně spolehlivý. Letecké poplachy, opotřebovaná technika a malá chuť českých „ajznpoňáků” sloužit protektorátnímu systému konaly své. Mnohé spoje z Písku končily v Protivíně a odtud startoval několikrát za den chodecký maratón přes pořádné dva kopce do Vodňan. Pro mne vedla cesta ještě dál do Chelčic.

Někdy jsem jezdil na kole, ale zpuchřelé staré obutí bylo záplata na záplatě. Zřídka se mi podařilo absolvovat cestu bez zlověstného zasyčení duše (ne mé, ale té od kola) a zadrnčení holého ráfku.

Ani po příchodu domů nebyly slasti rodinného hnízda laciné. Abych se mohl vykoupat, musel jsem nanosit vodu do ohromného hrnce na sporáku. Bydleli jsme „Na ovčíně”, na kopci a voda tu byla po většinu roku vzácnost. Nosil jsem ji z městského statku Záhorčí. S prázdnými vědry se z kopce dolů hezky utíkalo a v zimě ujíždělo na saních. Zpáteční kilometřík s plnými nádobami byl horší. Jedna cesta nestačila a ani dvě nebyly nic moc.

Bral jsem ale věci za příjemnější konec. Námaha, to byl trénink, pohodlí – pokud se vyskytlo – odpočinek. Nebyl jsem zvyklý na žádný přepych a tak mi ani ty drsné podmínky nepřipadaly zlé. Kdo by také nebyl v pohodě a plný optimismu, když má šestnáct let.

2004 26.2.

*****

Swing v lyžařských botách

Válka mne zavála do vesničky u Písku. Ještě jsem se v novém obydlí neotočil a pod okny se objevily dvě sirény. Nezazvonily, nezabušily na vrátka. Jen pokukovaly po okně, procházely se sem-tam a hlasitě se smály. Bůhví čemu. Holky se rády smějí, záminka se vždycky najde.

Netvrdím, že mne zájem pohoršoval. Spíš naopak. V duchu jsem musel uznat, že místní zpravodajská agentura funguje výborně. Otevřel jsem okno.

“Dneska večer se tancuje u Pravdů. Přišly sme vás pozvat.”

“To ste hodný. Ale nevim, kde to je.”

“To nevadí, my se pro vás k večeru stavíme.”

“Nemám tu ale střevíce, nic slušnýho na nohy. Akorát lyžáky.”

“To je dobrý. Nedělejte si starosti. Kluci tancujou taky ve faldovkách a v čem se dá. Tady se to tak nebere.”

U Pravdů – to nebyla tančírna ani hospoda, ale běžná venkovská chalupa. Měli dceru, když ne právě na vdavky, aspoň na seznámení, a tak uspořádali samorostlý večírek, nebo mejdan – jak se tomu říkává.

Z kuchyně vystěhovali nábytek. Harmonikář a kytarista se usadili na peci a kývali nohama do taktu. Bubeník by se tam nevešel, a tak se mu občas někdo z tanečníků posadil do instrumentů.

Zábava byla ilegální. Válka už vstupovala do druhé fáze a slavné ozbrojené síly Velkoněmecka jely na zpátečku. V první fázi byly samý triumf. Program v rádiu se přerušil, několik minut se ozývaly fanfáry, napětí se rafinovaně stupňovalo. Patetický hlas pak oznámil, že wehrmacht dobyl to a to nové město. Teď se už vyklízení měst s takovou slávou neohlašovalo. Jen se zkracovala fronta. Strategicky výhodně-pochopitelně. Čím méně bylo vítězství, tím víc zákazů, pohrůžek a perzekucí. Kromě jiného i přísný zákaz tanečních zábav. Když naši ochránci trpí a pokládají životy na frontě, nemohou přece nějací „podlidé” v protektorátu Böhmen und Mähren tancovat.

Pro těžké chvíle okupantů nám srdce nekrvácelo, ale jejích vyhrožování se nedalo brát na lehkou váhu. Šeptanda hlásila, že tam a onde vybralo gestapo celou tančící společnost.

Za okupace bylo máloco normální a snadné. I cesta mladých k tanci vedla skrze trní a hloží. Už zvěsti, kde se zábava koná, se šířily záhadnou cestou. Bez plakátů, bez obecního rozhlasu, od známého k známému.

“Zejtra se tancuje ve Sviněticích.”

Na prahu noci nás vyjela z Chelčic na kolech celá kavalkáda. Polní cestou necestou přes Vodňanské Hory. Pro jistotu bez světel, což zase nebylo tak těžké, protože jsme většinou na kole nic reflektoru podobného neměli.

Ve Sviněticích v opuštěném statku hořely slabé petrolejky za zatemněnými okny. Plesalo se bez večerních rób a křišťálových lustrů. Ve skromném přítmí byla jedna tanečnice krásnější než druhá. Stačila špetka fantazie.

Hlavně že se našlo pár muzikantů. Nad obsazením by asi mnohý kapelník žasl. Nikdo z hostů si nestěžoval. Ani my přespolní. Stávalo se skoro pravidlem, že se občas někdo z publika zapojil: „Hele, puč mi to.” A po knoflících heligónky bravurně přejely prsty nově objeveného talentu.

Jak se blížil konec války, Němci nebyli tolerantnější, zběsilost nacistické mašinérie se spíš vystupňovala. Světlo na konci tunelu však dodávalo lidem smělost. V hospodě „Na Špagátě” v Libějovických Horách se pořádala taneční zábava už skoro pravidelně každou sobotu a někdy i v neděli odpoledne. Opatrnosti ubylo. Hospoda měla celkem výhodnou polohu. Byla téměř o samotě, na pokraji lesa, vysoko v kopcích. Na jednu stranu svah k Vodňanům, na druhou otevřený výhled až na Boubín. Na tancovačkách se tu setkávala omladina ze široka-daleka, až zpoza Helfenburku.

Striktní zákaz tanečních radovánek trval, ale pravidelnými hosty byli i dva Němci v uniformách. Měli parádní vojnu jakožto protiletecká hlásná služba na lesnatém kopci nad hospodou. Jak mohli tak lehkomyslně opouštět své strážní stanoviště, nevím, ale nebyla to naše starost. Patrně už své válečné poslání nabrali tak vážně. Na obloze už si američtí hloubkaři dělali stejně co chtěli, a tihle dva asi rozumně usoudili, že to nezachrání.

Jeden měl modrou uniformu letectva. Druhý byl kostýmovaný do čehosi olivově šedozeleného. Ten první byl skromnější postavy, asi aby se snáz vešel do messerschmidtu. Druhý byl vysoký ramenáč, věčně s velikým pouzdrem na pistoli na zadku. Neodkládal je ani při tanci. Zda v tom něco měl, a co, jsme neověřovali.

Vedli jsme s těmi pohrobky nacistické válečné slávy takovou politiku: oni nepřekáželi nám a my jim. Přišli, slušně se před děvčetem uklonili, dotančili, poděkovali. Bylo nepsaným pravidlem, že děvčata neodmítla, nikdo nepozvaným hostům v tanci nebránil. Oni sami se chovali zdrženlivě a nepokoušeli se navazovat známosti.

Nevzpomínám si, že by se někdo s nimi pouštěl do delšího rozhovoru. Zřejmě chtěli těch pár týdnů do konce války bez úrazu na vrchu Džbán přežít a pak se ve zdraví vytratit. Jejích účast na našich zakázaných tancovačkách jsme chápali jako labutí píseň tisícileté říše.

Po válce, kdy nacistické zábrany padly a mladým lidem se otevřely tisíce možností, ztratily taneční zábavy chuť zakázaného ovoce. Hospoda Na Špagátě živořila, až zanikla. Tanečnicím a tanečníkům zůstaly vzpomínky. Kromě jiného i na romantické ranní návraty a vyprovázení přes kořeny lesních cest.

Vodňanské noviny roč. XV. [č. 4] 2004 24. února [str. 4]

*****

Chléb náš vezdejší

Vzácné je, čeho se nedostává. Za války – jídlo. Něco zmizelo úplně a objevilo se až po osvobození. Například všechny jižní plody, banány, citrusy, ale i rýže.

Ve Vodňanech, na kraji Bavorské ulice byla jeden čas německá škola, nebo něco, co k ní patřilo. Vzpomínám si na typický obrázek. Okna dokořán a v nich hnědokošiláči Hitlerovy mládeže žvýkají krajíce, tlustě namazané máslem. Mnohý z našich dnešních potomků pokrčí rameny: „No a co je na tom? Já chleba s máslem nerad. A ještě k tomu tlustě namazaný…”

Je těžké naše tehdejší pocity vyložit. Neříká se nadarmo: Sytý hladovému nevěří. A my jsme hladoví byli. Měl jsem hlad skoro pořád. Byl jsem ve stáří, kdy člověk roste, u dřevařiny mi trávilo a navíc jsem pěstoval sport. Boxoval jsem za ČASK – Český amatérský sportovní klub Písek. Občas jsem to zkusil i v lehké atletice, ve Vodňanech v házené, hodně jsem od jara do podzimu plaval a po celý rok – s nadsázkou řečeno – neslezl s kola. Pořádně se najíst byla má trvalá touha.

Jídlo se nedostalo jen za peníze, musely být ještě potravinové lístky. Co bylo důležitější? Když přišla do obchodu s potravinami kontrola, a ta byla zpravidla německá anebo složená z osvědčených kolaborantů, nezajímala se o pokladnu, ale o plachty nalepených potravinových ústřižků. Prodej každého rohlíku nebo kousku salámu „bez lístku” byl pro obchodníka spojen s rizikem. Potravinové příděly byly jiné pro Němce, jiné pro Čechy. Obyčejné lístky byly tak na pomalejší umírání z podvýživy. Trochu lepší byly pro pracující, pro těžce pracující, pro těhotné a kojící ženy, pro nemocné tuberkulózou. Bůhví na kolik kategorií německá válečná byrokracie hladové miniaturní dávky rozkouskovala.

Měl jsem štěstí, jako lesní dělník jsem dostával lístky pro velmi těžce pracující. Denně jsem si mohl dopřát bochníček chleba. Byl mou hlavní stravou. K obědu jsem ho v lese zapíjel lahví kozího mléka. Nebylo na příděl a kupoval jsem je ve vesnici volně.

Na neděli jsem jezdil k rodičům, ale během týdne jsem si vařil sám. Nouze naučila Dalibora housti. Mne naučila vařit kaši z ovesných vloček. Dostávaly je na příděl rodiny s malými dětmi, ale venkovští lidé na ně nebyli zvyklí. Krmili s nimi drůbež, anebo čistili válenky, zimní filcové holinky. Dělil jsem se o ně se slepicemi dřevařů.

Kaše byla po návratu z lesa můj opožděný oběd, nebo časná večeře. Zřídka jsem ji mohl připravit z mléka, z kozího nebyla dobrá. Obyčejně jsem ji vařil z vody podle vlastního kulinářského receptu. Nakrájel jsem do vloček salám, kterého se dostalo na lístky o něco víc, než byla vyznačená váha masa. Kaši jsem pořádně okořenil česnekem. Pár let po válce jsem si zkusil tu dobrotu připomenout, ale moc jsem si nepochutnal. Asi mi jako koření chyběla hladová válečná atmosféra.

Je příznačné, kolik příběhů s jídlem – anebo bez jídla – si z oněch let pamatuji. Většinou nejsou pěkné. Jak jsem si šetřil krásný voňavý kus uzeného z domova, až s ním hýbal roj bílých červů; jak mi zkysla konvice zabijačkové polévky, kterou jsem dostal od hajného a jakou jsem z toho měl otravu žaludku; jak mi bylo pravidelně každý týden zle po návštěvě u maminky, která se, chudák, snažila vynahradit mi šest dní postních.

Jednou padal celou noc sníh a právě nad ránem ustal. Les je pak pro myslivce učiněná čítanka. Každé zvíře se podepíše i s domovskou adresou. Kmotra liška skončila noční toulky v norách mezi balvany. Když ji hajný „obeznal”, vyrozuměl revírníka. Zorganizovala se výprava. Všichni hajní z okolí, pár dřevařů s lopatami a krumpáči. Lov se protáhl a pan revírník si mne poslal do myslivny pro svačinu. Znamenalo to pár kilometrů, ale byl jsem „v treningu” a s chutí jsem se proběhl.

Po návratu jsem zastihl společnost okolo ohně. Pan revírník vybalil úctyhodný plát domácí tlačenky mezi dvěma chleby, dvakrát do toho kousl, zakřenil se a na celou společnost zahlaholil: „Dyt to je zmrzlý, to se nedá žrát.” Obrátil se ke mně: „Tumáš, vem si to a sněz si to.” Někteří z hajných se zasmáli, druzí ujeli pohledem stranou. Nebylo neznámé, jak jsme na tom tenkrát já i rodiče byli. Otec, kolega téhle společnosti, lesník, byl Němci vyhozen z místa a naše rodina se neslavně protloukala. Revírníkovo gesto – zvlášť v téhle souvislosti – nebyl dar, ale almužna žebrákovi, anebo kus žvance, hozený psovi.

Snad to ten člověk ani tak zle nemyslel. Trpěl komplexem, kromě jiného i pro svůj menší vzrůst a pohyboval se v jakési permanentní divadelní póze. To mi v té chvíli trapnost situace nezmenšilo. Krev se mi studem nahrnula do hlavy. Poděkoval jsem, co mi zbývalo? Nešťastný balíček jsem strčil do kapsy.

Do konce honu mne ten dar – nedar pálil. Bojoval ve mně hlad, od rána jsem nejedl, chuť na takovou vzácnou lahůdku a hanba z té ponižující scénky. Když jsem se vracel domů Vrchovou cestou na Flekačky, vytáhl jsem balíček z kapsy a do dobroty se zakousl. Nechyběl mi hlad, ani chuť, ale nedokázal jsem sousto polknout. Hořkostí se mi stáhlo hrdlo. Rozmáchl jsem se, a svačina, která za nic nemohla, letěla obloukem do zasněženého smrkového mlází.

Věřte nevěřte, nic jsem z toho nepolkl, ale ještě v noci mne probouzely palčivé křeče v žaludku.

Abych ale nevzpomínal jen špatné. Byli okolo i lidé s dobrým srdcem. Rodina Hubků na Flekačkách mne pravidelně zvala, když „na černo”, tajně a proti přísnému zákazu okupantů stloukali máslo. Neměli pro to pozvání vlastně žádný důvod. Ani jsme se vzájemně neznali víc, než s jinými sousedy. Vystavovali se nebezpečí, že bych mohl jejich „ohrožení válečného hospodářství”, třeba bezděčně, prozradit. Namazali mi ohromný krajíc doma pečeného voňavého chleba čerstvě stlučeným máslem, oroseným ještě krůpějemi smetany. Nalili jednou, dvakrát řádný kafáč vychlazeného podmáslí. Po tomhle pohoštění mne žaludek nebolel. I když bylo podmáslí studené, na duši hřálo.

2004 28.2.

*****

Rány pod pás

Maruška byla hezké děvče. Štíhlá, hluboké tmavé oči, vážná i milá. Měla jen jednu vadu. Maminku. Ta zastávala ve vesnici úlohu místního rozhlasu, raníku, poledního listu, večerníku a zpravodajské agentury. Zvlášť horlivě se věnovala reklamě a právě tím Maruška nejvíc trpěla. Maminka velebila andělské vlastnosti své dcerky ne-li v každé, pak v každé druhé větě. Říká se, že samochvála nevoní. Chvála potomka z vlastního chovu má podobné aróma.

Maruška přes své půvaby měla o známosti bídu. Sotva se nějaký chlapec objevil v dostřelu, horlivá maminka začala tak rychle a důkladně kout železo, až rybičku, oťukávající návnadu s háčkem, poděsila.

Tohle všechno jsem neuvážil, když jsem vedle té hovorné paní v lesní školce „U pěti bratrů” ořezával buky. Ona tentokrát ani tolik nepovídala, jako se spíš vyptávala. S živou účastí se zajímala, jak bydlím. Zda mám pokojík pěkně zařízený, kolik platím, zda mi domácí vaří snídani a večeři, zda mi prodávají mléko atd. atp. Nevinné dotazy se otáčely hlavně okolo mého podnájmu.

Nemohu tvrdit, že mne zájem netěšil. Měl jsem sotva šestnáct let a tady se o mne zajímal dospělý člověk. Odpovídal jsem rád a upřímně. Rodiče byli přece jen pár desítek kilometrů daleko a sem do mého působiště se nikdy nedostali. Tahle paní se ke mne chovala mile a mateřsky.

Několik dní na to, v sobotu, jsem jako obvykle spěchal z lesa, abych stihl vlak domů, do Vodňan. Klíč od vrátek nebyl na smluveném místě. Nedělalo mi to starosti, vrata jsem přelezl. Na svém místě nebyl ani klíč od dveří ze dvora do domu. Stačilo se trochu zamyslet, kam ho mohli domácí dát a už jsem ho měl. Namísto pod dřeváky byl pod ošatkou na schodech k půdě. Moc jsem si s tím hlavu nelámal, popadl kufr a utíkal do Písku na vlak.

V neděli večer jsem se jako pravidelně vrátil. Nahlédl jsem domácím do kuchyně a pozdravil. Proti mně vyrazil gejzír. Nebyly to niagarské vodopády, ale sedmdesát kilo živé váhy koncentrovaného vzteku. Pan domácí. Tvář rudou jako cihla, však byl také povoláním stavební polír. „Na hrubý pytel hrubou záplatu.” bylo rčení, které mi z delšího hlasitého monologu utkvělo.

Trvalo chvíli, než jsem z krupobití nadávek a pohrůžek pochopil, oč jde. Ohlas na moji zpověď „U pěti bratrů”. Bylo těžké se bránit. Nedostal jsem se ke slovu a pomluvy, které jsem měl údajně šířit, nebyly úplná nepravda. Skutečnosti byly jen připepřeny, pootočeny a vznikla z toho překrásná kytice klevet. Dopálily by i klidnou letoru a tou můj domácí nebyl. Byl málo snášenlivý k vlastní rodině, natož pak k cizímu klukovi, který o nich šíří po vsi drby.

Bezděky jsem přilil olej do ohně v sobotu, když jsem tak hladce vyřešil problém s klíči. Byly schovány záměrně. Pan domácí se těšil, jak se popase na mém trápení, až mi ujede vlak a budu – nešťastný – hledat způsob, jak se dostat k rodičům. Chystal se uspořádat mi hned za tepla výchovný koncert. Paní domácí – z duše dobrák, která si s životním partnerem užila své – mi později vyprávěla, jak mne vládce rodinného krbu netrpělivě vyhlížel. Jak ho mohla klepnout Pepka, když nahlédl do mého pokoje a pochopil, co znamená – kufr nikde a pracovní šaty složené na židli.

Dostal jsem výpověď – přetlumočeno do slušných výrazů. Moc nešťastný jsem z toho nebyl. Žil jsem ve vsi už půl roku, znal jsem hromadu lidí a mnozí – zdálo se – mne měli docela rádi. Nejednou jsem slyšel: „Kdybyste byl řekl, mohl jste bydlet u nás.” Prohlásil to i hajný, u kterého jsem pracoval. Objednal si ale nový nábytek a volný pokoj už volný nebyl. Podobně „do toho něco vlezlo” jednomu sousedovi po druhém. Poučil jsem se, že mezi sympatiemi slovy a pomocí skutky je rozdíl.

Nakonec mi zbývaly dvě možnosti. Otevíraly se mi dvě dívčí náruče. Jedna, to byla má láska z prvních dní, když jsem do vesnice přišel. Netajila se, co by mi podnájem u nich sliboval. Druhá možnost – byt u Marušky. Rozdíl byl spíš v osobách, než v povaze věci.

Vycházelo najevo, že sametový výslech ve školce „U pěti bratrů” a klevety, puštěné po vsi byly součástí plánu. Další kapitolou mělo být – nastěhování k Marušce. Dovídal jsem se, jaký útulný pokojík mne tam čeká, jaká mateřská péče, v jakém idylickém rodinném prostředí se ocitnu. Poléval mne studený pot.

Jak to, že mne, šestnáctiletého kluka tu lapali jako slibnou partiji, skoro jak Jeníka v Prodané nevěstě? Jen Kecal byl v sukni. Každé proč má své proto. Vesnice měla precedent. Chlapec z jedné místní chudé chalupy a děvče z písecké patricijské rodiny se zamilovali. Dětská láska, ale jako trám. Rodiče dívenky zkoušeli tisícerý způsob, jak mračna rozehnat. Všechno marné. Nakonec přistoupili na riskantní experiment. Užili své známosti, dostali hocha do lesnické školy a platili mu studia. Dopomohli mu, aby záhy dostal v píseckých lesích místo revírníka. Z dětské lásky – ruka v zeleném rukávě. Nešlo o starou historii. Všechno trvalo ještě v živé paměti.

Analogie byla vzdálená. Já jsem nebyl z chudé chalupy, ani Maruška z bohaté a vlivné rodiny. Nicméně rozfoukat ohýnek z malé jiskřičky stálo horlivé máti za pokus.

Bývalá láska, k níž jsem neměl sebemenší chuť se vracet, nebo Maruška? Připadal jsem si jako zajíc mezi dvěma loveckými ohaři. Otázkou nebylo, co mne víc lákalo, ale před kterým nebezpečím mám spíš utíkat. Pan domácí mi oslazoval poslední dny předplaceného podnájmu a škodolibě se šklebil. Z mého dilema, z mé pasti mělo povyražení půl vesnice. Rodiče netušili, v jakém „to be or not to be – být či nebýt” osciluji.

Andělíček strážníček asi usoudil, že jsem na takové peripetie přece jen ještě kuře se skořápkou na jistých místech. Pošeptal mi abych se pozeptal mezi formany, kteří stahovali na Mehelníku dlouhé dříví. A záchrana se našla. I stará babička, věchýtek, která měla v mém novém pokojíčku o pěti čtverečních metrech svou almaru, byla na mne hodná a přívětivá. Ani blechy v zimě v kožichu na peci nebyly tak zlé. Ztrpčit život dovedou hlavně zlí lidé.

2004 27.2.

*****

Když se obracel vítr

Každá převratná historická událost je zatěžkávací zkouška. V mocném vichru duby se lámou a tráva polehá. Zdá se, že se lidé chovají podle svého přesvědčení, podle toho, v čem spatřují dobro a v čem zlo. Nebývá to tak jednoduché. Velikou roli hraje charakter a často je rozhodující. Ideový postoj, jeho vnější manifestace, jeho proměny jsou u někoho spíš mimikry, které mají jednání dodat a posteriori jakés-takés zdůvodnění.

Naše generace si nemůže stěžovat, že zažila málo společenských kotrmelců. Není divu, že mnozí v ostrých obratech událostí a poměrů převlékali kabát. Je ale otázkou, zda je obvinění z výměny kabátu vždycky oprávněné. Mnozí se vlastně drží stále téhož životního kréda – osobního prospěchu, a není jejich vinou, že se podmínky mění.

Nejtěžší zkouškou byla nacistická okupace a válka. Tu už nešlo jen o existenční výhody a nevýhody, o prospěch. V sázce byl namnoze holý život. Zátěž na charakter byla obrovská.

Žil v našem městě zámožný obchodník. Jako vážený měšťanosta patřil k místní honoraci. Nechyběl v městské radě ani v žádném vlasteneckém spolku a organizaci. Když bylo třeba, nasadil si baráčnickou vydrovku, osmadvacátého října nosil sokolské čamary.

Jeník, jeho syn, byl vodňanský kluk s běžnou mírou dobrých i horších vlastností. Ještě počátkem protektorátu jsme tábořili pár dní společně s partou kamarádů ve stanech na palouku před myslivnou. Jenda zatím ničím nevystupoval z řady.

Záhy nadešel obrat. Jeho tatínek vyměnil sokolské insignie za parádní nacistickou uniformu. Jen pohodlně vyšlápnuté kožené holinky zůstaly. Pochopil, že vlastně není Čech, ale po předcích Němec. Po městě se říkalo, že tu sehrály úlohu dluhy v obchodě a hypotéka, kterou teď odfoukne jak pápěří. Jiní soudili, že měla vliv hlavně milostivá paní. Také se přestrojila. Místo důstojného kostýmu dámy v letech oblékla rozverný strakatý dirndl se smělým výstřihem. Měla pocit, že se vyšvihla vysoko nad ostatní měštky, které ji léta neuznávaly za sobě rovnou. Nebyla pro ně vodňanská, ale přivandrovalá.

Proměna rodičů nemohla minout Jendu. Pardon, teď už Johanna. V hnědé košili a černých kraťasech, s dýkou u pasu vznešeně přehlížel své včerejší spolužáky a kamarády. Když pochodoval za zvuku bubínků a píšťal v sevřeném útvaru Hitlerovy mládeže ulicemi, pozorně sledoval, zda se všichni kluci i holky uctivě zastaví a zda dospělí před standartou s hákovým křížem smeknou. Mohl ho čert vzít, když viděl, jak lidé mizí za rohem, aby nemuseli usmrkánkům s nenáviděnou fanglí vzdávat čest.

Jeho sebevědomí vzrostlo, když přijížděl do města na dovolenou jako frekventant nějakého urychleného válečného učiliště. Nevím už, zda nepatřil dokonce k elitní a u norimberského soudu odsouzené zločinecké organizaci es-es. Štíhlý, vysoký, s výrazem mezi bohorovností a tupostí, prototyp panské rasy.

Dříve než stačil ozdobit prsa plechem za válečné zásluhy zaskočil ho nový převrat. Rodiče se ocitli za mřížemi. Otec družně s nositeli čestného zlatého odznaku Hitlerovy nacionálně socialistické strany a s hodnostáři SA – úderných oddílů zametal pro Vodňanech ulice. Máti uklízela v domku po kolaborantech Melíškových, kde se ubytovali američtí důstojníci. Když jsme se po čase do domku nastěhovali, přistihl jsem tatínka, jak štítivě vybírá klacíkem z pokojských kamen prezervativy. DNA nikdo nezkoumal a tak je možné si myslet cokoli.

Když oba rodiče stanuli před lidovým soudem, zachránilo je před nejtěžším trestem, že mrtví svědčit nemohou. Zavřela se za nimi vězeňská vrata.

Jan – už to zase nebyl Johann – prchal po okolí před revolučními gardisty. Našel patrně soucit a útočiště u některých známých a po čase jeho stopa vychladla. Na léta zmizel z horizontu města. Sem-tam se něco o jeho osudu proslechlo, ale málokoho to zajímalo.

Až někdy koncem šedesátých let se znovu objevil. V nové proměně, v novém převleku. Tentokrát jako francouzský turista. Žoviální čtyřicátník s mírně kulaťoučkým bříškem, v přepychové limuzíně. Prý se – vzhledem k svému šarmu – šťastně oženil a paní přinesla, kromě štěstí rodinného krbu, továrnu. Zaručit se za tuhle zprávu nemohu. Těžko kdo přijede na návštěvu ze světa do rodného hnízda a přizná se, že se živí, jak se dá.

Alespoň některé indicie však nasvědčují, že tenhle člověk s úspěchem absolvoval další chameleónův trik – proměnu barvy podle situace a prostředí.

2004 21.2.

*****

Stromek míru a radosti

Není sporu o tom, že Vánoce jsou nejhezčí svátky. Alespoň pro nás. Myslím tím nejen Čechy, ale tu část světa, kam proniklo křesťanské náboženství a překrylo tradici oslav slunovratu.

Nejvíc se těší děti. Ale dospělí mají radost znásobenou. Vždyť dávat dárky je větší rozkoš než dostávat. Pohled na štěstí těch menších je požitek největší. Zvlášť když se u štědrovečerního stolu sejdou všichni nejbližší, celá rodina. I s těmi, kdo už na stará kolena osiřeli. U stolu si podají dokola ruce a popřejí, aby se za rok zase tak shledali, a ve zdraví.

Společná radost má tisíce podob. V každé kultuře, v každém koutě světa i v každé rodině si obecné obléká alespoň trochu osobitou kamizolku.

Štědrý den je pro děti nejdelším dnem v roce. Rodiče jsou vlastně také jen trochu starší děti. Maminka mívá práce, že jí jde hlava kolem. Říká, že by ten den měl mít alespoň dvakrát čtyřiadvacet hodin. Myslí to opravdu tak? Však ona se toho slavnostního večera také už nemůže dočkat. Nejen proto, že si konečně na chvíli sedne.

Tatínek chodíval v ten den na hon. Tvrdil, že mu doma jde ruch a shon na nervy. Asi také výmluva. Hon výjimečně nekončil „poslední lečí” v hostinci. Tatínek se vracel domů s časným soumrakem, s tváří rozpálenou mrazem, s urousaným psem, se zajícem a bažantem, pro něž ten vzácný den neskončil dobře.

Nevařil se oběd. K snídani byl čaj se lžičkou rumu a vánočka. Kdo se postí, uvidí zlaté prasátko. A tak jsme museli vydržet až do večera. Naštěstí si maminka se sestrou Liduškou s večeří pospíšily. Sotva se setmělo a na stole se rozsvítila petrolejka, objevil se slavnostní příbor, ne ten obyčejný, každodenní.

Po rybí polévce jsme mívali dvoukilového kapra, vodňanského, se zlatými boky a hrskou šupin jen po hřbetě. Tatínek tvrdil, že právě takový je nejlepší. Bramborový salát byl uměleckým dílem Huberta, bratra. Výrobní tajemství mi odkázal. A tak musím každý rok udělat nějakou mísu také pro příbuzenstvo. Nemohu si stěžovat, že by mne práce navíc mrzela. Rád slyším chválu a hrabu nožkou. Co chudákům zbývá‚ než chválit. Však to znáte: darovanému koni…

Když jsem byl malý, dostával jsem rybu bez kostí. Řízek nemohl zachrochtat a tak se podvod na neviňátku prozradil až o pár let později. A za čas se tahle zkušenost uplatnila na dalších generacích.

Ať byla večeře sebechutnější, pro děti bývala mukou. Dospělí jedí pomalu a pečlivě vybírají kostičky. Jen Hubert jako vášnivý rybář nehledá kostičky už na talíři, odebírá je až ze rtů a vesele se s plnou pusou baví. Nevzpomínám si, že by někdy musel zajídat kostičku, vzpříčenou v hrdle tvrdým skrojkem chleba.

Konečně jsme u stromku. Maminka bere balíček po balíčku a čte, komu patří. Občas bývá připsáno něco žertovného. Míval jsem největší radost z knížky a mám i dnes. Už to nejsou leporela s obrázky Josefa Lady, ani pohádky a příběhy myšky, která se vloudila do letadla a cestovala po Evropě. I když jsem celý život kupoval hromadu knih a užíval řadu půjčoven, knize pod stromečkem se sotva co vyrovná.

Ano, pod stromečkem. Ten je symbolem a — alespoň pro nás — neodmyslitelným středem Vánoc. Na myslivně o něj nebyla nouze. Borovička ještě nepřišla do módy a tak jsme mívali jedličku. Když se rozsvítily svíčky, plamen rozpálil jehličí a místnost byla plná vánoční vůně. Oblíbená německá píseň říká: „Ó Tannenbaum… Ó jedličko, jak věrné jsou tvé lístky.” Jehličí z ní opravdu neopadává. Spíše přisychá k větvičce. Dovoluje tak ponechat okrasu Vánoc dlouho dětem pro radost.

Několik let jsme mívali vzácnou douglasku. Její jehličí má zvlášť příjemnou vůni. Tatínek jich dal vysázet řadu podél cesty k Vodňanským Horám. Dnes jsou to vysoké stromy s výborným dřevem. Do pokoje by se nevešly a s ozdobami, cukrovím a svíčkami bychom už do jejich korun nedosáhli.

Vánoční stromek je symbolem idyly. Svého času jsem poznával i jeho stinné stránky. To když jsem začal v lese pracovat. Jako praktikant, to je něco jako učedník, jsem od poloviny prosince trávil celé dny vyhledáváním stromků pro výjimečné zákazníky. Pro běžné zájemce udělali dřevaři probírku v přehoustlém mlází. Já jsem musel přinášet do hájenky pod Helfenburkem jen stromky s hustými větvemi, rozloženými pravidelně do všech stran. Zkuste těmhle požadavkům vyhovět, když les leží pod peřinou hlubokého sněhu. Prolézal jsem houštiny, sníh v botách, sníh za krkem. Tenhle fešák vypadá slibně. Oklepu bílé polštáře z větví, ruce už mám mokré po lokty a — zklamání. Pravidelný se jen zdál. Z desítek nadějí jedna jakžtakž vychází.

