Argonautem pohnuté doby

Milan Matouš

Autobus

Argonautem pohnuté doby

Fakta

Milan Matouš

© 2007 Milan Matouš, Praha

Veškeré připomínky jsou vítané:

Titul: Argonautem pohnuté doby

Žánr: Literatura faktu

Autor: Milan Matouš

Nakladatelství: Autobus

=*=

1) Za zlatým rounem

Zapsal jsem do hladiny plynoucí řeky zážitky své generace

Otec přestal číst a podíval se po Honzíkovi. Nekreslí. Nespí? Že je tak zticha? Ani se na židli nezavrtí.

Nespal. Měl oči doširoka otevřené a hořely v nich ohníčky.

„Je to pravda, táto? Byl skutečně Jason a loď Argo? Dostali se až na Kolchidu, přemohli obludu a odvezli si zlaté rouno?“

„Jak bych ti to řekl. Možná, že to nebylo do písmene tak, jak je to napsáno, ale není to lež. Je to pověst, víš?“

„Taková pohádka jako třeba o perníkové chaloupce nebo o Karkulce?“

„To je rozdíl. Pohádka je docela smyšlená. Například o neposlušných kůzlátkách. Koza s kůzlaty nebydlí v domečku jako lidé, vlk nemůže jít ke kováři dát si obrousit jazyk, aby mečel jako koza. Pověst je něco, co se stalo, ale ne přesně tak, jak se to vypráví.“

„Tak že Argonauti byli?“

„Byli takoví odvážní lidé, prošli nebezpečnými cestami a vraceli se jako vítězi. Hrdina se třeba nejmenoval Jason a určitě mu nepomáhala žádná bohyně. Vyprávělo se to staletí, někdo něco přidal, na něco se zapomnělo.“

Šestiletý chlapec se zamyslel.

„Tati, já budu argonautem.“

Otci v koutcích úst zacukalo, ale neusmál se. Pohlížel na syna vážně a pokyvoval hlavou.

„To musíš být čestný a odvážný, nebát se žádné práce. Nesmíš myslet jen na sebe a jak se mít dobře.“

„Dokáži to, uvidíš.“

„No dobrá. Já ti věřím.“

„Můžeš hned začít,“ ozvala se ironicky sestra. „Neboj se práce a ukliď si hračky. Málem jsem ti šlápla na bubeníčka.“

Honzík si klekl, ani Baruš neodsekl jako jindy a skládal cínové vojáčky do krabice.

=*=

Vyrůstal na samotě. Když ho omrzely hračky, šel do lesa. Znal tam každou pěšinu. Když zahlédl z dálky neznámou postavu, schoval se a počkal, až přejde. Společnost mu dělali dřevaři a ženské, které pracovaly ve školce a na jaře vysazovaly stromky na holinách.

Zaslechl koňské ržání, praskot biče a protáhlé »Hyjéé!« Je to pan Bergr, nebo cizí kočí? K cizím nešel, ale za panem Bergrem se rozběhl. Ten ho vysadil na kozlík a přátelsky si povídali. Pan Bergr byl starý mládenec, dobrák, dítě jako Jenda, jen o padesát let starší.

Jan Lukáš byl na své stáří kapku přemoudřelý a zároveň neotesánek.

Když se svět kolem myslivny ponořil do tmy, celá rodina se sesedla kolem petrolejky. V zimě byly večery na samotě dlouhé. Tatínek si nosil plný ruksak románů z městské knihovny. Předčítal a všichni i s Honzíkem poslouchali. Byly to knihy pro dospělé. Chlapec, který ještě nechodil do školy, mnohému nerozuměl a druhé si vykládal po svém. Někdy hodně samorostle. Ale bujela na tom fantazie. Na horských pasekách překračoval Himaláje, plul deset tisíc mil pod mořem a prodělával s legionáři sibiřskou anabazi.

Na křídlech knih oblétal svět. V dalekých zemích žili odlišní lidé i živočiši. Dny tam byly plné dobrodružství. Byl to svět dospělých, a až Honzík vyroste, určitě se tam podívá.

Zatím žil v uzounkém okruhu. Tatínek bafá z fajfky a z pod mocného kníru plyne obraz tibetské náhorní planiny, po níž se Sven Hedin prodírá třeskutým mrazem a vánicí s karavanou jaků. Maminka zašívá a přešívá, Baruška šermuje pletacími dráty a osmnáctiletý bráška Hubert vybrušuje rukojeť tesáku ze srnčího parůžku.

Svět románů a svět rodiny - který je ten pravý? O tom nemůže být pochyb. Co ho nyní obklopuje je jen příprava pro skutečný život, zajímavý a bohatý, který ho čeká.

V mnoha ohledech byl Honzík pozadu za dětmi stejného stáří. Chyběla mu jejich zběhlost v denním životě na vesnici, natož ve městě. Stačilo, aby je s tatínkem v lese potkal cizí člověk a Jenda se zcvrkl jako křížala. Už nebyl Rolf zálesák, ani Robur dobyvatel, ale hloupý kluk, který se sotva zmohl na pozdrav. Na banální poznámku jaký je veliký chlapec se jen červenal a kroutil rozpaky. Když ho vzal tatínek do města, zdálo se mu, že ho všichni pozorují, že nic nedělá tak, jak by měl, že se mu smějí.

Rostlo v něm napětí mezi dětstvím na odlehlé samotě a velikými sny, které neměly hranice. Plodilo zvídavost a mimořádnou vnímavost pro nové, nepoznané věci. Život ležel před ním jako veliká tlustá kniha, plná vzrušení a záhad, v níž je skryto vysněné zlaté rouno.

=*=

Chodil rád s tatínkem do lesa. Odcházeli ráno a vraceli se k večeru. Brali sebou jídlo a někdy zašli do samot ve Vraňanských Horách na mléko a chléb s máslem. Táta vyprávěl o srncích, zajících, jelenech, o liškách a divočácích. Učil ho, jak které zvíře žije, kde bydlí, co jí, jak vychovává mláďata. Ukazoval mu stopy a četli z nich, co se v přírodě odehrává. Jan rozeznal desítky ptáků podle hlasu, podle peří, podle způsobu letu. Věděl, čím jsou užiteční nebo škodí.

Otec měl přírodu rád a lásku předával dětské duši. Obracel chlapcovu pozornost na poezii přírody. Honzík viděl leccos, co je klukům v jeho stáří »šuma-fuk«. Závoj mlh nad rybníky, první ranní sluneční paprsky v rose, barevné stráně podzimu. Když je přepadl déšť a padaly jim studené kapky s jehličím za límec, poslouchali šepot krůpějí, odkapávajících ze smrkových haluzí.

Co procházky s tátou kazilo, co neměl Jeník rád, to bylo když někoho potkali a tatínek se pustil do politiky. Nad republikou visela hrozba Hitlera. Proč o tom musel tatínek povídat tak sáhodlouze? Jendovi se líbilo, jak se o tom bavili dřevaři. Řekli to krátce a rozuměl tomu. Jenže používali slova, která nemohl opakovat, aby se maminka nezlobila.

Maminka také pečovala o Jendovu duši. Četla mu pohádky z knížky s hezkými obrázky. Nebyly o zvířátkách, jako vyprávěl tatínek. Bojovali v nich rytíři se sedmihlavou saní a zachraňovali princeznu z moci černokněžníka. Jenda měl pohádky rád. Které děcko by nemělo? Ty od táty o Veveřičce, i od mámy o Honzovi, který slezl s pece a vydal se do světa s buchtami, o které se rozdělil u prvního mraveniště.

Mamka měla několik starších knih v ohmatané hnědé vazbě. Vyvázané časopisy, jež odebírala jako děvče. Jmenovaly se Česká dívka. Obrázky v nich byly jen černobílé, ale spojené se zvláštním kouzlem. Zkazky o Ivanu Careviči a lišce Ryžce, o žabce Carevně, o zlaté rybce. Četla mu z Ruských bylin o Ilju Muromcovi a Dobryňu Nikitičovi. Jenda si byl jistý, že Hitler proti Československu nic nezmůže. Přijdou nám na pomoc Rusové, dřevaři to tvrdili. A dají tomu frajtrovi na prdel. Před maminkou to nesměl takhle říkat, i když se mu to hrozně líbilo.

Učil se od maminky básničky a písničky. Jen jedna péče o jeho duši se mu zadírala. To když musel jít v neděli do kostela, do Husova sboru ve Vraňanech. Dědeček byl z tradiční českobratrské rodiny. Náboženství hrálo v matčině výchově důležitou úlohu a snažila se své ratolesti v tomto duchu šlechtit.

Lukášovi byli dobří přátelé s farářem Šlapákem. V neděli odpoledne chodíval do myslivny s rodinou. Byl idealista, jací jsou i mezi duchovními vzácní. Kněžství chápal jako životní poslání. Nespatřoval hlavní věc v mystice, ve víře v nadpřirozené síly a v církevních obřadech. Nejdůležitější pro něho byly ušlechtilé vztahy mezi lidmi podle principu ‚Miluj bližního jako sebe samého‘. V tom viděl hlavní smysl zbožnosti. Trpěl tuberkulózou v letech, kdy proti ní nebyl účinný lék a měl konec života na dohled. Přes to, a snad právě proto žil pro lidi a na sebe nemyslel.

Když se Šlapákovi během nedělní procházky zastavili v myslivně, viděl je Jeník rád. Měli Pavla a Haničku přibližně v jeho stáří a hrál si s nimi. Děvče bylo mírnější, Pavel, který byl starší, dával znát svoji převahu.

Hodina bohoslužby ve sboru byla něco jiného. Pro Jendu to bylo natahování na skřipec. Mohl se dlouhou chvílí ukousat. Snesitelné bylo jen kázání. Farář vyprávěl zajímavý příběh a vyvodil sentenci, která se dala přežít.

Tatínek měl k náboženství vlažný vztah. Jeho neurčité představy o božstvu byly spojeny se životem přírody. Byl vlastně pantheista. Všechny církve a liturgie mu připadaly jako pozůstatky pověr. Smysl víry viděl v humanismu, ve vzájemných ohledech mezi lidmi a to ho sbližovalo s farářem Šlapákem. Vedli spolu filosofické debaty a v lecčems se shodovali. Dovedl hovořit i s katolickým děkanem a neměl nikdy pocit, že má patent na pravdu. Do kostela však nechodil, i když mu to měla maminka za zlé a vyčítala mu, že dává dětem špatný příklad.

Byl celý život horlivý čtenář a přečetl, nač přišel. Měl problematickou zásadu – sváděl ji na svého otce – že nic není tak špatné, aby to nestálo za přečtení. Z náboženské potravy sledoval publikace Volné myšlenky a prohlédl i Katolický kalendář, i když tam mu byla horlivá bigotnost ani ne tak proti mysli, jako spíš směšná.. V domácí knihovně měl Bibli kralickou, spolu s knihami Jiráska, Havlíčka, Palackého. Neskládal v hlavě všehochuť myšlenek na jednu hromadu. Bral názory kriticky, po »volterovsku« jak říkal. Oceňoval dobré a neváhal otevřeně přiznat, s čím se neztotožňuje – i když si tím dělal někdy nepříjemnosti.

=*=

Tatínkovo večerní hlasité předčítání bylo zdrojem Jendových snů. Hrál v nich úlohu hrdiny, který všechno dokáže, všechno se mu daří. První setkání s dětským kolektivem byla studená sprcha.

Když se prvňáčkové ve škole okoukali a setřásli počáteční ostych, začali se chovat, jak byli zvyklí. Hráli před školou a o přestávce před lavicemi na honičku, »na schovku«. O polední přestávce za městem proháněli mičudu a hráli si »na čeťáky a na zloděje«. Na denním pořádku byla klání bez rytířských pravidel. Vybíjeli přebytek energie s dávkou dětské surovosti. Jenda nesklízel vavříny. Dopadl zpravidla jinak, než Ilja Muromec při střetu s Tataříny, nebo Polux v boxmači s králem Amykusem. Býval na zemi, než se nadál. Přicházel ze školy s utrženým límcem, s dírou na koleně, s modřinou pod okem.

Nejvíc ho sužoval Karel Straků. Poznal, že se Honzík neumí prát a týrat ho mu dělalo potěšení. Sotva přišli ráno do třídy, štípal ho do krku – to byl jeho sadistický požitek. Se zadostiučiněním se šklebil, kroutil pusou a vystrkoval bradu. Jenda se ohnal a na to řeznický potomek čekal. Zaklesl mu loket kolem krku a tlačil mu hlavu mezi lavice. Smýkal s ním po zemi, klečel mu na prsou. Čím nešikovněji se Jenda bránil, tím surověji ho škrtil a tloukl.

Když byli v nejlepším, otevřely se dvéře a vešla paní učitelka.

„No to je hezké. Straka a Lukáš. To brzy začínáte. Oba – kleknout.“

Do konce hodiny klečeli na hanbě v rohu u tabule. Jendu nebolelo ani tak natržené ucho, jako nespravedlnost. On se prát nechtěl a jen se bránil. Ale hrdinové v knížkách nežalovali.

Našel se advokát. „Prosím, prosím, Straka si začal, viděl jsem to a všichni to dosvědčí.“

„Nebudu se s tím vyšetřovat. Jeden za osmnáct, druhý bez dvou za dvacet. Kdo se prát nechce, ten se nepere,“ prohlásila paní učitelka rezolutně.

Jenda se pocitem křivdy zajíkal a rudnul. Bylo mu do pláče a stěží se přemáhal. Straka na něho dělal posměšné obličeje.

Když přišel domů, nemohl se dočkat táty. Ne aby žaloval a posteskl si, že byl bit a ne poprvé a ještě nespravedlivě potrestán. Chtěl se poradit, jak si má počínat, aby nedostal příště zase od Straky nakládačku. Aby nebyl pro polovinu třídy fackovací paňák a nesmáli se mu.

Sotva začal, táta ho přerušil: „Nechodíš do školy aby ses pral. Raději se uč.“ A bylo po diškursu.

Obrátil se na Huberta. Ten měl víc porozumění. Podíval se mu na škrábanec na tváři a pokýval hlavou.

„Máš slabé ruce, tím to je.“

„Co s tím mohu dělat? To musím celý život dostávat výprask od každého, kdo si zamane?“

„Neboj. Naučím tě kliky. Desetkrát ráno, desetkrát před spaním a za měsíc s Karlíčkem zameteš.“

„Za měsíc…,“ povzdechl si Jenda, „a měsíc se ještě nechat mučit?“

Že se neuměl prát, to ho hnětlo. Ale slabé ruce se projevily i jinde. V tělocvičně šplhali na tyč. Někteří borci vylezli až nahoru a bravurně plácli dlaní do stropu. Jan vyskočil co nejvýš a zůstal viset jako hnilička. Nevyšplhal ani metr. A to chtěl být argonautem…

Hubertova teorie byla správná. Zápas v nedefinovatelném stylu a šplh o tyči měly společný jmenovatel: ruce.

Za tři dny se Jenda bráškovi pochlubil: „Už mi to jde. Udělám deset kliků jako nic. Podívej se.“ Lehl si na břicho a zvedal ramena: raz-dva, raz-dva. Bratr se smál a ukázal mu, jak musí silou paží zdvíhat celé napjaté tělo. To šlo hůř, ale mladé svaly si daly rychle říct.

Kliky účinkovaly a dokonce dříve než za měsíc. Na duelech s Karlem Strakou se to ještě neprojevilo. Ten po zásahu paní učitelky zatím s terorizováním přestal. Výsledek se ukázal v tělocviku. Jenda se pověsil na tyč a bez velké naděje na úspěch se pokusil přitáhnout. A ejhle – šlo to. Zkusil to znovu a ještě jednou a dostal se hnedle do poloviny tyče.

„Vidíš že to jde, když se chce a když nejsi líný,“ zhodnotila to paní učitelka. „Už raději slez, nebo ještě spadneš a budu tě sbírat.“

Vysoké ocenění to nebylo, ale cítil ohromnou radost. S velikou chutí dělal podpor ležmo za rukama a k deseti klikům ráno a večer přidával další.

Došlo i na řeznickou ratolest. Karlovi otrnulo a popadl zas Jendu za krk. Ten ho chytil za paže a odhodil. To se útočníkovi nelíbilo a vrhl se na smělce, který si dovolil rezistenci. Skončil letem světem pod kovovým stojanem, na němž spočívalo umyvadlo, plné vody. Namáčela se v ní houba na mytí tabule. Nyní byl důkladně namočený neúspěšný gladiátor. Umyvadlo se na něho převrátilo.

Paní učitelka nevešla sice právě v té chvíli, nýbrž o pár minut později, ale moře vody se rychle utřít nepodařilo. Nicméně Jenda s Karlem, teď v nejlepší shodě, se o to snažili. Moudrá paní šlehla okem a ocenila potopu jako corpus delicti.

„Nojo, známé firmy, Lukáš a Straka.“ Podle zásady nezdržovat se vyšetřováním poslala oba klečet. Tentokrát to Jenda jako křivdu nepociťoval, spíš jako triumf.

Přicházel pěstování zdatnosti těla – vedle zušlechťování duše – na chuť. Vyhovovala mu zejména přírodní tělocvična. Dvacetiletý smrček s olámanými suky po spodních větvích byl docela dobrá tyč na šplhání. Po dubech u cesty, zavětvených po zem, se dalo vylézt skoro do mraků. Stoleté buky měly větve řidší a byly, zvlášť po dešti, zrádně hladké, ale s větší dávkou odvahy se daly také zvládnout.

Jiné sportovní možnosti skýtalo stádo ovcí, jmenovitě beran Čert. Byl černý, zavalitý, měl zatočené rohy a nebyly s ním žerty. Když občas prorazil ohradu a rozšířil pole působnosti, bylo o strach k myslivně se přiblížit. Byl nebezpečnější, než zlý pes. Měl spadeno zvlášť na slabší pohlaví v pokročilejším stáří (měl pifku na báby). Z chlapů měl respekt. Ona taková dřevorubecká pěst má svou váhu. Krom rozběhu používal lest. Na dospělé zřídka útočil zpříma. Raději si vyhlédl okamžik, kdy nic netušili, byli k němu obráceni zády a namířil si to na jejich masitější části.

Jan s ním pořádal koridu. Nepotřeboval červenou muletu. Stačilo, aby přelezl břevna a udělal podle míry odvahy pár kroků do ohrady. Sotva Čert takovou dovolenost zpozoroval, sklonil hlavu a jako parní lokomotiva se vyřítil smělce ztrestat. Na rozdíl od španělských tradic neudělal torero taneční krok stranou, nenechal si proletět rohy těsně podle štíhlých boků, ale utíkal seč mu síly stačily k hradbě a přenesl se přes ni skokem plavmo – tři palce před Čertovým nosem. Tenkrát se ještě nepsalo o adrenalinových sportech a přemety na motorce nebyly v módě, ale tohle bylo něco jako první předzvěst. Mladého člověka to rozvíjelo fyzicky i psychicky. Cvičil nohy i srdce, sprint i zmužilost.

Ovčí ohrada měla příčné žerdě upevněné na kůly. Ty sloužily k hodu lasem. Jan používal provaz, určený k utahování pavuzy. Cowboyové to mají snazší. Jejich laso je kratší, lehčí a tužší – lépe drží smyčku. »Utahovák na pabuzu«, jak se mu v jižních Čechách říká, je delší a je spleten z těžšího a poddajnějšího materiálu. Jeník měl na samotě dostatek dlouhé chvíle, aby i s tímto prostředkem dosáhl značný stupeň dokonalosti. I když byl dítko sotva školou povinné, mohli by se s ním hrdinové westernů stěží měřit. Ti to mají ve filmu jednoduché. Podle scénáře musí mustanga chytit. Když jim to napoprvé nevyjde, režisér řekne »Stop«, potom »Klapka« a kamera vrčí znovu, popřípadě tak dlouho, až se to brilantně povede. Jendovi nikdo »Stop« a »Klapka« neříkal a ani říkat nemusel, protože vrhal »laso« na kůl z třiceti stop s bravurní jistotou. Bohužel, v praxi to uplatnit nemohl. Mustangy ani telata-ročky k vypalování značek ranče na myslivně neměli a ovce by se v provaze zděšením uškrtily.

Házel také nožem. Jedné kuchyňské kudle se rozpadla střenka a Jan si ji od maminky vyprosil. Bez střenky byl nůž ideálně »vyvážený«. Namaloval na boudu pro ovce postavu desperáta a ničil ho ranami, jež byly den ode dne přesnější. Naštěstí ani tuhle dovednost nikdy v praxi neuplatnil. Proto nedopadl jako nešťastný mladík v povídce Johna Steinbecka Útěk. (Také se z nudy naučil házet nožem a skončil jako psanec.)

Hrdinové Divokého západu byli v prvé řadě mistry ve střelbě. To byl Jenda už od šesti let. Jen zbraně a cíle měl osobité. Pistolníci mívali colt, zavěšený proklatě nízko, kdežto Jenda třímal vzduchovku. Cizinci u barového pultu v saloonu stříleli od boku, když se na ně někdo špatně podíval, nebo když spoluhráči při pokeru vypadlo z rukávu eso. Jendovým uměním strádali jen vrabci.

Ovládl tuhle dovednost tak suverénně, že mu po letech, po válce, znechutila myslivost. Zasahoval zvěř naprosto bezpečně, takže to pro něho ztratilo půvab a proměnilo se v pouhé zabíjení. Špetku zadostiučinění mu působilo jen když nasypal broky do zadku pytlačícímu psu nebo kočce. Redukovat potěšení z myslivosti na tohle bylo přece jen málo a tak pověsil hamerlesku dvacítku na věšák a chodil do přírody beze zbraně.

=*=

O prázdninách vyrostla na okraji lesa pod staletým dubem podkova stanů s prkennými podsadami. Skauti z Prahy. Tatínek přivedl sedmiletého Jeníka mezi ně. Tak malá »vlčata« neměli, ale s ohledem na pana lesního ho vzali do party.

Hrál s nimi na stopovanou, ochutnal rýžový nákyp s třešněmi. Byla to dobrota, jakou ještě neokusil, i když maminka byla vyhlášená kuchařka a z pocínované polní misky lovil dubové lístečky. Jednu noc ho nechali pod celtou vyspat. Ráno musel ustlat lůžko, postavit se před ně a bratr vedoucí se přesvědčil, jaký mají se spolubydlícím ve stanu pořádek.

Mezi hochy z Prahy a ještě k tomu staršími se cítil nejistý. Kluci mluvili nezvykle učesanou řečí. On měl samé jihočeské »bejt« a »dobrej« a »vono« a občas se mu připletlo do řeči i nějaké »nejčkyn« a »nemlich to samý«. Pražáci to po něm opakovali a měli z toho náramnou švandu. Červenal se, přemáhal vztek a bylo mu do breku.

Pršelo a hráli ve velkém stanu zajímavou hru. Na stolku bylo rozloženo deset předmětů – nožík, píšťalka, tužka a podobné. Chvilku si to mohli prohlížet, pak se to přikrylo a každý napsal, co si pamatoval. Jeník třikrát za sebou vyhrál. Pamatoval si všechno.

Tak a máte to, vy vejtahové z Prahy.