Když jsem další rok pracoval v píseckých lesích, dopustil jsem se velikého hříchu. Měl jsem náročnou objednávku pro nějaké důležité zvíře z lesního úřadu. Panu Nymburskému, hajnému, na tom velice záleželo. Kladl mi na srdce: jedličku, hustou atd.

Něco jsem našel, ale pořád to nebylo to pravé. Ze zoufalství jsem se dopustil čehosi, co mezi lesnickou branží zavánělo svatokrádeží. Na Vrchové cestě byl ostrůvek krásných jedlí. Nebyly už žádné pokojové formáty, spíš něco pro náměstí. Měly patřičný rozestup, a proto pěkné pravidelné koruny. Vyšplhal jsem se na tu nejhezčí a uřízl její vrcholek, tak dva metry od špičky. Kdyby mě viděl hajný, asi by mne přerazil. Ale prohřešek nebyl stejně k ničemu. Zdola se mi zdál vršek pravidelný,ale na zemi vypadal jinak. Jedna růžice větví od druhé byla daleko. Svědectví o svém těžkém provinění jsem „zasadil” do hlubokého sněhu.

O posledních válečných Vánocích ve čtyřiačtyřicátém jsem dostal za úkol předat německým vojákům z písecké posádky na stovky vánočních stromků. Nevybírali jsme žádné „Tannenbaum”, jedle. Podél cesty za Rozkročákem bylo na kilometr smrkové mlází. Pořezali jsme krajní řadu u samé cesty a problém byl vyřešený. Němce přivedl poddůstojník, Vídeňák. Hovořil plynně česky. Zatímco jeho komando nakládalo a odváželo fůry smrčků, bavili jsme se spolu. On mluvil a já poslouchal. Potřeboval patrně vrbu, které by svěřil své obavy a skepsi. Věřil, že ze mne nikdo kolíček k base nevystrouhá. Iluze o vítězství velkoněmecké říše byly tytam. Měl hrůzu ze samého konce války, z hodiny účtování. Zranění se mu, bohužel, hojilo a čekala ho brzy znovu fronta. Měl hořké Vánoce. A nejen on a jeho invalidní komando. Ani fůry stromků neslibovaly vytvořit jim iluzi svátků pohody a štěstí. Chybělo to hlavní — mír a pokoj lidem dobré vůle.

Vodňanské noviny roč. XIII. [č. 22] 2002 17. prosince [str. 7]

*****

Na prahu svobody

Příroda jako by prožívala strasti a radosti s námi. První hodiny nacistické okupace ve třicátém devátém provázela vichrem a spoustami mokré sněhové břečky. Počátek května v pětačtyřicátém — opak. Jaro jak na sladkých pohlednicích od Fišerové — Kvěchové.

Koupali jsme se v bahnitém rybníčku u Dlouhé Vsi. Kolem se trousili zběhové neporazitelného, ale poraženého wehrmachtu. Bez pušek, s ranci a sukovicemi. Zbraně raději pod kabátem. Drželi se polních a lesních cest, i když vojenská policie měla už jiné starosti, než chytat a věšet. Policajti, gestapáci, esesmani a všechna ta verbež zachraňovala vlastní život. Pohyb byl jednosměrný: od východu na západ. Strach před Rudou armádou a naděje, že zajetí u americké bude menší zlo.

Sokolský pochod z pražského rozhlasu, hlas povstání, provázel agónii hydry a počátek svobody.

Utíkal jsem od Ovčína nad Chelčicemi, kde jsme tehdy bydleli, pěšinou do Vodňan. Na náměstí bylo snad celé město. Šířila se zvěst, že ve Strakonicích už je americká armáda. A opravdu. Od rybářské školy přijel džíp, poprvé olivové stejnokroje namísto nenáviděné myší polní šedi. Vojáci, kteří nebyli ztělesněním hrozby, nepřátelství a pokoření. Naši vojáci. Tak jsme to prožívali.

Lidé nevěděli, čím by vyjádřili záplavu radosti a vděčnosti. Vojáci v džípu však byli střízliví. Na objímání a oslavy nebyla ta pravá chvíle. Byl to průzkum, vysunutá tykadla vojsk. Nevystoupili z auta. Vyměnili s lidmi pár vět anglicky a německy, informovali se, kde jsou oddíly Němců, a odjeli. Nebylo to pro nás zklamání. Považovali jsme za samozřejmé, že příjezd dalších Američanů bude nanejvýš otázkou hodin.

Pohotově se zorganizoval náš vlastní průzkum. Láďa Křížek, syn stavitele, po němž je nazvána jedna z ulic ve městě, přibral do auta několik dalších mužů. Rozjeli se na Strakonice pro zprávu, kde už je čelo americké armády a kdy dorazí k nám.

Zrodil se nápad: přinesme hitlerovské fangle s hákovým křížem, vysteleme s nimi cestu osvoboditelům. Jak jiskra prolétla myšlenka městem. Nacistickou parádu musela za okupace mít každá veřejná budova. Když nás vyhnali z myslivny — byla také „veřejná” — ušila mi maminka z toho trenýrky. Placku s hákovým křížen odpárala, i když jsme to komentovali, že by se na některých místech pěkně vyjímala. Teď se ve chvíli nakupila hromada nenáviděných symbolů na obrubě kašny.

V následujících chvílích padla do nadšení studená sprcha. Z Budějovické ulice se ozvala střelba. Brutálně si razil cestu zástupy černý mercedes se sklopenou střechou. Auto bylo plné nasupených tváří pod býčími přilbami s napřaženými samopaly. Stříleli po oknech, kde visely československé prapory — šest let schované, teď narychlo vyžehlené a jásající v ulicích. U kašny vyskočil z auta oficír s napřaženou pistolí, popadl balík nacistických vlajek a než se lidé vzpamatovali, bylo po představení. Němci ujeli, už nevím, kam. Mnoho možností jim nezbývalo.

Není lehké pochopit, jak mohla taková smělost či drzost Němci projít. Byli jsme ještě pod vlivem několikaletého strachu před nacistickým bičem. O den, o dva později, by ho lidé rozsápali holýma rukama i s jeho ochrankou. Tehdy se z druhého konce náměstí na něho hrnul a prorážel si cestu davem jen obchodníček K., který si v předcházejících letech hanebně zakolaboroval. Teď chtěl zřejmě demonstrovat opožděně probuzené vlastenectví. Lidé ho zadrželi a sem tam se ozvalo lapidární ocenění jeho minulé i momentální aktivity.

V dalších hodinách a dnech jsme ještě poznali, že situace není tak idylická, jak se nám zdálo. Nacisté měli mezi kleštěmi ze dvou stran postupujících spojeneckých armád značné síly. Město čekaly dramatické chvíle.

Na kopcích nad Číčenicemi se vyplazil šedivý nekonečný had tanků, samohybných děl, pancéřových vozů, nákladních aut naježených kulomety. Ještě než do města pronikly, několik mužů se pokusilo pancéřovou pěstí — ruční protitankovou zbraní — povodeň zastavit. Byla to sebevražda a také to smrtí jednoho z obránců skončilo.

Němci znejistěli. Nevěděli, jaké síly proti nim ve městě jsou. Kolony se zastavily. Jeden tank vybočil z řady a zajel pár desítek metrů do pole. Okolo vozidel nastal ruch. Motocykly svážely hromady písemností a ty se vršily v osamělém tanku, který se vzápětí proměnil v pochodeň. Ve spěchu se nenamáhali ani vyklízením střeliva. Hodiny plál oheň a jiskřil ohňostroj explodujících granátu. Ohořelá ruina tanku ještě dlouho po válce strašila nedaleko míst, kde dnes stojí družstevní skleníky.

Celé hodiny se pak valily kolony schlíplých, ale sveřepých a nebezpečných aspirantů na světovládu směrem na západ. Projížděly mrtvě ztichlým městem. Na rohu náměstí míjely kriminál, napěchovaný zatčenými místními Němci a kolaboranty. Ozbrojenci měli ale už jedinou starost, dostat se co nejrychleji do Prachatic, do zajetí Američanů.

Vodňany se ocitly na styku dvou spojeneckých armád. Po krátkém dotyku amerických průzkumných jednotek dorazily v příštích dnech od Českých (už zase Českých) Budějovic oddíly sovětské armády. Po čase odešly a Vodňany se staly součástí americké zóny. Když jsem jel na kole do Písku, kontrolovala mne na rozcestí u rybářské školy americká hlídka a o pár set metrů dál, na Radčickém kopci, hlídka sovětská. Na tancovačce v Chelčicích vytáčeli děvčata družně mládenci v jedné i v druhé uniformě. Našly se panny, které dokázaly podělit sympatiemi obě strany.

Že se právě u nás sevřely čelisti dvou armád a zavilí nacisté už neměli kam ustupovat, to mělo i stinné stránky. Plno se jich rozběhlo do lesů a způsobili ještě řadu tragédií.

Vodňanské noviny roč. XIV. [č. 9] 2003 6. května [str. 3]

*****

Jan Neruda s kolárkem

Když zabodnete doprostřed Vodňan kružítko a opíšete poloměr za půldne cesty, vymezíte okruh, v němž jste potkávali nebo mohli potkat – kdybyste byli starší – svéráznou postavu. Starý vlídný pán s kulaťoučkým bříškem, v černém, s holí špacírkou, na nose cvikr se skly do elipsy. Hotový Jan Neruda z obrázku, ale bez vousů a s kolárkem. Starší rodáci už poznali, koho mám na mysli, a mladším to prozradím: katecheta Florián Fencl.

Podobnost s Janem Nerudou nebyla jen vnější. Byla i v povaze toho, co dělal, oč se snažil. Zamilován do našeho kraje vlnitých modrozelených kopců a zrcátek rybníků, bílých vesnic a bílých racků psal verše a povídky, troufal si i na román. Že nedosahoval úrovně a věhlasu malostranského Jana, to mu nemějme zazlé. Snažil se upřímně a lidé ho četli. Nebyli bychom spravedliví, kdybychom ho měřili jen dnešníma očima. Jeho oči sledovaly život a jeho péro plulo po papíře před polovinou století.

Všichni jsme nádobou hříchu, ale jeho hříšky musely být velice malé. Chodit mezi námi jako vtělená dobrota a životní rovnováha. Mírný úsměv, mírný hlas, zdvořilé pokynutí hlavou na pozdrav. Od Nerudy se lišil i tím, že jeho curriculum vitae nezkřížila žádná místní Karolina Světlá. Alespoň pokud je mi známo. Musím si ale vyhradit, že jsem ho poznal už ve stáří, kdy se celibát stává osudem i neznabohů. Utkvěla mi však v paměti přece jen jedna pikantní příhoda, která ho postihla, byť si ji ani za mák nezasloužil.

Jako vlastenec celou bytostí přivítal šťastné dny osvobození z nacistické okupace. Učinil to způsobem sobě vlastním. Do prvního z poválečných čísel Vodňanských novin, které znovu ožily po létech vynuceného odmlčení, napsal patetický článek Synové slunné Kalifornie v našem městě.

Vodňany se řízením válečných dějů ocitly na dotyku dvou spojeneckých armád a staly se svědky posledních křečí nacistické válečné mašinérie. Vystřídaly se zde nejprve americká, pak na čas sovětská a nakonec na několik měsíců znovu americká armáda.

Vraťme se k naší ústřední postavě. Pan katecheta bydlel v malém domku v uličce, jež opisuje někdejší městské opevnění. V podobném domku v sousedství žily dvě dívky, čerstvě dohola ostříhané. Nehlásily se tak do řad skinheadů, tenkrát nic takového neexistovalo. S fašismem se právě skončilo a nikdo netušil, že o pár desetiletí později s ním někdo začne znovu koketovat. Obě panny si pořídily tento účes-neúčes nedobrovolně. Dohola stříhali horliví vlastenci příslušnice něžného pohlaví, které se provinily sexuální kolaborací. Nějaký čas se poznaly podle toho, že si ovazovaly hlavu turbanem. (Hořkým paradoxem bylo, že turban nosily i ženy, postižené tyfem, vracející se z nacistických koncentračních táborů.)

Dříve než stačily našim dvěma krasotinkám dorůst vlasy alespoň na ježka, obrátily své sympatie od německé polní šedi k olivovým blůzám. Těžko posoudit, zda to bylo něco jako jistý druh pokání, a nebo působily jiné pohnutky.

Synové slunné Kalifornie měli v těch dnech pádné důvody k radosti a oslavě. Válka v Evropě skončila, skončila pro ně vítězně a přežili ji živi a zdrávi. Oslavy mezi vojáky bývají vždycky drsnější. V tom se různé ozbrojené síly dojemně podobají. Věřte mi, prožil jsem v khaki-společnosti několik desítek let.

V pokročilé noční době si pár oslavenců vzpomnělo na ona dvě děvčata a jako muži činu se rozhodli, že je bez otálení navštíví. Alkohol jim trochu zmátl směr a tak zabušili na dveře pana katechety. Než pochopili, že pán, který jim něco vysvětluje, není sok, chvilku to trvalo. Neodbývalo se to příliš tiše. Město mělo z té kočičiny na chvíli povyražení.

Lidé žili v té historické době vážnějšími událostmi a zájmy, a tak drby o noční lapálii záhy vyčpěly. Pan katecheta měl pro bujné mládí pochopení a nedělal z komára velblouda. Byl moudrý člověk a dovedl odlišit okrajové od podstatného.

Ostatně své stanovisko k válečným událostem, k okupantům a osvoboditelům vyjádřil v knize, kterou vzápětí vydal. Jmenuje se Soumrak a svítání. Je to podrobný chronologický záznam událostí ve Vodňanech a okolí za léta okupace. Takovou zevrubnou kroniku dramatické doby mohou Vodňanům závidět mnohá větší a významnější města. Kniha svědčí o tom, že pan Fencl si pečlivě vedl po celou válku kartotéku událostí. Nestačily zdaleka novinové zprávy. Už proto ne, že nepracoval objektivisticky. Zaznamenával fakta o nacistické perzekuci, která se do novin nedostala.

Škoda jen, že kniha vyšla v malém nákladu a od jejího vydáni uplynula dlouhá řádka let. Není lehké ji nalézt a seznámit se s ní. Myslím, že kdyby byl Florián Fencl odkázal našemu městu jen tuhle památku, zaslouží si ocenění.

Vodňanské noviny roč. XIV. [č. 17] 2003 7. října [str. 3]

*****

Román obyčejného člověka

Potkáte na návsi bábu. Stářím obtloustlá, šourá oteklé nohy v oťapaných pantoflích. Vybledlé šaty pozakryté zástěrou. Šátek na babku, stažený do očí.

Platí i tady, že život každého člověka je román? To snad ne. Nu, zkusme to. Vezmeme křišťálovou kouli a podíváme se.

Ještě na počátku války byly rodina pohodová. Menší sedlák, bohatý na potomstvo. Nejen co do počtu, ale i co do pracovitosti a pořádku. Při práci v hospodářství se všichni ještě vyučili řemeslu. I děvčata. Bláža byly švadlena.

Říkává se, že není kostelíčka, aby v něm nebylo kázáníčka. V téhle vsi pěnila lidem krev jedna selka. Anonymní dopisy, pomluvy, poštívání jedněch proti druhým. Ani vlastního bratra nešanovala.

Nacistická okupace jí přišla jako na zavolanou. Konečně se mohla dostat sousedům na kobylku. Našla papír, namočila péro a pustila se do vypočítávání. Ten a ten vozí tajně obilí do toho a toho mlýna. Místo aby všechno, co je nad normu pro rodinu, odevzdali, melou na černo. Tak. Tentokrát to nebyl anonym, ale udání na četnickou stanici.

Bylo z toho vyšetřování, ale vodňanští četníci to nebrali příliš vážně. Právě tak okresní soud. Za nějaký čas se ale do věci vložila německá hospodářská kontrola, gestapo a nacističtí soudci. Měli nemilosrdná měřítka. Rozsudky znamenaly léta vězení. Mlynář a několik hospodářů kriminál nepřežili. Mezi nešťastníky byl i Blážin otec.

Protože jedno neštěstí nechodívá samo, roznemohla se matka a choroba ji pro zbytek života připoutala na lůžko. Do třetice všeho zlého starosta poslal devatenáctiletou Blážu „do rajchu”. Totální nasazení. Splnil tím obecní kontingent. Vybral si právě ji protože se nemusel dohadovat s rodiči. Z protestu sourozenců si mnoho nedělal.

Děvče ze vsi, nezkušené, bezbranné bylo ze dne na den vrženo do kadlubu válečné Evropy. Muniční továrna v Kasselu byla trvale předmětem zájmu spojeneckých bombardérů. Občas ve dne, ale častěj v noci utíkalo pestré společenství nejrůznějších národností do krytů, a později po zkušenostech raději do polí. Nevyspalí, hladoví mladí lidé se potáceli slabostí nad stroji. Těžké úrazy byly na bíle dni. Když nešťastníka odnášeli, někdy mu zdraví záviděli.

Jedinou světlou chvilkou pro Blážu bylo, když přišel balík z domova. Než stačila přečíst dopis, na který se nejvíc těšila, z bucht a pečeně byla polovina pryč.

Hlad trápil všechny, ale nejvíc zkusili váleční zajatci, zvlášť sovětští. Pracovali v oddělené čísti závodu. Kdo byl přistižen, že se jim pokoušel podstrčit drobet jídla, byl krutě trestán. Ani ostatní zajatci, Francouzi, Belgičané na tom nebyli růžově. Bláža jim četla s očí hlad po kusu žvance a vlastní sousto jí hořklo v krku.

Kus bábovky, na které byla čitelná ruka starší sestry, se stala chodníčkem k první lásce. Bláža z útrpnosti nabídla kousek vychrtlému, zuboženému Valonovi. Mladík byl hladový, ale styděl se popadnout jídlo a otočit se k děvčeti zády. Snažil se promluvit pár slov v mezích bídné němčiny, kterou tu pochytil. Bláža trochu rozuměla, něco si domyslela.

V nevlídné atmosféře dílen a ubytovny trpělo děvče zoufalou prázdnotou. Belgický chlapec na tom nebyl lépe. Oba si brzy uvědomili, že jeden druhého hledá pohledem v hale, ve sklepě a v polích při leteckém poplachu. Čím dál milejší jim byly chvilky, kdy mohli být vzájemně nablízku. Bylo jim spolu dobře i beze slov. Láska si dovedla najít svůj chodníček, od nepaměti vyšlapaný bezpočtem generací. Ani zlé podmínky otrocké práce tomu nedokázaly zabránit. Spíš násobily touhu po špetce lidského tepla. Surovosti nacistických pohunků stupňovaly potřebu něžného pohlazení.

Pierrova láska byla opravdová a nezištná. Díky vlivu rodiny získal možnost vrátit se domů. Snažil se, aby byla propuštěna z robotárny i Bláža. Válka už překročila svůj zenit a z kasselských továren trčely trosky. Blážina matka byla těžce nemocná a hospodářství doma trpělo nedostatkem pracovních sil. Tak nějak vypadaly okolnosti a argumenty, které Bláže umožnily návrat domů. S Pierrem se rozloučili a už se nikdy nepotkali.

Doma. Bylo to jako probuzení z ošklivého snu. Rodina, i když bez otce a s chorobnou matkou, byla ráj proti otrockému živobytí v Německu. I vzpomínka na první lásku byla jako sen, i když krásný.

Srdíčko jednadvacetiletého děvčete se dlouho s pouhou vzpomínkou nespokojilo. Objevil se nápadník. Selský synek o hodně starší, věcný a praktický. Rozšafně uvažoval a rozkládal o sňatku. Pro Blážu, která právě okusila radosti volného života, byl svou seriózností nudný.

Padl jí do oka mládenec, usedlého nápadníka pravý opak. Nebyl starší, ale naopak o několik let mladší. Student, mnoho četl, byl zábavný, skládal jí verše. Sportovec, měl pěknou postavu. Soka tituloval hanlivou přezdívkou „chroustačka”.

Bláža se dlouho nerozmýšlela. Nechala se vést citem. Měla jen strach, aby se jí Kamil – tak budeme studenta jmenovat – brzy nenabažil. Umínila si, že mu nedá rychle a lacino, po čem hoši u děvčete prahnou. Tančili spolu, jezdili na výlety, chodili do kina. Bylo po válce, všechny zábavy měly kouzlo novoty a sbližovaly je navzájem.

Jednou na procházce v lesíku se Kamil posadil na pasece, kde se otevíral hezký pohled do kraje. Vyzval Blážu, aby si sedla vedle něj. Měla asi s podobnou výzvou své zkušenosti a dala mu facku. Udiveně na ni zíral a chvíli mu trvalo, než pochopil, čím si hrubost vysloužil.

Týdny a měsíce ubíhaly a Bláža usoudila, že už zdrženlivosti bylo dost. Teď zase Kamil projevoval víc cudnosti, než se jí zamlouvalo. Měla už určité zážitky, ale ne takové, aby dovedla dovést mládence, kam bylo potřebí. S obavou sledovala, jak kolem něho krouží pár místních milovnic.

Pevně se rozhodla. Na schůzku na břehu rybníka v polích přišla v hezkých letních šatech s rozepnutými knoflíčky tam, kde se nabízel kouzelný pohled na hluboký záliv mezi ňadry. Hlupák Kamil nepochopil, co se mu nabízí. Ani mu nedošlo, proč Bláža nechce jít na tancovačku, jak měli domluveno a vodí ho odlehlými lesními kouty.

Padla do mechu a dala se do pláče. Co si má s tím nekňubou počít? Měla ho ráda. Nechtěla si přiznat, že si jeho nemístnou zdrženlivost zavinila sama. Zvykl si vnímat její něhu spíš jako projev mateřství. Věkový rozdíl tomu napomáhal.

Ještě nějaký čas se mezi nimi střídaly rozmíšky, rozchody a smiřování. Starší sestra Bláže radila, aby to s tím protivou skončila. Známost s mladším chlapcem jí nedělala dobrou reputaci. Když odešel na studie, jalový románek doklopýtal.

Bláža zůstávala dlouho svobodná. Ne že by o ni nebyl zájem, spíš naopak. Známosti se střídaly příliš rychle. Vyrostla už z let, kdy láska poroučí rozumu. Její požadavky na trvalého životního druha představovaly příliš řídké síto, kterým mnozí propadali.

Když se konečně rozhodla provdat, bylo to už po třicítce. Našel se konečně muž oněch vzácných kvalit o jakých snila? Nebo se spíš polekala hrozby staropanenství? Mezi lidmi se o takových případech říkává: Vybírala, až přebrala.

Zaslechl jsem náhodou úryvek rozhovoru dvou venkovských tetek: „…a kupoval třicet čtvrtek másla. Ptám se: ,A na co to potřebuješ?’ A von: ,No, naše bába Blažena umřela. Na pohřební trachtaci.’ ,A co se jí jako stalo?’ ,Ucpala se jí ňáká žíla u srce!’ ,A byla akorát stejně stará se mnou.’ ,Devětasedmdesát jí bylo.”

Tenhle závěr už nevyprávěla křišťálová koule.

Dáte mi snad zapravdu, že i taková stařenka, kterou potkáte na vsi a ani se za ní neohlédnete, má svůj životní román. Křišťálová koule nám z něj vyprávěla jen něco a stručně. Kdyby byla řečnější, bylo by to na pokračování.

2004 11.4.

*****

Jak se rodí ságy

Pamětníci rádi vyprávěli, jak kovář Srnka „vybílil” v Chelčicích hospodu. Na pohled to nebyl žádný trol ze skandinávských legend. Ve stáří drobnější, hubený tatík. Je málo pravděpodobné, že měl v mládí proporce obra a na stará kolena se scvrkl. Šlachovitý ovšem byl, pevný jak borový pařez.

Že se před lety při jedné tancovačce okolo něho cosi semlelo, o tom existoval viditelný i hmatatelný důkaz. Měl uprostřed čela několik centimetrů širokou a hlubokou jámu. Ti, které z hospody vyházel, si na něho počkali. Když si s ním nevěděli rady na světle, vyřídili to potmě. Vzali z hromady dříví dubové poleno a pořádně se rozmáchli. Taková rána by usmrtila býka. Hrana polena zůstala kováři hlubotiskem zvěčněna. Nejen, že ji ve zdraví přežil, ale ještě prý zákeřníky rozehnal. Ani k doktoru nešel. Proč také? Poleno není kule z revolveru, odskočilo samo a nebylo potřebí je vyoperovat. Tak události líčil v próze místní epos.

V zápětí po skončení války se na zahradě zmíněné hospody odehrála jiná událost, daleko méně drastická. Byl jsem shodou okolností přímým účastníkem. Američtí vojáci mne sem přivezli, abych si s jedním z nich zaboxoval. Nebyl jsem žádná hvězda, ale v okolí se tomuhle sportu věnoval málokdo. Pěstoval se tu hlavně fotbal, ve Vodňanech ještě házená, rekreačně trochu atletika a v zimě hokej. Rohovnické kluby byly nejblíže ve Strakonicích a v Písku. Poslední čas války jsem pracoval v píseckých lesích a několikrát týdně měnil sekeru za osmiuncové rukavice.

Náš přátelský duel s Američanem nebyl nic zvláštního. Mně bylo sedmnáct let a soupeř byl o pár let starší – holobrádky v mém stáří do uniformy nebrali. Trochu jsme se oťukávali. Partner byl fyzicky silnější, jeho údery byly cítit a tak jsem měl co dělat, abych ty třikrát tři minuty utancoval. Měl jsem už s Američany trochu zkušenost. Byli méně pohybliví a spíš spoléhali na tvrdé rány. U nás se pěstoval víc technický box, švihadlo a práce nohou. Takový způsob mi teď pomáhal.

Když jsme skončili, měl jsem trochu rozbité rty a Američané mi je pečlivě ošetřili. Připadalo mi to komické. V Písku při treningu jsme byli někdy červení až po pás a nikdo si toho zvlášť nevšímal.

S odstupem času bych byl na tenhle zápas skoro zapomněl, nebýt nečekané připomínky. Po letech jsem se zastavil v chelčické hospodě. Hostinský vzpomínal na někdejší utkání, kterého byl svědkem. Líčil je takovým způsobem, že bledly báje a pověsti o dávném Héraklovi. Kdybych se neznal, musel bych se sám sobě obdivovat.

Barvitost legendy o divech onoho zápolení mi připomněla pověst o heroické síle a odolnosti kováře Srnky. Zahlodala ve mně pochybnost. Nebyla zkazka v jeho případě také drobátko nadsazená? Že dostal polenem, o tom existoval lapidární důkaz. Já jsem se nemohl pochlubit ani rozpláclým nosem, jak se na každého pořádného boxera sluší.

Nezbavil jsem se podezření, že je v místních podmínkách mimořádně příznivé klima pro bujení hrdinských legend. Není na tom vlastně nic zlého. Ilja Muromec asi také nemával mnohapudovým železným kyjem a nikdo proto ruským bylinám hodnotu neupírá.

Tradice chelčických heroických klání mi však připadá dost selektivní, výběrová. Některé skutky se zveličují, jiné upadají v nezasloužené zapomenutí.

Bylo to také záhy po skončení války. Vojáci vítězné armády se chtěli pobavit. V té době se na pivo nechytali jen švábi v pekárně. Bylo ho málo, dobré pivo bylo zvlášť vzácné a tak se na něj dala přivábit i chelčická omladina. To když naši osvoboditelé uspořádali zábavu v tančírně Na Lázni. Organizátoři měli zájem hlavně o tanečníky v sukních. A tak když čas pokročil a mládenci už vypili piva dost, dostalo se jim mírné upozornění, že by mohli poděkovat a odejít. Děvčata tam ovšem měla zůstat. V téhle zásadní otázce se však názory hostů a hostitelů neshodly. Dopadlo to tak, že hostitelé hnali hosty nejkratší cestou do vesnice. Něžnější pohlaví prchalo oklikou, leč bez pobízení.

Pivo však ještě neřeklo poslední slovo. Podpořilo zmužilost na obou stranách. Vojáci triumfálně hlaholili po návsi, zatím co místní junáci za humny vytrhovali plaňky z plotu i s rezavými hřebíky.

Dovolte mi, abych z jemnocitu pár minut dramatického děje přeskočil. Když po nějaké době přijely džípy a v nich vojáci s bílým pruhem a písmeny MP – vojenská policie – na přilbě, bylo už ve vesnici ticho a klid. Zraněné odvezli.

Nevím, proč se pamětníci na tuto ságu rozpomínají jen zřídka. Vždyť zapadá jako ušitá do místních zvyků a obyčejů. Na taneční merendy se omladina ze sousedních vesnic od nepaměti stejně srdečně zvala, jako po půlnoci pěstmi a kamením hnala. Tentokrát poupě tradic rozkvetlo do mezinárodních rozměrů. Při troše snahy a dobré vůle by se našly i postavy, kterým za zmužilost v tomto klání právem patří kolem skrání bobkový list.

2004 3.3.

*****

Pytlák a lechtivé historky

Oko je prý do duše okno. Tak zlé to s panem Mládkem snad přede jen nebylo. Oči měl věru baziliščí. Černé trnky, věčně přimhouřené, zahlížející úkosem. Poťouchlý pohled podkreslovala našklebená grimasa, koutky úst povytažené hubenou tváří k ostrým lícním kostem. Úzký knírek à la Clark Gable to nezachránil.

Postava si s půvaby lící nezadala. Pokud se štíhlost pokládá za měřítko krásy, byl to místní Adónis. Nahrbená záda byla asi tak všechno, co se z něho na volně plandajícím kabátě a na gatích rýsovalo. V gumových holinkách klechtalo o málo víc, než holení kosti. Když se šinul s pokrčenými koleny, trochu předkloněný a neklidně těkal úzkou škvírou očí, vypadalo to, jako by se stále za čímsi plížil.

Možná, že jsem tu karikaturu zevnějšku trochu přehnal, ale věřte mi, ne o mnoho.

Mládek byl dřevař. Jestli si někdo myslí, že s takovým fyzickým fondem mohl ztěží zvládnout lesní dřinu a ještě k tomu v době, kdy veškerá technika byla sekera a pila břichatka, je na omylu. V lese se pracovalo „akordem”, plat byl podle odvedené práce. Měřil se výkon party a tu tvořili zpravidla tři, čtyři muži. Výplata se mezi nimi dělila rovným dílem. Je přirozené, že nikdo nechtěl do party „nefachčenka”. Takové firmy byly na vsi známé. Mládek mezi ně určitě nepatřil.

Chlapi se k němu přesto chovali s jistou rezervou. Ne proto, že by museli kus práce udělat za něj a on se s nimi – jak se říká – vezl. Důvodů bylo povíc. Jednak že se do vesnice přiženil a nebyl starousedlík. Byl také moc hovorný. Když se zasedlo k ohni, dřevaři pojedli a zapálili fajfky, vzal si často slovo a vyprávěl věci na pováženou. Parťáci mu tak docela nevěřili, ale nedohadovali se s ním. Bafali z porcelánek, dívali se zamyšleně do ohně a někdy to vypadalo, jako by ho ani neposlouchali. Těžká práce v lese, na poli a kolem chalupy je naučila vážit slovo.

Občas také vyprávěli. O první světové válce, o zážitcích z fronty, z cest do světa za prací. Mládek nabíral z jiného džbánku. Měl dvojí téma. Pytlačinu a ženské. O ženách to byla vlastně také pytlačina. Revírem byla cizí manželství.

Morálním normám mezi dřevaři se nepříčilo, když se k večeru vraceli z práce s pořádným kusem dřeva na rameni a když si počínali šikovně, aby je hajný nechytil. Byla mezi nimi a hajným taková nepsaná a nevyhlášená dohoda. Hajný se snažil nic nevidět a dřevaři chápali, že mu to nesmí ztěžovat.

Pytlačina byla něco jiného. Zlodějina a nebezpečná pro pytláka i lesní strážce. Chytat do drátěného oka bylo ohavné mučení zvířat. Na pytlačení s puškou se pohlíželo jako na zhoubnou vášeň, která odvádí muže od užitečné práce a starostí o rodinu a hospodářství. Navíc za války byly na to drastické tresty.