Večer se nemohl odtrhnout od táboráku. Něco takového zažil poprvé. Zpívalo se při kytaře. Dostal kousek záhadné dobroty, opečené nad ohněm na klacíku. Měla lahodnou slanou chuť. Prý slanina. Co je to slanina? Aha – špek. To byla pochoutka!

Teprve když uhasili oheň a hoši se ukládali k spánku, vypravil se domů do myslivny.

„Nebudeš se bát? Nezabloudíš? Máš baterku?“ zajímal se bratr vedoucí.

„Čeho se bát? A k čemu baterku?“ Honzík dobře nerozuměl. Chodil lesem potmě každou chvíli a nikdy ho nenapadlo, že je na tom něco zvláštního.

Shromáždilo se okolo něj několik chlapců.

„To půjdeš teď sám až k vám do myslivny?“ dívali se nedůvěřivě. V pohledech byl obdiv. Honzík se konečně cítil jako hrdina. Vida, není tak špatný. A ti starší kluci z města také nejsou dokonalost sama, jak se mu zdálo. Škoda že tu není a neslyší to Baruš, která o něm pořád říká, že je rozmazánek.

=*=

Jenda nabyl na síle, na sebejistotě, získal mnohé dětské dovednosti, ale něco mu stále chybělo. Způsobila to nejrannější léta, kdy jeho vrstevníci honili za humny hadrák. Zůstával pozadu v kopané, ve všech míčových sportech. Když přespolní hráli za poledne na tržišti fotbal, nikdo o něj při vybírání sestavy nestál. Na koho zbyl, ten ho zpravidla bez velkého nadšení poslal: „Hele, ty jdi do brány.“ Postavil se mezi dvě školní brašny, kde byl stejně málo platný. Když letěla mičuda na branku, obyčejně se právě na něco zahleděl a bylo zle.

Protože to neuměl, nebavilo ho to a protože ho to nebavilo, neměl chuť se to učit. Tak to šlo dokola. Byl ctižádostivý a když se neuměl prát nebo šplhat na tyč, snažil se to dohonit. Pokud šlo o míč, nějak ho to nechávalo lhostejným.

Jinak ale ctižádost poznamenala celý jeho život. Od chvíle, kdy přišel mezi kluky, silně prožíval handicap. Snažil se vyrovnat ostatním a při tom se neměřil s nejhoršími, ani s průměrem, ale s nejlepšími. Protože lidí kteří jsou v něčem lepší se najde vždycky dost, hnalo ho to jako podvědomý motor. Jeho ctižádost byla vlastně věčná snaha překonat pocit nejistoty a dohánět ty, kteří jsou dál. Tak tomu bylo, když studoval, sportoval, přednášel, psal. Pocit, že za někým zaostává, byl bič, který mu nedovoloval upadnout do sebeuspokojení. Stále ho dráždil a poháněl za vyšší metou.

V dětství na samotě měla počátek i jeho touha po cestování. V zimě zapadl kraj sněhem a žili v myslivně jako Robinzoni. Tím silněji působilo, když večer pod žlutým svitem lampy poslouchal četbu o honbě kapitána Achaba za bílou velrybou, o plavbě hrdinů Jacka Londona po Yukonu, o letu vzducholodi Italia k severnímu pólu.

Cestování bylo v Janově představě souvislým řetězem vzrušení a romantických zážitků. Jeho dětské hry byly sny o dalekých zemích. Když se proháněl s Čertem, byl španělský torero. Když házel laso, chytal mustangy na prérii. Když se hodiny houpal na jednoduchém prkénku, zavěšeném na řetězech mezi dvěma smrky, létal jako Biggles světem a tráva pod ním byla džungle a krtčí kopečky Himaláje.

Zatím nemohl s Flosem do Afriky a s Hlouchou na Dálný Východ a tak si alespoň vypůjčil od Huberta dva vojenské stanové dílce a utábořil se o prázdninách pod jasanem, deset kroků od myslivny.

O rok později umluvil rodiče, aby směl se starším kamarádem Pepou stanovat u řeky Blanice pod Šverpánskými skalami. Vařili brambory. Neuměli udělat řádně ohniště, vítr honil plameny na všechny strany a brambory byly stále napolovic syrové. Pro Jendu to byla pravá zálesácká krmě.

V noci zažili horror. Kroky. Někdo obcházel stan. Třesoucíma se rukama chopili trampský tesák a sekerku a opatrně vyhlédli škvírou mezi celtami. Nikdo. Ale kroky bylo slyšet na cestě okolo stanu docela zřetelně. Klukům naskakovala husí kůže. Jan poznával, jak chutná strach. Pak ho uviděli. Ježek. Jak ten mrňous dokáže dupat, to kdo nezažil, neuvěří.

Umluvil rodiče, aby ho pustili s třemi staršími chlapci na trampský výlet do Týna nad Vltavou a podél Lužnice k Táboru. Měli smůlu, počasí jim nepřálo. Cesta byla únavná a v dešti nic lákavého. Stezka podél vody rozbahněná a kluzká. Dříví bylo mokré, oheň nehořel, polykali studené konzervy.

Za Bechyní se starší a rozumnější cestovatelé rozhodli, že to vzdají a pojedou domů. Jan jako nejmladší byl nejsrdnatější a nejpaličatější. Vzpomněl si na Sven Hedina, jak překonával průsmyky tibetských velehor. Půjde dál a třeba sám. Kamarádi ho přemlouvali, slibovali, hrozili. Nemohou se přece vrátit bez něj. Co když se mu něco stane? Kdo to jakživ viděl, aby takový špunt putoval sám neznámou krajinou, a ještě k tomu po břehu rozvodněné řeky? Jan byl umíněný jako osel. Ti druzí byli tak zmoření a tolik se jim chtělo domů, že si řekli: Ať ho vezme čert. Nechali do napospas dešti, lotrasům a vratké pěšině nad proudem kalných vln.

Jan šel. Večer dorazil do Tábora. (Takovou oázu kultury a pohodlí Sven Hedin v Tibetu neměl a Jason cestou Helespontem také ne.) Věděl, že tam někde bydlí vdova po faráři Šlapákovi s dětmi. Jenže – neznal adresu a Tábor je veliký. Přemýšlel a našel řešení. Na sbor Československé církve se snadno doptal a místní farář adresu Šlapákových znal.

Jan je přepadl za tmy, ale přijali ho přívětivě. Paní se jen divila, že rodiče pustili tak malého chlapce na divoký tramp a ještě v takové Sibérii.

Příští den ho Hanička provedla po městě. Ukázala mu historické náměstí a muzeum na hradě. Odpoledne se posadil na vlak, přestoupil v Písku, v Protivíně a v Čičenicích a do večera byl doma.

Rodiče už věděli, že se jeho kumpáni vrátili bez něho a rostli starostmi. Konec dobrý, všechno dobré. Vysvětlil jim, že ti starší kluci jsou poseroutkové a on se přece kvůli nim nemohl vzdát. Vyřídil pozdravy od Šlapákových a rodiče se uklidnili. Dostal sice vyhubováno, ale zároveň měl body k lepšímu. Tím, že si dokázal samostatně poradit, získal napříště důvěru.

=*=

Jak už jsem naznačil, u Lukášů panoval kult knihy. Spisovatelé se těšili nejvyšší autoritě a kolem jejich jmen byla svatozář. Sotva se Jeník naučil číst, každou volnou chvíli »ležel v knížkách.« Rychle se přehoupl přes pohádky, které už hodně znal od maminky a rovnou se po příkladu staršího bratra pustil do sešitových románů. Hubert se vyklubal z puberty a projevovalo se to v jeho zájmech. Studoval stavební průmyslovku v Budějovicích a byl obklopen odbornou literaturou. Šťastně se osvobodil ze zajetí »morzakor«, Rodokapsů, Rozruchů, Weekendů a z romantiky románů Maxe Branda a Zane Greye. Jenda přebral štafetu, i když na to ještě neměl léta. A protože nápodoba bývá výraznější než originál – co Hubert bral s jistou rezervou, to pohltilo mladšího brášku jako horečka. Polovinou Já žil ve skutečném životě a druhou v Arizoně, Texasu a na pampách Argentiny.

Brzy nezůstával jen u četby, ale pustil se i do psaní. Nejprve to byly veršovánky. Jedním z prvních výtvorů byl rozsáhlý epos o cestě Argonautů pro zlaté rouno. Jak jinak? Jestliže se někteří literární historici domnívají, že o tom kdysi existovalo podobné dílo jako Odysseus a Iliada jež se nedochovalo, pak Jenda tuto mezeru vyplnil. Bohužel, úroveň Homéra ještě v osmi letech nedosáhl.

Po kratším zdržení na Parnasu se pustil do vod, kde se cítil ve svém živlu. Napsal a také ilustroval román z Divokého západu.

Rukopis, který zabral skoro celý sešitek slovníkového formátu, půjčil staršímu kamarádovi. Čekal obdiv a ocenění. Své dílo už viděl vytištěné s fotografií filmového cowboye v bílém stetsonu na titulní stránce. Kamarád, i když se už blížil maturitě, se projevil jako literární ignorant. Podtrhl v rukopise spoustu gramatických hrubek a poradil autorovi, aby psal o tom, co zná. Jako kdyby Honzík neznal život pistolníků a zlatokopů jak své boty.

Proč se musí stále s někým dohadovat, z jakého prostředí má psát? Tatínek a maminka měli také podobné názory, jako ten starší kamarád. A tak Jeník změnil žánr. Už nepsal román ze Skalnatých Hor a od mexických hranic. Pustil se do povídek z nejbližšího okolí. O statečném Frantíkovi, který zastavil splašené koně a zachránil dívku, dědičku bohatého panství, s kterou se oženil. O statečném adjunktovi, který zachránil pana hraběte před rozzuřeným divočákem. O přestřelkách lesníků se sveřepými pytláky. Zkrátka o samých příkladných hrdinech a z prostředí, o kterém už nemohl nikdo tvrdit, že je pro Jeníka neznámé.

Byl to vlastně zase Divoký západ, jen převlečený do jiných kostýmů. Ocenění to nalézalo zejména u spolužáků. Starší kamarády po zkušenostech ignoroval; bylo jim zatěžko přiznat, že Jenda, byť mnohem mladší, píše skvělé věci. Zato vrstevníci poslouchali předčítání jeho povídek s pootevřenými pusinkami. Odměňovali se slovy, jež byla nade všechny honoráře: „To si napsal opravdu ty? A úplně sám?“

Ano. A není to jeho poslední slovo. Jako za sebou nechal v Bechyni ty hovňousky a šel, jak si předsevzal, nehledě na svízele a těžkosti, tak půjde vždycky. Na všech myslivnách a samotách, pod všemi petrolejkami ho budou číst a znát. V knihovnách a knihkupectvích budou žádat: „Máte něco od Lukáše?“

=*=

2) Pravda mezi mlýnskými kameny

Paní učitelka trvala na tom, že jedna a jedna jsou dvě. Když to Jeník řekl jinak, bylo to špatně. Pravda byla jako pevný trám, po němž balancoval ve stodole nad mlatem. Šlápneš vedle a spadneš. Počítat nebylo lehké a spojovat hlásky do slabik a slabiky do slov ještě těžší, ale vědomí, že je v tom vždycky jedna jediná pravda dávalo jistotu.

Co řekl tatínek nebo maminka, platilo. Jenda tomu věřil. Přibyla k tomu ještě paní učitelka.

Věděl, jak přišel na svět. Řekli mu to někdy ve čtyřech pěti letech a byl spokojený. Pánbůh poznal, že rodiče chtějí chlapečka a dal ho mamince do bříška. Z maminky se narodil. Takové vysvětlení mu stačilo. Mnoho nad tím nemudroval a věnoval se hračkám a tříkolce.

Cestou do školy přišel náraz. Karambol v jistotách. Kluci vyprávěli o šukání. Zeptal se co to je a vysmáli se mu. Poučili ho na příkladu kohouta a slepic, naváděli ho, aby si všiml berana a ovcí. Ale lidé, i když ještě děti, a zvířata…?

Svět se vymkl ze spolehlivých kloubů. Nešlo jen o otázku plození. Skálopevná pravda pozbyla rovnováhu a rozkolísala se. Vyvstal ohromující otazník: kdo má pravdu, rodiče nebo kluci? Jak je možné tvrdit dvě věci, když obě platit nemohou?

V prosté a pevné pravdě zela trhlina. Život přestal být krásně jistý a spolehlivý.

Na radnici byl sál a v něm hrálo kino. Každé děcko přineslo dvacet haléřů, za nejchudší to zaplatila škola, děti se seřadily do dvojic a jedna třída po druhé, »klučicí« i »holčičí«, šly přes náměstí na film. Patřil k prvním, které už nebyly němé.

V sále se setmělo, učitelé utišily dětský švehol. Na plátně pochodovali vojáci, stříleli na sebe a jeden s pláčem volal mámu. Ti hodní byli českoslovenští legionáři a ti zlí ruští bolševici. Film se jmenoval »Jízdní hlídka«.

Po návratu do třídy se paní učitelka zeptala, kdo to byli legionáři. Jenda se hlásil, div se nepřetrhl. Právě před několika dny to slovo zaslechl a položil stejnou otázku tatínkovi. Teď jeho odpověď věrně opakoval: „Ti co zahodili flinty a vzali si jiné.“

Paní učitelka se zatvářila divně a jen se zeptala, kdo mu to řekl. Když to Jenda doma vyprávěl, tatínek také nevypadal nadšeně. Ani mu nevysvětlil, proč paní učitelka odpověď nepochválila, když byla přece správná. Nemohla být nesprávná, když to řekl tatínek.

V příštích dnech Karlíček Řídkých přinesl časopis Malý čtenář a paní učitelka z něj předčítala román »Rozvědčík Feďka«. Děti se těšily na každé pokračování. Ruský chlapec prožíval napínavá dobrodružství, když pomáhal hodným legionářům proti zlým bolševikům.

Franta Tíků se o přestávce pochlubil knížkou s krásnými barevnými obrázky. Byli na nich vojáci na koních jak mávají šavlemi. To bylo něco! Honzík tak dlouho škemral, až mu Franta knihu za tři barevné skleněnky půjčil.

Sotva přišel domů, pustil se do čtení. Bylo to ještě napínavější, než o Feďkovi. Hrdinou byl také ruský chlapec, který získával chytře a směle zprávy o nepříteli. O vlas unikal nebezpečí. To by všechno šlo, ale byl v tom nějaký omyl. Hoch pomáhal bolševikům a zlým nepřátelům se říkalo »bílí«.

Jeníkovi to bylo divné a šel za tatínkem. Ten mu to srozumitelně nevysvětlil, zato přísně nařídil, aby hned knížku vrátil. Byla malá naděje, že dostane zpátky kuličky, ale co se dalo dělat, tátu poslechnout musel.

Problém přežil bez velikých trampot. Nebyl konec konců složitý. Knížka byla napsaná špatně. Jedna a jedna nemohou být tři a bolševici nejsou přece hodní vojáci. Spisovatel se spletl. Pravdě se zase načas vrátila hezounká a učesaná tvářička.

Na všech stranách se mluvilo o Hitlerovi a o hrozbě války. Jeníkovi bylo deset let a začínal věci vnímat. Marně však hledal jasnou a srozumitelnou pravdu. Slyšel samé dohady, pochybnosti a naděje, kterým jeden věřil, druhý je vyvracel.

„Máme smlouvy s Francií a Anglií, Hitler se na nás neodváží. Na hranicích jsou opevnění, postavená podle Maginotovy linie. O ty by si Němčour vylámal zuby.“

Dřevaři se do táty pustili: „Kde máte Francii s Anglií, pane lesní? V Mnichově nás prodali Hitlerovi. Beneše tam ani nepozvali. Nepomohlo, že léta tancoval, jak pískali. Pohrozili mu, že když mnichovský diktát odmítne, myjí si ruce. Předhodili nás Němcům jako psovi kost.“

„Ještě je tu Rusko,“ utěšoval se otec. „Ve Kbelech přistála vojenská delegace s obřími bombardéry. Je to symbolické gesto. Nedají nás.“

„Rusové řekli: Nedáme vás, když se sami nedáte. Když jsme se sami položili a vyklidili hraniční pevnosti, které stály majland, bude nás někdo zachraňovat? Nikdo za nás horké kaštany z ohně tahat nebude. Poláci odmítli přelet sovětských letadel přes své území. A to myslíte, že by pluky Rudé armády pustili? Společnou hranici se Sovětským svazem nemáme. Jak si, pane lesní, tu pomoc představujete?“

Jenda stál a poslouchal. Horliví debatéři si ho nevšímali. Měl zoufalý pocit. Bál se hitlerovců. Snad ještě víc ho trýznilo, že se mu pod nohami někam propadla pravda a jistota. Čemu má věřit? Ztratit určitou víru je zlé, ale nemít nic, v co by se věřit dalo, je tisíckrát horší.

Přišel 15.březen 1939. Zhroutilo se všechno i Jendovo naivní očekávání, že ze zmatku zpráv a názorů jak fénix z popela vyjde jedna spolehlivá odpověď na nedětské starosti, které ho soužily. Místo toho dezinformace a lež vytryskly jako gejzír a zahlušily všechno.

Rozhlas, noviny, časopisy, plakáty na nárožích i žurnály promítané před filmy opakovaly pořád dokola: Jsme na tisíc let součástí velkoněmecké říše, které musíme být vděční za dar nejvyšší kultury a za ochranu. Zavrženíhodná Československá republika byla života neschopný vykonstruovaný útvar žido-bolševických plutokratů. Jejich pomahači a nohsledi budou odhaleni a po zásluze potrestáni. Kdo bude loajálně sloužit novému pořádku nemá se čeho bát, kyne mu šťastná budoucnost. Heil Hitler!

Devadesát devět lidí ze sta vědělo, že jsou to žvásty, že je to pravda naruby. Ceknout proti tomu bylo smrtelně nebezpečné. Nejpřesvědčivější důkaz, že fašisté lžou byla jejich přísně hlídaná jednobarevná propaganda. Měli panický strach z informací, které neprošly cedníkem cenzury, z odlišných názorů. I zapochybovat o tom, co bez ustání omílal jejich kafemlýnek znamenalo vystavit se perzekuci. Tmáři nepřipouštěli karteziánské krédo, že myšlení, to znamená myšlení svobodné a kritické, je bytostnou nutností moderního člověka. (Descartes: Je pense, donc je suis.)

Jenda měl ještě do filosofických úvah daleko, ale leccos mu krůček po krůčku otevíralo oči.

Tatínek četl každý večer nahlas několikadílný román od Čečetky Orlové velké armády. Byla to apoteóza napoleonských tažení. Shodou okolností právě tehdy Jeník vyslechl kázání faráře Václava Buška. Hovořil o tom, kolik Napoleonova vojenská sláva způsobila lidského utrpení, kolik zmařila životů, zanechala po sobě zmrzačených lidí, zničených rodin, vyloupených a spálených vesnic a měst, jaké to bylo neštěstí pro celou evropskou a světovou kulturu. Bylo to na tu dobu neobyčejně smělé kázání. Rozhlas přerušoval pravidelný pořad a po několikaminutových fanfárách pathetickým tónem vyhlašoval, které další město »hrdinná říšská branná moc« dobyla. Nacismus šířil smrt a zmar do čtyř světových stran na souši, po mořích i ve vzduchu.

Podstatná pro nacistické vymývání mozků nebyla jen iluze Josepha Goebbelse, nacistického démona propagandy, že stokrát opakovaná lež se stává pravdou. Nemenší roli hrála představa, že se může zákazy, pohrůžkami a tresty zabránit, aby se lidé dověděli, co se nacistům nehodilo.

Na každém radiovém přijímači visela povinně tabulka s oznámením, že poslech cizího rozhlasu se trestá vězením nebo i smrtí. Špiclové se plížili pod okny. Stačilo udání, nebyl zapotřebí důkaz. Přesto lidé denně poslouchali Londýn a Moskvu. Marně houkaly do éteru rušičky a nepomohlo ani, když Němci provedli technickou vivisekci a vykuchali lidem z přijímačů krátké vlny. Informace, co hlásil »Purkarec« se šířily od úst k ústům. Kdo to legrační označení zahraničního vysílání vymyslel a jak se rozšířilo bůhví, ale každý věděl, co znamená. Tatínek denně tiskl ucho k chrčícímu radiu, otáčel knoflíky a všichni, i Jenda, napjatě čekali, co potěšujícího jim z úryvků zaslechnutých zpráv poví.

Ve škole se nesměly učit české dějiny. Zato měly děti z povinně odebíraného časopisu Wir lernen Deutsch biflovat životopis Hitlera, historii NSDAP-nacistické strany a Hitlerovy mládeže, ságu o skladateli nacistické hymny, pasáku prostitutek Horstu Wesselovi, který »položil život« v pouličním kraválu. Tyto věci se měly školákům vtloukat do hlav v hodinách němčiny, na které byl rozvrh hodin nadmíru štědrý. Nic proti znalosti cizích jazyků. T.G.Masaryk prý prohlásil: Kolik řečí znáš, tolikrát jsi člověkem. Leč za okupace bylo němčení tolik, že to kdekomu lezlo krkem. I na vraňanské škole si výuku samospasitelného jazyka učitelé házeli jako horký brambor. Odnesli to zpravidla nejmladší, kteří neměli dost autority, aby se ubránili.

V Jendově třídě padl »černý Petr« na pana Prokopa. Byl nadšený sportovec a jako sokolského cvičitele ho nacisté hned po příchodu zavřeli. Když byl po půlroce propuštěn, měl jistě všechny předpoklady, aby s láskou učil jazyk, kterým ho »bachaři« častovali.

Jeho »němčina« získala mimořádnou oblibu. I Jenda se na ni každý den těšil. Pan učitel poslal jednoho žáka za dveře, aby dával pozor a sám pak vyprávěl o staletích české minulosti. Vyprávěl, nepřednášel. Děti si nesměly nic psát, nikoho z toho nezkoušel a neznámkoval.

Musel vykazovat nějaké výsledky jazykové výuky včetně znalostí oněch »reálií« o »vůdci«, Horstu Wesselovi atd. I na to měl svou metodu. Děti si v plátku Wir lernen Deutsch podle jeho diktátu podtrhali některé věty a úryvky vět a pak to opsaly do kompozičních sešitů. Nebezpečí, že to budou mít všichni bez chyby a doslova stejné nehrozilo. Díky tak pečlivě vedené výuce některým děckům i opisování činilo potíže.

Podobně pro říši nebezpečné jako znalost českých dějin bylo i ponětí o naší národní a světové literatuře. Za pozornost stála jen literatura německá a ještě i ta zbavená všeho »úpadkového« jako byl Heine, Lessing, bratři Mannové a další.

Pan učitel Jeřábek byl zvláštní člověk. Měl věčně trochu nakyslý výraz ve tváři, silně zjizvené neštovicemi. Nebyl zamračený, ale vážný. Usmát se snad ani neuměl. Učil češtinu. Gramatice se nevyhýbal a s měkkým a tvrdým »Y« žáky pořádně potrápil. Nikoho hlídat za dveře neposílal. Zapovězené literatuře věnoval posledních deset, patnáct minut z každé hodiny. Řekl pár slov o spisovateli, jeho době a přečetl ukázku z knihy. Jenda seděl ve čtvrté lavici, ale když zazvonilo, byl mezi prvními, kdo se vrhli ke stolku, aby si knihu půjčili. Tak kolovala po třídách Jeřábkova osobní knihovna. Knížky tím trpěly, ale vraňanská mládež se napájela z dobrého pramene.