Utkvělo mi v paměti Mládkovo vyprávění, jak střílel zajíce uprostřed polí za bílého dne. Když jel s kravami orat, připevnil k pluhu pušku s upilovanou hlavní. (Dnešní mládež ve stáří do padesáti let si umí sotva představit, jak taková orba s kravským potahem vypadala. Postupovala rychlostí jedné námořní míle za hodinu a lechtala matičku zemi někdy až do hloubky jedné pídě.) Zvěř je méně ostražitá, když se s člověkem pohybují domácí zvířata – s výjimkou psa pochopitelně. Když ušák vyskočil na krátkou vzdálenost, zpečetil svůj osud. Rána se v polích daleko rozlehla, ale hajný s triedrem na pokraji lesa marně pátral po původci. Oráč pokračoval v bohulibém díle, jako by ho nic kromě rovně odkrajované brázdy nezajímalo. K večeru nasekal na mezi trochu trávy, hodil ji na vůz a úlovek pod ni.

Zkazky o lovu žen byly barvitější. Nezdálo se však, že by si Mládek peprnými historkami získával oblibu, nebo dokonce obdiv. Ani druzí dřevaři nebyli svatí. Alespoň v mladším věku. Dávat to ale u ohně k lepšímu, to se obecným mravům příčilo.

Chlubná vyprávění muže, který nevynikal ani tělesnou krásou, ani duševním bohatstvím vyvolávala v mysli posluchačů otázku, co mohlo ženy do jeho náruče lákat. Všechno si vymýšlel? Byla tu jedna indicie, důkaz, byť nepřímý. Jeho vyšeptalá lýtka. (Heinrich Heine končí báseň, věnovanou půvabům něžného pohlaví: „Lýtka mi hubnou víc a víc. Od čeho? Od studování.”) Ještě jedna okolnost napovídala, že nějaké fluidum přece jen musel mít. Jeho manželka.

Představte si jeho smutnou postavu a tvář a vedle něho docela pěknou, urostlou paní. Pracovala také v lese. Od jara do podzimu ve školce, při zalesňování holin, při sběru klikoroha, při spalování větví a kůry stromů, napadených kůrovcem. V jedné věci si s manželem neměli co vyčítat. Náramně si potrpěla na košilaté řeči. Nechlubila se zážitky, to ne, ale sex byl trvalka v její vyřídilce a zřejmě i v myšlení. Ženské okolo ní si nestěžovaly a braly ji jako baviče.

I když vedla špatné řeči, neměla zlou povahu. Pracovalo s námi děvče z nešťastné rodiny. Staralo se o dlouhou řadu mladších sourozenců. Maminka jim zemřela a otec, dost těžkopádný v práci i myšlení, sotva stačil rodinu uživit. Jednou, když ženské vysazovaly buky na Vrchové cestě, děvče se ustrašeně krčilo a otáčelo, aby skrylo zakrvácené nohy. Z tuctu ženských to byla právě paní Mládková, kdo vzal povyrostlejší dítě pod paží, odvedl je stranou, pomohl mu a vysvětlil, oč jde. Ten človíček, který se staral o šest sourozenců, neměl nikoho, kdo by se postaral o něj. Žil už nějaký čas v hrůze, že má jakousi strašnou nemoc.

Mládkovi děti neměli. Jak to na vsi bývá, vina se připisovala ženě. V mládí užívala a co má teď z toho… Osud se ale přetočil, když už se nikdo nenadal. Paní Mládková měla čtyři křížky za sebou a na obzoru se rýsovala padesátka, když jí postava začala kulatět. Sousedé nevěřili vlastním očím a dlouho to připisovali dobrému papání. Čirou náhodou – nějaký čas po skončení války – ubytoval se u Mládkových voják. Byl také z vesnice, až někde za Volhou a v hospodářství vydatně pomáhal.

Říkalo se, že v kom se rodička zhlédne, tomu se děťátko podobá. Tady bylo to zhlédnutí očividné. Co tomu říkal otec, který se tak často chlubil uměním kukačky propašovat vajíčko do cizího hnízda? Světe, div se! Nenašel by se šťastnější a pečlivější táta. Jen o těch svých mladických záletech nějak přestal mluvit. Ani paní Mládková už nebavila ženské na kopání košilatými historkami. Oba teď měli na stará kolena jiné starosti a radosti.

Vodňanské noviny roč. XVI. [č. 3] 2005 15. února [str. 6]

*****

Královna ze samoty

Je to hezký kout nedaleko města. Ne že by tu byla o půvabná místa nouze. Tady je ale zvlášť pěkně. Řada nízkých starších stavení sedí tiše, jako kvočny s kuřátky pod peřím. K večeru mžourají žlutě rozsvícenými okny. Z řeky čiší chlad a splav si pobrukuje. Topoly vztyčené k nebi střeží klid.

On a ona se drží za ruce. Jako ve snách prožívají pohádku zamilovaných. Novou, neopakovatelnou a věčnou.

Tu se s řinkotem rozletí okno poloopuštěného stavení a vyhlédne rozcuchaná stařena. Oči jí srší zlobou. Vřískavý hlas rozstřikuje spršku obscénních urážek. V ohavných obrazech maluje sviňárny, za kterými ten pár nestydů spěje. Žádný výraz jí není dost slizký. Z vrásčitých úst tečou kbelíky špíny.

Jako by do rozkvetlé zahrady vtrhl mráz. Milenci rudnou studem a prchají. Stydí se za ubožáka v okně, ne za sebe.

Kde se v té staré osobě vzalo tolik zloby? Odkud to zhnusení něčím tak přirozeným, jako je láska? Zapomenutá guvernantka prošlých století? Zakyslá stará panna? Závidí druhým, co se na ni nedostalo? Jak liška v bajce o kyselých hroznech? Ani jedna ze vzpomenutých možností nevysvětlí tu míru zloby a sprostoty.

Kde bere babka tak živou ohavnou fantazii? Jako by studovala erotické programy, uváděné v nočních hodinách televizí a tlumočila je do jazyka pubertálních nápisů na veřejných záchodcích.

Nešťastný člověk. Křičí vlastně sama na sebe. Zatracuje ošidné cesty, které jí zmarnily život.

Epizodka před šesti desítkami let. Frantík vede kolo do kopce pod Chelčicemi. Cinkne za ním zvonek. Seskočilo tam z kola děvče. Známá? Počká na ni. Když poznal, že je to cizí slečna, už se styděl nedočkat. Slečna je příjemná a citlivě mu pomůže z rozpaků. Jede pro třešně. Doprovodí ji tam a ještě zpátky. Končí si v náručí a rozcházejí se pozdě, za měsíčku. Příští večer na hrázi rybníka románek pokračuje. Ona pomalu ustupuje milostným útokům chlapce, kterému bude za pár dní šestnáct. Její ústup je spíš pomocná ruka nezkušenému. Frantík poznává poprvé ženu. Když odpočívají, cynicky mu vypočítává dlouhou řadu milenců. Kdyby to byla pravda jen z poloviny, bylo by to na jeden život rozmařilé ženy hodně. Tohle je jednadvacetileté děvče.

Že o ni mají muži zájem, lze pochopit. Že je hezká je slabé slovo. Má překrásnou postavu. Všechno jak má být, nic laciného a přehnaného. Žádná super-žena. Chlapi se rádi dívají na enormní ňadra na obrázcích i ve skutečnosti, ale inspirují je spíš ke košilatým vtipům, než k milostné touze. Tady je všechno žensky jemné a něžné. V soutěži jednoho časopisu získala titul královny krásy. Tehdy se ještě neříkalo „miss”. K jejímu kouzlu přispívají i vlastnosti, které fotografie nezachytí. Příjemná dráždivá tělesná vůně bez parfémů. Milý hlas, zvonivý smích. Při řeči jako by některé souhlásky změkčovala. Nepůsobí afektovaně, spíš dětsky a bezbranně.

Nepotřebovala zatím lovit známosti koketováním. Muži si sami o hořící plamen pálili křídla. Byla nemravná? Ve městě měla přízvisko, které jí nelichotilo. V jejím zevnějšku, v chování, v řeči nebylo však nic, z čeho by se o ní na první pohled dalo špatně soudit.

Matku měla i neměla. Nemoc ji přikovala trvale na lůžko a dcera dospívala spíš pod vlivem chasy. Její první láskou byl vyhlášený krasavec a sukničkář. Z bohatého statku. Už v pubertě ho tajně zbožňovala. Když si jí všiml, bylo to pro ni, jako by na zem sestoupilo nebe. City však nebyly na obou stranách stejné a úmysly rovněž. Don Juan měl za sebou řádku pestrých zkušeností od děveček z chléva až po budějovické prostitutky. Měl pověst pilného zaučovatele nevěst po okolních obcích.

Naše Květa – budeme jí tak říkat – byla záhy ze svých křišťálových vidin surově probuzena. Hledala v lásce přístav něhy a upřímnosti, který jí doma chyběl. Vysnila si milého, který jí bude rozumět, kterému se může s důvěrou svěřit, který ji pochopí. Místo toho našla vydráždění a ukojení. Nic víc. Po bezohlednosti lhostejnost a rozchod.

Jako se topící chytá stébla, vnutila sama sobě další iluzi. A pak další. Iluze byly čím dál mělčí, až z horoucích citů zbyl jen popel chvilkových zážitků.

Když přišli na konci války do města vojáci vítězné armády, snad se v ní uhlíky naděje ještě na chvíli rozhořely. O to drsnější bylo rozčarování. Po městě kolovala fotografie nahé dívky s pomerančem v rozkroku. To už nešlo o aspiraci na titul královny krásy.

Další historky byly řetězem cynismu. Alkoholické večírky u pana továrníka, starého mládence. Občasné výlety za dobrodružstvím do míst, kde ji neznali. Tam ještě působil její něžný, věčně nevinný výraz v roztomilé tváři.

Přišla řeč na to idylické město. Jeden z důstojníků trávících nudný večer na služební cestě se rozpovídal. V Doksech na jezeře potkal z toho městečka hezkou ženu. Slovo dalo slovo a ocitli se spolu v náručí mechu. V podrobnostech stejné, jako před lety s Frantíkem u rybníka pod Chelčicemi.

Letmými úspěchy a zoufale prázdnou cestou šel milostný život někdejší krásky až po stařenu, pokřikující oplzlosti na zamilované dvojice. Pomatení z přebujelého a potlačovaného libida – podle Zikmunda Freuda? Paralýza z nedoléčeného dárku od bohyně Venuše?

V televizních seriálech cizí provenience bývá příležitostný sex sotva o mnoho víc, než vykonání tělesné potřeby. V nejlepším případě si pak on a ona dodatečně a s překvapením uvědomí, že se vlastně mají rádi. Nejprve sex a pak popřípadě něco podobného jako láska.

Možná, že se to někomu může zdát jako přehnaný idealismus, ale do takové cesty bych velkou víru neskládal. Sex bez lásky končívá spíš – v lepším případě – znechucením a kocovinou. A v horším? Zeptejte se takových vyhořelých hvězd, jako byla Květa – pokud věříte, že vám rozumně odpoví.

2004 10.3.

*****

Účel světí prostředky

Tahle jezuitská zásada bývá spojena s představou středověké inkvizice, mučení kacířů, autodafé. Dnes by se už s takovými prostředky v kulturnější části světa mnoho nepořídilo. Na Vodňansku působil léta kněz, který onu zásadu uplatňoval jiným způsobem, řekl bych moderněji.

Přišel do města jako kaplan a od první chvíle se od tradiční vizáže a chování kněží lišil. Oblékal se a vystupoval stejně jako druzí jeho vrstevníci. Hrál s kluky na tržišti fotbal, kupoval si u Hejny zmrzlinu v kornoutu a bez ostychu si na ní pochutnával. Nenosil hlavu k jedné straně a zbožně pochýlenou. Odkládal dokonce kolárek, když se přijel na červené jawě k Záhorskému koupat. S přítelem, mladým regenschorim si přivezli každý na tandemu svoji slečnu. Některým lidem z toho padala brada a pusu zapomínali zavřít. Nevěděli, jak z rozpaků. Zda se mají tvářit, že nic nevidí, anebo přece jen pozdravit „Pochválen buď…”

Mnohým se zdálo, že takové normální chování je u kněze něco nenormálního, snad i nemravného a pohoršujícího. Nejméně si lámal hlavu s podobnými předsudky a odsudky sám doktor teologie. Alespoň se tak tvářil.

Pozoruhodné bylo, jak rostla jeho obliba. Zvlášť mezi inteligencí. Získával si autoritu vzděláním a vtipem. Na půdě kostela je uplatňoval při obřadech, které oprošťoval – pokud bylo možno – od zbytečné teatrálnosti. Měl bohaté osobní kontakty. Neomezoval se na okruh věřících. Zdálo se, že má ke všem lidem stejně blízko. Dovedl se zasmát, udělat vtip, přijmout anekdotu. Ke kamarádům, s kterými se stýkal, patřil i duchovní jedné protestantské církve.

Když byl povýšen na vlastní faru ve vesnici nedaleko Vodňan, táhla se řada lidí z města za ním. Nevím, nakolik odpovídala skutečnosti, ale provázela ho pověst Casanovy. Vyprávělo se, jak jedna paní učitelka, důstojná svobodná dáma v letech, opouštěla faru při měsíčku oknem. Proč by nemohla odejít dveřmi? Kvůli kuchařce? Myslím, že tyhle historky byly hodně připepřené. Asi je vymýšleli muži, kteří se netěšili u krásného pohlaví takové oblibě jako pan farář. Na popularitě mu tím neubrali, spíš naopak. Pikantní historky lákaly kupodivu zvlášť tu část věřících, která se měla cítit zálibami velebného pána ohrožená. Nejedna žena z okolních vesnic pociťovala zvláštní zbožné nutkání, nasměrované právě na ten barokní kostelík na kopečku, kde sloužil mši onen pomenší, pěkně rostlý pan farář s mužnou tváří, hnědýma pichlavýma očima a sympatickým hlasem.

Anekdoty o jeho mužných kvalitách byly s velkou pravděpodobností smyšlené, ale že si nedělal starosti s celibátem a nepředstíral, co je nad síly zdravého chlapa, bylo očividné. Tím, že se netvářil, jako by byl z jiného těsta než druzí, byl lidem bližší.

Znal jsem z té vesnice děvče, které neoplývalo zbožností, ale v neděli ráno se neodvážilo mši vynechat. Pan farář měl z kazatelny celou farnost jaksi „na povel”. Když si někoho „vypůjčil”, nemusel jmenovat a postižený byl jako na pranýři. Dovedl to dělat tak, aby si lidi pěkně přidržel, usměrnil, ale neodradil.

V květnových dnech pětačtyřicátého roku, kdy lidé prožívali historické chvíle osvobození od nacismu, pan farář vystoupil jako kapitán partyzán. Jak to s jeho odbojářskými zásluhami doopravdy bylo, to se už po více než půl století těžko ověří. Skutečností však je, že si ani v tuto chvíli nenechal roli ve vsi vypadnout z rukou.

Pamatuji si na jeho účast při ustavující schůzi komunistické strany. Konala se v hospodě vzápětí po osvobození. Když se podepisovaly přihlášky, prohlásil, že ještě nemá direktivy z vyšších církevních míst, ale bude-li to přípustné, bude první, kdo do komunistické strany vstoupí. Zůstalo, přirozeně, jen u slov.

Kdykoli v jeho ovčíně zavál silnější vítr, pospíšil si, aby nezůstal bokem a neztratil kontakt. Podle téhle zásady udržoval léta vztah příměří se zemědělským družstvem a přátelství s rodinou předsedy. Prosperující družstvo měnilo ráz a způsob života vesnice, ale kostel a kněz v něm měli významné místo.

Nedá se změřit, nakolik moderní jednání zvýšilo v okruhu jeho působení hladinu zbožnosti. Zdálo se však, že mnohé podřimující ze stáda oveček vyprovokovalo k živější reakci. Zda to bylo vždycky v intencích, jež velebný pán sledoval a posloužilo účelu, je pod otazníkem.

Když farář zemřel, byla to událost nejen pro farnost, ale i pro město. Lidé se s ním přišli rozloučit ne „z musu”, ale upřímně. Jedni ho měli rádi, druzí méně, ale nedalo se upřít, že byl osobností, která se do historie kraje zapsala.

2002 2.7.

*****

Salto

Jako všichni kluci jsem měl rád ztřeštěnou jízdu. Naštěstí mi k tomu nesloužila žádná HP a tak jsem to v poměrném zdraví přežil. Nějaké rozbité koleno se nepočítá. Mé vášni pro rychlou jízdu sloužilo jen jízdní kolo.

Byl hezký den na sklonku léta. Okupace a válka skončily a na obzoru se rýsovaly šťastnější časy. Přijali mne do lesnické školy a nemohl jsem se dočkat, kdy už to požehnání začne. Těšit se do školy není obvyklé. Ale po dvou letech se sekerou a pilou na to človíček, i sedmnáctiletý, pohlíží jinak.

Jel jsem z Vodňan do Písku zařídit si pár věcí a hlavně poptat se, kdy už se školy dočkám. Všechno bylo ještě pořád v takové improvizaci a nejistotě.

Jízda rychlá a ještě rychlejší byla rozkoš. Brzdu jsem velkoryse ignoroval a i z nejprudších vršků ještě kolo do krajní míry rozšlapal. Měl jsem báječnou náladu, slunko svítilo a letěl jsem krajem jako pták.

Až někde u Nových Dvorů jako by do symfonie bujarých melodií pobrukoval falešný tón. Řídítka mne nějak špatně poslouchala. Nepřikládal jsem tomu velkou váhu, ale rychlost jsem přece jen o vlásek zmírnil. Tak jsem s kopce od kapličky vpadl do píseckých ulic. Veliký provoz nebyl, většinu aut ještě lidé nesundali se špalků, na kterých odpočívaly po léta války.

Kmitl se kolem mne hotel Dvořáček – i s Alšovými obrázky, pro které jsem teď měl málo smyslu – když se to stalo. Všechno trvalo jen okamžik. Naproti knihkupectví pana Michla se dlažba zčista jasna zjančila. Vylétla proti mně, popadla mne za ramena a přejela struhadlem po zádech. Domy se rozvířily v pitoreskním kolotoči. Všechno vylétlo z kloubů a nic nezůstalo na svém místě. Když jsem se po několika nekonečných vteřinách vzpamatoval, přibíhali ke mně lidé. Někteří mi spěchali na pomoc a jiní se běželi podívat, co ze mne po tom hrozitánském pádu zbylo. Muselo to vypadat na pohled hůř, než jsem to sám prožíval.

Přední kolo i s vidlicemi se ulomilo a já udělal ve vzduchu přemet. Zachránila mne rychlá jízda. Jet pomaleji, padl jsem celou váhou na obličej, na hlavu. Takhle jsem udělal ještě ve vzduchu poloviční kotrmelec a přistál klouzavým letem na zádech. Nebyl to sice přistávací manévr tak docela ideální, hlava, rameno a loket si také přišly na své, ale proti tomu, co hrozilo, to byla idylka. Nejhůř to odnesla záda. Přesněji řečeno košile na zádech. Už neexistovala. Několik metrů klouzavého letu po žulovém dláždění na ni působilo jako pohlazení žraločí kůží. Kromě límečku a krátkých rukávů zbyla jen přední polovina. Jedna dobrotivá babička z protějšího domku se nemohla na má odhalená a odřená záda dívat a darovala mi tílko. Netlačilo mne, vlálo jako krinolína, ale darovanému koni… znáte to.

Utvořil se okolo mne kruh zvědavců a radilů. Nejprve se chvíli divili, že ještě pořád stojím a nepadám v opožděné agónii. Pak přešli k věcné stránce a k řešení vzniklého problému. Správkárna pana Bendy byla všeho všudy pár kroků. Potíž byla v tom, že kola sice spravoval, to ano, ale náhradní součástky neměl. Ty se prodávaly na druhém konci města. Nu dobrá, vydal jsem se tam. Co mi zbývalo? Nebylo to ale tak jednoduché. Jedinou nesnází nebyla promenáda přes město v apartním tílku, jež na mém odřeném pozadí vlálo jak příslovečná turecká fangle. Byly tu vážnější problémy. Součástky na kolo se vydávaly jen na zvláštní poukazy a takový poukaz jsem mohl dostat jen v místě, kde jsem byl přihlášen k trvalému pobytu, respektive na úřadě, kam toto místo příslušelo. Zkrátka a dobře ve Vodňanech. A kéž by to byl jen ten poukaz, co mi chybělo! Aby byla míra pechu dovršená, neměl jsem sebou ani korunu. Tak, a teď jděte s takovým vybavením shánět po Písku nové vidlice ke kolu.

V ulici naproti zemědělské školy jsem našel obchod, který mi měl přinést spásu. Nevypadal jsem asi příliš sebejistě, když jsem vešel do krámu a zvonek nade dveřmi přivolal majitele. Čtyřicetiletý podmračený muž si vyslechl mou odysseu. Co se mnou teď provede? Přijít nakupovat bez poukazu, to ještě pořád, i když už bylo pár týdnů po válce, platilo za opovážlivost. Ale jít kupovat bez peněz, to byl špatný a drzý vtip. Pan Huleš, tak se obchodník jmenoval, si mne zkoumavě měřil. Koktal jsem: „Prosím vás, přivezu vám párek koroptví.” Naivita mého ujištění byla asi garancí upřímnosti. Zadíval se mi pronikavě do očí, stáhl obočí do přísného trojúhelníku a vyslovil osudovou, alespoň pro mne v té chvíli osudovou větu: „Já ti věřim.” A dal vyplašenému klukovi, kterého viděl poprvé v životě jen tak, jak se hrubě říká „na ksicht” nové vidlice. Takový počin sice běh světa neobrátí, ale zůstává člověku mezi tím nejhezčím v paměti.

Teď bych už vyprávění jen protahoval, kdybych podrobně líčil sérii dalších komplikací, které mi škodolibý osud nastražil, když už mne měl jednou tak pěkně v hrsti. Vypočtu to jen ve stručnosti. Když jsem nové vidlice vítězoslavně donesl panu Bendovi, také jsem mu musel chvíli vysvětlovat, že mám tu drzost chtít po něm práci zadarmo, respektive na dluh. (Dělalo to patnáct korun.) Pak zjistil, že chybí pár šroubků a podložek, které se při pádu někam zakutálely. Šel jsem je hledat a našel. A když už jsem konečně v podvečer ujížděl k Semicím a k Selibovu, ulomil se mi pedál a tak jsem střídavě s kopců sjížděl a do vršků tlačil. To už byla ale celkem maličkost.

I když mi v sepraném tílku od hodné stařenky nebylo ve večerním chladu nijak zvlášť teplo, u srdce mne hřálo pomyšlení, že s léty války a surovostí lidská dobrota nevymřela.

2002 19.3. – 2005 9.3.

*****

Hoch jako panna

Skončila válka a sešli jsme se v prvním ročníku lesnické školy. Pestrá společnost. Nejmladší rovnou z gymnázia, nejstarší ženatí a po pár letech služby coby hajní. Většina ke konci okupace pracovala nějaký rok jako lesní praktikanti nebo dřevaři.

Z desítek postav bylo těžké přehlédnout osobitou dvojici. Brzy se ti dva lesáci stali figurkami v dobrém i horším nejen ve škole, ale i po městě.

Kde se objevil jeden, přišel brzy i druhý. Poznali se a spřátelili už jako praktikanti. Jeden byl syn hostinského, druhý lesního. Spojovala je zvláštní záliba, která s lesem mnoho společného neměla. Rádi se točili ani ne tak na kolotoči, jako spíš okolo kolotočů, koupaček a cirkusových umělců. Přesněji – okolo krásek z komediantských maringotek.

Něco z tohoto vkusu se promítlo i do jejich zevnějšku. Nebyl v žádném případě všední a nudný. Od účesu až po držení těla se vymykal průměru.

Když poprvé vstoupili na školní scénu, byli od hlavy k patě oblečeni do součástek americké vojenské uniformy. Jen přilba a pistole chyběly. Považovali jsme je za veterány zahraniční armády a pohlíželi na ně s respektem. Opláceli tím, že se mezi námi pohybovali jako Gulliver v říši trpaslíků. Chvíli trvalo, než jsme pochopili, že je to způsob, jak proplouvat peřejemi rozpaků. Lidově se tomu říká překonávat mindráky.

Všimněme si nejprve synka z lesnické rodiny. Budeme mu říkat třeba Lojza. Není to jeho pravé jméno, ale některé věci, o nichž chci psát, jsou choulostivé. Vezměme ho jako literární typ, nikoli jako skutečnou osobu. Však také v těch několika řádcích nedokáži vyčerpat a spravedlivě vyvážit jeho dobré i méně dobré stránky.

Lojza a jeho přítel, řekněme Bořek, byli v jádře dobráci. Jen trochu políbení exhibicionismem. To ano. Ale nikomu záměrně neubližovali. Ani ve studiu nebyli pod průměrem. Čtvrt roku se věnovali atraktivnějším a pikantnějším záležitostem a jednu dvě noci před zkouškami do rána biflovali. Výsledek nebyl nejhorší. Dobré jádro vězelo v tuhé skořápce, které se také říká zastydlá puberta.

Oba vynikali krásnou postavou. Bořek byl mocný svalnatý chlap. Lojza vypadal, jako by právě vystoupil z westernu, kde představoval pistolníka na mexické hranici. Šest stop a půl palce vysoký, široký v ramenou, štíhlý v bocích a v pase přeštípnutý jako vosa. Tvář spojovala mužnost s něžným až dívčím půvabem. Tmavé, skoro černé vlasy měl dlouhé, podstřižené na mikádo. Vždy pečlivě učesané, aby nikdo nepřehlédl vlny jak po trvalé ondulaci. Kotlety sahaly až po ostře řezanou bradu. Pod rovným úzkým nosem měl tenký knírek. Oči byly stejné barvy jako vlasy. Rámovaly je neobyčejně dlouhé tmavé řasy, které mu mohla závidět mrkací panenka.

Každý krok, pohled, gesto demonstrovaly smělost a sebejistotu. Pohyboval se stále jak na divadelní scéně. Od cirkusových přátel si osvojil pár imponujících čísel. Metal salta, dělal stojku na židli, chodil po rukou. Ostentativně dával najevo mužnou sílu a převahu nad charými pozemšťany okolo sebe. O jeho fyzických kvalitách nebyl důvod pochybovat.

Jeden ze spolužáků už nějaký rok boxoval za písecký klub. Kamarádi lační zábavy vyprovokovali duel. Lojzík nemohl odmítnout a ani se o to nepokoušel. Byl větší, měl delší ruce a i při své štíhlosti měl oproti soupeři pár kilo navíc. Vypadalo to, že je jasný favorit. Utkání se konalo na světnici v internátě.

Písecký boxer vsadil na rozhodný atak. Jako německé stuky provázely střemhlavý útok ječením sirén, on podkreslil každou ránu strach budícím zafrkáním. Vypadalo to, že do nebohého soupeře nadělá díry jak do ementálského sýra. Celé představení trvalo několik vteřin. Lojza s děsem v očích skončil zapasovaný pozpátku do otevřené skříně. Stálo dost přemlouvání, aby rukavice nesundával a přistoupil na chvíli lehkého treningu bez opravdových ran.

Krasavec se nám od té chvíle jevil v novém světle. Ztratil nimbus supermana a byl kolektivu bližší.

Lojza s Bořkem bydleli na čtyřlůžkovém pokoji. Jedno z lůžek zůstávalo většinou prázdné. Nikdo v pokoji hrůzy dlouho nevydržel. Kromě Emila. Ten peripetie překonával ne proto, že by byl s oběma bouřliváky stejného ražení, ale právě naopak. Měl mírnou, snášenlivou povahu, byl vtělený klid a trpělivost. Jeho andělská dobrota byla denně vystavena zkouškám.

Položil si na skříň rýsovací prkno s výsledkem mnohahodinové práce. Bořek posvačil a jako Cyrano klobouk odhodil v dál půlkilovou porci domácího sádla – na skříň, Emilovi na rys. Emil k němu vyčítavě obrátil pohled skrze profesorské brýličky, povzdechl a šel si napnout novou čtvrtku.

Lojza i Bořek byli zanícení lovci dívčích srdcí. Jako to u promiskuity bývá, šlo spíš o něco jiného, než o srdce. Lojzík zážitky dával rád a do podrobností k lepšímu.

Nedaleko nejstaršího dochovaného mostu v Čechách byla škola pro ženská povolání, „knédlfakulta”. Největší koncentrace něžných půvabů ve městě. Jezdila sem také překrásná Carmen z Protivína. Černovlasá, ohnivého temperamentu, sen poloviny lesnické a dalších píseckých škol a početné vojenské posádky. Lojzovy svody dokázaly, oč se marně pokoušely zástupy tajně i demonstrativně zamilovaných. V rozhodující moment jeho mužná síla selhala. Podobně, jako v tom rohovnickém utkání. Nevím, zda hodnotit jako klad či zápor, že se puncovaný Casanova hned po návratu na ubytovnu k svému selhání přiznal. Nikdo není dokonalý.

To hezké děvče nemělo čeho litovat. Kdyby byla pobožná, mohla spíš zapálit svíčku z vděčnosti, že to tak dopadlo. Lojza stěží věděl, co to je láska. Milostná dobrodružství bral spíš jako sport. Trofeje, které sklízel, nebyly valné. Už podruhé za svou donjuanskou kariéru poznal to, čemu se někdy říká Venušina ranní slza. Doktor Had, vojenský a náš školní lékař měl pacienta. Postižený se ani s tím netajil. Snad i tak se cítil zajímavý. Zvěst se šířila po městě a děvčata odpovídala na jeho pozdrav suše a s rezervou.

Svérázným způsobem si vysloužil titul „myšák”. Vsadil se o sto korun, že sní syrovou myš. (Vařené, smažené, pečené či marinované jsou těžko k dostání.) Sázka nebyla nic chytrého ani od něho, ani od nás. Vyhrál ji. Máte-li slabší žaludek, raději pár dalších řádek přeskočte.

Připravil si krajíc chleba a láhev piva. Za hojné asistence si myš rozkrájel na sousta, jako se to dělá s věhlasnou čínskou kachnou. Kachna se však nejprve oškubá a vykuchá. Tu fázi příprav Lojza vynechal.

Teď už se mohou k vyprávění vrátit i ti se slabším žaludkem. Zbývá dodat, že jsme pak Lojzovi barvitě líčili, jaké mívají myši choroby a jak snadno se přenášejí na člověka. Nevím, proč pak děvčata z oné zmíněné školy u kamenného mostu na něho mňoukala. Vždyť on žádnou kočku nesnědl, jen myš.

Přes všechny podobné anekdotické příběhy Lojzík nebyl zlý. Společným jmenovatelem jeho excesů byla chuť předvádět se. A občas mu chyběl smysl pro míru. V pubertě se taková nemoc objevuje, ale je smůla, když se člověka drží ještě v stáří, kdy by už měl mít rozum.

Jeho curriculum vitae po skončení školy podrobně neznám. Jen občas jsem něco zaslechl. Nebyly to šťastné zvěsti. Někde prý se popral s policajty, asi když přebral. Maturita – nematurita, živil se pak nějaký čas trhám šišek na semeno. Šplhal s ocelovými háky na nohou do korun stromů. Později dostal místo revírníka v Tatrách.

Dlouho jsem se ho chystal navštívit. Jarda Pěč, písečák, lesák, kterého zdravotní důvody zavedly natrvalo do Smokovce mi kladl na srdce: „Až tam pojedeš, nevoz žádný alkohol. Ani kapku. Má ženu Slovenku, zlatou, s božskou trpělivostí. Zoufale se potýká s jeho alkoholismem. Toho roztřeseného dědka s bílou hlavou nepoznáš. Při řeči mu klechtá a padá špatně udělaná zubní protéza.”

Těžko jsem si dovedl představit Apollóna v takové proměně. Cestu za ním jsem odkládal, až bylo pozdě. Zůstane mi ve vzpomínkách jako dvacetiletý krasavec.

2004 22.10.

*****

Dvě stě liber chlapa

Lojza a Bořek byli nerozlučná dvojice. Vážený čtenář už to ví z předchozího vyprávění. Tohle přátelství nebylo založeno ani tak na příbuznosti povah, jako spíš na protikladech. Doplňovali se. Kde měl jeden slabinu, mohl se opřít o druhého.

Vzájemnou zdvořilost nepěstovali, slušnost pokládali za zbytečný přepych. Většinu sporných otázek – a to byla každá druhá – řešili ne-li hádkou, pak hlasitou výměnou názorů. Ta by ovšem – vzhledem k použitým výrazům – stěží prošla mravnostní cenzurou. Když jeden posílal druhého do nepatřičných míst, bylo to jako v písni refrén. Jejich kontraverze se podobaly sršení jisker mezi elektrickými póly. Ke krátkému spojení nedocházelo. I když se vzájemně seřvali či dořvali, nestávalo se, že by jeden z nich hledal podporu u někoho třetího. Byli jako dvě šelmy, které na sebe cení tesáky a seknou po sobě tlapou, ale nevybočuje to z rámce jejich soužití a družnosti. Tak jsme je vnímali po čtyři roky společného studia v písecké lesnické škole.

Byl-li Lojza zevnějškem a vystupováním něco jako manekýn, Bořek připomínal mužné krasavce z titulních stránek rodokapsů. Jestliže se Lojza nesl jako panenka, zdvíhal ramena a zatahoval břicho, Bořek působil spíš přetlakem fyzických sil a grácií ledního medvěda. Nemusel nic předstírat. Sílu a pružnost ocelového péra neutajil ani pod sakem se zeleným límcem.

Podle jeho tváře mohl Zdeněk Burian malovat prospektory na Klondiku. Mocná čelist, orlí nos někdy přeražený, s hrbolkem, který zvýraznil energický profil. Široké čelo mírně skloněné a nad ním hříva hustých tmavě kaštanových, neposlušných vlasů. Chlapskou vizáž dokresloval hluboký bas jak ze sudu.

Měl-li Lojzík věčně potřebu poutat pozornost exhibicionismem, Bořek se navenek vyznačoval klidem a rovnováhou. Něco jako lev v kleci, maskující sílu a napětí rouškou dřímoty. Jezevec nebyl, to ne. Kamarádské partě se nevyhýbal. Uměl vyprávět a jeho historky měly říz. Nechlubil se, spíš pikantní zážitky kořenil sebeironií.

Když se Lojza nechal jednou vyprovokovat, aby si oblékl boxerské rukavice, ukázalo se, že za vypjatou hrudí nebije právě nejstatečnější srdce.

S Bořkem to bylo jiné. Zaboxoval si často a s chutí. Co mu chybělo na stylu a zkušenosti, nahradila medvědí síla. Měl úder jako ránu kovářským perlíkem. Když jsme se spolu kočkovali, měl jsem co dělat, abych technikou a prací nohou vyrovnával jeho fyzickou převahu. Jednou jsme se oklepávali v šumavské ubytovně, kde bylo mezi kavalci málo místa na úniky a side-stepy. Když se Bořek ocitl na okamžik v koutě, pomohl si ranou, do které vložil víc než treningovou ráži. Zásah do brady si nemohu nepamatovat.

Podobný pocit, jako by mne kopl do hlavy kůň jsem měl do té doby jen jednou. Nebylo to při zápase v ringu, ale při přátelském potýkání s americkým vojákem před vodňanskou školou. Soupeř byl dokonce o něco menší než já, ale dělník z doků. Měl jsem tehdy také omezenou možnost tancovat a ráně se vyhnout. Praskl mi řemínek u sandálu a botka visela a překážela „na půl žerdi”.

Bořek byl nadán neobyčejnou živočišnou silou snad ve všem. Měl i chrup jako šelma. V trochu přisnědlé tváři zářily krásné bílé zuby. Zatím je ani kouření o sněžnou barvu nepřipravilo. Neměl ve zvyku demonstrovat sílu, ale zuby byly výjimkou. Měl parádní číslo. Zdvihal v zubech rýsovací prkno, na které položil plnou aktovku.

Jeho krásný chrup měl však v knize osudu pochmurné příští. Jednoho nedělního večera se vracel od rodičů. Bylo pozdě a správce internátu vypnul elektrický proud. Bořek postavil kufr do pokoje a na chvilku si odskočil. Když se potmě vracel, o kufr zakopl a padl tak nešťastně na hranu stolu, že si dva krásné přední zuby vyrazil.

Lékař mu udělal provizorní náhradu, než se dáseň vyhojí. Bořek se šibeničním humorem s ní prováděl atrakce. Vysunul volné zoubky přes spodní ret a křenil se jako zajíček. V příští moment je přisál na patro a rozzářil se hollywoodským úsměvem.

S oblibou dráždil profesory. Tehdy přišly s americkou armádou do módy žvýkačky. Starší lidé v tom spatřovali něco z obyčejů hovězího dobytka. Bořek při hodině okázale pohyboval čelistí, a aby nebylo pochyb, oč jde, občas povysunul mezi rty kraj bílé protézy.

“Nováku, nežvýkejte!” – podrážděný imperativ profesora.

“Nežvýkám, pane profesore.” Bořek vrátil protézu na patřičné místo a zazářil nevinným úsměvem. Pronesl své ohrazení jasným hlasem, který nepřipouštěl pochyby, že má ústa prázdná.

Kolem Bořkovy protézy se odehrály různé historky. Jedna zvlášť drsná. Na pokojích vedle dveří byla umyvadla s tekoucí vodou. Jak už to na světě bývá, sloužila někdy, zvlášť v noci, i k jinému účelu, než k mytí. Bořek to nedomyslel, když si před spaním postavil skleničku se zubní protézou do umyvadla… I takové věci se někdy stanou.

To byla epizodka sice nechutná, ale venkoncem drobnost proti tomu, co měl osud na nešťastného Bořka ještě přichystáno. Nadešel den, kdy mu lékař nasadil můstek, připevněný na dva sousední zbroušené zdravé zuby. To bylo dopoledne. Odpoledne si šel zahrát hokej. Výborně bruslil a bodyček při jeho postavě budil respekt. Jedna nešťastná rána pukem a Bořek držel nový můstek v hrsti i se zbroušenými, před chvilkou ještě zdravými zuby. Tomu se říká pech.

Bořek ale v zásadě smolař nebyl. Nedá se říci, že by se mu smůla lepila na paty. Pokud šlo o zuby, to ano, ale jinak byl spíš „nedělňátko”. Neměl ve zvyku a neměl ani zapotřebí podbízet se. Většinou se tvářil spíš zamyšleně, trochu uzavřeně, jako by „nad věcí.” To lidi okolo něj dráždilo a nutilo, aby se ucházeli o jeho pozornost. Platilo to i o děvčatech a někdy i o ženách, které už – vzhledem k věku – mohly mít pubertální romantiku za sebou.

Jestliže Lojza byl, pokud jde o pikantní zážitky, do krajnosti sdílný, Bořek neměl ve zvyku se svěřovat. Zdálo se, že je vůči ženám hrubý až cynický. Jak se to projevilo v jeho dalších osudech po skončení školy a v manželství, to nevím. Za celá léta jsme se pak letmo potkali jen jednou či dvakrát.

Překvapila mne zpráva o jeho životním finále. Zamiloval se. Doopravdy a silně. Doháněl, co v mládí po citové stránce zanedbal? Nebo si s ním na stará kolena zahrál škodolibý osud a potrestal ho za všechna zlomená a zhrzená něžná srdce?

Bylo v tom něco z poezie mládí, která ho tehdy lákala ke komediantským maringotkám a hlavně k jejich sukním. Přicházel do let, kdy už ve službách sexu slouží spolehlivě zpravidla jen oči. Přesto se mocný oř jeho touhy ještě jednou a naposled vzepjal. Nevím, zda byla jeho láska opětována, ale bez ohlasu nezapadla. Vyvolala bouřlivou odezvu u manžela postižené krásky a u širšího mužského příbuzenstva.

Na Bořka nastal hon. Čpělo to Sicílií a vendetou. Snažil se manévrovat. Jeden den volal příteli: „Dyby něco, tak sem na dnešek spal u tebe.” To byla poslední zpráva. Krátce nato přišlo parte.

Co se stalo? Fantazie má hranice v nedohlednu. Skončil Cyrano? Nebo jen uhaslo srdce starého pána, který měl už raději sedět na lavičce a těšit se pohledem, jak si vnoučata na písku lepí bábovičky?

2004 7.3.

*****

Ledovou nocí

Byla tu dobrá parta. Sešli se lidé z různých koutů Jižních Čech, různých povolání, různého postavení. Sžili se a spřátelili. Sblížilo je bydlení po dvou, po čtyřech ve společných pokojích. Každé dopoledne poslouchali přednášku. Bylo to koncem čtyřicátých let a nové myšlenky nebyly oposlouchané. Odpoledne se témata probírala v kroužcích a v podvečer se zase všichni sešli a diskutovalo se. Byli tu starší vážení páni, kteří se poněkud ostýchali, že se musí znovu učit a nejde jim to už tak snadno, jako mladším. Byla tu paní z vesnice, která nad každým objevem upřímně spráskla ruce. Náčelník státní bezpečnosti z Prachatic, partyzán, žil ještě polovinou duše v lesním bunkru. Nejmladší byli dva dvacetiletí a já jeden z nich. Měli jsme výhodu, staré myšlení nás nezatěžovalo a v nových myšlenkách jsme byli jak ryby ve vodě. V diskusích jsme se vzájemně trumfovali. V odpoledních kroužcích jsme byli na roztrhání. Naše nápady, byť zhorka zkvašené, šly na odbyt.

Zajímavá postava byl vedoucí kurzu. Před válkou byl důstojníkem. Vyprávěl. Dopoledne zašel do kasáren a podepsal pár písemností, které mu připravil výkonný rotmistr. Nechal si osedlat koně, oblékl bílé rukavičky a jel s podkoním za město na cvičiště. Chvíli se díval, jak poddůstojníci prohánějí „manšaft”, přeskočil pár překážek a vrátil se domů. Tím jeho každodenní zaměstnání skončilo a zbývala jen nuda. Někteří kolegové lovili sukně, druzí zalévali dlouhou chvíli pivem nebo šampaňským, podle momentálního stavu financí. Jiní holdovali dvaatřiceti loupežníkům. Protože byl bohatší duše, nic z toho hubeného výběru ho neuspokojovalo. Našel si dvojí potěšení. Sport a četbu. Protože měl na obojí času nazbyt, dotáhl to poměrně daleko. Ve třicátých letech reprezentoval Československo v nářaďovém tělocviku na olympiádě. Tělesný fond no to měl. Byl menší, ramenatý, pletence svalů i po pěti křížcích jako gladiátor. Sport, ani ten vrcholový, nebyl ještě prostředkem k obživě, ale zábavou. A tak si náš atlet skombinoval dost svérázným způsobem hrazdu, bradla, kruhy a koně na šíř a nadél — s krasobruslením. Ani v tom se nespokojil s průměrem. Protože nejen chlebem a nejen sportem živ je člověk, doplňoval tělesná cvičení bohatou duševní potravou. Jako absolvent klasického gymnázia miloval antická díla v originále. Poněkud atypická marciální postava, že? Kapitán, pošvihuje si jezdeckým bičíkem o holinky a čte za rachotu pušek na střelnici hexametry Ovidiových Metamorfóz.

Jako vedoucí vzdělávacích kurzů v zámečku Sokolov v lese nad Českými Budějovicemi, to už byla jiná. Zde našla jeho inteligence a erudice živnou půdu. Ani vzpory a sklopky na bradlech nepřišly nazmar. Každé ráno obšťastnil posluchače osvěžující či zničující rozcvičkou.

Požehnané týdny našeho studia rychle uběhly a konal se večírek na rozloučenou. Každý hleděl něčím přispět. Písecký cukrář upekl z omezených potravinových přídělů dort, prachatický partyzán zahrál na mandolínu, já jsem zarecitoval Wolkerovu Baladu o námořníku. Dort měl větší ohlas než verše, ale to už tak bývá.

Hodina pokročila, lidé se loučili a budova se vyprazdňovala. Každý mířil na jinou světovou stranu. Měl jsem štěstí. Přes Vodňany jeli hned dva kolegové. Pro oba přijely služební limuzíny. Obrátil jsem se na ně s prosbou a oba mne ujistili: Spolehni se. Byli to velcí hodnostáři, ale týdny společného života nás sblížily. Nejednou, když potřebovali něco napovědět, klepali mi přátelsky na rameno. Měl jsem teď jen problém, jak to udělat, abych ani jednoho, ani druhého neurazil. Ve dvou vozech zároveň jet nemohu. Sednu si k tomu, kdo bude odjíždět první a druhému vysvětlím, že bych byl rád doma co nejdřív. A bude to.

Leč nebylo. Než jsem se vzpamatoval, byly obě limuzíny, každá s jediným pasažérem, pryč. Na mne si jeden ani druhý nevzpomněl. Takhle vypadá rub srdečných vztahů – řekl jsem si a byl jsem o životní zkušenost bohatší.

Zkušenost nezkušenost, ale jak se teď dostat domů? Ještě tu byl písecký cukrář. Měl sice jen červenou aerovku, ale jel také přes Vodňany. Jenže ten by mne musel posadit vzadu na rezervu. Na každém sedadle už měl půldruhého cestujícího.

Jaképak problémy, když má člověk dvacet let? Popadl jsem papírový kufr s knihami a špinavým prádlem a vystartoval s kopce přes Včelnou k Budějovicům. Až mne dohoní nějaké auto, zamávám a svezu se.

Počasí bylo nevalné, ale do města nebylo daleko. Únor. Nastávala mrazivá noc a ledový vítr hnal od západu ostré vločky sněhu, jež bodaly do tváří. Za hodinu, za půl druhé se mé kroky rozléhaly prázdnými budějovickými ulicemi. Namířil jsem si to přes náměstí. V centru nejspíš něco vhodného najdu. Ale marné naděje. Celé město spokojeně a hluboce spalo. Kdepak auto, které by se strojilo k výjezdu. Ani chodec se neobjevil. I ten poslední pes musel zcepenět, nebo alespoň zalézt před mrazem mezi popelnice. Ani zatoulaného Alíka jsem nepotkal, natož človíčka.

Kojit se bláhovou nadějí, že se v Budějovicích setkám s něčím jiným, bylo dost naivní. Veliké maloměsto. Skončila pracovní doba a hodina nákupů. Vyprázdnilo se divadlo a kina, dodrnčely tramvaje a život na ulicích se zastavil. Lidé zamkli domovní dveře a kdo tu nebyl doma měl smůlu. Když jsem tu později bydlel, neměl jsem rád nedělní odpoledne. Jako když se srazí mléko – lidé se zapouzdřili do rodinných klubíček. Tenkrát se to nedalo svést na televizi, ta ještě nebyla.

Co jsem tedy mohl čekat v oné únorové půlnoci okolo Samsonovy kašny za dopravní ruch?

Ale to nic. Však mne někdo dohoní cestou. Překročil jsem most přes Vltavu a prošel Čtyřmi Dvory. Zatím mi síly ani optimismus nechyběly. Vichr zaháněl pocit samoty. Zpíval mi do uší a vytvářel bojovou sportovní atmosféru.

Ve městě se ostrá západní fujavice ještě jakžtakž krotila. Domy jí nastavovaly ramena. Sotva jsem minul poslední stavení, vítr se do mne opřel znásobenou silou. Na levé straně cesty směrem od Netolíc vystřídaly rodinné domky malé rybníky s řídkými olšemi a vrbami. Okolo rozcestí u historické hospody Ruského cara Alexandra vichřice triumfovala. Rozběhla se volným prostorem, širými pláněmi. Sjížděla se strání a zvedala se na pahrbcích jak na skákacím můstku. Mnoho nového sněhu nepadalo, ale ten, který tu už byl, si nedal pokoj. Zmítal se ve větru, otáčel se v divokých vírech, hnal se o závod v prudké nízké přízemní metelici. Vypadalo to, jako by se celá země dala do pohybu. Silnice byla napříč pokreslená sněhovými jazyky, šipkami od leva doprava, od západu k východu. Jak tím projedou auta? přemýšlel jsem. Ale zbytečně. Žádný ztřeštěnec se do téhle Sibérie nevydal. Hodina za hodinou ubíhala a jediný vůz se neobjevil.

Dobrou náladu jsem zatím neztrácel, ale začínala mi dělat starosti výstroj. Na zimní tůru nebyla nejvhodnější. Tříčtvrteční kabát přes dvouřadové sako a dlouhé kalhoty po bratrovi, to ještě nebylo tak zlé. Horší už byly střevíce, klobouk a tenké rukavičky. Nevěděl jsem, kdo komu víc slouží, zda klobouk mně, nebo já klobouku. Na uši se natáhnout nedal, ale vítr se o něj neustale pokoušel. Pravé ucho na tom nebylo zle. Obráceno k široké planině rybníka Bezdrevu, která nás dlouho v povzdálí provázela, bylo tohle ucho za větrem jako za kamny. S levým to bylo horší. Každou chvilku je zaplácla hrst ledového sněhu. Ani to ještě nebyla žádná tragedie. Byla to alespoň masáž a oživila krevní oběh. Horší byly minuty vytrvalého suchého mrazivého větru.To jsem přestával boltec cítit. Nevěděl jsem, zda mám třít ucho, držet klobouk, nebo se starat o kufr. Ten sice zimou netrpěl, nehrozilo, že ho vítr vezme a bude ho honit po polích, ale jednu ruku vytrvale zaměstnával.

Do jisté míry mi pomáhalo, že jsem cestu z Budějovic do Vodňan znal. Nejednou jsem ji projel na kole. Když jdete neznámou trasou, je to horší. Stálý otazník co se objeví za zatáčkou, co za kopcem jako by putování prodlužoval.Takhle jde člověk od jednoho terénního znamení k druhému, od etapy k etapě, celek se rozdělí na stravitelnější sousta. Procházel jsem Blata. Češnovice, Pištín, Plástovice. Když se vlevo, stranou od silnice objevil Sedlec, připadal jsem si, jako bych už byl napolovic doma. Přešel jsem ještě jeden, dva kopce a byla tu trať lokálky z Dívčic do Netolic. Hned za ní vpravo dřevěná hájovna spolužáka z lesnické školy. Vzbuďte kamaráda ve tři, ve čtyři hodiny v noci. Jen jsem si s povzdechem představil, jak si Karlíček spokojeně v teplé peřince vedle své hezké paní hajá a stáhl jsem si klobouk hlouběji přes omrzlé ucho.

Čím dál jsem šlapal, tím méně jsem vnímal podrobnosti cesty. Stále víc jsem se propadal do polosnu a vykonával pohyby mechanicky. Šel jsem hluboko nakloněn k levé straně, jako by mi silný a vytrvalý vichr od západu, od Prachatic sloužil za podpěru, za podušku. Moc ale tahle poduška nehřála. S podivem jsem zjišťoval, že se mi zdají sny. Byly docela hezké a příjemné. Hezčí než únavná a ledová skutečnost. Vzpomínal jsem na příběhy, kdy člověk v mrazu usnul, aby se už neprobudil. Šel jsem a dřímal, ale k tragickým koncům to mělo daleko.

Nad kopcem v Újezdě se objevila po nebi žlutá záře. Vodňany. Zprava od Týna nad Vltavou a od Temelína začínalo nebe blednout.

Došel jsem k vrátkům našeho domku a nechtělo se mi uvěřit, že je to skutečnost, že jsem opravdu doma, že je to happy end. Když jsem se zastavil, nohy tomu také nevěřily. Kolena nedržela napjatá, povolovala a chvěla se, špatně jsem zachovával rovnováhu. Těžiště mne postrkovalo kupředu.

Doma jsem se podíval do zrcadla a toho chlapa, který na mne zíral, jsem nepoznával. Tvář v hlubokých ztvrdlých zářezech, od nosu kolem úst rýhy, oči zapadlé do tmavých jam, čelo jak valcha na praní. Jen levé ucho vesele vlálo.

Mnoho starostí jsem si s půvaby zevnějšku v té chvíli nedělal. Důležitější bylo dostat se nejkratší cestou do postele.

Francouzi mají přísloví: Dobře se jde člověku, který si vede za uzdu koně. Mně ale právě ten kůň při noční procházce chyběl. Trochu jsem si poučení z výletu otočil: Spokojeně mohu jet, když vím, že bych tu cestu v nejhorším případě ušel pěšky. Co ale s touhle moudrostí, letíme-li přes oceán?

22. 5. 2005

*****

Dřevěný chléb

V Korázu, kus cesty za Vodičků chalupou, na rozhraní smrkového mlází a bukového čtverce, narazí náhodný houbař na rzí ohlodaný kříž.

“Zde zahynul

tragickou smrtí

František Kučera

z Pražáku

dne 12. března 1940”

Poslední řádek je sotva čitelný. Je to asi: „… stár sotva 25 (nebo 24?) let”.

Četl jsem tenkrát u okna, než se rozsvítí lampa. Nízká zamračená obloha přivodila časný podvečer. Někdo zabušil na vrátka myslivny. Známá tvář pražáckého dřevaře, ale nějak změněná. Bledý, rty se chvějí, v očích děs.

“Zavolej pána.” Tak říkal otci.

Strašná zpráva. V lese pár kroků za myslivnou se zabil chlapec, dřevař.

Pracovali ve třech. Dva starší poráželi, Frantík snášet polena a skládal je do hranice. Do „metru”, jak se říká. Stromy tu nebyly nic moc. Měly sotva čtyřicet let. Porazit, nařezat a naskládat z nich „metr” dalo práci. Byly to takové „pančavy”, jak je dřevaři titulovali. Když kmínek stromu padal, řekl bys, že ho rukou zachytíš. Tak se to zdálo.

František přehlédl, jak blízko je u porážejících. A oni, skloněni nad pilou břichatkou, s fajfkami, kývajícími se do taktu, nevšimli si, kde mají v tu chvíli parťáka. Tenká borovice se pomstila za svou popravu. Švihla chlapce, shýbajícího se právě pro jedno poleno, do týlu. Vidím jako dnes poloprázdnou krabičku „zorek”, zalitou spečenou krví. Netrápil se. Všechno se odbylo naráz. Jen hrůza trvala a padla na vesnici jako černý flór. Největší tíhou na rodinu, na rodiče, na sourozence. Parťáci, i když je nikdo nevinil, nikdy si neodpustili…

Takové hořké a smutné příhody patří, bohužel, k lesáckému povolání. Každý úraz nekončí dovršenou tragédií, ale hračka to nebývá.

Někdy ve čtyřicátých letech se u nás objevily švédské pily. Měly pevný a poměrně lehký kovový rám a velmi účelný systém zubů. Vyhazovaly piliny a zvlášť do syrového dřeva jely jako jed. Řezná lišta se po práci lehko povolila a podle potřeby zase napjala, takže pila zvonila jako struna. Dnešní dřevaře s motorovými pilami to neomráčí, ale pro nás to tenkrát byl hotový převrat. Vždyť do té doby se dřevařské náčiní málo lišilo od středověku.

Výkonnější a lehčí pily ovlivnily i tradiční práci v partách. Někteří mladí dřevaři začali dávat přednost práci individuální. Byli více pány svého času a odpadla obava, že jeden se přičiňuje víc a druhý se s ním „veze”.

Pracovali jsme v píseckém lese, ve školce „U pěti bratrů”, když tam přiběhl s vytřeštěnýma očima dřevař. Pár kroků odtud zasáhl strom kamaráda přes prsa, a z koutku úst mu crčel pramínek krve. Bylo to v posledních dnech války a lesy byly pomrzačeny polomy. Těžký mokrý sníh a vichřice zamotaly klubka padlých stromů do propletenců. Rozebrat takový hlavolam nebylo ani pro zkušeného dřevorubce lehké. Tenhle muž přeřízl jeden kmen, druhý ohnutý jako luk se vymrštil a zasadil mu krutou ránu. Pracoval sám, ale naštěstí druhý dřevař nebyl daleko. Běžel jsem do novodvorské myslivny k telefonu cestou necestou přes mokřiny a podrost. Než jsem se vrátil, sanitka zraněného odvezla. Vyléčil se.

Dřevařina není ani dnes lehká a bez nebezpečí, i když motorové pily znamenaly revoluci. Každý strom je svým způsobem osobnost. I pro nejzkušenějšího lesáka je to vždycky nový otazník, nová hádanka. Co udělá, kam půjde, jak ho zaseknout, kam a kdy ho postrčit, aby padl, kam je potřeba, a nepolámal, co nemá, kdy rychle vytáhnout pilu, kterým směrem odskočit? To se nedá z žádné knihy vyčíst.

Občas se stane, a není to vzácnost, že se kmen stromu zachytí korunou o sousedy a zůstane viset. Co se v takové chvíli nemá je porazit druhý strom, aby padl přes zavěšený a “popohnal” ho. Každý dřevař ví, že je to jako dráždit bosou nohou chřestýše a že se to nesmí. Druhý padající strom často švihne daleko spodní částí, odeňkem. Přesto je to způsob, který se v takové situaci přes zákazy a domluvy zas a znovu používá.

Když se strom šťastně položí na zem, odvětví, popřípadě zbaví kůry a nařeže na patřičné díly, pořád to ještě není bezbranný kus dřeva. Jeho zápas s člověkem nekončí. Dostat ho na konečnou adresu, to není peříčko. Je na to dnes technika, ale není všude a není všemocná. Kromě toho nechá po sobě lesní půdu rozrytou, že by to stádo divočáků nedokázalo. Jako si pole žádá orbu, les požaduje chránit neporušený povrch.

Svážení klád k cestě, to znamená sbližování,je stále ještě mnohdy věc sólové koňské síly a nikoli množství PH pod kapotou. Když se pokácí celý lán, má traktor pole působnosti. Ušlechtilé pěstitelské zásady dávají přednost výběrové těžbě a tu přichází kůň při stahování dlouhého dříví ke cti. Traktor je přece jen širší a neohrabanější než sebelépe vykrmený koňský zadek. Každá kláda je ale zase nový problém. Aby neporanila okolní stromy, aby nepřerazila koni nohy a — nedej pánbůh — aby nepoznamenala člověka.

Na Vodňansku svážejí Brožovi z Hor dlouhé dříví s párem koní, Ferdou a Bobíkem. Dojedou na místo, vypřáhnou hřebce a valacha z bryčky. Každý z manželů si vezme jednoho a pustí se do díla. Oba, i paní Brožová. Není to obvyklá ženská práce. Však toho je i na pořádného chlapa dost. Když panu Brožovi stávkovalo srdíčko a načas měl les od pana doktora zakázaný, pokračovala paní v téhle práci sama. Nečekaly ji za to žádné vavřínové věnce, nestříkalo okolo ní šampaňské jako při formuli jedna. Nepsalo se o tom v novinách, ale byl to kus hrdinství. Bez okázalosti, bez fanfár. Kdo tuhle práci někdy sledoval, byť alespoň z povzdálí, dá mi za pravdu.

Dřevěná odysea nekončí ani když jsou klády srovnány u cesty. Je třeba dostat je na vlečňák za traktorem. Upevnit tak, aby přestály bez úhony cestu na pilu, někdy i sto kilometrů na opačnou stranu státní hranice. I na to je dnes technika. Pamatují, když se tohle dělo jen za pomoci sochorů a řetězů. Kláda se navalovala na dvě břevna, opřená šikmo o vozidlo. Střídavě se o kus zvedala na jednom a na druhém konci a zajišťovala řetězem, aby nesjela zpátky. Zpravidla se to dělo za pomocí koňské síly, ale nároky na takovou těžkou atletiku a na fortel člověka byly a jsou i dnes nesmírné.

Pěkně složená a proložená hraníce smolou vonících prken na pile je výsledkem práce celé štafety lidí. Dřevo nás životem provází na každém kroku, jako stůl, kniha, i jako tenhle papír, na nějž píši. Kolika rukama tohle zušlechtěné dřevo od lesa, kde se zrodilo, až ke mně prošlo? Jaká lidská historie je s ním spjata?

Vodňanské noviny roč. XVI. [č. 4] 2005 1. března [str. 6]

*****

Veselá kopa

Vážení čtenáři, nelekejte se. Nebudu vám vyprávět cestopis. Dovolte mi jen pár řádků pro srovnání.

V jednu hodinu v noci si můžete koupit v Torontu kožich ze stříbrné lišky. Cena? Pár tisíc je v kanadských dolarech a ty mají o nějaký cent nižší kurz, než dolary USA. Doufám, že vás to uklidnilo.

Pozor! Teď jste mohli vrazit do maminky v dělených plavkách, která proudem lidí na hlavní třídě tlačí sporťáček s okatým pacholetem.

Kdy ti lidi spí? Bůhví. Obchody jsou otevřené do blednoucího jitra. Reklama láká: „Try it you will like it – Zkus to, bude se ti to líbit.” Popis a fotografie. Naháči lezou v polotmě po čtyřech a třou se jako masní červi se slečnami od firmy. Příšeří udělá ze všech Venuše.

O kus dál řve amplion. Živá reportáž. Ne z hokeje, z rugby, ani z boxu. Čtyřicet dam se jedna po druhé s hadími pohyby zbavuje textilu a reportér to dramaticky popisuje. Armáda spásy se pokouší zachránit ohrožené duše bližních. Kousek od oné hydry smilstva postavila schůdky. Zpěváci ve slušivých uniformách, vypůjčených asi od hotelových vrátných, za podpory břeskné plechové hudby, dělají, co je v jejich silách, aby zbožnými písněmi pohoršlivou reportáž překřičeli.

Čemu dávají půlnoční kolemjdoucí přednost? Co je lákavější? Striptýz, nebo starost o duši? Ani jedno, ani druhé. Jsou otužilí a na leccos zvyklí. Asi ty ampliony a žesti řvou příliš potichu.

Tuhle momentku jsem si připomněl, když mi vyprávěli o nemravném kousku jedné noční party. To už nebylo na americkém kontinentu, ale v jedné jinak spořádané a utěšené vesničce v našem kraji.

Parta bujné omladiny nepůsobila jako kapela bez dirigenta. Byť bez taktovky, určoval notu veselý Lojza. Kamarádi ho vysadili okénkem do komůrky děvečky a mládenec jim odtud líčil vývoj událostí. Neměl amplion,ale neměl ani zábrany, jež by mu překážely jít do lascivních podrobností. Děvčeti chyběla nejspolehlivější ochrana před zneužitím: nebyla dost ošklivá. Armáda spásy do téhle vesničky zatím nepronikla a děje a reportáže nerušila. Lojza se tak postupně seznamoval s ubytovacími podmínkami jedné děvečky po druhé.

Byl vůbec vyhlášená veselá kopa. Na práci byl opatrný a tak se jeho perlivý smích ozýval po vsi i přes den, kdy byli lidé na polích. Vesnice se vylidnila a náves patřila dětem, hejnu hus a Lojzíkovi. Býval dětmi obklopen. Visely mu na rtech a milovaly ho. Byl také dítě, i když nikoli podle stáří. S ničím si nedělal těžkou hlavu.

Večer – jak se říká „po krmení” se sešla a usadila na kládách omladina a samorostlý bavič dokázal sršet vtipem celé hodiny.

Moudřejší sousedé nebyli Lojzkem nadšení. Říkali, že by ho snadno koupil, ale těžko prodal. Na návsi rozhazoval štědrou rukou žert a smích, ale doma dokázal být na matku vdovu hrubý a zlý. Nejen slovy, i skutky. Máma se mohla před jeho očima udřít, ale jeho to z dobrého rozmaru nevyvedlo a ruce mu to z kapes nevytáhlo.

Nebyl krasavec, ale oženil se s nejhezčím děvčetem ze vsi. Jedna moudrost říká, že ošklivý muž zvyšuje krásu hezké manželky. Svou roli sehrálo, že v odlehlém koutu Vodňanska nebylo mnoho příležitostí k seznámení. Něco snad zavinila i kleveta. Děvče mělo daleko k lehkomyslnosti, ale zamilovalo se do pražského floutka, který tu trávil prázdniny. Přijel na náves na polozávodním kole s pyšnou zprávou o svém milostném triumfu dřív, než se děvče vrátilo z lesa. Pyšnil se právem, nebo se jen vytahoval? To druhé bylo pravděpodobnější. Jak se však mohla dívka bránit pomluvě a podlost vyvracet?

Jedno k druhému a došlo k mesalianci. Mravní. Lojza se ani v manželství a jako táta neusadil. Dlouho se zdálo, že je „nedělňátko”, že se narodil pod šťastnou hvězdou a všechno mu v životě vychází. Ale boží mlýny…

Lehkomyslnost se mu jednoho dne krutě vymstila. Zavinil smrt člověka.