Jeníkovu pubertu provázela poesie Jiřího Wolkera. Sebrané spisy o třech dílech dostal k vánocům. Zaujala ho Balada o námořníku, kterou mu bratr přečetl hned pod stromečkem. Zamiloval si lyriku mladé lásky a dojímala ho tragedie neodvratně očekávané básníkovy smrti. Ocitl se v dilema mezi Wolkerovou náboženskou vírou a sociální revolučností. Nezpůsobilo mu to obtíže, spíš prospělo. Našel obojí v jednom uměleckém díle, v jedné tvůrčí postavě. Pomáhalo mu to obojí vzájemně sladit a nenutilo ho to, aby se v nezralém stáří ranné puberty mezi nimi rozhodoval.

Nebyl zbožný. Neokouzlovaly ho obřady a mystika. Nevěřil v nadpřirozené síly a prosebné modlení. Vnímal náboženství jako sumu přirozených zásad, kterými se mají lidé řídit, aby se vzájemně nepožírali jako dravá zvířata. Rád četl v kralické bibli po dědovi. Zvlášť si oblíbil příběhy Starého zákona. Měl v úctě postavu Ježíše pro jeho dobrotu, ale na zázraky pohlížel jako na pověry, patřící do doby před dvěma tisíci lety. Od takto chápané zbožnosti jako spravedlivých vztahů mezi lidmi nebylo k revolučním myšlenkám daleko.

Jako mnozí ve čtrnácti, patnácti letech Jeník poesii nejen četl, ale také se ji pokoušel psát. Už to bylo jiné, než první »eposy« osmiletého. Pan učitel Jeřábek měl pro to pochopení. Nebránil ani, aby psal ve verších slohové práce.

Téma měsíční kompozice znělo: Co bych si přál.

Jenda se zamyslel. Napadala ho různá přání: polozávodní kolo, kanoe, brusle »kanady«. Nebo cestovat: Český Ráj, slovenské Tatry, moře, daleké exotické světadíly. A přání nejhoroucnější – aby se bratr Hubert vrátil z Norimberku, kam byl »totálně nasazen« a kde denně zažíval bombardování. Ale žádný z námětů se Jendovi nezdál dost dobrý, žádný v něm nezapálil jiskru inspirace.

Bleskla mu hlavou vzpomínka na prázdninový výlet do Příbrami. Svatá Hora, velebníčkové se sklopenýma očima, zlato, lesk a upocení poutníci. V Březových Horách skupina kopáčů, vracející se ze šichty. Otevřela se stavidla fantazie a »na nečisto« plynuly patetické verše. Vyjadřovaly přání, aby zmizela propast mezi chudobou a přepychem, pokryteckým svatouškovstvím a důstojenstvím člověka. Nechyběly barvité obrazy a silná slova. Kde mluvil Jan Lukáš, kde Jiří Wolker a kde Petr Bezruč? Na umělecké úrovni ani na originalitě myšlenek to nebylo těžké poznat.

Pan učitel obcházel ztichlou třídu a nad Jendou se zastavil. Nachýlil se a četl, co chlapec napsal. Položil mu ruku na rameno a tiše řekl: »Zvolte si raději něco jiného.« Na rozdíl od ostatních učitelů žákům vykal.

Jan se zarazil. Překvapeně se za odcházejícím díval. Čekal, jak ho svými verši potěší a on takhle. Přemýšlel. Proč se mu to nezdá? Jsou verše příliš neohrabané? To jistě. Ale nejsou horší ani lepší, než jindy. Proč to dnes tolik vadí? Nebo je špatný námět? Začínal se probouzet z tvůrčího opojení. Dělníci – sociální protiklady – revoluce – to znamená něco jako v Rusku – a tady nacisté – válka proti Sovětskému svazu. Bože, jaký jsem osel! Vždyť bych mohl Jeřábka přivést do pěkného maléru. A on mne jen vezme za rameno a utrousí poznámku, jako by celkem o nic nešlo.

Jenda rychle zmačkal popsaný papír a štítivě ho strčil do kapsy. Od velikého patosu ke kocovině byl krok. Nenapadlo ho nic lepšího, než napsat, že by si přál k patnáctým narozeninám kytaru. Vešlo se to na stránku a bylo to v próze.

=*=

Jednoho krásného dne se mu připletla do cesty hezká brunetka, usmála se na něj a panické srdce vzplálo. Bylo už Wolkerovou milostnou lyrikou rozjitřené jako květinový záhon, připravený k setbě.

Do Krasic, vesnice ležící mezi Vraňany a Lukášů myslivnou se přistěhovali staří manželé s dcerkou. Dostali přidělené jedno patro v rekreační vile pražského továrníka. Evě bylo sedmnáct.

Nebylo divu, že se Eva s Jeníkem do sebe zahleděli. V nevelké vesnici o hrstce chalup nebyl valný výběr ani pro jedno, ani pro druhé pohlaví.

Jeník Evu uviděl cestou ze školy na nádraží ve Vraňanech. „Jedeš domů?“ zeptal se jí bez velkého úvodu, vykání a představování se. Bral to tak, že úsměv, který mu věnovala, mu k tomu vystavil povolení. Eva se neurazila. Zdálo se, že jí seznámení přišlo vhod.

„Nechtěla bys jít raději pěšky, než čekat kvůli jedné stanici půl hodiny na vlak? Většinou mívá zpoždění. Můžeme jít podle trati.“

Souhlasila. Jít po kolejích bylo sice zakázané, ale mnoho se na to nedbalo, cesta byla kratší. Šli a příjemně se bavili. Došlo na vzájemné představování a neodbylo se formálními frázemi. Eva se přistěhovala z Ostravy, kde hrozily nálety. Otec byl penzista, matka nebyla zdráva a špatný vzduch z továren jí nedělal dobře. Eva ráda četla a pustila se do vyprávění románu, ve kterém zatím došla do poloviny. Příště mu poví, jak děj pokračuje. Před vilou se rozloučili a Jeník plul dál v povznesené náladě jako na labutích křídlech.

Za vsí potkal Frantíka Krauzů.

„Ty jsi šel z Vraňan s tou Němkou? Ona umí česky?“

„S jakou Němkou?“

„No s tou, co se nastěhovali dole do vily. Nedělej hloupého, však víš, o koho jde.“

„To jsou Němci?“

„Jo. A ta holka chodí ve Vraňanech do německé školy.“

„A jsou náckové?“

„To nevím, ale můžeš se jí zeptat, když jste se tak rychle skamarádili,“ ušklíbl se Frantík.

Jenda polykal naprázdno. Hlas ho špatně poslouchal, když se váhavě zeptal: „A ona je hitlerjugenďačka?“

„To také nemohu sloužit. Zdá se mi, že máš o tu skopčačku nějaký podezřelý zájem. Ona je pěkná, co? Aby tě ještě nezpracovala a nedal ses k nim.“

Jeník se začervenal, nakvašeně zavrčel a otočil se k Frantovi zády.

Ať chtěl nebo nechtěl měl Evy plnou hlavu a co se nyní dověděl ho ranilo. Viděl ji před očima milou, rozesmátou, srdečnou. Za chvíli kterou spolu strávili mu připadala tak blízká, jako by se znali roky. Jako by od chvíle, co se potkali byl celý svět hezčí a veselejší. Že by to mohla být Němka a nacistka, zfanatizovaná »Gertruda«, jako ty, co pochodují v hnědých košilích po Vraňanech s fanglí s »haknkrajcem«, mlátí do bubnu a vřeští na píšťaly? Ne, to není možné. Ten hloupý Franta si to vymyslel, aby mne naštval. Asi žárlí. Ale říkal to vážně. Co když to zaslechl a je to hloupý klep? Ve vsi se objevila nová rodina a lidé si vymýšlejí.

Jenda se utěšoval, ale vlastnímu utěšování nevěřil. Nebyla doba, aby lidé v takových otázkách, jako kam kdo patří, na které straně stojí, pouštěli jalové dohady do větru, nebo žertovali.

Jednu chvíli ho přemáhal vůči Evě štítivý pocit, vzápětí se nemohl dočkat, kdy se s ní setká. Zdálo se mu, že musí dostat odpověď na své mučivé otázky, jakmile ji uvidí. Jako by měla mít všechno napsané na čele. Umínil si, že na sobě nenechá nic znát a nenápadně ji vyzpovídá. Přemýšlel, jak by měl choulostivý rozhovor navodit. Přece na ni nemůže vyjet, jestli je Němka a chodí do německé školy. Co když je to pomluva a ona se urazí?

Konečně se jí dočkal. Byla k němu stejně milá jako předešlý den a nezdálo se, že by to nebylo upřímné. Zahřála ho pýcha. Většinou holky v tomhle stáří touží po starších klucích a mladší přehlížejí. A jemu je o dva roky méně než jí. Rekapituloval v duchu své přednosti a skromností nestrádal.

Vyprávěla mu dál zamilovaný román, který četla. Byl už nastraženější a kritičtější. Usoudil, že to není nic než limonáda, »červená knihovna«. Začal opatrně obracet řeč, aby se dostal k tomu, co ho trápilo. Zeptal se, jak se jí líbí Vraňany. Chodí do »školy pro ženská povolání«, do »knédlfakulty«, jak se říkalo?

Nezdálo se, že by se za německou školu styděla. Naopak, bylo zřejmé, že se němectvím pyšní. Spustila, jako když uvolní splachovadlo na toaletě. Všechno německé je vynikající, dokonalé. O německém vítězství ve válce nemůže být pochyb. Velkoněmeckou říši čeká skvělá budoucnost. Čechy potkalo ohromné štěstí, že se na tom mohou podílet. Hitler je požehnání německého národa, genius, jakého lidstvo nepoznalo.

Jestliže měl Jenda od včerejška, od rozhovoru s Frantíkem Krauzů hlavu plnou mučivých pochybností a obav, nyní jako by osvobozující vánek ovzduší vyčistil, mraky odpluly a nebe se vrátilo do jasné a spolehlivé podoby. Že byl někdy do téhle holky zamilovaný? Že kvůli ní na dnešek nespal? To není možné. To musel mít klíštěcí horečku.

Nic jí neříkal, jen s údivem sledoval, jaký guláš se vaří pod hezky vyklenutým čelem, jaké ohavné dithyramby o Hitlerovi a nacistické mašinérii pronášejí rtíky, na které by byl včera dal s rozkoší pusu. Všechny sympatie k ní z něho spadly jako když sejme roušku s očí. Tohle stvoření už nemohl mít rád, ani kdyby bylo celé ze zlata.

Jeho rozhodování mezi nacistickou propagandou a vlastním přesvědčením nepředstavovalo nic těžkého. Všichni, s kým přicházel do styku, kdo tvořil okruh jeho blízkých, rodiče, učitelé, spolužáci, známí, byli zajedno. Nenáviděli okupanty, doufali a věřili v jejich porážku, goebbelsovské lži se od nich odrážely jako hrách od stěny.

Patřil k politické generaci. Její příslušníci nepropadli šarvátkám mezi fašisty a demokraty, Němci a Čechy z rozmaru, jako se vzájemně škorpí fandové Sparty a Slavie. Ohrožení republiky, okupace a válka jim uloupily dětství. Učinily z nich desetileté mudrlanty a patnáctileté bezděčné hrdiny. Krutý Moloch mezi nimi vybíral daň. Stavěl je s rodiči pod sekeru, posílal do koncentračních táborů, mrzačil je a vraždil, než stačili dospět.

Jeník náležel k šťastným, kterým se nejhorší osud vyhýbal. Protektorátní podmínky ho zakalily. Naučil se nevěřit všemu a pochybovat; jiná cesta k pevnému přesvědčení nevedla. Na lékárnických váhách měřil lež, sebeklam a pravdu. Všímal si nejen co se říká, ale kdo to říká a proč. Nejen co se zdůrazňuje, ale co se zamlčuje.

Tak školil život celé pokolení. A nejen u nás, ale v polovině světa.

=*=

3) Žít žádá odvahu

Jídlo za války nestálo za nic. S chutí se člověk nezakousl ani do chleba. Bůhví, z čeho ho patlali. V ústech se to sežmoulalo v mazlavý kyselý knedlík, který se nedal ani zuby rozmělnit, ani polknout. Říkalo se, že do mouky míchají brambory. Jiná verze mluvila o fazolích, nebo krmných bobech. Tomu poslednímu bych věřil nejspíš.

Když takový krajíc člověk přikusoval k poctivé bramboračce se špetkou kapusty, česneku a sušených hříbků, jenom si chuť polévky zkazil.

Honzík popadl kolo, pověsil na řídítka tašku, strčil do ní ruksak a vyrazil »na lov«. Vzal to od mlýna k mlýnu proti proudu Blanice od Vraňan nahoru k Borovanům.

Vynechal jen Hanousků klepáč. Nebylo tajemství, že se Hanousek »dal k Němcům«. Proč, to také nebyl složitý otazník. »Pan otec« měl rád truňk a dvaatřicet loupežníků a na mleče mu zbývalo málo času. Říkalo se, že nepřijít okupace, přišla konfiskace. Vyhrabal v zažloutlých křestních listech nějakou prababičku Gerthrude Weihwedel – v Pošumaví to nebylo nic těžkého – a dluhy zmizely jako zázrakem. Neuměl sice řečí »ochránců« ani blafnout, ale od německého eráru dostával bohaté zakázky. Sedláci se mu vyhýbali jako čert kříži. Cožpak ho mohli požádat, aby jim semlel pár pytlů obilí »na černo«, nad hubenou normu, vypočítanou na dekagramy podle počtu rodinných příslušníků a čeledi? Kdo mohl vystačit s takovým přídělem při náročné dřině? Na zdravém vzduchu to obzvlášť tráví, ale dopřát si z vlastní sklizně špetku navíc, to byl zločin, ohrožující vítězství říše – a Hanousek byl teď s říší jedna ruka.

Jenda věděl, kde mu kynou nadějné vyhlídky. U Denků v kuchyni to vonělo vdolky z pšeničné »dvounulky«, které zlátly v peci pro chasu k obědu. Matně hučely parní stroje a v celé budově bylo znát lehké chvění. Pěkně kulaťoučká paní mlynářka, růžová od rozpálených kamen, v čisté naškrobené zástěře, postavila na vydrhnutý stůl z jedlových prken mísu dobrot, o jakých se v té době prostým smrtelníkům ani nezdálo. S pohostinným úsměvem vyzvala chlapce, aby si posloužil.

Pan otec seděl za stolem s dlouhou porcelánkou, která sahala až na zem. Pozorně si Honzíka prohlížel, pobafával a mlčel. Celý rozhovor, co je nového v rodině i »objednávku«, která se stejně rozuměla sama sebou, vyřizovala »maminka«. Mlynář seděl v pomoučených kalhotách a vestě, pantofle naboso, celý bílý. Mouku měl i ve vlasech, v obočí a na řasách. Za léta ho jistojistě každý našel v kuchyni a ne ve mlýnici. Kdy se stačil tak důkladně zapudrovat, bylo tajemství. Stejně jako to, jakým kouzlem mu všechno ve mlýně vzorně klapalo, i když u toho právě nestál.

Kdo k Denkům za války přivezl k semletí pár pytlů obilí navíc, kdo poprosil o pytlík mouky »pod rukou«, nikdo neodešel s prázdnou. Nebyla to maličkost. Každý mlynář byl ve dvojím ohni. Přicházeli za ním staří známí z vesnic, kteří u něho a u jeho táty a dědka mleli po generace. Mohl jim říct, že »na černo« mlít nesmí, že je to přísně zakázané? A stačilo udání ze závisti, z liché zloby, namátková kontrola – ani to nemuselo být gestapo, jen německá hospodářská inspekce – a »pan otec« putoval do kriminálu, často i s rodinou, někdy i stárek s mládkem. Kdyby se spočítalo, z kterého cechu byly za války největší úbytky, nebyli by mlynáři jistě na posledním místě.

Denků se dočkali konce okupace ve zdraví. Snad to bylo i tím, že jejich míra dobroty byla taková, že se nenašel lump, který by měl svědomí je udat. Měli jistě i dávku štěstí. Bývalo by stačilo, aby namátková kontrola chytila třeba právě Jeníka s pětikilovým pytlíkem mouky v ruksaku a pecnem voňavého režného chleba v tašce a pan Denk by měl po idyle s porcelánkou, a mleči z okolních vesnic po útočišti.

=*=

Pod Blyšticí vedl hoch kolo po úzké stezce mezi příkrou lesní strání a rozeklaným břehem řeky. Na poslední chvíli uviděl za křivou vrbou postavu cizího chlapa. Určitě to nebyl německý policajt ani četník. Ten by neseděl v promaštěném klobouku u rybářského prutu. Kdo ale mohl v téhle době věřit neznámému člověku?

„Kampak, mládenče, kampak?“

„Jen tak…Dobré poledne.“

Hoch se na muže raději ani nepodíval, sledoval ho krajem oka, sklonil hlavu nad řídítka a spěchal, jak to jen po hladkých balvanech a kluzkém blátě šlo. Kolo se zátěží na jedné straně řídítek balancovalo po nerovné pěšině mezi kopřivami, lopuchem a vodou.

„Počkej, nechvátej tak, chlapče. Co tak upaluješ? Snad se mne nebojíš?“ Chlapík se zvedl z kousku dřeva, které mu sloužilo za sedačku a škrabal se na stezku, aby Janovi zastoupil cestu.

„Co bych se bál? Nemám čas, přišel bych pozdě.“

Honzík proklouzl jako lasička dřív, než se rybář dostal tři čtyři kroky od vody vzhůru po mokrém čvachtavém svahu k pěšině. Muž se za prchajícím pobaveně zasmál a vrátil se k svému prutu.

Jeník kus cesty skoro utíkal. Ani v příštích dnech se nezbavil obavy, zda střetnutí nebude mít následky. Nic zlého se nestalo. Po čase se Jeník dověděl, s kým se tenkrát potkal. Byl to dělník »od dráhy«. Celý život »houpal Tondu«, t.j. podbíjel krumpáčem na trati pražce a jen občas si došel k řece zapytlačit. Byl poslední, kdo by někoho Němcům udával.

Všichni prožívali podivnou dobu, »vymknutou z kloubů«. Nic nebylo normální a snadné. Za běžných okolností se člověk dostane do kolise se zákonem, když spáchá něco nemorálního, krade, podvádí, znásilňuje. Za války nebylo možné si bez rizika opatřit ani dost jídla a nehladovět, dovědět se pravdu o událostech na frontách, číst knihy, které se člověku líbily, neřku-li říci, co si myslí. Odvaha přestala být něčím vzácným a výjimečným. Riziko, a chcete-li i hrdinství vrostlo jako atribut do všedního dne.

=*=

Od nepaměti byli lesníci a pytláci zapřísáhlí nepřátelé. Okupanti pronásledovali pytlačení zvlášť krutými tresty. Každému »okaři«, který páleným drátem, políčeným v mlází, učil ušáky »tahat« – zapřáhal je za krk a mučil nejbezohlednějším a surovým způsobem – hrozilo, že zmizí za mřížemi a víckrát ho nikdo nespatří. A lovit tajně drženou střelnou zbraní? Hrůza pomyslet. Nacisté použili v historii největší kvanta střelného prachu, výbušnin a smrtících nástrojů, ale na každého konkurenta v zabíjení, byť pouhé zvěře, byli nesmírně žárliví. Pytláka dopadeného se zbraní čekala smrt.

Když se něco přežene ad absurdum, mění se to často v protiklad. Tak se pod nacistickým mračnem měnili v pytláky i hajní. Stalo se, že je k takovému neslýchanému nešvaru měl i jejich nadřízený, pan revírník.

„Pane Klimeš, nemělo by se těm vdovám zas něco poslat?“

Hajný Klimeš se po svém představeném, revírníku Burešovi podíval a nepotřeboval se na nic ptát. Rozuměli si.

„Mám nad Kojetínem vypetrachtovaného zpátečníka, večer se tam podívám. Poslal bych s tím Honzíka, zdá se být šikovný chlapec. Ať se zaučuje.“

„Myslíte? Není to na něho brzy? Nepustí si někde pusu na špacír a nebude to vykládat? Co udělá, když ho chytí? Kolik je mu? Sotva patnáct.“

„Já bych se o něj nebál. Je chytrý a Němce v lásce nemá. Tátu mu vyhodili.“

„No dobře. A najde tu Kelnerovou a Brožovou?“

„Chodil ve Vraňanech do školy. Vyzná se tam lépe než my. Vysvětlím mu, kde bydlí.“

Pan revírník byl důstojný padesátník. Potrpěl si na autoritu. S podřízenými si nezadal, ale nebyl k nim hrubý ani bezohledný. Pro okolní vesnice byl »pán«. Stačilo se zeptat: „Pán vám to povolil?“ Nebo říci: „To by musel rozhodnout pán,“ a každý věděl, o koho se jedná. Ani velebníček, ani starosta z Borovan neměli takovou autoritu. »Pán« určil, jaké dřevo se komu prodá na opravu stodoly, na nový krov, koho vezme »do akordu« jako dřevaře a koho »na denní« k zalesňování holin, které ženské na jaře do školky, komu dá povolení jezdit v úterý a v pátek na chrastí, komu vyžínat na pasece trávu pro kozu. Ani pan farář nebyl pro vesničany tak důležitou veličinou. Ten z kazatelny sliboval, jak to s kým na věčnosti dopadne, ale »pán« rozhodoval už teď.

A hajný Klimeš? Byl prototyp panského sluhy. Když mluvil s panem revírníkem, dával každým pohledem a gestem najevo podřízenost, poslušnost a oddanost až za hrob. K jeho poníženému postoji jen chybělo, aby šoupal nožkou a žmoulal smeknutý klobouk s tetřevím pérem oběmi upocenými dlaněmi. Zato když stanul před bábami »na kopání«, nebo když vyrostl ze země jako duch u party dřevařů, proměnil se ze svých metr pětašedesáti do rozměrů Krakonoše. Scházelo jen, aby zvedl sukovici, nebe se zatáhlo a lesem otřáslo hromobití.

Zdálo by se, že nacistické panstvo vtisklo takové služebné dušičce, jako byl Klimeš nehynoucí respekt a pokoru. Leč chyba lávky. Patolízalské manýry, vžité v kraji za staletí schwarzenberského panování byly vnější omítka a nepůvabný škraloup. Druhá stránka bylo zdravé češství, které mělo na jihočeském venkově hluboké kořeny. Bylo spojeno s chytrým a opatrným, ale neoblomným odporem proti všemu, co smrdělo cizáctvím.

Jak hajný Klimeš panu revírníkovi ohlásil, měl »obeznaného« srnečka »zpátečníka«, kterému na někdejší milostné hrátky zbyly jen vzpomínky a z honosných parůžků »šesteráka« křivé dýky, hrozící v souboji soka vážně, i smrtelně zranit. (Ještě že se na lidech vadnoucí mužství takovým způsobem neobráží.) První a druhý večer šel hajný na šoulačku marně. Třetí den padl za soumraku nad úpadem suchý výstřel z kulovnice a někdejší ideál srnčích krasavic po »zárazu« loveckým tesákem zavřel sametově hnědá »světla«.