Když se po letech vrátil z vězení, už nebyl tím Lojzou, kterého vesnice znala. Jako když splaskne balon. Tichý, s nejistým úsměvem se vnucoval do rozhovoru. Nutil se do jalových rádoby žertů, jako by splácel dluh své někdejší bujarosti. Z jiskrného vtipu zbyly banality: „Když nemáš chleba, jez topinky.”

Ve vsi se necítil dobře. Jako výčitky svědomí potkával živá svědectví svého nenapravitelného provinění. Zmarněný život vrátit nemohl. Žena se s ním rozešla dříve, než si odseděl trest. Hezká a pracovitá vdova živého muže – nikdo se nedivil, že si založila nový domov. Po veselém Lojzíkovi zůstal a bloudil po vesnici jen stín. Už nebyl miláček nové generace dětí. Když ho potkaly, upjatě pozdravily a přidaly do kroku.

Našel si práci ve městě. Jednu z nejhorších, ale neměl na výběr. Ještě v důchodu jezdil kus cesty vlakem do továrny alespoň na oběd. Ani ne tak kvůli jídlu, něco by si dokázal uklohnit, spíš z potřeby být chvíli mezi lidmi.

S léty se mu tíživé vzpomínky a pocity propletly a zauzlovaly. Jisté pominutí smyslů bylo pro něho ulehčením. Mozek mu kreslil vidiny čehosi, co si snad přál, ale nikdy se nestalo. A nechával utonout v mlze, co mu léta týralo duši. Mluvil s cesty, ale mezi ním a sousedy jako by padla někdejší bariéra. Už se mu nevyhýbali.

Nechci to idealizovat. Jeho bláboly se lidé bavili, ale nebyli k němu zlí. Někdy ho šetrně dovedli k jeho stavení, když ho nemohl najít. Vlastní děti s rodinami se o něho staraly. Nepokoušely se dát ho do ústavu. Nebyl příliš na obtíž. Hluboký útlum a světlé chvilky se střídaly. A konec přišel brzy.

13.7.2002/1.12.2004

*****

Noc na hradě

Středověké stavby mají své kouzlo. Vyvolávají představy lidí a života jako by z jiného světa. Nejsou to mrtvé kameny, ale mlčící svědci, povznesení nad naše malicherné hemžení. Nemají oči, ale hledí na nás a čteš v nich: kdybychom my promluvili…

Zřícenina hradu na osamělém kopci uprostřed lesů působí takovými dojmy ve znásobené míře. Neruší je klopoty každodenního života, spěchající lidé plní starostí, překot dopravy. Sem se chodí na tiché dostaveníčko s historií. Hrad není kulisa všedního dne, ale oltář vzpomínek.

Iljovi je padesát a tehdy mu bylo deset. Putovali jsme spolu čtrnáct dní po Vodňansku a po Šumavě. Nebyl to ode mne moc chytrý nápad. Cesta byla pro chlapce namáhavá a do značné míry i nudná. Abych mu šlapání trochu osladil, aby zapomněl, že ho nožky bolí, vyprávěl jsem mu napínavý příběh čtrnáct dní dlouhý. Měl být náhražkou příjemnější zábavy.

Přišli jsme na dohled k zřícenině Helfenburku, když spustil teplý, ale vydatný letní liják. Zalezli jsme do kupky sena a příběh pokračoval.

Vůně vadnoucí trávy byla silné narkotikum. Když jsme se z vyprávění probudili, bylo dávno po dešti. Na hrad jsme dospěli už pozdě k večeru. Hradní paní ještě úřadovala.

Nebyla to Bílá paní Perchta rožmberská. Padesátiletá kastelánka a purkrabí v jedné osobě, Pražačka. Od jara do podzimu prodávala po koruně vstupenky, dětem, studentům a důchodcům za polovic. Pro hladové a žíznivé měla sušenky a limonádu. Společnost jí dělal pejsek, jehož předci se neomezovali na jednu rasu. Čím lesní pustina paní tak okouzlila, že se na větší část roku vzdala pohodlí velkoměsta a vzala zavděk kamennou poustevnou? Nezdálo se, že by tento”krunýř samoty železné vzala na svou hruď” proto, že se jí „svět zřítil v sutiny a zůstal beze hvězd” jako Wolkerovu námořníkovi. Byla přívětivá a nebylo pochyb, že má svůj hrad a přírodu kolem ráda.

Když nás v podvečer uviděla, pár opožděných a zmožených poutníků, nevyptávala se, co nás přivedlo v tak nezvyklou hodinu. Dojal ji asi zejména uťapaný Ilja. Nabídla nám nocleh ve své prkenné boudě. Sama každý večer klopýtala s kárkou po stezce přes omleté balvany do Koječína, kde přespávala. Ráno ji čekala strastiplnější pouť se zásobami pití a proviantu do strmého kopce vzhůru na hrad.

Helfenburk byl tenkrát, skoro před půl stoletím, ještě o něco pustší než dnes. Neměl vrata ani dveře. Důvěru jsme nezklamali a žádný kámen z cimbuří jsme si jako suvenýr neodnesli. Pár blech, o které jsme připravili peřiny v boudě snad pejsek oželel. Ještě mu jich bohatě zbylo.

Co jsme si odnesli, a co stálo věru za to, byl výjimečný zážitek. Přišel se západem slunce. Hrad se proměnil. Nenastalo ticho, ale hra tónů v jiném hudebním klíči. Part prvních houslí hrála harfa vánku v korunách smrků na nádvoří pod palácem. Melodie dlouhých, přitlumených tónů jemně preludovala. V suché trávě šuměly myšky. V doubí za hradním příkopem zahoukal sýček, jeho křídla se kmitla proti prvním vycházejícím hvězdám. Proletěl nám nízko nad hlavou, jako by pátral, co je tu za vetřelce. Jeho zlověstný hlas nahání husí kůži i v přívětivější situaci, než je noc na pustém hradě. Maně se přikrčíš a čekáš další hrozivé zvuky. Neplíží se něco za námi? Jako by na srdce sáhla ledová dlaň. Poznávám co znamená krásně se bát.

Vystoupili jsme na hradní věž a teď si zase oči přicházely na své. Mnohokrát viděná a známá krajina zmizela a místo ní se otevřel čarovný obraz. V lese pod námi už nebyly koruny stromů. Místo nich se v dlouhých vlnách kolébalo modrozelené moře se stíny černými a ještě černějšími. Kopce a údolí, nitky cest a záplaty polí se rozpustily ve tmě. Na západním obzoru se proti posledním temně rudým a sírově žlutým odleskům rýsovala Kleť, Knížecí Stolec, Libín, Bobík, Boubín. Na nebi se rozžíhaly lampičky hvězd a pod nimi hvězdičky vesnických světel.

“Tati, poď už si lehnout.” Iljovi se chvěje hlas. I on cítí tíhu zvláštních dojmů.

V jeho stáří jsem tu býval často. Ve věži pod námi prý byla hladomorna. Nebyl tu vchod. Protáhli jsme se dírou po vylomených kamenech a v příšeří jsme popouštěli uzdu děsivým představám.

Vídal jsem hrad i za veselejších okolností. Někdy ve čtyřicátých letech se tu konala konopická. Pokus vzkřísil venkovské tradice a oživil za německé okupace české kroje a písničky. Sešly se tu tenkrát na sta a snad na tisíc lidí z okolí.

Občas zde hráli vesničtí ochotníci. Nebrali jsme jejich tragedie příliš vážně. Vzpomínám na jedno drama, kdy měl žárlivec probodnout svou lásku. Kapesní nůž, taková kudlička, se mu ne a ne otevřít. Asi měl, nešťastník, právě ostříhané nehty. Oběť trpělivé stála a napjatě čekala na své zavraždění. Prožívala s partnerem neplánované drama v dramatu. Obecenstvo hrdinu živě povzbuzovalo i nespisovnými výrazy.

Rodák z blízkých Strunkovic, Bohumil Havlasa zasadil do Helfenburku děj románu Tiché vody. Dalo mi dost práce knihu najít a přečíst. Dnešním nárokům a vkusu je už hodně vzdálená.

Poměrně často vidíme náš hrad ve filmu a v televizi. Jeho hradby, brány a věže jsou malebné a romantické.

V Mosteckého Dějinách bývalého královského města Vodňan se dočteme, jakou úlohu Helfenburk v kraji hrál, když Rožmberkové získali od krále a císaře Karla IV. povolení k jeho stavbě. Byl mocenskou oporou bavorovského panství. S naším městem vedl spory o kus lesa, o potok, strojil proti němu výpady a přepady.

Povědomí rivality čas dávno odvál. Zřícenina, kterou vidíme z překvapivě četných míst v blízkém i vzdálenějším okolí svědčí, jak dovedně stavitelé strážní hrad umístili. Památník čtrnáctého století patří do klenotnice půvabů Vodňanska. Málokomu se poštěstí okusit jeho kouzlo právě za svatojánské noci.

2004 9.12.

*****

Řemeslník staré školy

Nechci mu dělat reklamu. Nepotřebuje ji. Ne proto, že už je hezkých pár let v důchodu. Možná, že má jako penzista víc práce, než dříve. Věčně tvrdí, že už nedělá, že už nic slibovat nebude, ale lidé mu nedají pokoj. Proč? Odpověď se dá, i nedá říci jednou větou.

Chodili jsme spolu do obecné školy – dnešní Alešovy – a byli jsme kamarádi. Přesto mne jednou prohnal tak, jako snad nikdo druhý.

Zřizovali jsme si chalupu ve Vodňanských Horách. Z bývalé černé komory, do které byly vyvedeny původně roury od kamen, jsme udělali něco, co se s nadsázkou dá pojmenovat koupelna. Sprcha, boiler, umyvadlo. Tam, i do kuchyně bylo potřebí dát dlaždice. Na koho se mám obrátit, ne-li na spolužáka. Po troše vymlouvání a odkládání přijel.

Na kole, s mocnou koženou brašnou na „vercajk”. V mírném záklonu, jak je pro něho typické, prohlédl si pracoviště. Od té chvíle převzal velení. A kategoricky.

“Vápno, ciment, písek.”

Kmitáme s manželkou kolem něho.

“Tak s timdle pískem nedělam. To je kopanej. Musí bejt říční, plavenej.”

“Kde ho teď vemu? Měj rozum. Dyž to nebude zrovna akorát, dyť do děláš pro mně a nám to stačí. Je to přece chalupa a ne palác.”

“Ne. Až k tomu za pár let někdo příde, nebude se ptát, kdo si to vobjednal. Zeptá se, kdo to vobkládal. A takovou práci já po sobě nenecham.”

Všechno přemlouvání marné. „Buď plavenej, nebo nedělam.”

Kde ho mám vzít? Babo raď. Chytám se stébla. Řeka. Kde jinde může být zdroj říčního písku? Ale jak ho tak nahonem najít a z řeky dostat?

Odevzdávám se do rukou osudu. Beru kolečko – kolec, jak se tu říká, lopatu a manželku a pouštím se po příkré, kopřivami zarostlé cestě krajem lesa dolů k Blanici. Slunce se na obloze pomalu zvedá. Zdá se, že je také zvědavé, jak tahle křížovka s tajenkou dopadne. A jak se zvědavě dívá, teploměr šplhá na třicet stupňů ve stínu. Naše kroky právě stínem nevedou.

Člověk si nemá nikdy zoufat. Když je nouze nejvyšší… Znáte to. Vyšší moc se asi už nemohla dívat, jak nás ten kruťas Pepík týrá. Obrátila naše kolečko ke splavu Pod Šverpánem. Před časem tu zase jednou dávali dohromady jez, který zas a znova obří síla vody roztrhá a rozhází. Zůstal tu a prorůstal travou zbytek říčního písku. Světlounce šedý, jen maličko do žluta. Připadá mi jak pastva pro oči.

Nekocháme se dlouho pohledem a plníme kolečko, co se do něj vejde. A vejde se tam hodně. Snad až přes míru. To poznáváme, když nastupujeme cestu přes kořeny, přes balvany vzhůru k nekonečně vzdálené chalupě. Metrák či dva nebo tři písku se mnou házejí jak s tenisákem. Marie jak burlak na Volze z Rjepinova obrazu, provaz přes rameno a v hlubokém předklonu táhne, potahuje, vytáhnout nemůže. Jak ten dědek řepu. Co z nás v tom vedru lije, to už není lidský pot. To jsou snad poslední zbytky životní šťávy. Srdce mi buší až v hrdle jak kovářský perlík. Jestli mě dnes netrefí Pepka, tak už nikdy.

Vypadá to neskutečně, ale dorazili jsme na místo určení. A hrůza! Ten tyran na tom neměl dost. Poručil si míchat cementovou maltu a vozil mu ji pod ruku. A neměl jí nikdy dost a dost rychle. Kolena pode mnou klesala. K čemu bude okachlíkovaná koupelna, když se jí stejně nedožiji.

Dožil jsem se. Dlaždice položeny rovně, jako když střelí. Drží dnes po více než třiceti letech, jako by je položil včera. Ani jediná se nepohnula.

I když nás ten Pepík, nelida, honil jak nadmuté, jak nevolníky na panském, naše přátelství neskončilo. A tak se na nás obrátil někdy začátkem osmdesátých let, zda bychom mu nemohli najít v Praze nějakou lépe placenou práci, aby měl vyšší základ pro výpočet důchodu. Manželka byla v té době duší stavebního družstva a Pepík tu nastoupil.

Pracoval pečlivě. Myslíte, že tím padl všem do noty? Ouha. Stavbyvedoucí vrčel, že by to mohlo jít rychleji. Druhému obkladači to více ubývalo. Pracoval podle systému „Frantíku, běž pro výplatu, já to zatím podržím, aby to nespadlo.” Ani někteří kolegové nebyli jeho horlivostí nadšení. „Nech toho, de se domů.” Pepík si vymýšlel, aby mohl dělat až do „padla”. „Mam eště rozdělanou maltu a ztvrdla by.” Časem si ťukali na čelo: „Nechte ho, von si říc´ nedá.”

Jeho kvalitní práce našla přece ocenění. Stavba v tehdejší hierarchii měla sedm stupňů řízení. V kancelářích a bytech od mistra výš nezáleželo tolik na rychlosti. A Pepík jinak než solidně dělal neuměl a neumí.

Až ho potkáte – na kole a s hnědou ošoupanou brašnou na řídítkách, zkuste hádat, kolik je mu let. Šedesát? Víc. Sedmdesát? Víc. Jak to, že je pořád svěží a čiperný? Asi je to také tím, že mu nechybí pohyb a má čisté svědomí. Ještě se nenaučil dělat hala-bala.

2002 10.10.

*****

Příběh bezmála dobrodružný

V románech z Divokého Západu bývá nejdůležitější, aby hrdina v rozhodující chvíli vytáhl pistoli o zlomek vteřiny dříve, než soupeř. Životní zkušenost mne poučila, že tomu může být naopak, že se člověk vyhne pořádné šlamastice, když s tasením koltu zaváhá a ještě lépe když nechá zbraň docela na pokoji.

Byla tenkrát zase jednou po letech opravdová zima. Sněhu po kolena, ležel už nějaký týden a nekřesťansky mrzlo. V krajině jako by život vymřel. Jen pár havranů se choulilo na holých švestkách podél cesty.

Nakoupil jsem ve Vodňanech kupu jídla a vlékl obrovskou koženou tašku do Hor. Namířil jsem si to rovnou přes pole. Sníh byl ukován v pevný chodník a hezky skřípal pod nohama. Pustil jsem se podle starých tradic „po trubách”. Léta už tudy nikdo nechodil. Někdejší cestu dávno rozorali . Mladí lidé už ani netuší, že se tudy kdysi denně ubírala parta pražáckých „hořejšáků” a dětí z Vodňanských Hor do školy. Během roku by se tu člověk obtížně prodíral skrze lány obilí a přes meliorační strouhu. Zima však odmetla překážky, srovnala cestu a spolehlivě ji vydláždila. Nezdálo se však, že by někdo tuhle cestářskou službu kmotřičky Zimy zneužíval. Kdo by také ještě dnes chodil do města či z města pěšky? K čemu jsou auta, mopedy, popřípadě vlak a autobus? Něco takového může napadnout leda bláznivého podivína, který si na stará kolena oživuje sentimentální vzpomínky na klukovská léta. Trmácí se po svých a ještě k tomu s taškou, ve které jako by nesl větší štěně menšího bernardýna.

Schylovalo se valem k večeru a krajina se ladila do modrošeda. Obloha visela tak nízko, že člověk mimoděk pochyloval hlavu, aby se neuhodil. Poslední napůl zmrzlý zajíc opisoval kopec na horizontu. Pustil jsem se pomyslnou pěšinou, která tu kdysi vedla k osiřelému cípu lesa nad Stožicemi. Znám tu každý kout a vím, že odtud vede klikatá lesní cesta, po níž se dá dojít zkratkou do Hor. Je už za léta z poloviny zarostlá. Kdysi se po ní vozilo dříví. Od doby, co se úzké záplaty políček spojily v rozlehlé lány cesta mezi borovicemi končí a v polích už dál nevede. Celý ten cíp lesa je takový utopený, samá strouha a strž. Sotva houbař sem na podzim zabloudí.

Mně však tohle všechno v dané chvíli vůbec nevadilo. Samota a opuštěný kraj mi lahodily. Uvažoval jsem o textu, na kterém jsem pracoval, rovnal jsem si v hlavě myšlenky a promýšlel formulace.

Cesta se proplétala smrkovým mlázím a stoupala pořádně do kopce. Závaží v ruce mi dávalo zabrat a dýchal jsem jako sentinel. Ostrý zvuk jsem zaslechl až těsně za patami. Hnal se na mne veliký černý vlčák s divokým kukučem a vyceněnými tesáky. Měl jsem pod rozepnutým kožichem v podramenním pouzdru pistoli. Než jsem se však vzpamatoval a sáhl pro ni, pes se na dva, tři kroky ode mne vzepjal na zadní nohy, stržen řemenem. Zpoza nejbližší zatáčky se objevil pohraničník.

“Stůj!” Nedíval se na mne příliš vlídně, zato přes ústí samopalu.

Zastavení mi samo o sobě nebylo proti mysli. Postavil jsem centovou tašku do sněhu a oddechoval. Pohraničník stál na deset kroků, také oddechoval a držel mne v šachu. V jedné ruce zbraň, ve druhé na vodítku vlkodava, který by to zřejmě rád se mnou vyřídil bez okolků a z jedné vody načisto.

Stáli jsme a hleděli na sebe,jako kdyby se opozdila nápověda. Voják nepřátelsky, já překvapeně a zvědavě. Co bude dál? Ozvalo se těžké oddechování a na scéně se objevil policista-SNB. Měl už nějaký rok navíc a tak zdolal strmou cestu pomaleji. Doběhl růměný, s brigadýrkou v ruce.Choval se také méně komisně, než vojáček. Pozdravili jsme se.

“Kam jdete?”

“Do Hor.”

“Vy tam bydlíte?”

“Tak napůl.”

“Jak to – napůl?”

“Mám tam chalupu.”

“Vy jste ten, co tam píše ňákou politiku?”

“Jo, to jsem já.”

“Občanský průkaz u sebe asi nemáte, co?” Nebyla v tom ironie, spíš pochopení, že v tomhle zastrkově a v takovém napůl sportovním a napůl traperském kostýmování člověk legitimaci zpravidla nenosí. Našel jsem v peněžence navštívenku a stačilo mu to.

“Nemohli bychom se podívat do té tašky?” zeptal se omluvným tónem. Ta žádost mne překvapila, ale neměl jsem důvod, proč bych se nepochlubil ohromným pecnem netolického podmáselného chleba, igelitovými pytlíky s mlékem, balíčkem masa atd. Praporčík se spokojil letmým pohledem a o podrobnosti neměl zájem.

“Viděl jste nás?” zeptal se už přátelsky. Byl dost zkušený, aby poznal, že před sebou nemá žádného delikventa.

“Ne. Kde jste byli?”

“Tam u toho plotu.” Neurčitě mávl rukou dolů pod vršek.

“Aha” přisvědčil jsem nepříliš duchaplně. Marně jsem vzpomínal, kde tam byl jaký plot.

S mužem zákona jsme se v dobrém rozloučili. Vlčák a jeho pán na mne pohlíželi dál značně nevraživě. Zdálo se, že jeden i druhý mají výhrady k tomu, jak lehkověrně mne orgán Bezpečnosti nechal běžet.

Říká se, že pachatel se přichází podívat na místo svého činu. Já jsem sice nic zlého nespáchal, ale zvědavost mi nedala. Vrtalo mi hlavou, kde tam byl jaký plot. Když za mnou v sobotu přijela manželka s Evou, vzal jsem dcerku na lyže a vyvedl ji na stráně u židovského hřbitova. Stožický cíp lesa jsem měl jako na dlani. Rozsáhlé paseky, vysázené mladými smrčky a borovicemi byly ohrazeny oplocenkou proti zvěři. Okolo toho plotu jsem zřejmě šel snad čtvrt hodiny. V zamyšlení jsem ho nevnímal. Praporčíkova slova, že byli „tam u toho plotu” byla asi stejně určitá, jako kdyby řekl „tam v tom lese”.

Nemohu tvrdit, že mi nevrtalo hlavou, oč tenkrát šlo. Měl jsem ale dost jiných zájmů, a tak jsem se po objasnění nepídil. Začas se mi však přece dostalo. Někdo vylomil dveře maringotky lesních dělníků a odnesl dvě motorové pily. Byly těžké a tak jednu ukryl v zastrčeném koutě lesa, kam nezabloudí za celý rok živá duše. Policisté za pomoci psů úkryt objevili a spolu s psovody Pohraniční stráže tam ve dne v noci hlídali, až si zloděj pro lup přijde.

Představte si tu situaci : Po nekonečné dny se střídají lidé v zapomenutém lesním koutě, mrznou a nezacvrliká jim v tom mrtvém dole ani sýkorka. Tu se najednou přes pustá pole, kde nevede žádná cesta, blíží houstnoucím šerem večera chlap s taškou jako almara a rovnou k místu, kde je ukrytý lup. Co si mohli v té chvíli pomyslet jiného, než: : Máme ho.

Představte si, že by ten člověk byl ve chvíli, kdy za sebou uviděl psa, vytrhl pistoli. Co by asi v kůži pohraničníka udělalo v takové chvíli devětadevadesát lidí ze sta?

Pistoli i s podramenním pouzdrem jsem zamkl do stolu a víckrát u sebe nenosil. Když nemá člověk vypěstovaný reflex jako hrdinové z westernů, je mu stejně málo platná. V Arizoně a v Texasu to asi bylo v sedmdesátých letech devatenáctého století jiné, ale u nás je přece jen bezpečnější obejít se bez koltů.

*****

Po letech

Puškin v pohádkové poemě o Ruslanovi a Ludmile vypráví příběh starého Fina. V mládí se nešťastně zamiloval do krásné Nainy. Celý život usiloval o to, aby ji získal. Po čtyřiceti letech se mu to pomocí zaklínání podařilo. Půvabná dívenka se mezitím proměnila v ošklivou babiznu, před kterou rozčarovaný ctitel zoufale prchá.

Netroufám si opravovat klasika, ale dovolil bych si skromně poznamenat, že setkání po letech mohou mít i jinou podobu.

Na počátku války jsem začal chodit do gymnázia ve Vodňanech. Přestěhovalo se sem z Prachatic, které spolkla německá říše. Pokukoval jsem po spolužačce, tmavovlasé Miládce s hnědýma sametovýma očima. Byl to takový štíhlý veselý i vážný žabec.

Brzy se naše cesty rozešly. Gymnázium ve Vodňanech zrušili a Miládku jsem ztratil z dohledu. Utkvěla mi však v albu vzpomínek. Ještě před koncem války, to už nám bylo sedmnáct, vyptával jsem se na ni sousedky, která v její vesnici, ve Chvaleticích pracovala. Zasmála se. „Jo‚ na tu, milej zlatej, nemysli. To je vzácná nevěsta. Okolo ní krouží fešáci ze široka daleka.”

Neměl jsem důvod, abych se do toho kroužení vnucoval. Často jsem se chtěl na její další životní cesty zeptat, ale jakýmsi rozmarem osudu k tomu došlo skoro až po šedesáti letech. Dost dlouhá doba, že? Fin v Puškinově básni se s Nainou setkal o dvacet let dříve a bylo jí teprve sedmdesát. My jsme se s Miládkou potkali, když byl náš věk o čtyři roky pokročilejší.

Už to nebyla žabka samá noha, samá ruka. Velká urostlá žena plné postavy, příjemná tvář s gloriolou vlasů, bílých jako sníh. Sametově hnědé oči zůstaly. Nevzpomínala si na mne. Asi tenkrát zálibné pokukování bylo jen jednostranná a jednosměrná záležitost. Měli jsme ale na co společně vzpomínat. Na spolužáky, na profesora Štětku, na ředitele Chadrabu.

Pamatoval si ji, jak k němu přišla sama přihlásit se ke zkouškám do gymnázia. Němci ho zatkli a byl do konce války vězněn. Že si Miládka musela sama vyběhat přijetí do gymnázia? Byla tatínkova radost i pýcha a vedl ji k samostatnosti.

Jako její vesnické kamarádky pomáhala na poli, v chlévě, okolo hospodářství. Občas ji otec zaměstnal i v kovárně. Když se nasazovaly obruče na kola k vozům, museli na to být tři. Někdy namísto tovaryše a učedníka zaskočila Miládka s maminkou. Kolo se položilo na okrouhlou betonovou plošinu. Obě ženy, každá z jedné strany, uchopily do dlouhých kleští ve výhni do zlata rozpálenou obruč. Přidržovaly ji na obvodu dřevěného kola, zatímco tatínek obcházel a stejnoměrným příklepem obruč narážel.

Kovařina patří k nejstarším a nejnáročnějším řemeslům. V rodě Vojtů se dědila snad od nepaměti a otec si na tom zakládal. Potěšilo ho, když si dceru namluvil syn kováře ze sousední vsi, z Pohorovic, sám povoláním kovář. Ze svatební fotografie pohlíží rozzářené dvacetileté děvče po boku s vážným urostlým mužem. Jeho výrazný obličej s pevnou bradou připomíná portrét Jacka Londona. Necestoval po Aljašce, ani po jižních mořích, ale prožili spolu s Miládkou šťastných šestačtyřicet let práce, radostí i starostí. Vychovali syna a dvě dcery.

Jediná zástěra, která bývala v kovárnách k vidění, byla začmoudlá a místy propálená kožená zástěra na břiše kovářských. Výheň do běla, gejzíry okují, svalnaté postavy lesklé bronzovým potem, to bylo mystérium silného pohlaví. Ženy zpravidla nepřekročily pomyslnou čáru mezi veřejemi. Miládka byla výjimkou. Co se jako děvče u táty naučila, tomu se ani u muže nevyhýbala. Dokázala i držet koni nohu při kování a k tomu je zapotřebí pořádná dávka fištrónu a síly. Když se přiloží rozpálená podkova na ostrouhané kopyto, rohovina zasmrdí, kůň pocítí teplo a i ten nejklidnější v té chvíli s člověkem pořádně zacvičí. Před ženou, která v tomhle obstojí, klobouk dolů.

Pohorovický kovář Jedlička neodložil perlík ani v důchodu. Upevnil kovadlinu a rozpálil výheň u stavení. Dál spravoval všechno, co bylo od železa, od strojů až po kosy a srpy. Miládka tak od dětství žila za zvonění kovadliny. Za toho koncertu odcházela na pole, točila se kolem plotny, opatrovala děti i vnoučata. Když otec a pak muž usedali za stůl, kuchyň naplnila vůně rozpáleného železa.

A náhle – ticho. Nejprve zemřel kovářův vnuk, jeho velká láska. O to větší, že byl hoch od dětství postižen zlým neduhem. Stín smutku pozaclonil kovářovu sedmdesátku. Ještě se nedojedly koláče z hostiny, na kterou se sjelo příbuzenstvo a přišel bezpočet gratulantů, když si anděl smrti vybral další daň. Kováři v okolních vesnicích podle starého obyčeje bušili do kovadlin umíráček, když prasklo srdce Jedličky z Pohorovic.

Paní Miládka vzpomíná nad fotografiemi. Když bere do ruky obrázek muže, utře si pěstí vláhu v koutku oka. Ani po osmi letech cit nevychladl. Je ale moudrý člověk a na život si nestěžuje. Nežila a nežije zbytečně. Její medaile a řády, to jsou dobroty z mouky, z obilí, které jejími dlaněmi prošlo. To jsou vnuci a pravnoučata, kteří měkce řeknou slovo „babička”. Potomci, kteří rádi dovezou „naši babku” v neděli do skočického kostela a podepřou ji, když jde na hřbitov za mužem a vnukem.

V jedenácti to bylo veselejší, ale každý věk má svou krásu a radosti. Člověk sklízí, co životem zasel.

Vodňanské noviny roč. XIV. [č. 7] 2003 8. dubna [str. 6]

*****

Za oltářem žena

Náboženská víra u mne skončila někdy v šestnácti, sedmnácti letech, zájem o náboženství však neustal. Zejména když jsem měl možnost poznávat je v různých podobách. Rád jsem poslouchal zpěvy v pravoslavných chrámech, kdy hrobový bas popa třásl tabulkami v oknech. Mráz šel po zádech v lámaistické svatyni, kde sbor mnichů s vyholenými lebkami vřískotem předlouhých trub, rachotem bubnů, kotlů a pekelným řinčením měděných puklic zaháněl zlé duchy. Věřící řetězem pádů na tvář do prachu stepi či pouště, povstáním a novým pádem absolvují jednou za život pouť do nekonečně vzdálených klášterů.

Exotika Východu a naše střízlivé podmínky se liší. Ani u nás však nechybějí pozoruhodné zvláštnosti. Nevěříte? Ve Vodňanech je farářkou už déle než čtvrt století žena. Setkal jsem se ve světě s mnohým, ale s takovouto zajímavostí a tak bezprostředně poprvé.

Náboženství je vlastně povětšině v rukou mužů. Ne že by ženy byly méně zbožné. U většiny kultů však stanoví pravidla a řídí obřady muž. I protestantským církvím trvalo několik století, než se odhodlaly obléci kněžský talár a vybavit patřičným svěcením ženu. Stále je to ale víc přípustná možnost než běžná skutečnost.

Proč mne výjimečný případ paní Trnkové ve Vodňanech zaujal? I u mne to konec konců pramení z konzervatizmu. Jsem zvyklý na představu, že kněz je muž. Žena v téhle úloze mne překvapila.

Kdo je tato žena? Co ji k té roli přivedlo? Jak v takové úloze žena vypadá? V čem se od muže liší? Jsou staleté výhrady vůči tomu, aby kněžské úkony prováděla žena opodstatněné? Za všemi otázkami vystrkuje růžky – přiznejme si – špetka pánské ješitnosti.

Vendulka – tak je pokřtěná – měla pro kněžskou dráhu příznivé podmínky. Tatínek byl farář československé církve, kněz idealista. Byl z rodiny dělníka, ale studoval a rozhodoval se mezi medicínou a teologií. Začátkem padesátých let, když se Vendulka jako páté dítě narodila, sloužil ve Stříbře. Neměl zde „tučnou” prebendu v materiálním, ale dovedl si ji vytvořit v duchovním smyslu. Pár církevních oveček se sžilo v srdečnou oázu. Po bohoslužbách zůstávaly často na faře i na oběd. Ženy si přepásaly nedělní sukni zástěrou a pomohly dovařit jídlo a přichystat na stůl. Z tašek se vybalil příspěvek ke společné tabuli. Zábava trvala do večera. Nemluvilo se zdaleka jen o nebi a pekle. Pan Cvrček, Vendulčin tatínek, měl široké zájmy. Zajímala ho psychologie a psychiatrie, rybařil, sbíral známky, mnoho četl. Maminka se kromě výuky náboženství starala o početnou rodinu. Tři chlapci studovali postupně na vysokých školách. Sestra Marie, od Vendulky o dvanáct let starší, šla v otcových šlépějích, stala se farářkou.

Když bylo Vendulce sedm let, rodinu čekala změna. Otec byl přeložen „na lepší” – do Vodňan. Brzy navázal kontakty s novým prostředím. Maminka to měla těžší. Trvalo nějaký čas než našla pomocnou práci v Šumavanu. Dlouho pociťovala, že „není vodňanská”. Po deseti letech dostala místo učitelky na zvláštní škole.