Když přišel Jeník – od podzimu lesní praktikant –ráno do hájovny, pozval ho hajný do kuchyně. Nebylo to obvyklé. Ranní »raport« se zpravidla odbýval na dvoře. Jen když meluzína zvlášť zle řádila, vyřídilo se to v široké chodbě, vedoucí od obytného domu okolo chléva do stodoly.

„Přijel jsi na lyžích? Výborně. Odpoledne pojedeš do Vraňan.“

Honzíkovi zazářily oči. Byl do každého sportu žhavý a vyhlídka na pořádnou túru ho potěšila.

„Bude to ale »o hubu«. Kdyby tě Němčouři chytili, je zle. Nebojíš se?“

„Nebojím. Co si o mně, pane Klimeš, myslíte?“ Kdo by se v patnácti letech ke strachu přiznal?

„No dobře. Tak hele, chlapče. Dovezeš ruksak zvěřiny paní Kelnerové a Brožové, co jim Němci zavřeli muže. Nemají co jíst. Víš kde bydlí?“

„Jenom přibližně. Někde na Radomilické.“

„Pamatuj si ulici a číslo domu. Ale nic si nepiš. Kdyby tě chytili, tak jim to vyprávěj takhle: Našel jsi to na kraji houští nad Kojetínem, byla tam ještě srnčí deka a tu jsi tam nechal. V nejhorším případě bys je tam dovedl. Kdybys to pak musel chvíli hledat, nevypadalo by to ani moc podezřele. A chceš to jako prodat ve Vraňanech některému řezníkovi, aby sis vydělal. Nevíš ještě, u kterého řezníka to zkusíš. Kdyby jim bylo divné, proč jsi to neprodal v Borovanech a jedeš do Vraňan, řekneš, že jsi měl strach že v Borovanech tě znají.“

„Nebojte se, pane Klimeš, já se chytit nedám. Vezmu to přes pole podle Blanice, možná po ní, je zamrzlá.“

„Moc se netroštuj, chlapče, oni také nejsou na hlavu padlí. Víš jak se to říká: Náhoda je prevít.“

Honzík byl ve stáří, kdy se človíček na dobrodružství třese a o své šťastné hvězdě nepochyboval.

Počkal do odpoledne, až krátký podmračený zimní den začal upadat do dřímoty. Zatím štípal v dřevníku borové špalíky, které příjemně voněly pryskyřicí. Nanosil jich hajné do truhlíku pod kamna zásobu a dostal jako výslužku oběd.

Paní naložila chlapci vrchovatý talíř srnčí plece s houskovými pošumavskými knedlíky. (Připadají rozmazleným dušičkám »z kraje« kapánek tvrdší, ale rodáci vědí, že se jim nic nevyrovná.) Všechno zalila potopou husté smetanové omáčky. Válečné stravovací normy do hájenky nepronikly. „Abys věděl, že neponeseš nic špatného,“ zažertoval hajný, který se vrátil z obchůzky, aby hocha vypravil.

Paní Klimešová byla vesnická dcerka, která »udělala štěstí«. Vrstevnice jí záviděly. Byla z bohatého statku, ale vdát se za »hajnýho« bylo terno. Nezatočila se jí z toho hlava. Pomohla služce podojit některou ze čtyř krav, nasypat havěti zrní, podškubat husy, nakrouhat zelí. Měla se vůbec čiperně k hospodářství, k domácnosti i dětem a nedovedla sedět se založenýma rukama. Díky tomu ji po okolí pomlouvali jen přiměřeně.

Honzík dostal na cestu pár posledních rad a vyrazil. Počasí bylo jako pro tuhle vachrlatou příležitost zvlášť uchystané. Nad bílým zvlněným krajem visela nízko sněhem těžká začmoudlá mračna. Den se od rána ještě z mlžné ospalosti jak se patří neprobral a už se začínal znovu nořit v příšeří. Vypadalo to, že co chvíli spustí vánice.

Jenda se vyhnul Budyni a Sviněticům a ocitl se na okraji vraňanské rovinaté pánve. Zamrzlá řeka se klikatila loukami směrem k městu. Po obou březích ji lemovaly huňaté pačesy lískových keřů, vrb, olší a topolů. Lyže syčely zmrzlým sněhem, a kde se řeka méně kroutila, tam po zaváté ledové hladině.

Krajina byla jako po vymření. Pár havranů a osamělý zajíc na horizontě melancholii časného podvečera zvýrazňovali.

A přece! V dálce z levé strany od Křtětic se objevily dvě postavy se psem. Směr, kterým mířily, se křižoval s Jeníkovou dráhou. Měli zřejmě v úmyslu přejít řeku po lávce, od níž vedla topolová alej podél mlýnského náhonu k městu. Dalo se rozeznat, že mají uniformy. Němci. Jako z udělání je čerchmant přinesl právě sem a zrovna v tuhle chvíli.

Bravurní potěšení z lechtivého dobrodružství Jendu opustilo. Ústa se mu vzrušením pootevřela a obláčky horkého dechu mrzly v bílou kresbu na řasách a obočí. Co teď? Přidat na tempu a projet okolo lávky dříve, než tam dojdou? Nebo zvolnit, tvářit se že opravuje něco na lyžích, na vázání, a zdržet se, než přejdou? Ale co když se u lávky zastaví a počkají si na něj? Jistě ho už vidí a sledují. Nebo změnit směr, pustit se doprava, překročit Blanici a nechat město po levé ruce? To by bylo zvlášť nebezpečné. Vypadalo by to, jako že se jich lekl a utíká.

Co to může být zač? Mohli by to být vojáci. Ti by o něj neměli zájem a nebyli nebezpeční. Proč by měli psa? Ten vlčák ukazoval nejspíš na policajty. Právě s těmi by se teď toužil setkat ze všeho nejméně.

Rozhodl se pro první řešení. Přidal do kroku. Na lyžích to šlo přece jen mnohem rychleji, než pěším chodcům po pěšině, dlážděné kluzkými zmrazky. Nezdálo se, že by dvojice měla zájem s postavou na lyžích a s batohem na zádech závodit. Jen aby nepustili psa!

Nic takového se nestalo. Jeník projel okolo lávky pár set metrů před Němci a rychle pokračoval po levém říčním břehu. Cítil, jak mu na zádech pod ruksakem tekou potůčky potu a stékají pod opaskem až do choulostivějších míst. To mu teď působilo nejmenší starosti.

Oddechl si. Nebezpečí šťastně překonal. Ale pozor! Nekřič hop, dokud jsi nepřeskočil. Němci dospěli ke stopě lyží a pes zavětřil. Ucítil vůni masa. Zneklidněl, těkal čenichem, napínal šňůru a měl snahu vrhnout se za chlapcem.

Němci se zastavili a dohadovali se mezi sebou. Pustit se za klukem, nebo nad tím mávnout rukou? Věrnost vůdci a říšskému kancléři je nutila k tomu prvnímu, zima a mráz a vyhlídka na teplá kamna a skleničku šňapsu sváděly pro to druhé. Zvolili kompromis.

„Hééj, pockal, kluku! Warte ein bischen! Komm zurück! Vrááť se! Slysela, verfluchte Kerl?“

Ne. Jeník neslyšel. Třeštil oči a uháněl. Snažil se, aby nebylo vidět, že utíká. Aby to vypadalo, že volání k němu nedoléhá, nerozumí mu, protože sníh pod skluznicemi sviští a skřípe a vrže. Mezi ním a Němci je už značná vzdálenost a vítr volání odnáší.

Co bude dál? Pustí psa? To by byl konec.

Andělíček strážníček zřejmě nebyl kolaborant a Jeníka neopustil. Němci vlčákovi karabinku na vodítku nerozepjali, i když se horlivě napínal. Jejich první kroky po prkenné lávce přes Blanici věstili pro chlapce spásu.

Neodvážil se pustit rovnou přes město, i když by to byla nejkratší cesta k cíli. Raději to objel obloukem po hrázích rybníků, po zasněžených polích, přes železniční trať. Vešel rovnou do ulice, kde bydlela paní Brožová. Nechal tam oba balíky, však ony si to ženy rozdělí.

V rychlosti vypil hrnek čaje, poděkoval za krajíc chleba s umělým medem a vydal se na cestu domů. Už se setmělo a čekala ho ještě jízda na Ovčín nad Chelčicemi, kde v té době bydleli rodiče.

=*=

4) Na prahu třinácté komnaty

V jakém stáří se začíná ozývat sex? Prý je to individuální. To je totéž, jako když se neřekne nic. Obecné existuje jen ve zvláštním. Ukažte mi strom jako takový, aby nebyl malý, velký, rovný nebo křivý, hrušeň, javor, oliva atd.

Jendovi ještě nebyly dva roky, když zažil chvilku, kterou si pamatoval kupodivu do podrobností. Přišla k nim maminčina známá a posadila si ho na klín. Uviděl nad sebou veliká kyprá ňadra a počal je laskat. Obě ženy se smály. Maminka ho napomenula a cizí žena říkala, aby ho nechala, že je ještě malý.

Byly to dozvuky reflexů kojence, nebo jemné zvonění něčeho příštího? Pravděpodobně to první. Nejpodivuhodnější na příhodě bylo, že mu tak utkvěla v paměti.

Něco jiného zažil, když mu chybělo pár dní do jedenácti let. Bylo to krátce po vpádu Němců. Skládal zkoušky do gymnázia ve Vraňanech. Střední škola se tam přestěhovala z Prachatic, které spolkla německá říše rovnou a nejen v podobě protektorátu Böhmen und Mähren.

Děcka vyplašená trémou skládala písemnou zkoušku z počtů. Profesor Štětka rozdal orazítkované papíry, napsal příklady na tabuli a sedl si za stůl.

Byl to vysoký štíhlý prošedivělý pán s brýlemi. Moc profesorsky nevypadal. Spíš něco mezi lovcem a turistou. Nenosil škrobený límeček s motýlkem, ale barevnou košili s vázankou. Jediný z profesorského sboru si dovolil chodit do školy nikoli v černém obleku s úzkými nohavicemi a na nohou perka, ale ve sportovních »pumpkách« s polobotkami. Nepoddajnou čupřinu zakrýval furiantsky na stranu posazený zelený myslivecký klobouk se sojčím pírkem. Těžko by v něm někdo podle zevnějšku hádal váženého pedagoga.

Poněkud neobvyklé oblečení a vnější distancování se od stavu kantorského si mohl dovolit. Byl něco víc, než maloměstský profesůrek. Byl umělec, akademický malíř. Jeho obrazy výlovu rybníků, oráčů v poli, dřevařů a povozníků v lese a pošumavské krajinky visely v desítkách zámožných domácností, ve školách, v záložnách a na radnicích. V gymnáziu učil kreslení a z nutnosti nějaký předmět k tomu. Příjem za plátna, i když dobré úrovně a oblíbená, byl přece jen nejistý. Občas skáplo, ale povodeň to nikdy nebyla a rodinu by tím ztěží uživil.

I dnes musel pan profesor odbýt pár hodin zkoušek, přetrpět velemoudré rozhodování vedení školy koho po prázdninách do primy přijmou a koho ne, ale celou duší už byl venku v plenéru. Na nohou měl důkladné boty a v kabinetu přichystaný ruksak s plátnem, skládacím stojanem a malířskými proprietami.