Vendulka se stala „vodňanská” bez problémů. Ve druhé třídě, na pískovišti, nad kočárky s panenkami a nad pohádkovými knížkami jsou si děti blízké. Život jí ukázal ostré hrany, když se chystala rozběhnout za dívčím snem. Chtěla být učitelkou v mateřince. Na pedagogickou školu ji nepřijali. Proč? Dobře se učila. Byla mírná, „neproblémové” dítě. Všichni ji zatím chválili a měli rádi. A najednou…

Ironická skepse jí našeptávala: jsi „třídní nepřítel”. V mysli se skládaly střípky prožitých křivd a ublížení, kterým dříve nevěnovala pozornost. Na srdci tvrdla skořápka hořkosti a vzdoru. Důvod za důvodem ji vedl k rozhodnutí, o kterém dříve neuvažovala. Následovala tatínka a sestru a vstoupila do Husovy bohoslovecké fakulty.

V Praze Dejvicích patřila jako osmnáctiletá k benjamínkům. Pocity hořkosti a křivdy dlouho nevydržely a studium ji zaujalo. Být z farářské rodiny, k tomu se tady nemusela přiznávat s ostychem.

Ocitla se na dráze, která určila její život. V jaké míře to předznamenalo dětství, rodina a v jaké to byla souhra zlých či lepších náhod? Řekl bych, že podobně jako se skládají jiné lidské osudy.

Ve dvaadvaceti letech byla ve Vodňanech vysvěcena a dostala na černý talár s rudým husitským kalichem bílou štolu. Poprvé stanula za „vlastním” oltářem v Lužné u Rakovníka. Křehké děvče, žádná silná individualita, ostřílená životem, připadala si na chvilku jako hozená v plen desítkám pohledů. Obrátila oči ke stropu a připomněla si sestru a tatínka. Oni přece také jednou takhle stáli…

Za čas, na jaře 1977 nastoupila jako farářka po nemocném otci ve Vodňanech. Říká se, že nikdo není ve své vlasti prorokem. Zpívat, kázat a vést pobožnost spolužákům a sousedům, kteří ji znali jako děvčátko s copánky a bílou mašlí bylo novou zkouškou. Už měla zkušenosti a věřila si.

Město si postupně na svou raritu – ženu za oltářem – zvykalo. Přivykali příslušníci Církve československé husitské, i ti druzí. Setkávali se s ní na pohřbech a v denním životě. Získávala oblibu srdečným projevem, jihočeskou mateřštinou. Když potká náhodný host ve městě štíhlou dámu v černém kostýmu s ratlíkem na šňůře, může hádat tucty povolání a těžko uhodne to pravé. Znají ji v Bavorově, v Husinci, v Prachaticích, v Protivíně, v Týně nad Vltavou. Tam všude ji vedou povinnosti. Na bohoslužby, pohřby, biblické hodiny, na návštěvy nemocných jezdí vlakem a jen občas ji sveze autem ochotný soused.

V tomhle všem se ale zatím od muže v kněžském povolání příliš neodlišuje. Zvláštnosti vyniknou ve chvíli, kdy žena nastupuje, jak se říkává, onu „druhou směnu”. Rodina, děti, domácnost. A s tím i průvodní radosti a starosti. Nejde jen o časovou zátěž. Spíš o duševní nároky. Může si farářka dovolit, aby věřící pocítili, že je za oltářem, na svatbě, při křtu duchem nepřítomná? A ona byla jistě také – jako každé děvče – po uši zamilovaná, zaznamenala pod talárem, a možná i právě za samotným oltářem, nebo když zvedala ruku s hostií, jak děťátko začínalo kopat. Prožívala hořkost zklamaného manželství a rozvodu. Úspěchy i bolesti a nemoci svých dvou děvčátek.

Břemeno rodinných starostí žádné ženě práci v povolání neulehčí a u kněze v sukni to není jiné. Je tu však i druhá stránka. Kněz, který je nucen vychutnat klopoty jako druzí lidé, má pak k lidem určitě blíž. Nemůže je odbýt naučenou frází a divadelní pózou.

Ženská povaha je zpravidla nadaná větší citlivostí. Paní Trnková má své „Vodňanské” ráda. Ty, které vídá v Husově sboru pravidelně i ty, kteří tam chodí jen o velikých svátcích či kdož nikdy jeho práh nepřekročili. Mnozí sotva tuší, jak dobře je zná a jak hezky a s pochopením o nich hovoří. Koná zvláštní bohoslužby a návštěvy v domovech důchodců. Navštěvuje trpící Alzheimerovou nemocí v sanatoriu na okraji města. S katolickými duchovními v Prachaticích se účastní „hospice” tj. péče o nešťastné, kterým už nevyléčitelná nemoc a bolest brání ve styku s bližními.

Nu, dobrá. Vodňanská farářka je hodná paní a život jí nadělil štědrou míru lidskosti. Uvažme ale celou záležitost s kapánek vyššího nadhledu. Náboženství nevypadalo vždycky a nevypadá ani dnes všude tak idylicky jako ve Vodňanech. Jakou záruku žena dává, že ve všech rolích obstojí?

Odbočme trochu stranou, do minulosti a k náboženstvím, k “vírám” jiného druhu, k vírám a momentům, v nichž a jimiž se dostávají do rozporu s lidskostí, humanismem. Představte si, jak žena řeže hlavy kohoutům a rozstřikuje krev při hodokvasech a orgiích sekty woo-doo. Avšak to je ještě to nejmenší, podříznout kuře musí občas i v domácnosti. Byla by s to stvořit mocnou zbraň proti kacířům, jako byla inkvizice se statisíci autodafé, kladivem na čarodějnice a olověnými komorami, kde se lidé pekli zaživa? Dokázala by byla škvařit neznabohy v rozpáleném oleji v alpských kantonech? Měla by dost energie prát se o miliardové majetky klášterů třeba tibetských? Zasahovat dost rázně do boje mezi politickými stranami a koalicemi – dejme tomu v Rovníkové Guineji? Žehnat zbraně znepřáteleným kmenovým náčelníkům na ostrovech Fidži a netrpět výčitkami svědomí, že se smrtelně prohřešuje proti božímu zákonu Nezabiješ!?

Muži u kormidla moci ví, proč držet ženu dál od rozhodujícího vlivu v kněžském povolání. Ženy – už pro své mateřské poslání – pomáhaly a pomáhají naplnit krásný sen: Miluj svého bližního jako sebe samého. Dovedeme si na okamžik představit dnešní svět, přetvořený podle tohoto nejsvatějšího a nejhumánnějšího přikázání?

2004 29. prosince

*****

Za hudbou na Lomec a dál

Nechci o sobě tvrdit, že jsem hudební fenomén, snadno by se to dalo vyvrátit, ale hudbu mám rád. Který Čech by ji rád neměl. Můj pěvecký výkon dosáhl apogea, když jsem v první třídě zazpíval před panem školním inspektorem „Šla Nanynka do zelí”. Dál jsem nepokročil.

Když byly Míše čtyři roky, posadil jsem ji před sebe na kolo a vyjeli jsem si na Lomec. Byl hezký letní den. Od Vodňan k Chelčicům, do Truskovic a pak ještě protáhlou serpentinou k sedlu mezi dvěma cípy lesa se to dalo šlapat, ale za rozhled k vodňanské kotlině a na Blata to stálo.

Cestou jsme vedli rozhovor. Miška měla pár dní jednu otázku. K ní se vracela a obracela ji z různých stran. „Když umřu, dáš mi do hrobečku deku, aby mi nebyla pod zemí zima?” Až mne v letním horku zamrazilo a skrz slzy jsem viděl špatně na cestu. Leč dětská mysl má právo na své cestičky poznávání života a jeho záhad.

Přijeli jsme k lomecké kapli a měli jsme štěstí. Nebyla zamčená. Klika povolila a dveře se otevřely. Otočily se po nás čtyři páry očí. Mladinká jeptiška – nebo novicka – nevím, jak se rozeznají – a tři její vrstevníci. Chlapec a dvě děvčata. Kytara a notové party. Dívali se na nás překvapeně, trochu provinile, jako bychom je přistihli při něčem příliš důvěrném a nepatřičném, ale nehleděli zle. Pozdravili jsme se, usmáli a zeptali, zde nerušíme a můžeme se na chvilku posadit. Hloupá otázka. Přece neřeknou: Obraťte se a vypadněte. Byla to taková pěšinka z nouze přes kousek překvapení a překlenula zbytek cizoty.

Sedli jsme si s Miškou do lavice podle stěny. Mladí si mezi sebou pošuškali, osmělili se a navázali nit přerušeného zpěvu. Byly to zbožné mariánské texty na moderní noty a rytmus. Neznělo to uměle ani násilně. Chtěná pieta vyčišela a k prosluněnému dni se lehkost právě hodila. Paprsky zostřené sklem okem se násobily bohatstvím barokního zlata a pozlátka na baculatých faldíčkách andělíčků, na spirálách točených sloupků, na řetězech, které uprostřed místnosti nesly oltář s postavami Madony a Jezulátka. Mladé hlasy se uvolňovaly z rozpaků a zněly čím dál hezčí. Ani Míša odtud nespěchala.

Zažil jsem nábožné písně i v exotičtějším prostředí, ale dojem z lomeckého zpěvu patřil bezesporu mezi hezké.

Uléhal jsem ke spánku v malém hotýlku naproti pláži Copacabana v Rio de Janeiro. Byl podvečer čtrnáctého srpna a manželce Marii jsem už gratulaci k jejímu zítřejšímu svátku poslal. Do Prahy musela urazit kus světa.

Natáhl jsem se pod prostěradla příliš brzy? Anebo pozdě? Jak se to vezme. Při rajzování po světě mívám vždycky čas zamotaný. Nejhůř se s tím srovnává právě spánek. Jednou se uprostřed noci probudím a ne a ne usnout. Jak také, když je u nás doma bílý den. Podruhé si zase oči uprostřed vážného zasedání nedají vysvětlit, že je ostuda na vědecké konferenci tlouct špačky a trvají na svém, že jsou v Praze dvě hodiny s půlnoci.

Nevím, kolik právě teď bylo na Praze IV., nebo na chalupě na Vodňanských Horách, nicméně v Riu jsem z postele čiperně vyskočil. Pod okny se totiž ozvala hudba. A ne polohlasem. Temperamentní latinskoamerické melodie reprodukovala technika mocného kalibru. Vytáhl jsem žaluzie. Mezi frontou hotelů a pláží postupoval průvod se zástavami, praporci, korouhvemi, odznaky a kostýmy katolické mariánské slavnosti. Zástupy zbožných Brazilců, lačných po hudbě a tanci nebraly konce. Každých sto, dvě stě metrů jel automobil s vysokou plošinou a na ní nová kapela. Kytary, mandolíny, bendža a kdoví co všechno za strunné nástroje. K tomu bubínky, zvonečky, kastaněty, klapačky s dutým dřevěným zvukem jako ozvěna afrického tamtamu. Pro Středoevropana zážitek. Kdyby mi někdo doma přehrál kousek z téhle produkce, těžko bych v tom hledal zbožné zanícení pro Pannu Marii Copacabanskou, která tu má na konci pláže kostel.

Díkůvzdání Bohorodičce se odbývalo v ohnivém rytmu samby a nenechávalo klidným nikoho v průvodu. Běloši, černoši, Indiáni, mulati, zbožní poutníci dupali, podupávali, tleskali, tancovali a hopkali ke cti a slávě Svaté Matky. Škoda, že jsem si ty melodie a atmosféru procesí nedokázal zvěčnit.

Náboženská slavnost se konala po západu slunce. U nás bývá něco takového výjimečně – snad jen půlnoční mše na Štědrý den. Pod Jižním Křížem je teď také zima jako roční období, ale trochu odlišná od naší. Ve dne je 37oC ve stínu. Příroda je tu jiná, i lidé jsou v něčem odlišní. Nelze se divit, že i zbožnost, byť podle téhož ritu, má poněkud jinou podobu, než jaká se nám zdá „normální”.

Existují však na světě i překvapivější náboženské obřady. Trochu váhám nad pojmem „hudba”, ale jsou při tom také trouby, bubny, kotle, píšťaly, řehtačky, klapačky a puklice.

V klášteře v Ulánbátaru seděli v řadách desítky lámů v zlatově hnědých a karmínových řízách s vyholenými lebkami. Před sebou v lavicích směli upevněné válečky s namotanými dlouhými pruhy textů. Válečky otáčeli a přitlumenými hlasy sborem četli. Co chvíli spustili ohlušující povyk. To když v textu narazili na zmínku o zlém duchu. Ke slovu přišly všechny zmíněné hudební nástroje. Naší představě o muzicírování se to podobalo málo, ale okna se třásla a bubínky v uších zaléhaly. Nebylo pochyb, že to ani zlý duch nedokázal snášet, i když si na to už pár století zvykal.

Že tu víra žije pocitem obklíčení zlými duchy, tomu se nelze divit. Personifikují se v nich sterá každodenní nebezpečí, která drsný život mongolských aratů – pastevců přináší.

Na území, rovnajícím se sedmému dílu Evropy, na více než půldruhém milionu čtverečních kilometrů žije jen něco přes půldruhého milionu lidí. V průměru jeden člověk na čtvereční kilometr. To je stotřicetkrát řidší osídlení, než u nás.

Pastevci bydlí v jurtách, stanech z lisované vlny. Zpravidla dvě rodiny se stády kočují pospolu. Od dalších sousedů, o nichž často ani nevědí, je dělí i stovky kilometrů. Zkusme si představit, co v těchto podmínkách znamená nemoc, úraz, porod, třeba jen bolavý zub, uštknutí jedovatým hadem či škorpiónem, kteří zvlášť na pomezí kamenité pouště Gobi nejsou ničím nevšedním. A k tomu jednou sucho, podruhé v zimě čtyřicetistupňové mrazy.

A smrt? Ve městech jsou hřbitovy. A když člověk zemře na týdny cesty stepí od nejbližšího města, anebo v zimě uprostřed metrových bariér sněhu? Vysvětlovali mi: dříve se mrtvý odnesl kus od jurty; věřilo se, že bozi, převtělení v šelmy a dravce se o něho postarají. Dnes se nebožtíci pohřbívají. Kde? Sotva pod tesaným náhrobkem.

Po staletí se nepohřbívalo už proto, že bylo nejpřísněji zapovězeno zraňovat Matku Zemi. Na to byl krutý trest. Když se před lety pokusili orat, jedovatý vítr zvedl tuny červeného prachu a rozšířil panství pouště. Víra přetlumočila zkušenost generací do podoby božích příkazů.

Když v lámaistické svatyni spatříte příšernou figurku, vyšperkovanou všemi hrůzami, které si její tvůrci za generace dokázali vymyslet, není to čert, ďábel, Satanáš, nebo jeho orientální kolega. Naopak. Je to duch dobrý a nejlepší. Čím je hrůzostrašnější, tím větší máme čáku, že nás ochrání před duchy zla, špatnosti a hříchu. Svérázná „hudba” k tomu patří.

Děkuji pěkně. Chrámové kantáty Johanna Sebastiana Bacha a vánoční koleda Jakuba Jana Ryby „Hej, mistře, vstaň bystře” jsou mi přece jen bližší.

29. 1. 2005

*****

Láska prý prochází žaludkem

Nejde jen o vztah mezi manželi. Je to asi obecnější závislost na podmínkách, z nichž člověk vzešel. Že je to vulgární rčení? Trochu je zmírním, přidám spojku „také”. Mnoho se nezmění a dušička má pokoj.

Lidé jedí ve světě různě. Nemám na mysli právě extrémní speciality, po jejichž zmínce by se některé jemnější čtenářce mohlo dělat nevolno. Uvedu jen pár příkladů, které nám nejsou tuze vzdálené.

Jsou oblasti, kde se živí skoro výlučně masem. Mají hodně dobytka, nebo jsou ještě závislí na lovu a nedostává se jim zemědělských plodin. Např. v jihoamerických pampách. Čtyřčlenná mongolská rodina koupí a uloží na počátku zimy do provizorní kůlny pár zabitých ovcí a telat. V krutých mrazech je to znamenitá lednička. Hospodyně denně usekne čtyřkilovou porci a uvaří ji v kotli, popř. s divokou cibulí a česnekem. S příkrmem si starosti nedělá. V jihovýchodní Asii spořádá dospělý člověk – a nebývá lamželezo – za den kilo spařené rýže. Italové milují těstoviny a po třicítce z nich požehnaně kynou. Na Balkáně staletá turecká okupace po sobě zanechala oblibu nesmírně sladkých a tučných moučníků se spoustou ořechů.

V každé zemi mají nějakou specialitu. Jako u nás vepřo-knedlo-zelo, nebo švestkové knedlíky. V Rusku je to různé, ale hodně jsou v oblibě pirohy s rozličnou náplní a zvláště na Sibiři pelmeně, vařené knedlíčky, plněné haší. V Litvě jsem si pochutnával na „cepelínech”. Jsou menší, než vyráběl německý hrabě Zeppelin, ale připomínají je tvarem. V bramborovém těstě je sekané maso. V jejich pojídání, politých horkou smetanou, dosahují jedinci obdivuhodných rekordů.

Netvrdím, že každá místní specialita musí všem hostům padnout do noty. Na sympóziu pod Varšavou nás báječně krmili, ale indický profesor byl o bramborech a mrkvi, než mu kuchař vymyslel jídelníček bez hovězích bifteků. Ve Vietnamu jsem, kromě vajíček natvrdo, důvěřoval nejvíc obalovaným a smaženým žabím stehýnkům. Na pohled připomínaly kuře. Žáby byly trochu větší, asi jako menší kotě.

Kdo si nepotrpí na koňské a skopové maso, těžko si přijde v řadě středoasijských zemí na své. Když nás v základní vojenské službě koncem čtyřicátých let krmili koninou, nebyl jsem nadšený. Šašlik z hříběte, pečený v kirgizské stepi na dřevěném uhlí je však opravdu znamenitý. Jen Peťa má smutné oči: „Jak můžou zabíjet hříbata?”

Čím prostší jídlo, tím víc záleží na umění kuchaře. Když se ještě na venkově pekl domácí chleba, dělaly ho všechny hospodyně skoro stejně a přece byl v každé domácnosti jiný. Mnohokrát jsem si nechal v Rusku zevrubně vysvětlit, jak se připravuje čaj a přece jsem tu pravou vůni a chuť nedocílil. Totéž platí o zeleném čaji v jihovýchodní Asii.

Po několika dnech pobytu v Ulánbátaru kolega konstatoval: „To bylo řečí, že tu budeme mít pořád beraninu a eště sme ji neviděli.” „A co myslíš, že jíš třikrát denně?” schladil ho krajan.

Přiznám se, že na rozdíl od kolegy jsem ovčí vůni přece jen cítil. Ani ne tak u stolu, jako při osobní hygieně. Čím důkladněji jsem se pod sprchou drhl, tím bylo aróma silnější. Jak by ne, když se toaletní mýdlo připravovalo z ovčího loje.

Utíkám ale od původního záměru. Chci se totiž vyznat, co z našich vodňanských pochoutek považuji mezi všemi světovými dobrotami za nejlepší. Všimněte si, že říkám – co považuji, a nikoli – co je. Málokde je subjektivní přístup tak rozhodující.

Podle mého to není ani kapr po mlynářsku, ani štika v aspiku – i když by se to sem mezi moře rybníků, řek, potoků a mlýnských náhonů hodilo. Není to ani vykrmená pečená husa s houskovým knedlíkem a kyselým zelím. Mluvím o našem poctivém pošumavském knedlíku, kterému někteří zlomyslníci přezdívají „protitankový.” Hlavně ti přívrženci moravských nadýchaných péřových, které zmáčkneš a nemáš na vidličce nic.

Zlatou visačku dám bez váhání zelným plackám. Pod tímhle titulem se v různých krajích i zahraničních regionech rozumí různé věci. Uznávám jen, co za mého dětství nosili pražáčtí dřevaři do práce. Placky ze syrového kvašeného zelí, mouky a škvarků se pekly rovnou na plotně. V tom dělám jediný ústupek – peču je v troubě. I kdybych chtěl být tradicionalista – sporák s litinovými pláty už nemám.

Mohu se pochlubit – a nejde jen o pýchu mé osoby, ale o dobré jméno Vodňanska – že se zelňáky těší lačné přízni širokého i nejihočeského příbuzenstva. Ani nejupejpavější návštěva, nejúzkostlivěji dbalá etikety, nedokáže odolat a nesáhnout do mísy potřetí.

Je mi líto, že někteří krajané od tradic otců upouštějí. Používají zelí vařené, drobně posekané, přidávají hodně mouky a škvarky melou. Těsto rozválejí a hrnečkem vykrajují úhledná kolečka. Podobné zelňáky se prodávají i v pekařství. Nejsou zlé, ale není to to pravé.

Nejvíc záleží na kvalitě zelí. Čím je ostřejší, tím jsou placky chutnější. Ničím se nekoření, ba ani nesolí. Všechna chuť závisí na stupni vykvašení zelí. Nejlepší je doma nakládané, přímo ze sudu, když už se kolem kamene, který zatěžuje víko kupí bílá pěna. Mouky stačí tolik, aby držela zelí pohromadě. Z měkkého těsta se udělají kuličky, nasázejí na plech a vidličkou upraví do náležitého tvaru. Škvarky dají plackám pravý vzhled i chuť. Kdepak rozemleté. Nejlepší jsou upečené ze syrového sádla v troubě, tlusté alespoň jako malíček. Placky na nich spočívají jako prámy na plovácích.

Ještě jednu drobnou, ale důležitou zkušenost. Když je děláte z řídkého těsta, a právě takové jsou nejlepší, je umění obrátit je v pravou chvíli, aby se nepřichytily na plech a pak netrhaly. Zapnu proud nejprve silněji a poprvé je obracím, sotva oschnou, asi po deseti minutách. Pak reostat stáhnu na 200oC a obracím placky každých následujících deset minut. Jsou pak krásně zlatohnědé, s kůrčičkou, ale šťavnaté. Liší se tím od tradičních dřevařských. Pečené na plotně bývaly křehké a v kapsách tříčtvrtečních zimáků se lámaly.

Už musím končit. Moc se mi sbíhají sliny. Jen ještě poznámku: kam se hrabe čtvrtkilový, na coul tlustý argentinský biftek na pravé, nefalšované vodňanské zelňáky. Nevěříte? Přesvědčte se. Připomeňte si anglické přísloví: Puding poznáš, když ho sníš.

31. 1. 2005

*****

Lesy

Když se mi u protinožců zastesklo, nevzpomínal jsem ani tak na domek na okraji Prahy, jako spíš na vodňanský les. Vybavila se mi mechem zarostlá cesta smrkovým mlázím a kapky deště, kanoucí z chvojných větví.

Jednou jsme přišli na tohle téma s lesním Festrmayerem. Praktický člověk, žádný lyrik a popsal nejmilejší tvář lesa skoro stejně: drobný ospalý déšť.

S klobouku to stéká za krk i s jehličím a mokro v botách studí, ale v lesním divadle se s deštěm přestavují kulisy. Nikdy jindy necítíte tak hluboce samotu a zároveň tolik života okolo sebe. Stěží potkáte človíčka, ale zvěř je v pohybu. Šum deště ji ruší a zneklidňuje. Mísí se najednou mnoho zvuků a sluch přestává sloužit jako spolehlivé varování. Zajíc je příslovečný opatrník, ale také lenoch. Nezvedne se z pelechu, když vysloveně nemusí. Raději se před nebezpečím přikrčí a své dlouhé ušní antény přitiskne k tělu. Z opatrnosti jen snídá a večeří, aby se za bílého dne nevystavoval predátorům. I tenhle ustrašený a umáčený ušák teď otráveně hopká po lese sem a tam. Těká i aristokracie mezi zvěří – srny. Namísto příjemného podřimování v houští, či ve vysoké buřeni paseky bloudí křížem krážem ve vysokém lese. Ani opatrná a všemi mastmi mazaná liška nesetrvá v noře. Mokro ji odtud nevyhání. Do kožíšku jí tam nepronikne; na to je při hrabání nory příliš dobrý architekt. Její důvody k výletu jsou jiné. Les, plný pohybu, je pro ni otevřený stánek s občerstvením.

Netvrdím, že je v lese hezky jen když zmokneme. Každá roční a denní doba, každé počasí má osobité kouzlo. Slunko po ránu rozsvěcí stříbrné kapky rosy. Na jaře větřík zvedne oblaka zlatového pylu smrků a borovic a z jeho nahořklé vůně hlava zakrouží. V podvečer akvarel lesa nabere na sytosti barev. Výhled k Šumavě jde vlna za vlnou od zelené k modré a fialové. Vodňanské, Libějovické, Bavorovské Hory vystupují jako předvoj z roviny Blat.

Půvab vodňanských lesů je kouzlo skromné krasavice. Bez pouťového pozlátka. Nic, co by se nabízelo a podbízelo na první pohled. Sotva tu potkáme jedle, smrky a buky velikány, jako na píseckém Mehelníku. Není tu romantika hlubokých šumavských hvozdů s balvany, porostlými mechem a obrostlými kapradím, se stádem prchajících jelenů.

Snese náš les srovnání třeba s pitoreskním brazilským „mato”? Jeho až barvotisková pestrost okouzluje, zvlášť v dobrodružném filmu. Hezky se to dívá z klubovky u televize na příběh dívky, která se zachrání z havarovaného letadla a několik dní putuje pralesem. Přiznám se, že jsem neměl chuť udělat byť jen krok z bezpečné půdy silnice do bujné vegetace divočiny. Nebylo to jen tam, kde na asfaltu ležel přejety cascavel´ – chřestýš.

Spleť stromů, keřů, lian, trávy a buřeně se tu dere vzhůru k vymetené modré obloze za sluncem. Zároveň se táž vegetace kořeny, vzdušníky, odnožemi, větvemi, girlandami květů spouští shůry k bahnité zemi. Na procházku místo špacírky – mačetu. Děkuji pěkně.

U nás sice chlebovníky narostou, ale zase se nemůže stát, že by jejich plod, podobný rohovnickému pytli, spadl na zaparkovanou škodovku a připlácl střechu. Ve vodňanském lese nekřičí papoušci, nevřeští opice a neřvou za noci šelmy, ale zato ptačí námluvy provázejí veselé lahodné melodie bez kakofonie. Náš les hladí poklidem, ale život mu nechybí. Od červíků pod kůrou stromů a mravenčích pyramid po káně včelojedy, kroužící nad korunami borovic. Ani tady to není idyla. Pod pláštíkem pohody se odehrává zápas o bytí, o potravu, o zachování rodu.

*****

Dovolte mi pro srovnání ještě jedno malé odbočení na jiný konec zemského glóbu. Bydleli jsme v hlubokém údolí nad Ulánbátarem. Šel jsem se do lesa nadýchat jarní vůně a klidu. Příroda opravdu panenská. Ani cesty ji neruší. Jdu vzhůru podle potoka zetlelým jehličím a zbytky sněhu. Hledím pod nohy, abych si nenabral do střevíců víc, než je nezbytné. Když zdvihnu oči, strnu. Na pár kroků od mne zvíře a upřeně mne pozoruje. Veliké jako kůň, kosmaté, flekaté zbytky zimního kožichu, klabonosá hlava se svěšenými pysky, krátké silné parohy, zasmušilý kukuč. Los.

Co teď? Utíkat? Hledat spásu na stromě? Říše římská se udržela tisíc let zásadou: když nevíš, co dělat, nedělej nic. Otočím se a zahájím organizovaný ústup. Losa přestávám zajímat. Pochopil, že nejsem ani potrava, ani ohrožení a věnuje se dál okusování jívových pupenů.

Mongolští hostitelé mne ujistili, že jsem měl štěstí: mohl jsem v lese potkat něco horšího. Zvířata se tu člověka nebojí. Je zde rezervace a už pár století. Panovala víra, že ve svatých horách žijí ve zvířatech duše zemřelých předků. Nepotkal jsem někoho z Čingischánovy suity?

Ohled na živou přírodu, zvířata i rostliny, je zde příslovečný. Řeky jsou plné ryb, ale Mongol je neloví. Pokud ho čeští nebo ruští geologové lovit nenaučili. Ale i pak úlovek pouští zpátky do vody. Ryby nejí. Stačí mu na jedno posezení kilogramová porce vařeného hovězího, nebo skopového.

K přírodě mají Mongolové velice blízko. Sotva skončí krutá zima se čtyřicetistupňovými mrazy a spoustou sněhu, stěhuje se město do hor na okraj lesů. Vyrostou tu jurty a provizorní prkenné boudy. Na sklonku dne přivážejí autobusy a nákladní auta z města muže za rodinou. Ráno si zase profesor v černém obleku a bílé košili sedne na prkno, položené přes bočnice náklaďáku a ujíždí do vědeckého ústavu. Byt ve městě, třeba v panelovém domě, postaveném podle českého projektu, moderně vybavený, zůstává do podzimu opuštěný.

Vyprávěli naši geologové:

Země je pohádkově bohatá nerosty. Stává se, že babka topí ve stepi v kamínkách uprostřed jurty černým kamenem, který opodál trčí ze země. Kvalitní uhlí.

Zahraniční experti pomáhají zavést těžbu. Potíž je s pracovní silou. Ne, že by jí bylo málo. Spíš naopak. Nesnáz je získat ji.

“Vyděláte slušné peníze.”

“A nač?”

“Pořídíte se rádio, auto, postavíte si dům. Koupíte si hezké šaty, nábytek…”

“A k čemu to všechno?”

Říci, že mají tihle lidé rádi přírodu, je málo. Oni bez ní a mimo ni nemohou žít. Je pro ně životní nutností, zvykem, nezbytností. Jako jídlo, jako vzduch k dýchání.

Je to nižší stupeň civilizovanosti? Anebo naopak vyšší? Menší míra degenerace přetechnizovanou kulturou? V každém případě je to jiná stupnice životních hodnot. Jiná, nikoli vyšší nebo nižší, než naše. Představa, že se stupeň kultury a její pokrok dá měřit jedním metrem, je tu v koncích.

I v těch nebetyčných rozdílech existuje však něco společného. Člověk se ani u nás odvěkým zákonům přírody, z níž vyšel, vymknout nemůže. V lese nehledá jen dříví na trámy, na prkna, na dřevotřísky, na oheň. A zvěřinu na pekáč. Otec jako lesní lemoval cesty alejemi bříz a kladl lavičky do míst s vděčným rozhledem. Dřevaři si čistili lesní studánky a obkládali je plochými kameny. Vážili si ve studánce žabky, která polyká hmyz a dosvědčuje, že je voda zdravá.

Tempo života se zvýšilo a převratné vynálezy mu dávají nové rozměry. Tím spíš se člověk neobejde bez oázy klidu. Také v tom je bohatství našich skromných krásných vodňanských lesů.

12.9.2002/24.11.2004

*****

Hřib naplavenina

V první fázi tragických zátop v roce 2002 patřilo naše město Vodňany k nejpostiženějším. Několik dní si na jeho „ň” lámali jazyk hlasatelé desítek rozhlasových a televizních stanic po Evropě. Lehké to bylo pro Španěly, kteří mají krásné měkké „ñ”. Zlí jazykové tvrdí, že „mañana – zítra” je nejužívanější slovo ve španělsky mluvící části světa. To jako opak zásady „Co můžeš udělat dnes…”

O slávu zátop asi nikdo ve Vodňanech nestál. Užívali si jen komáři a houbaři. Kdo měl myšlenky na houby, ten si přišel na své. Nebylo možné vracet se z lesa či od hráze rybníka s prázdnou.

Umění ale je najít hřiby, když nejsou. Že to není možné, říkáte? Že kde nic není, ani smrt nebere? Dobrá. Trochu slevím. Ne tedy, když hříbky nejsou, ale když nejsou pro normálního smrtelníka.

Znal jsem kdysi, je to už nějaký pátek, ve Vodňanech holiče, který kromě svého lazebnického umění slynul pověstí nedostižného objevitele nejskrytějších hřibů. Našel by takového krasavce snad i na náměstí u kašny.

Jezdívali na houby družně s manželkou. Ne ruku v ruce, to by s kola spadli, ale prostě v páru. Už to bylo co říci, protože v jejich letech se obyčejně záliby rozcházejí a dámy trošíčku, docela maličko zpohodlní. Zvlášť když… Ale to bych prozradil, co nechci. Oni totiž dohromady, jako manželé, měli docela obvyklou průměrnou váhu. Asi tak těch sto šedesát kilo. Jenže jeden měl pětačtyřicet – padesát, a ten druhý… Zkuste hádat. Jako při televizní soutěži v těch prvních otázkách za tisíc korun. A ještě si můžete hádanku ztížit: kdo byl ten éteričtější a kdo ten fundamentální.

Jednou navečer se veselá společnost u naplněných půllitrů, bylo to snad Pod věží, bavila na účet našeho mistra bradýřů a jeho houbových úspěchů. Slovo dalo slovo a byla tu sázka. Třeba poznamenat, že nebyla houbařská sezóna.

Přijal. Zvědové tvrdili, že vyrazil na kole po Bavorovské. Tentokrát sám, bez manželky. Zbývala nějaká minuta do vymezeného času a byl zpátky. Uřícený, ale s hříbkem. Když popadl dech a ovace utichaly, posteskl si: „To ste mi dali. Vo toho hřiba nešlo, ale za hodinu do Korázu a zpátky, a eště napotvoru mi spad řetěz.”

Jsou houbaři tací jiní.

Šplhal jsem do stráně nad chalupou a proti mně dva chlapi. Jeden starší, rozložitý v ramenou i bocích, kráčí trochu zeširoka. Pošumavská ráce. Domorodec. Ten druhý štíhlý, roztržitě si rovná brýle na nose. Tipoval bych ho na Pražáka na dovolené. Na tom páru by nebylo nic tak divného, nebýt bramborového košíku, vrchovatého houbami. Být skupenství kapalného, přetékaly by.

“To máte úlovek,” říkám s uznáním. Nepřiznám, že zelenám závistí. „Taky ňáký praváky‘?” „Samý.” Odpověď jako prásknutí bičem. Nojo, on je rodák, zná místa, utěšuji se v duchu.

Košík už stojí na trávě a já nad ním. „Tohle je ale hořčák.” „Co? Přece poznám hřib.” „Tak ochutnejte.”

Šlehne po mně okem. Nemá ani za mák chuti brát mé rýpnutí vážně. Chvilku zaváhá, ale pak přece špetinku uhryzne. Tvář se mu protáhne.

“A tohle je taky hořčák. A tohle taky.” Osmělil jsem se a hospodařím v cizím košíku. Štíhlý pán za brýličkami pomrkává a těká pohledem ze mne na svého průvodce a zpátky.

Domorodec rezolutním gestem obrátil koš dnem vzhůru. S podezřelou ochotou pomáhám vybírat podhřib žlučový – Tylopitus felleus. Je to slušný výřad. Houby jedna vedle druhé, nožkou vzhůru. Výtrusníky něžně růžovoučké jak dětský zadeček.

Pán v brýlích smutně pomáhá uložit pár babek zpátky do košíku. Zbytek tu zůstává na pospas osudu.

Moc srdečně jsme se nerozloučili. Domorodci je na ohnutém kříži k přečtení, co ho mrzí. On, který se tu ve Vodňanských Horách narodil, a tohle…

Budiž mu ale odpuštěno. Hořčáky tu za jeho mládí nebývaly. Já jsem se narodil takřka v lese a znal jsem tu každý hříbek i prašivku jménem a příjmením, ale tyhle hřiby – podvodníky jsem nikdy nepotkal.

Jsou hořké dvakrát. Jednou palčivou chutí, podruhé zklamáním. Jdete, hledáte, a tu před vámi vyhlíží z mechu sametová hnědá hlavička. Často celá skupinka. Stály by za obrázek. A tam, a tam další. Divím se, že jich ta dvojice nasbírala jen bramborový košík. Těchhle mohli mít oba po plné nůši.

I zkušený houbař se nechá občas na okamžik zlákat a pak se musí držet, aby to dítko přírody nenakopl. Náš otec říkával, že houby jsou květiny lesa. Všechny. To tu ale ještě tenkrát hořčáky nerostly.

Vodňanské noviny roč. XIII. [č. 17] 2002 8. října [str. 7]

*****

Zmije

V naší přírodě se cítíme bezpeční. V Korázu tygr lidožrout nečíhá a v Záhorském se sice žralok sem-tam objeví, ale jen nafukovací. Nepříjemné může být setkáni se zmijí. I ta však uštkne, jen když se cítí ohrožena, a její jed nebývá smrtící.

V posledních desetiletích v našem okolí skoro vymřela. Asi to ovlivnilo intenzivní chemické hnojení. Patří tu dnes bezmála mezi ohrožené živočišné druhy a za její zabití je prý pokuta. Před válkou to bylo naopak, za zmijí hlavičku vyplácela lékárna korunu. Ve třicátých letech nebyl tenhle roztomilý tvoreček na Vodňansku vzácností.

Otec, který se pohyboval celé dny v lese, měl na lov zmijí jednoduchou metodu. Had, když se k němu člověk přiblížil, zaujal ostražitý a výhrůžný postoj. Byl napjatý jako luk, přichystaný k výstřelu. Otec nespěchal. Během několika vteřin se dal plaz na ústup. Klikatou čarou prchal do bezpečí. V té chvíli byl bezbranný. Stačilo ho klepnout holí přes páteř.

Jednou jsme narazili na celé klubko zmijí uprostřed cesty na okraji lesa ve Vodňanských Horách. Tatínek jednu po druhé likvidoval, ale jedné se podařilo uniknout do panáku obilí na úzkém políčku pod cestou. Šli jsme tenkrát upozornit Štěpánkovy, aby byli opatrní, až budou obilí svážet.

Otec mne přesvědčoval, že se nemusím bát zmiji přiblížit. Je třeba jen vědět, kdy je v pozici, z níž může seknout. Měl jsem ale před ní respekt. Když jsem šel do Haniperku na maliny, jedna krásně vybarvená se vyhřívala na širokém pařezu. Stočená pěkně do spirály připomínala obrázek od Mikoláše Alše, který jsme měli v čítance. Nezmohl jsem se na víc, než že jsem po ní hodil z uctivé vzdálenosti kamenem. Netrefil jsem se. Podle zásady – moudřejší ustoupí – sjela do maliní. Nevěděl jsem pak, zda si mám víc hledět plnění džbánku, anebo toho, kam šlapu.

Byl jsem už o nějakou píď větši, když jsem se za časného jara posadil nad šumavským Špičákem na jedlový pařez. Slunce hezky pálilo, i když při severním kraji lesa bylo ještě široké pole zmrzlého sněhu. Lidé, kteří se tu na podušce loňské suché trávy opalovali mne varovali: pod tím pařezem bývá zmije. Rozhlédl jsem se – a vida ji. Ležela stočená na krok ode mne. Zdálo se, že ji mé sousedství nevyvádí z míry. Ukázal jsem se nebezpečnější než jedovatý plaz. Už jsem neházel kamenem, ale popadl klacek, který byl poruce.

Pan Krupička, knihovník vědeckého ústavu, byl k božím tvorům ohleduplnější. Postavil si z kousků dřeva a větví na kraji lesa nad Železnou Rudou něco na způsob pastýřské koliby. Po léta tu o dovolené přespával a vyrážel na dlouhé procházky do okolí. Po většinu roku byla skromná chatka prázdná. Ale ne tak docela. Pod prahem se usadila zmije. Pana domácího to nepohoršilo. Usoudil, že je tam dost místa pro oba. Žij a nech žít. Neohrožoval jedovatou podnájemnici a ta to dovedla ocenit a nedělala potíže.

Na počátku padesátých let trávil náš vojenský útvar ohnivé léto ve výcvikovém prostoru nedaleko Mimoně. Bydleli jsme v borovém lese v zemljankách, zastřešených stanovými dílci. Široká pustá pláň byla rozryta zákopy. Do zlatova rozpálený písek, kam se podíváš. Ideální prostředí pro naše hádečky s příznačnou klikatou kresbou na zádech. Bylo jich tu požehnaně. Někteří odvážlivci je chytali holou rukou a zdvíhali za konec ocásku – to je had bezmocný. Strašili s nimi slabší povahy.

Zmije se objevovaly v nejnečekanějších chvílích. Zákopy, v nichž jsme cvičili, měly stěny vypleteny rohoží, aby je písek nezasypal. Dobrý Slovačisko Zdeno se šel vycikať kousek stranou a spustil hurónský křik. S vytřeštěnýma očima volal, že to bylo o vlas a byla by ho „vretenica jebla do do zinzika”. Vyhlédla zpod proutěného výpletu a zasyčela na tři palce od zmíněné Zdenovy mužské ozdoby.

Měně dramaticky se to odbylo v ševcovně. Měla dvorní sídlo v prázdném stavení. Ráno tu našli návštěvnici pěkně do kolečka stočenou na verpánku.

Hezkou historku o zmijích vyprávěl pan revírník Hirt z Nových Dvorů. Za studií v lesnické škole bydlel na internátě s pozdějším ředitelem pražské zoologické zahrady. Ten měl ke všem živým tvorům blízko už od mládí. Jednou se vrátil z nedělní výpravy na Šumavu, kde nachytal pytel zmijí. Černé, bahenní, které mívají domovské právo v mokřinách a rašeliništích. Měl v úmyslu donést je v pondělí po vyučování do lékárny.

Kam s nimi do té doby? Položil noční stolek na lopatky, dvířky vzhůru, a uzel propletených těl do něj nasypal. Dvířka zavřel a zatížil.

Když chce pámbů vyvést pozemšťanům nějaké lišáctví, nastrčí do toho bábu. Po návratu z vyučování lovec hadů a jeho spolubydlící strnuli. Světnice hezky uklizená, vymetená. Uklizený a postavený na místo i noční stolek. Dvířka jen drobátko, co by se hádě protáhlo, pootevřená. Ráno totiž, když vešly uklízečky do pokoje, pohoršily se. Co to zas ti kluci vyváděli? Noční stolek, z nezbednosti povalený, řádně postavily na místo‚ jak se sluší a patří. Byl sice trochu těžší, ale babky neměly čas prohlížet, co tam ti rozverní studenti nastrkali.

Teď byl noční stolek prázdný. Zato tu a tam po podlaze, pod postelemi, za skříněmi leskla se špinavě šedočerná šupinatá těla. Nejhorší bylo, že lovec nevěděl, kolik těch trofeji vlastně měl. Chytání mu nepůsobilo potíže, ale vždycky, když myslel, že už má uprchlíky všechny, objevil se další exemplář. Než se kluci večer odvážili zalézt do postelí, opatrně rozebírali kavalce, vytřásali deky a polštáře, obraceli matrace. Ráno ani botám ve skříni tak docela nevěřili.

S hady nejsou žerty. Zvlášť s takovou anakondou v amazonském pralese, o které se odborníci dohadují, zda dorůstá deset metrů, anebo všeho všudy nanejvýš osm. V Kirgizii mi vyprávěli, že nebylo vzácností, když uštknutí kobry zabilo koně. Traktory jsou v tomhle ohledu bezpečnější, ale kober prý na polích neubylo.

Brejlovce, chřestýše, ani hady škrtiče zatím ve Vodňanských Horách nemáme, ale vzácná zmije se tu občas vyskytne. Had se jeden čas objevoval i u naší chalupy. Přišel jsem na to, že zalézá do díry ve zdi. Bylo to na výsluní, na takovém místě, jaké mají zmije v oblibě. Horko zvyšuje toxickou sílu jejich jedu.

Vzal jsem pistoli a šel na čekanou. Nejednou ale několikrát. Konečně jsem se dočkal. Had nevyjel naráz. I myš, když tuší nebezpečí, vylézá opatrně. Vystrčí na vteřinku nos a hned ho schová. Pak půl hlavičky, pak o kousek víc atd. Had si počíná podobně. Když se ukázala hlavička celá, stačilo to. Ne k výstřelu, ale na to, že jsem pistoli zajistil a strčil do kapsy. Za hlavičkou hádka zářily jasné žluté půlměsíčky. Užovka. Neškodná a navíc užitečná. V mistrovství při lovu myší si nezadá se sousedovic kocourem. Není sice tak ctižádostivá a nevystavuje nám před prahem trofeje, zato vjede hbitě do myší díry a to kocour nedokáže.

Přiznám se ale, že je mi přesto kocour sympatičtější než užovka, o zmiji nemluvě.

Vodňanské noviny roč. XV. [č. 9] 2004 4. května [str. 6]

*****

Divočáci

Černá zvěř, divoká prasata, divocí kanci, to jsou pojmenování zvířat, která u nás mají dlouho vydržené domovské právo. Ještě nestála na Kavčích Horách televize a už tam lapil Bivoj kance, který vyváděl neplechu. Zprávu o tom přináší Alois Jirásek ve Starých pověstech českých.

V našem kraji měli tihle tvorové historickou přestávku. Prvních dvacet let života jsem prožil ve vodňanských a píseckých lesích, ale po téhle zvěři nebylo ani vidu, ani slechu. Ani stopy se neobjevily. Ani ve sněhu ne, kde se každé zvíře podepíše, i když je plaché, vychází jen v noci, člověka slyší a cítí na hony a úzkostlivě se mu vyhýbá.

Divočáci do téhle kategorie patří. Mají jiný způsob života než většina naší zvěře. Srnci, lišky, jeleni, zajíci, bažanti a řádka dalších obyvatel lesů, luk a polí má něco na způsob trvalého bydliště. Pokud je zde nepotká něco mimořádného, žijí a pohybují se v určitém větším či menším okruhu. S černou zvěří je to jiné. Za noc dokáže proběhnout desítky kilometrů. Pokud bychom chtěli označit okruh působení prasečí rodinky nebo stádečka, museli bychom použít hodně veliké kružítko. Jsou věru „stěhovaví ptáci” a náramní běžci.

Nesmíme se dát oklamat prasečím pojmenováním a příbuzností s nositeli macaté kýty v chlívku. Divoké prase není něco jako kulaťoučký růžový pašík, jen porostlý ošklivými štětinami, s delším rypákem a tesáky. Že by taková bytost uběhla za noc maratón je těžko představitelné. Ale divočák podle téhle naivní představy ve skutečnosti nevypadá. Je štíhlý, samý sval a šlacha. Jen bohatá drsná srst, obalená krunýřem zpečeného bahna a špíny jeho podobu zaobluje.

Potkat ho ve vodňanských lesích není běžné, ale není nemožné. Po desítkách let se nám vrátil. O příčinách panují různé teorie. Prý válečná fronta ovlivnila migraci zvířat. Ne ze dne na den, ale v časových rozměrech zvířecích generací. Několikrát jsem viděl černou zvěř také ve Svobodné hoře.

Jednou na Nový rok jsme si vyšli s manželkou do zasněženého lesa. „Podívej, tam běhají ňáký psíci.” Mezi tmavými siluetami smrků na promítacím plátně bílého sněhu se kmitaly postavičky zvící trochu povyrostlého jezevčíka. Idylka dostala vážnější ráz, když jsem mezi drobotí spatřil mocné temné tělo. Divočáci jsou nesmírně plaší, alespoň ráce, žijící u nás. Ale jen potud, než je zvíře poraněné, anebo než prasečí máma uvidí v něčem ohrožení svých potomků. Rychle jsme mizeli a epizodka prošla v míru a pokoji, bez dohry.

Ještě jednou jsme zažili něco podobného na Krymu. Přijeli jsme k večeru do Gurzufu. Časně ráno bylo už slunce vzhůru, ale lázně spaly. Prošli jsme vinicemi a úzká asfaltová cesta se klikatila hustým bušem. Před námi, skoro na dosah v ranním slunci žlutavé útesy hor. Šli jsme a šli a hory stále stejně blízko a stejně daleko.

Konečně do ospalého ticha známka života. Někde vpravo před námi supí traktor. Za lesem má být státní statek, říkali nám o něm. Cesta nás vede hlubokým zářezem a točí se a vine jako had. Traktor stále pobrukuje a podle síly jeho hlasu se mu přibližujeme. Zabloudím pohledem v jeho stranu a strnu. Na vysokém úbočí cesty, pár metrů šikmo od nás „traktor” stojí. Mohutné zvíře. Rypatá hlava s bílými klínci tesáků a malými zlými očky tvoří z něj snad polovinu. Stojí přímo proti nám. Tělo se zdá být ploché, placaté, jako by vylisované ve velikém herbáři. Trčí tu nehybně, palici výhrůžně sklopenou k samé zemi, jen krátký ocásek se rytmicky kývá sem-tam, sem a tam.

Vysoké a příkré úbočí cesty nás zatím chrání. Zvířeti se zřejmě nechce klouzat po ostrém svahu, po kamenité drti. Co teď? Každý náš prudký pohyb může vyprovokovat divočáka k útoku. „Poď, votočíme to. Pomalu dojdem akorát k snídani,” říkám a snažím se tvářit klidně. Manželka naštěstí zatím nic nezpozorovala.

Obrátili jsme se a jdeme zpátky. Než jsme přešli pár kroků po nejbližší záhyb cesty, trvalo to snad hodiny. Měl jsem všechny smysly soustředěny v zátylku. Pozorně jsem sledoval rytmus supění „traktoru”. Kdy se ozve rachot sypoucího se kamení? V hektickém kolotoči mi hlavou kmitaly představy a otazníky. Co udělám, když zvíře zaútočí? Nic chytrého mne nenapadlo. Naštěstí drama nemělo dramatické pokračování. Už jsem mohl manželce všechno povědět.

Po návratu jsme se s naší ranní výpravou k horským útesům a s její dobrodružnou zápletkou raději nepochlubili. Hostitelé nás upozornili, že na stráních ve vinici jsou dlouzí světlí hadi, ale nejsou nebezpeční, nemusíme se jich bát. V buši jsou ale divoká prasata a s těmi není radno se potkat.

Jiný kraj, jiný mrav. I mezi zvířaty.

2002 8.7.

*****

Za noci v lese

Byli jste někdy v lese v noci? Nemyslím v duchu nad knihou, s Radovanem Lukavským a Jiřinou Švorcovou ve filmu „Král Šumavy”, anebo s rusalkou a vodníkem v Dvořákově opeře. Myslím – uprostřed noci a vprostřed lesa, v tichu a sami. Není k tomu často příležitost.

Stane se, že člověka žene nočním lesem nepříjemná povinnost. Spěchá na vlak, provází návštěvu, utíká pro lékaře. Ani tehdy není les bez kouzla, zvlášť zahouká-li nad vámi sýček. Ale není to ještě to pravé. Udýchaný spěch poesii nesvědčí.

Narodil jsem se a vyrůstal v myslivně. Jít lesem pozdě večer a potmě patřilo k dennímu chlebu. Neviděl jsem v tom nic zvláštního, ani když jsem ještě nechodil do školy. Baterku jsem nemíval a nepotřeboval. Myslel jsem, že je noční orientace otázka zvyku. Někde jsem se dočetl, že je vidění ve tmě vrozená dispozice. Jen dvakrát, třikrát v životě jsem tápal v takové tmě, že jsem neviděl skoro vůbec nic. Nepomohl ani osvědčený způsob – orientace podle světlejší oblohy mezi korunami stromů.

Jednou se mi stala taková příhoda. Po celodenní dřevařině jsem si lehl a usnul. Probudil jsem se, pohlédl na hodinky a vyskočil z postele. Byl nejvyšší čas. V osm hodin jsem měl být na Vrchové cestě. Bydlel jsem v Semicích dole u silnice. Spěchal jsem vesnicí a nevycházel z údivu, kolik lidského hemžení tu je už tak záhy po ránu. Ležel sníh a občas vyhlédl měsíc zpoza nízkých mraků. Na polích pod lesem se pohyboval roj postav. Celá atmosféra časného jitra byla nějak nezvyklá.

Když jsem došel k lidem na sněhu, rozeznal jsem německou polní šeď a přilby. Zastavili mne. „Wohin?” Skládal jsem v paměti slovíčka a vysvětloval, že jdu do práce, že tam děláme dříví. Dívali se na mne podivně a stroze mne obrátili. „Links kehrt. Je cvičení a v lese teď nemáš co dělat.” Šel jsem do hájovny, ale tam byla kupodivu ještě tma. Už si nevzpomínám, v které chvíli mi došlo, že není časně ráno, ale pozdě večer. Proplížil jsem se vesnicí, uložil sekeru a pilu a zalezl zpátky do peřin.

V takové situaci také nebývá na poezii noci pravé rozpoložení. Měl jsem ale v životě dost příležitostí, abych ji vychutnal.

Nejraděj jsem měl a mám v nočním lese kouzelné ticho. Jako je bílé světlo tvořeno svazkem duhových barev, není ani lesní ticho za noci bez zvuků. Když dopadne na zem vlas, jen pro nás je to zvuk příliš slabý a neslyšitelný. Nějakému mikroskopickému tvorečkovi z toho možná zaléhají uši. Pokud je má, ovšem. Podobně je tomu v noci v lese s dupotem myšky, s pádem modřínové jehličky, s lehkým vánkem v koruně borovice. Ticho je koncert ze sta jemných zašeptání.

Jako je ticho bohatstvím sametových hlasů, je tma obrazem tisíce tvarů a pohybů. Mění se s roční dobou. Jiné jsou v listopadovém mrholení, za jarního lijáku, za lednové mrazivé noci. Tma přiléhá k tělu. Cítíš ji v zádech, na prsou, v ramenou, na tváři.

Vzápětí po válce jsem chodil střílet do revíru v Chelčicích. Neměl jsem rád společné hony, spíš toulky s puškou na rameně. Dal jsem si do batohu jídlo a přikrývku a chodil večerním a nočním lesem, až se mi oči klížily. Stačilo pak uložit se do mechu a stáhnout klobouk přes tvář.

Šel jsem pozdě večer, už vlastně v noci měkkou lesní cestou. Zleva i zprava husté smrkové mlází, huňaté větve až po zem. Nebe bylo jasné a cesta měsícem stříbrná. Vytušil jsem před sebou pohyb a stanul uprostřed kroku. Z mlaziny se vynesla plavně, jak modelka na módní přehlídce – liška. Zarazila se a nedůvěřivě, pátravě si mne prohlížela. Nehybný špalík uprostřed cesty jí připadal nezvyklý a podezřelý.

Slabý větřík nakláněl stébla trávy od ní ke mně a nejspolehlivější smysl – čich – jí nebyl s to posloužit.

Nestudoval jsem liščí psychologii a nevím, co se jí v hlavě odehrávalo. Horečně jsem přemýšlel, jak na mazanou kmotru, škodnou v revíru a slibnou trofej vyzrát. Stála jako socha, zpola nakročená a nespouštěla mne s očí. Měl jsem pušku v ruce volně podle boku a věděl jsem, že ji k rameni a k líci nezdvihnu. Ve zlomku vteřiny by po zrzavé krasavici „sled zastyl” – stopa vychladla jak říkají Rusové.

Zvolil jsem pokus, který nesliboval mnoho, ale už se mi jednou povedl. Ránu od boku. Westernoví hrdinové to praktikují běžně. Ti ale mají kolt, revolver, šestiraňák, kdežto já jsem měl shotgun – brokovnici a tou ani John Wayne od boku nestřílel. Kromě toho westernoví pistolníci mají trefu už předem podle scénáře jistou, kdežto můj úspěch byl ve hvězdách.

Prásk! Liška se ve vteřině překulila, jako by ji rána smetla a zmizela v houští. Výstřel na krátkou vzdálenost vyryl do travnaté cesty vryp jako lopatou. Nikde však ani sebemenší známka, že by zrzavá kmotra přišla k úrazu. Ani „barva” – krev, ani „vlna” – srst. Mé svědomí bylo čisté. Zvířeti jsem neublížil.

Jediné krveprolití, nijak tragické, bylo na mém prstu. Prostředník, o který se opíral lučík spouště, zachytil celý zpětný náraz výstřelu.

Každá noc v lese nebývá tak dramatická. Nechodíme také pořád a všichni s puškou. Kouzlo nočního lesa není o to chudší. Zvlášť jitra mají osobitý půvab. Patří k nim svěží chlad, rosa a koncert stovek ptačích hlasů. Myslíte, že tak horlivě zdraví blednoucí nebe na východě? Spíš je probouzí zima, jako probudila mne.

Složil jsem přikrývku, protáhl tělo a vydal se na novou obchůzku. Troška nočního prochlazení stojí za to. Pravé čarovné ráno se v podzimním lese probouzí ve tři, ve čtyři hodiny. Tma řídne a ještě není světlo. Panuje šedé příšeří. Jeho odstíny se minutu od minuty mění. Pomalu do černobílého filmu prostupují barvy. Vládu přebírá zelená a hnědá. Postupně žlutá, červená, růžová, oranžová. Mezi stromy bleskne první sluneční paprsek.

V té chvíli je všechna zvěř v pohybu. Z pelíšků a nor je vyhání chlad a hlad. V přírodě se podává snídaně. Bývá za celý den krmě nejvydatnější. Zvířata se řídí gruzínským pravidlem: Snídani sněz sám, o oběd se rozděl s přítelem a večeři dej nepříteli. Proto jsou asi, kromě jezevce, tak štíhlá.

Začíná den. Pohádka v lese skončila a střídá ji skutečnost. Co měsíc začaroval, slunce vysvobodilo. Čarodějnice se mění v keř jalovce, rej rusalek v bílé břízky a z vodníka, smáčejícího vlasy v potoce zbyde jen dutá vrba.

Okouzlení v duši proniklo hluboko a zůstává.

2003 11.19.

*****

Letní den v Horách

Je teplo, ale ne příliš. Tak příjemně. V noci asi trochu sprchlo a po ránu byla tady v kopcích hustá mlha. Neležela dlouho. Kolem desáté klesla do vodňanské doliny a na Blata.

Krávy stojí ve stínu pod stromy. Ráno se napásly a teď jen pokračují v permanentním boji s mouchami. Bijí se ocasy do boků, mlátí hlavou, občas se kopnou celou délkou nohy pod břicho. Telata leží; těm se ještě lehčeji vstává. Nejprve se vztyčí na zadní, pak na přední nohy. Pár mladých býčků podlezlo elektrický ohradník a chroupají spadlá jablka pod stromy před oknem. K nahnilým přičichnou a nechají je být.

Býk ani za téhle siesty nezanedbává svou úlohu. Vytrvale chodí za krávou nebo jalovicí, na níž přichází říje. Očichává jí zadek a s rozkoší strká čumák do proudu, když kráva močí. Pase se s ní, leží a žvýká vedle ní. Kráva neutíká. Není těžké poznat, že ji ta samčí pozornost těší. Jen když jde do tuhého a býk se vzpíná na její zadek, odskočí. Tyhle námluvy trvají nějaký den. Pro býka jedny skončí a druhé začínají. Svědomitě očichává zadky svých krasavic, aby něco nepropásl a nezanedbal.

Teď kráva vytrvala bučí. Krátkými, naléhavými zvuky. Volá tele, které ztratila z dohledu. Někde podlezlo ohradník a toulá se za lepším. Mládě obyčejně záhy volání uposlechne. Někdy je ale neposlušné a pak vytrvalé bučení starostlivé mámy nemá konce.

Pozorujeme epizodku. Zaujalo nás vytrvalé a úzkostlivé bučení. Kráva stojí na kraji stáda a dívá se na své tele. Nezmizelo, stojí na sto, sto padesát metrů od ní na protilehlé stráni. Je tam trochu osamělé a nechce se připojit ke společnému houfu. Máma jedná pod vlivem odvěkého pudu stádního zvířete. Ve stádu je bezpečí proti šelmám. Vlci, medvěd ani rys tu na svazích Svobodné hory nehrozí. Podmínky života jsou jiné než před tisíci a tisíci lety, ale pudy přetrvávají. Pud záštity pře ohrožením života je nejsilnější.

Rybníček před okny je plný kalné, kávově hnědé vody po dešti. Od rána se tu cachtá hejno husí a kachen. S rozkoší se v té špíně potápějí. Kachna se ponoří a vyplave opodál. Husa jen udělá stojku, potopí hlavu s přední části těla a zadek zaměří proti nebi. Celé husí hejno mává křídly a rozběhne se po hladině a po trávníku. Podléhají jednomu nápadu. Když vyplouvají na vodu, tak všechny. Když se s hlasitým kejháním a máváním křídly rozběhnou po hladině, jako by se všechny navzájem honily. Na trávníku se uklidní, legračně kroutí špičatými zadečky a rovnají si peří. Pak se zase všechny svorně pustí do pastvy. Uštipují trávu. Zdá se, že pozorně vybírají nejlepší sousta. Po každém zobnutí o zdání zvednou hlavu, změří si píď trávníku před sebou a seknou zobákem.

Když odpočívají, husy dřímají vestoje, krk do smyčky a hlavu mezi peřím na zádech. Kachny leží.

K večeru se celé hejno zvedne a jako na povel kráčí v zástupu domů, do boudy v drátěné ohradě.

Zvířata se nevyjadřují v pojmech. Nejednají po logické úvaze. Motivy jejich chování jsou pro nás často černá skříňka, ale ne bez zajímavosti.

2002 29.8.

*****

Podle mlýnů

Když pánbůh rozdělil svět praotcům národů, všiml si, že zbyla ještě jedna skromná postava. „A ty jsi kdo?” zeptal se vládce Všehomíra. „Bulhar.” „Co teď s tebou? Nezbývá, než abych ti dal koutek, který jsem si nechával pro sebe.” Tak to vyprávějí v Rodopech. Stačí se rozhlédnout z Orfeovy skály k narudlým hřebenům hor na řecké hranici, aby tomu člověk bezmála uvěřil.

Na opačném konci světa, v Rio de Janeiru, vyprávějí totéž. I tady si příroda dala záležet. Z věčně tyrkysového moře, z bezpočtu lagun ční kamenné homole, kol paty s hýřivou zelení. Nad bílým městem na hoře Corcovado rozpíná paže monumentální socha Krista. Papež tu před lety celebroval mši.

Na světě je mnoho míst, která si zaslouží legendu o výjimečné božské volbě. Ani nemusíme jít daleko. Zvlněná linie hor a lesů Pošumaví jako by předznamenala hymnus Smetanovy, Dvořákovy, Janáčkovy hudby.

Šli jste někdy z Vodňanských Hor okolo rybníků a “podle mlýnů” do Vodňan? Mlýny už tu vlastně nejsou, každé z těch stavení slouží jinému účelu, ale cesta je to stále stejně hezká.

Blanice tiše šumí mezi podemletými břehy. Pod Šverpánem vzkypí na bezpočtukrát postaveném a zase zbořeném jezu. Do jeho vln jako do plamenů ohně se člověk zahledí a nemůže zrak odtrhnout. Za věky nejsou dvě vlny stejné.

Na lukách mezi Kačírkem a řekou volají v nízkém letu čejky. (Proč přes kopec ve Sviněticích má půl vesnice příjmení Čejkovi?) Pod nohama zašelestí užovka. Chlad pohladí po zádech, už-už a šlápl jsem na ni.

V černé hladině tůní v louce se rodí vzpomínka. Chytávali jsme tu za letních večerů raky. Napůl shnilá rybka se přiváže na vrbový prut a ponoří do vody. Za pár minut návnada ztěžkne. Pomalu ji zvedáte k hladině a podsunete podběrák. Vyhodíte chomáč raků na trávu a navážete novou rybku. Teď se za vámi ozývá skřípavý šustot. To se raci snaží vrátit k tůni. Nějakého většího odhodíte zpět a droboť necháte, ať ještě povyroste.

O kus dál, pod hráz Záhorského jsem chodil s tatínkem na čekanou. Když se stmívalo, vracely se divoké kachny z pastvy na lukách. Letěly nízko, tiše a rychle. Kmitly se jako stín. Ránu bylo třeba „předsadit”. Otec střílet uměl.

Tady jsme zase sbírali houby. Sbírali, nehledali. V cípu louky, kde se řeka od hráze rybníka odklání, rostly rok za rokem a v létě až do podzimu krásné hřiby dubáky. Dnes je tu víc houbařů z autokempu než hub.

Cesta vede přes luka „k vrbě”. Nad propustí z Blanice do rybniční stoky stávala snad stoletá široká vrba. V jejích vykotlaných útrobách hnízdili sršni. Pěstovali jsme s nimi hru na způsob corridy – býčích zápasů. Stačilo praštit kamenem do dutého stromu, ani nebylo třeba rudé mulety, a nastal běh o závod. Když bylo zle, pomohlo plácnout sebou do trávy a hučící smršť se přehnala nad hlavou. Docela spolehlivé to ovšem nebylo – jako pro toreadora v býčí aréně.

Cesta má bohatý program vzpomínek Ale ani pro člověka, který tu neprožil mládí, není bez půvabu. Zasněně šeptá rákosí, blankytem kmitají a plachtí křičící racci. Starostlivá kachní máma klechtavým hlasem napomíná svou flotilu tmavých klubíček a odvádí je na hladinu.

Vstupujeme do nejromantičtějších míst. Obcházíme podle řeky zalesněný kopec Blyštici. Na jeho západním svahu bývá časně zjara požehnaný koberec modrých jaterníků a bílých zvonků sasanek. Chodívali jsme na ně s Liduškou, mně byly čtyři a jí osmnáct.

Naše cesta se zúžila na kluzkou pěšinku. Zprava potok, vlastně rybniční strouha, a vlevo neregulovaný tok Blanice. Černé bažiny, vrbové houštiny, ostrý orobinec s tmavými doutníky. Jako kluci jsme je zkoušeli kouřit. Vůni po tabáku to nemělo, ale následky podobné.

V jednom místě široce proudívala voda zprava doleva, z rybniční stoky do řeky. Bylo to třeba přebaletit po vachrlatých kluzkých kamenech. Před časem jsem zápas o rovnováhu skončil vyléváním ledové vody z pohorky. Nebylo to tak zlé, druhá noha zůstala suchá.

Nemluvím o tomhle zajímavém místě v minulém čase náhodou. Dnes už je cesta bezpečnější, ale romantiky ubylo. Buldozer tu na žabí zakázku vyrýpal v mokřadu bludiště lagun. Rozumný počin. Věčně polozaplavený pruh mezi lesem a řekou se těžko dal racionálně využít. Teď tu bude alespoň eldorádo skokanů a občerstvovací stanice jejich predátorů s dlouhýma nohama i zobákem.

Dnes už asi sotva komu naskočí husí kůže, když za soumraku míjí dějiště vraždy. Vracela se tudy paní lesní z Vitic do myslivny u Záhorského. Její násilná smrt se nikdy neobjasnila. Pan lesní se nezbavil stínu podezření pro své široké srdce. Nic se mu nedokázalo, ale službu musel opustit. Na jeho místo město Vodňany přijalo mladého adjunkta. Tak se stalo, že jsem se tu po čase na břehu rybníka narodil.

Tajemný, romantický a tragický příběh lákal romanopisce. Fantazii fakta nepřekážela, a tak se zrodily romány hned dva. Známější je od Vlasty Javořické, nazvaný Mezi lesy. Vyšel znovu v devadesátých letech. Románovou podobu dal příběhu i vodňanský katecheta Florián Fencl. Evžen Sequardt na tohle téma sepsal divadelní hru.

Obraťme se ale k veselejším stránkám cesty. Když dojdeme na kraj lesa a budeme mít štěstí, spatříme u řeky pana Šimka. Vytrvalý rybář a také autor zajímavých vzpomínek na stránkách Vodňanských novin. Nevylučoval bych, že to souvisí. Při pohledu na splávek a na párek divokých kačen se dobře přemýšlí.

Naše cesta pokračuje přes louky k dalšímu splavu a k vitické lávce. Odbočíme podle mlýnské stoky a ocitneme se v bludišti rybníků, vrb, topolů a olší, orostlých divokým chmelem. Rašelinné mokřiny živí lužní les.

Kraj je plný bezpočtu vodních ptáků. Na ostrůvku vyvádějí mladé vzácní dravci. Jejich bytí na pokraji kolonie racků je věčným zápasem. Dravec má mocná křídla, ostré pařáty a zoban jak válečnou sekeru. Ale racků jsou myriády. Jakmile se pirát objeví v blízkosti racčího hnízdiště, vrhne se na něho hejno bílých stíhaček. Místo velkorážního kulometu spustí pekelný křik, tak ostrý, že by řezal sklo. Krouží okolo vetřelce, napadají ho střemhlavým letem, aby v posledním zlomku vteřiny uhnuli jeho zbraním. Pokračují v nerovné bitvě tak dlouho, až dravec kapituluje. Nikdy nerezignují racci.

Dostali jsme se dnes po té krásné cestě o kousek dál, ale kolik půvabu ještě zbývá! Jiří Wolker psal o slovech, jež jsou tak veliká, že nemohou projít ústy. Kouzlo našeho kraje je těžké, ba nemožné vtěsnat do Prokrustova lože pouhých slov.

Mám lidi rád, ale k bohatým dojmům mé zamilované cesty patří i to, že tu jen vzácně potkáte človíčka.

Dojdete do Rechlí. Jste ve městě a máte duši ztišenou, sblíženou s duchem kraje. Hodně se staví, přestavuje, život se mění, modernizuje, ale příroda je ve své proměnlivosti věčná.

Když pánbůh rozděloval Zemi, kde je ten kout, který si nechával pro sebe?

Vodňanské noviny roč. XIII. [č. 6. a 7.] 2002 26. března a 9. dubna [str. 7]

*****

Zasněný čas dušičkový

Jak je venku? Mlha, prší a je zima. Brrr. Přiložit do kamen, uvařit čaj, sednout si do křesla a číst. Anebo se přece do té sloty vydat? Pohodlnost je mocný zápasník a lehko nás z klepet nepustí. Odhodlávám se těžko, ale přece.

Obléknu čtvrtstoletou bundu. Míša by zvedla oči k nebi, nebo ke stropu. Je ve čtrnácti živý imperativ módy. Po tomhle mém muzejním kousku voda stéká a má kapucu.

První pohlazení větru u vrátek není přívětivé. Mlha s deštěm se spikly. Obzor se rozpustil v šedi. Ze špinavě bělavého moře vystupují temena kopců jako monstrózní hřbety druhohorních veleještěrů. Déšť ani pořádným deštěm není. Jen Záhorský rybník ho prozradí. Proti světlejší obloze hrají na hladině stříbrná zrcátka. V listí to šeptá. Občas skane studená krůpěj za krk.

Dušičky. Nerad vzpomínám nad hrobem. Raději tam, kde jsem potkával člověka živého. Stáňa Lokvenců s Míšou Kupců měli tradičně oblíbenou trasu okolo rybníků a přes Vodňanské Hory. Jsou už oba na pravdě boží a jdou teď v duchu se mnou.

Pod Šverpánem je Blanice černá a hladká jako olej. Jen plovoucí lístky prozradí proud. Je málo vody. Jez by se přešel od kamene na kámen suchou nohou. Balvany trčí jak zuby z dásně. Charý zbytek vody polyká elektrárnička. Spokojeně hučí a povídá si mlýnskými koly.

Míjíme stavení, kterému se říkalo weekend. Anglické slovo pokřtilo milionovou stavbu továrníka „Sigmund – pumpy”. Čas hryzal, až z nákladné rekreační budovy zbyla troska. Dvě generace Reidingerů z Pražáku se pustily do kříšení. Příroda si nedá vzít kořist lehko. Povodeň odnesla, co unesla. Člověk však není méně houževnatý a o své se umí prát. Kámen po kameni, prkno po prkně začínají znovu rýsovat lidské obydlí. Tentokrát namísto milionů působí šikovné ruce.

O kus dál vyrostl přes řeku nový most. Býval tu letitý železný. Po staré silničce jsem přes něj jezdil na kole ze Svinětic do vodňanské školy. Teklo pod ním něco, co by inženýři od Jeniseje nebo Mississippi těžko pojmenovali řekou. Silnice se narovnala a zrodil se most nový, důkladný, s mocným opěrným pilířem uprostřed řeky. Právě ten pilíř v rozhodné chvíli selhal. Když se přihnala povodeň jaká nemá pamětníka, kolena mu leknutím o pár pídí poklesla. Tak se dočkala Blanice v několika málo letech nového přemostění podruhé. Lidské mraveniště se tu hemžilo jasnými žlutozelenými vestami a bílými přilbami déšť nedéšť v závodu s časem.

Všichni lidé se asi shlukli právě tady, protože za celou další cestu kolem Blyštice a podle mlýnů až do Vodňan, do Rechlí jsem nepotkal, ani v dálce nespatřil živou duši.

Málokdo asi ví, jaké má i tenhle čas – nečas kouzlo. Příroda se chlubí a plýtvá. Alespoň ta její rostlinná polovina. Živočišná říše přichází v tuhle dobu zkrátka. Zvířátka se asi přejedla dobrot, co podzim nabídl. Teď sedí v pelíšcích, blahobytně odfukují, podřimují a dívají se na televizi. (Ono se to dá dělat také obojí zároveň – i dřímat, i sedět před velevážným programem.)

Pohasly barvy květin, ale pořádá se velkolepý koncert barevného listí. Nestrojí se stromy na volbu královny či krále krásy? Jaro je nádherné, o tom není sporu. To ale vyšlehne zeleň takřka naráz, jak podle boží startovací pistole. Všechno jásá v náručí slunce bohatstvím zeleně od trávy až po hroty topolů. Na podzim je to jiné. Každý strom se strojí a převléká po svém.

Břízy zlátly mezi prvními. Teď jako by jim bylo zlatých dukátů líto. Stydí se odhalit nahé bílé tělo? Marnotratné olše odhazují listí ještě zpola zelené. Spoléhají se, že jim hluboké kořeny opatří z bahnité půdy hojnost vláhy a potravy, kdy si poručí. Bohatýrské topoly si počínají nejinak. Sebevědomě rozpínají široké koruny holé, bez lístečku proti ocelovému nebi. To vrby, i když se napájejí z téhož rohu hojnosti, jsou opatrnější. Lístky svinou do kornoutku a ještě chvíli počkají, než je pustí jako lodičky po vodní hladině. Nepospíchají. Vědí, že jim už před zimním spánkem nic neuteče.

Různě si někdy počínají i příbuzní z jedné rodiny. Letní dub křemelák proměnil zeleň do barvy knastru – co tatínek kouříval večer ve fajfce s dlouhým troubelem – a s listím se rozloučil. Jeho bratranec drnák, dub zimní, takovou lehkovážnost nechápe. Musí sice, pravda, z jasné zeleně listů hodně slevit, ale nechá si tenhle plášť až do jara. Po celou zimu budou jeho mocné koruny v listovém hábitu působit jako pávi mezi oškubanými slepicemi.

Když umírat, tak s muzikou – řekly si javory. Listy, jež se v naší přírodě pyšní snad nejhezčím tvarem, vymalovaly teď ještě ze štědré palety. Za Karásků mlýnem – který už také mlýnem není – jdete po zlaté cestě. Zlato vlevo, zlato vpravo, zlato v klenbě nad vámi. Shýbnete se pro jeden plátek a zvednete celou barevnou škálu. Žlutá, zelená, červená, oranžová, nekonečná stupnice odstínů. Čaroděj Podzim šeptá: Najdeš-li dva lístky stejné, dám ti věčné mládí. Z kouzelného tyglíku rozhazuje marnotratně náruče zlata. Jako když se na Velký pátek otevírají poklady.

S despektem na všechno podzimní barevné trojčení pohlížejí smrky, borovice a sem tam i nějaká jedle, pokud tu ještě z minulého století zbyla. Jehličnany jsou konzervativní. Na jaře barvami nehýří. Zjasní se jen kuřátky světlých pupenů, ale i ty se brzy rozvinou a ztmavnou. Zato na podzim neplatí daň z přepychu. Spolehlivý kožich jehličí nesvlékají ani pod polštáři sněhu. Jen modřín se odrodil. Ne náhodou mu Rusové říkají „listvenica”. Na podzim jeho jehličí umírá, aby na neděli velikonoční vstalo z mrtvých.

Z olší podél mlýnské stoky visí potrhané předivo divokého chmelu. Větřík a déšť šumí suchým rákosím. Stébla jsou pevná i v bezživotí. V přímořských krajích Baltu pokrývají doškové střechy.

Jdeme podle vypuštěných rybníků. Výlovy skončily. Kapři se „vasrují” v sádkách. Ztrácejí bahenní pach a čekají na vánoční stůl. Rybníky se stydí za nahaté dno spečeného bahna a cudně je halí navátými lístky dubů, vrb a ořeší.

Příroda vystavuje na odiv bohatství, ale o ptactvo zchudla. Ve druhé třídě Míla Klimšů prohlásil, že mouchy odlétají na zimu do teplých krajin. Tuhle smělou hypotézu zatím nikdo nepotvrdil, ale o jistých druzích ptáků to platí. Ornitologové pomocí moderní techniky sledují trasu našich čápů přes Afghánistán a Pákistán do Indie. Ptákům ani tak nevadí zima, jako bída o potravu. Ti, kteří nám zůstávají věrní i ve sněhu a mrazu se stěhují blíž k lidem. „Sypejte ptáčkům!” býval za mého dětství rozšířený slogan. Dnes se spíš z tabulí podle silnic dovíme, kde výhodně koupit povinné ručení a které cigarety spolehlivě způsobují rakovinu.

Z olšového lužního lesa se ozývá nakřáplý skřek havrana. Na něco mrzutě žaluje. Asi se mu tu bez kamarádů stýská a chystá se za nimi k městu.

P.S. Tak jsem to viděl v roce 2003. V čem se rok od roku příroda mění? Jen kamarádů, kteří mne z věčných lovišť provázejí když text vzpomínek upravuji, stále přibývá.

2003 8.11.

*****

Kouzlo hor

Když přijedu do chalupy ve Vodňanských Horách, první, co vnímám a chutnám je ticho. Okusili jste, jakou má chuť? Jemnou, kořennou jak mešní víno. Zvlášť, když máte za sebou měsíce ve městě, v úřadech, v obchodech, na ulicích, v dopravním chvatu a shonu. Mezi těkavými pohledy kolemjdoucích, které teď vidíte a v příští vteřině zapomenete. Které asi už nikdy nepotkáte a je vám to celkem jedno, tak jako jim.

To ticho tady není mrtvé, není hrobové jak ticho márnice. Do ucha šeptá vítr. Zaštěbetá vrabec. Pod oblohou křikne káně.

Šumí les. Hlídá ze tří stran. Zelená podkova je jen v jednom směru otevřená. Jen odtud přichází silnice, lze-li tak úzkou cestu nazvat. Dál může jen traktor, jezdec a zvlášť zasvěcení dva tři řidiči. Uprostřed pokračující cesty, mezi vymletými kořeny jsem našel hříbek. Jako by chtěl napovědět, co si o téhle také – komunikaci myslí.

Les voní tlejícím jehličím a listím. A houbami. Po houbách vůně trvá, i když právě nerostou. To se hlásí mech a podhoubí. Jen sníh a mráz dokáže vůni potlačit.

S večerem nadchází proměna. Poslední projevy života lidí se vytrácejí. Jen žluté světlo v okně na kopci říká, že je tam také člověk. Je to milé. Utekli jste z městského mraveniště a teď máte potěšení z jedné duše nablízku. Asi proto, že je jedna, je vzácná.

Ze stodoly pod kůlnu kmitají netopýři. Je jejich hodina. Poslední mouchy a první noční motýli jsou pomalí na netopýří blesk. Nemají šanci. Kde jsou ty létající myši přes den? Asi někde za trámy v záclonách pavučin. Za léta jsem tu prolezl každý kout, ale netopýra nenašel.

Objevil jsem vosí a sršní hnízda. Jednou jsem našel ve staré kožené brašně černo čmeláčků. Náramně se zlobili, ale neublížili mi. Prý umí také štípnout, ale mne se o tom nesnažili přesvědčit. Kdybych si něco podobného dovolil k sršňům – strach pomyslet.

Za bednou v dřevníku mne polekal nečekaný pohyb – ježek. Přespal tu zimu. Leží mi na svědomí stará bachratá ropucha. Žila tu s námi léta. Poctivě polykala larvy much a komárů. Nepřekážela, vycházela na lov a sběr v noci. Ve vysoké trávě jsem ji – nerad, věřte mi – přesekl. V té chuděře byla plná hrst její černé potravy. Kolika našim štípancům se postavila do cesty.

Často se potýkám s návštěvníkem, kterého bych rád oželel. Krtek. Jednou jsem na ně přitrefil, když za sebou utíkali po dvoře dva a já měl právě v ruce nějaký smrtící nástroj. Jednoho jsem připlácl, ale toho druhého manželka zachránila. Moje, ne jeho.

Do večerního ticha patří zvláštní opakující se houknutí. Jako když si starý člověk uvolní hlasivky. Mezi pravidelnými zvuky je navlas stejné několikavteřinové mezidobí. Interval se jakoby o nepostižitelný moment prodlužuje oproti rytmu, který bezděčně čekáte. Výr. Koho tím hlasem varuje? Své oběti? Aby se každá myš, ptáček, či zaječí mládě chvěli o život? Spíš si vymezuje loviště a upozorňuje kolegy: kam sahá můj hlas je hranice mého hájemství. Je to asi také něco jako inzerát v tisku: Seznámení hledá… Ale neuvádí ani stáří, ani že vlastní byt a auto.

Kdysi před válkou tu jeden pták s filosofickým pohledem páchal spoušť mezi lovnou zvěří. Říká se „lovná zvěř”, ale myslí se tím lovná pro člověka, ne pro výra. Krásný vzácný pták byl chráněný, nesměl se střílet. Tatínek zákaz porušil. Viděl jsem zblízka rozpětí křídel. Bezmála jako když chlap rozpřáhne paže. Vycpaný visel v myslivně. Když nás Němci odtud vyprovodili a v chaloupce u svinětického potoka bylo místa pomálu, ocitl se ve vodňanském školním kabinetě. Za léta vzal nepochybně za své.

Dnes už onu otcovu pytláckou ránu ve vlastním revíru mohu přiznat. Za víc než šest desetiletí je to promlčené. A tatínka trestat nelze. Maminka, podle jeho přání, rozsypala jeho popel po hrázi Záhorského rybníka a po lese, který měl rád. To bylo také protizákonné, ale maminku už také nikdo nepotrestá.

Lidský život opisuje parabolu. Do roviny, z níž vzešel, se vrací. Ve dvaceti jsem odcházel z Vodňan s pocitem, že tuhle kapitolu mám za sebou. Po čtyřicítce se mi začalo stýskat. S každým dalším rokem je kouzlo silnější. Ještě že rodná místa jsou shovívavá a chápající, a city svých ztracených synů, byť opožděné, berou na milost.

Vodňanské noviny roč. XIII. [č. 19] 2002 5.listopadu [str. 6]

*****

Helicopterview

Je obtížné přehlédnout široký kraj jedním pohledem. O to těžší postihnout tak lidský věk, či dokonce historii města. K úplnosti to bude mít daleko, ale o střípek něčeho takového se pokusím.

Dr. Václav Mostecký: Dějiny bývalého královského města Vodňany I. – III. díl. Zemědělský knihtisk. Praha 1940.

Rád se probírám Mosteckého dějinami. Prošel archivy a shromáždil o Vodňanech kupu zajímavých údajů. Patřily ve středověku mezi významná česká města. Česká – nejen v Čechách. Za husitství stanuly vedle Tábora a Písku na čele revolučního pokroku. Třicetiletá válka je krutě poznamenala. Několikrát se přes ně přehnala z jedné i z druhé strany plamenná smršť. Je těžké změřit, která z žoldnéřských band byla nemilosrdnější. Na několik generací se město stalo lupem pobělohorských dobrodruhů. Nebylo pro ně dojnou krávou. Tu musí hospodář krmit a ošetřovat. Tady šlo jen o rychlé vyplenění všeho, co se dalo. Když se Vodňany počátkem osmnáctého století vyplatily ze schwarzenberského poddanství, zbyla na někdejší bohatství a věhlas sotva víc než vzpomínka.

Historie je pohyb v čase a čas nekončí. „Figurky přijme a rozestaví hráč zdatný, na osud nenaříká”, píše římský básník. Lidé ve Vodňanech možná tuhle latinskou moudrost nečetli, ale jednali podle ní. Ve vzkříšení města se to projevilo. Na někdejší úroveň však dosáhnout nemohlo.

Když Evropa a s jistým zpožděním i naše země prodělávala průmyslový šok, železnice se stala krevním oběhem omlazeného organismu. Důležitá trať z Vídně a Lince na Plzeň, Prahu a dál na Liberec, Drážďany, Berlín a hanzovní přístavy nechala Vodňany s jeho mokřinami sice na dohled, ale přece jen stranou.

Na celé další generace to tep života ve městě poznamenalo. Kdo chtěl studovat a najít slušnou práci rozbíhal se na čtyři světové strany: do Prachatic, do Strakonic, do Písku, do Budějovic a dál.

Nečekaná a svým způsobem absurdní šance vznikla na prahu druhé světové války. Co pro celou zemi a polovinu světa přineslo smrtelnou hrozbu a zmar odsypalo Vodňanům almužnu z roztracených národních hodnot. Když Hitler spolkl Prachatice, co v nich bylo do té chvíle české, co Němci nestačili uzmout, nebo co jim za to nestálo, stěhovalo se většinou do Vodňan. Ocitly se zde okresní úřady a instituce, gymnázium, odborná škola pro ženská povolání, některé obchody a řemeslníci. České rodiny se z Prachatic, stejně jako ze stovek dalších pohraničních měst a vesnic, rozptýlily doširoka, kam kdo mohl. Mnozí lidé byli vázáni na pracovní místo a tak bylo ze dne na den ve Vodňanech těsno. Úřady potřebovaly kanceláře, školy učebny, úředníci a profesoři byty. Noví živnostníci narychlo zřizovali provozovny. Na náměstí se objevil obchod pana Chána s moderními elektrickými přístroji. O pár kroků dál pan Šimek otevřel první samostatnou prodejnu literatury. Rozumí se – české.

Nedovolím si napsat, že to probudilo maloměsto z dřímoty, ale rytmus života se zrychlil.

Gymnázium se zachytilo, kde se dalo. Profesoři se potkávali, když spěchali z hodiny na hodinu přes náměstí a z ulice do ulice. Starosta a obecní rada měli pochopení. Horní poschodí radnice zahlaholilo hlásky primánů, sekundánů, terciánů. Obecné školy a měšťanky se uskrovnily a zavedly střídavé vyučování – polovina děcek chodila dopoledne, polovina odpoledne a střídaly se.

Když Němci po několika měsících spolkli zmrzačené torzo republiky docela, stal se z provizorií výhled na neurčito. Aby nebylo tlačenic o místo málo, zařehtal nacisticko-protektorátní úřední šiml a zřizovaly se úřady a zařízení, o jakých do té doby nebylo ponětí. Úřady práce – „pracáky” (v podstatě expedice české pracovní síly do zbrojní výroby), výdejny potravinových lístků, přihlašovny toho a ohlašovny onoho. Sběrny všemožného šmejdu, který byl pro vítězství ve válce navýsost důležitý. S postupem času a skřípěním mechanismů „tisícileté říše” se rodily úřadovny a zřízení stále absurdnější. „Winterhilfe – zimní pomoc” soustřeďovala a expedovala na východní frontu obnošené svetry, šály a ponožky, které měly zachránit hrdiny wehrmachtu před omrznutím na ruských pláních. Ve městě se roztahovala německá škola s pobočnými zařízeními, která si pro pár desítek dětí nárokovala bezmála víc, než co zbývalo na celou českou dětskou populaci.

Nejvíce se museli uskrovnit Židé a záhy pro ně nezbývalo místo vůbec. Po válce se ze stovky vodňanských Židů nevrátil z drápů nacismu ani jediný. Zachránili se jen ti, kterým se podařilo včas uniknout za hranice. Dva se vrátili jako důstojníci československé obrněné brigády z Anglie. V několika případech spasilo lidský život „smíšené manželství”.

Vyprávěl mi spolužák B: Ve městě byly dvě továrny. Jedna zaběhnutá, druhá ve výstavbě. Jedna židovská, druhá „árijská”. Nehrozilo, že si budou konkurovat. Krásná Židovka a nový pan továrník byli tak říkajíc ruka v rukávě. Nakolik rozhodovala láska o koordinaci výroby a nakolik fůze kapitálu o společném manželském loži je těžké odhadnout. Když nacisté v protektorátu přitvrdili rasistické zákony, „smíšené manželství” slibovalo zachránit Židovce život. Manžela by však ohrozil stín nevole nacistických mocipánů. Známost skončila. Cestou do školy spolužák sledoval, jak na nové továrně den ode dne roste komín. Na komín krematoria v Oswietimi vidět nebylo.

Když na onu dobu po letech vzpomínám, zdá se mi, jako by si lidé – alespoň mnozí – na postupné zvyšování dávek teroru a dobytčího bezpráví zvykali. Jako si člověk zvyká vysoko v horách na nedostatek kyslíku. Jako přivyká na stupňované dávky kofeinu, alkoholu, či jiného jedu. Postižené rodiny sousedé politovali, něčím jim tajně přispěli.

Našlo se i dost ochotných, kteří s požehnáním okupační moci „arizovali” zabavené židovské obchody a podniky. Co je na tom špatného? Když to nevezmeme my, kdoví, kdo by to dostal. Takhle to zůstane mezi „svými”. Až se Khonovi vrátí, budou mít všechno v pořádku. Nelze tvrdit, že se tahle logika všem příčila. Nevzpomínám si, že by lidé obchod některého z arizátorů bojkotovali.

Jak se válečné události převalily do druhé poloviny a lesk nacistických vítězství bledl, většina lidí si oddechla a uvěřila v záchranu. Sledovali, odkud přijde, kdo nám ji přinese. Jedna, či druhá strana? Věčně se budou lišit názory, kolik bylo těch, kteří riskovali a aktivně se boje za osvobození účastnili. Už po několik století naši zemi a její lid sužovaly války za válkami, jimiž nás vláčely národu cizí a nepřátelské panovnické trůny. Dobrodružná tažení valící se středem Evropy smýkala celými generacemi jako kamením v horské peřeji. Lze se divit, že se mnozí lidé připodobnili oblázkům, které se v prudké vodě obrátí a udrží?

Po osvobození ve všeobecném národním vzestupu a nadšení dostaly i Vodňany další šanci. Okresní instituce, přenesené sem za okupace, setrvaly. Město se stávalo skutečným centrem významné spádové oblasti. Nové tradice a zdravý patriotismus zapouštěly kořeny. Sousední Prachaticko, jehož součást Vodňany kdysi tvořily se teď jako pohraniční oblast vzpamatovávalo z válečných následků těžce a pomalu. Zdálo se, že nic pozice Vodňan neohrožuje. Při územní reorganizací v roce 1960 však o ně přece přišly.

A v následujících letech je potkalo něco podobného ještě jednou. Zase: naděje, vyhlídky, sliby a - zklamání. Když se plánovala výstavba atomového komplexu Temelína, uvažovalo se, že Vodňany budou představovat průvodní sídlištní, sociální, kulturní a administrativní centrum. Znamenalo by to bývalo, že tu vyroste, co ve skutečnosti v následujících letech získal Týn nad Vltavou.

Rozhodují o osudu našeho města vždycky jen méně příznivé objektivní důvody? Zkušenost nevylučuje, že se různé „důvody” dokáží nalézt pro takové, ale i pro onaké řešení. Někdy asi chybí našim konšelům ostřejší lokty a občas také – ani tohle platidlo neztrácí kurz – vlivnější známosti.

Stojí však za zamyšlení, jak pohlížet na důsledky nepřízně osudu, který odstrčil někdy přední královské město mimo dobový proud. Je to všechno jen k zlému? Stále je problém najít tu lepší zaměstnání. Šikovní a ambiciózní lidé utíkají. Oč jsou ale na tom dnes v nových podmínkách donedávna ještě průmyslová města lépe? Ať už dobové novoty hodnotíme jakkoli, pravidla hry sotva změníme. A nejeví se – zvlášť za těchto podmínek – i klid a idyla vod a lesů na Vodňansku jako přednost, kterou má v této udýchané době málo míst? Není ji možno při troše čipernosti a nápadů moudře využít ku prospěchu města a jeho obyvatel?

Klid a pohoda nemusí být dobré jen k maloměstské siestě: sednout si do kavárničky na verandu Koruny a sledovat, zda hodné sudičky nebo dobrý vítr přinesou už konečně do Vodňan podnikavého, energického hrdinu naší doby, průbojného Mesiáše.

*****

P.S.

J. Končabová a R. Vydláková z vodňanského gymnázia sdělují: Srážky, které v listopadu (04) spadly na Vodňany byly slabě kyselé nebo v normě. Hlavním důvodem je, že v okruhu deseti kilometrů není žádný zdroj znečištění. (Vodňanské noviny 18.1.05, s.7)

2005 7. 1.

*****

<!— SKIP —>

OBSAH

Přiznání úvodem

Historie s otazníkem

Piráti, ale mírumilovní

Dům z šera tajemství

Ve škole Mistra Kampána

Aristoteles a Pražák

Večery u petrolejky

Vyprávění pro kočku

Doktor Badaš

Zoubek za mašinky

Listonoš

žebrák nebo Knulp?

Mezi honci

Obrali zlodějíčkové pytláka

Předtucha

Pod obojí způsobou

Vodňanský Sv. Mořic

Pepíkova cesta do nebe

Hlas tura a dětské srdce

Z knih i ze života

Don Juan v zeleném

Honorace

Zavinil to klobouk

Jihočeská krev

Bez trávy pod nohama

Podnikavost

Pozdě bycha honit

Nic nemít a smutný být?

Růže v kopřivách

Vodňanské Hory

Na krok od tragédie

Jak Alenka v říši divů

Eviny slasti a strasti

Před potopou

Obludné ráno

Nadlidé

Kladivo na nevinné

Udání

Pohoštění

Peripetie s pramicí

U ohně

Podivní pytláci

Po hlavě do života

Swing v lyžařských botách

Chléb náš vezdejší

Rány pod pás

Když se obracel vítr

Stromek míru a radosti

Na prahu svobody

Jan Neruda s kolárkem

Román obyčejného člověka

Jak se rodí ságy

Pytlák a lechtivé historky

Královna ze samoty

Účel světí prostředky

Salto

Hoch jako panna

Dvě stě liber chlapa

Ledovou nocí

Dřevěný chléb

Veselá kopa

Noc na hradě

Řemeslník staré školy

Příběh bezmála dobrodružný

Po letech

Za oltářem žena

Za hudbou na Lomec a dál

Láska prý prochází žaludkem

Lesy

Hřib naplavenina

Zmije

Divočáci

Za noci v lese

Letní den v Horách

Podle mlýnů

Zasněný čas dušičkový

Kouzlo hor

Helicopterview

Obsah

Přiznání úvodem

Historie s otazníkem

Piráti, ale mírumilovní

Dům z šera tajemství

Ve škole Mistra Kampána

Aristoteles a Pražák

Večery u petrolejky

Vyprávění pro kočku

Doktor Badaš

Zoubek za mašinky

Listonoš

Žebrák nebo Knulp?

Mezi honci

Obrali zlodějíčkové pytláka

Předtucha

Pod obojí způsobou

Vodňanský Sv. Mořic

Pepíkova cesta do nebe

Hlas tura a dětské srdce

Z knih i ze života

Don Juan v zeleném

Honorace

Zavinil to klobouk

Jihočeská krev

Bez trávy pod nohama

Podnikavost

Pozdě bycha honit

Nic nemít a smutný být?

Růže v kopřivách

Vodňanské Hory

Na krok od tragédie

Jak Alenka v říši divů

Eviny slasti a strasti

Před potopou

Obludné ráno

Nadlidé

Kladivo na nevinné

Udání

Pohoštění

Peripetie s pramicí

U ohně

Podivní pytláci

Po hlavě do života

Swing v lyžařských botách

Chléb náš vezdejší

Rány pod pás

Když se obracel vítr

Stromek míru a radosti

Na prahu svobody

Jan Neruda s kolárkem

Román obyčejného člověka

Jak se rodí ságy

Pytlák a lechtivé historky

Královna ze samoty

Účel světí prostředky

Salto

Hoch jako panna

Dvě stě liber chlapa

Ledovou nocí

Dřevěný chléb

Veselá kopa

Noc na hradě

Řemeslník staré školy

Příběh bezmála dobrodružný

Po letech

Za oltářem žena

Za hudbou na Lomec a dál

Láska prý prochází žaludkem

Lesy

Hřib naplavenina

Zmije

Divočáci

Za noci v lese

Letní den v Horách

Podle mlýnů

Zasněný čas dušičkový

Kouzlo hor

Helicopterview