Kdo byl s výpočty hotov, přišel ke stolku, uklonil se, odevzdal papír a odcházel ze třídy. V lavicích zbylo pár nejroztřesenějších popletů. Nedalo se předpokládat, že by jim jednoduché početní úkony působily potíže. Byli to spíš největší trémisté, kterým v téhle stresové situaci i jedna a jedna dělalo potíž.

Mezi zoufalci seděl i Jenda. Se vším si rychle poradil, jen jeden příklad dělení ho mořil. Věděl, že školácké úlohy vycházejí beze zbytku a on se k takovému výsledku ne a ne dostat. Poškrtal už polovinu papíru, začínal stále znovu a pořád ho to přivádělo k stejnému zbytku, jako by se točil v začarovaném kruhu. Pot mu stékal po čele, ruce se mu třásly. Kolem něho se zvedaly poslední postavy a místnost byla téměř prázdná.

Úzkost mu sevřela srdce. Palčivá křeč postupovala od boků, od slabin vzhůru a rdousila hrdlo. Je konec, pomyslel si, ale nezděsil se. Spíš to přijal jako vysvobození, jako vyhlídku, že duševní muka skončí. Zakoušel v tom okamžiku nepoznanou bolest s rozkoší napolovic. Zatmělo se mu před očima a pokusila se o něj mdloba. Ztrnutí vystřídala úleva a lehkost. Jako by mu celým tělem prošlo něco velikého co přesahovalo jeho rozměry a teď odlétlo pryč.

V té chvíli se nad ním skláněl pan profesor.

„Opsal jste si špatně příklad z tabule. Dejte mi to. Počítáte dobře.“

Jeník se vypotácel ze třídy. Co se s ním před chvílí dělo? Hlavně že ho ten strašlivý početní příklad pustil z čelistí. Zažil poprvé orgastické vyvrcholení a neměl o tom ponětí. Bez lásky, bez erotiky, bez sexu, tím méně v koitu. Z hrůzy. Jako prý to potkává oběšence v oprátce.

Přibližně od té doby ho začaly znepokojovat věci, kterých si dříve nevšímal.

Motal se v lesní školce okolo žen, které ryly a osévaly záhony, rozsazovaly semenáčky a opichovaly je smrkovými haluzemi, aby na slunci neuschly. Zaslechl dvojsmyslné řeči a vrtaly mu hlavou. Přemýšlel, co měly ženské na mysli a vzrušovalo ho to.

Našel nezištného rádce, který mu takové věci ochotně vysvětlil a hodně k tomu ze svých znalostí přidal. Byl to lesní praktikant Tomáš. Hezký urostlý chlapec. Když se zasmál, a smál se rád a hodně, zářily mu v osmahlé tváři zuby bílé jako perly. Byl miláček děvčat a někdy i zralejších žen. Měl měkké srdce a žádnou jejich žádost ani náznak neoslyšel. Jendovi přátelství s tímto o několik let starším chlapcem otevíralo náhled do tajemství života ne právě z nejušlechtilejší stránky.

Nabídl Jeníkovi, aby ze skrytu přihlížel jeho obcování s holkou. Domluvil si schůzku s jednadvacetiletou Ančou. Měla hezkou štíhlou postavu a blankytně modré oči. Otec jí zemřel, když byla dítě. Matka stěží živila čtyři děti a na mravopočestné cepování Anduly jí nezbýval čas. Sotva začala Andulka chodit do školy, starší kluci se na ní zaučovali. Když povyrostla, předávala zkušenosti dalším chlapeckým generacím. S láskou to nemělo nic společného. Zkrášloval to jen milý pohled hezkých očí. (V jedné nehluboké studnici moudrosti jsem četl, že děvče, které má nevinnou tvář, zachová si ji i jako nevěstka.)

Tomáš zahájil představení uprostřed háje na březové lavičce. Jeník byl schovaný mezi stromy. Děvče netušilo, že má obecenstvo a chovalo se bez zábran. Bylo to dráždivé a Jeník se bál, že ho vzrušený dech prozradí. Tomáš odvedl milenku pár kroků hlouběji do mlází, blíž k Jendovu pozorovacímu stanovišti a nadešlo finále. Anča si stáhla gatě, lehla si do jehličí a dala nohy od sebe. Tomáš se položil na ní a začali společně pohybovat boky nahoru a dolů.

Jenda se díval, díval, čekal senzaci vjemů, požár smyslů a ono nic.

Skončilo to, vstali. Anka si natáhla kalhotky a zapjala blůzičku na prsou, Tomáš si zapnul knoflíky u kalhot. Byli teď kousek jeden od druhého, každý sám pro sebe, ani tváří k sobě, ani zády. Jako dva lidé, kteří jsou si méně než cizí. Prostě zbyteční.

Jenda vyšel z úkrytu. Anča se příliš nepýřila.

„Ahoj,“ rozloučila se s Tomášem. Ani si nedali pusu, nasedla na kolo a odjela.

Tak. Tomáš Anku »dostal« a ona mu »dala«. To tedy byl vrcholný akt lásky? To, o čem se toho tolik napovídalo, co starší kluci vydávali za ohromný zážitek? Jeník se cítil jako rozčarovaný návštěvník dlouho slibované premiéry. Na kom má žádat, aby mu vrátil vstupné? Kdo to zkazil? Bylo špatné obsazení, bídní herci? Ale oba už měli role vyzkoušené. Špatně napsaný kus? Ale co se na tom dalo zlepšit? Předehra se zdála silná, ale vlastní představení bylo - nic.

Štítil se spojit slovo láska s ubohostí, které byl svědkem. To hezké slovo mělo v jeho vědomí bohatý obsah. Jako když včelky snášejí do úlu med z tisíce květů, tak se pojem skládal a střádal v jeho vjemech, představách a snech z bohatství obrazů, melodií a vůní. Přijímal je z úsměvu a chování rodičů a blízkých, z představ o lidech, kterých si vážil, z poesie a literárních prožitků. A teď má pod tím rozumět jednotvárné pohyby těl, svlečených jako když jdou vykonat nejbanálnější tělesnou potřebu?

S Tomášem se nerozloučil. Tomáš byl unavený, Jenda podvedený. Mazal domů, jako by byl přistižen při něčem ostudném. Jako zpráskaný pes, který prchá od loužičky.

Fantazie mu malovala obrazy, které bolely. Jedna po druhé vystupovaly ženy, které znal a na které pohlížel s úctou, starší děvčata, spolužačky. Jako by je pokládal do Prokrustova lože z jehličí, kde měly nohy od sebe a pohybovaly se jako stroj. A maminka… Nechutenství a urážka mu zvedaly žaludek. Měl nejasnou touhu prchat pryč, utéci sám před sebou. Míhaly se nápady na sebevraždu. S tímhle se nedá žít. Život jako by vykrvácel. Jako by vypustili přehradu; všechno krásné a posvátné odešlo a zbylo jen bahno.

A pak se pomalu probouzel. Ne. Všechno nemůže být ohavné. Vzpomněl si na verše Jiřího Wolkera. Na knihu jeho oblíbeného Jacka Londona Plavba na lodi Snark, kterou právě četl. Spisovatel plul se ženou Charmian po Tichomoří. Přistáli na Havaji mezi malomocnými. Láska k člověku v nich přemohla strach o vlastní život. Muselo existovat něco silnějšího a šlechetnějšího, než jen směřování k tomu nic, co viděl.

Jenda byl ještě »utřinos«, aby pochopil vztah citu a tělesného milování, odlišil ušlechtilé a pokleslé vztahy mezi muži a ženami. Zúčastnil se představení, na které ještě neměl léta, k jehož pochopení mu několik roků zrání chybělo. Řešil to zatím tak, že ošklivé vzpomínky zahnal do podpalubí a jako prapor na stožár vytáhl jen ideální a hezké.

Erotika se mu rozdělila do dvou směrů, jako když se člověku rozjedou nohy na kluzkém ledě. Na jedné straně byla ideální láska bez tělesnosti, ženy a děvčata jako éterické bytosti bez pohlavní touhy a potřeby, na druhé chlípné představy a choutky, za které se styděl. Jedno stálo ostře nabroušené a nesmiřitelné vůči druhému.

V té době se jeho životní podmínky, nezávisle na tom, zásadně změnily.

=*=

Tatínek pohrdl ctí stát se Němcem. Měl otce Čecha, matku Němku, nebo přesněji Rakušanku ze Solnohrad. Z pěti dětí byli dva Němci a tři Češi. Dva nejstarší chlapci chodili do německé školy a usadili se mezi Němci. Jendův tatínek a jeho dvě sestry žili v Čechách, měli české školy a že by měli být »volksdeutsche«, o tom nechtěli ani slyšet.

Všechno bylo v pořádku, než přišel Hitler. Jazykové rozdíly nepřekážely. Mezi Německem a Československem si psali jazykem maminky, mezi sebou v Čechách řečí otce. Ani později je nerozdělil jazyk, ale nacismus. Dva ho přivítali, tři odmítli. Kontakty mezi sourozenci, kteří se ocitli ve dvou znepřátelených zákopech skončily a navždy.

Když se Čechy ocitly za mřížemi protektorátu, noví mocipáni vyvíjeli na Lukáše nátlak. Podle dobových norem, když měl matku Rakušanku, byl povinen hlásit se k německé národnosti. Sváděli ho lákavými sliby. Mohl být komisařem ve městě, popřípadě v měřítku okresu. Když sirény rozhodně odmítl, prohlásily, že taková příležitost se nabízí jen jednou (ačkoli ho lákaly a pohrůžkami lámaly nejméně desetkrát) a jelikož to neocenil, může naříkat sám na sebe. Vyhodili ho z místa lesního a rodina se musela vystěhovat z myslivny. Mnoho lidí na tom bylo hůř. Ztratili nejen zaměstnání a byt, ale i život.

Lukášova rodina putovala do konce války po okolních vesnicích a našla přístřeší ve staveních, která byla z nějakých důvodů prázdná. Neobývaná chalupa představuje záhy nevalný obraz. Lukášovi neměli velikou volbu a museli se spokojit tím, co bylo.

Nejprve si pronajali domek ve Sliběnicích. Penzionovaný ředitel školy z Borovan ho zdědil po příbuzných, ale bydlet tam nechtěl. Přiběhl každý den, prošťáral dvůr i zahradu a pohozený hřebík a kousek drátu pečlivě uzamkl do kůlny, kterou si ponechal.

O vztahu se sousedy svědčila prkenná palisáda, kterou postavil na krok před jejich kuchyňské okno, vedoucí na jeho trávník. Když pan Lukáš monstrum zboural, mezi ním a panem domácím poprvé zajiskřilo. Další kolise následovaly a za rok si Lukášovi našli bydlení ve starém schwarzenberském ovčíně nad Chelčicemi.

Rok, strávený ve Sliběnicích sehrál v Jendově životě důležitou úlohu. Potkaly ho tam dvě lásky. Ke koním a k Mařence. Ne že by té první bylo v jeho srdci víc, ale historicky nadešla dříve. Vlastně ještě před usazením v novém bydlišti, během stěhování.

Movitosti jim převážel povozník, řeklo by se »tuplovaný«. Kromě povolání měl i takové jméno – Profant. Za časů, kdy nebyly vlaky ani auta znamenaly »profanty« vojenskou přípřež. Když josefínský patent roku 1786 zavedl dědičná příjmení, dostali je mnozí podle zaměstnání.

Pan Profant přijel k myslivně s dvěma žebřiňáky. Když první naložil a odvezl do Sliběnic, vracel se s koňmi pro druhý. Sedl si na podsedního valacha a na náručního posadil Jendu. Během hodinky na hřbetě okšírovaného hnědáka bez sedla byl chlapec kovbojem, rytířem, vojevůdcem, kozákem a bůhví čím ještě.

Ve vesnici našel k ušlechtilým zvířatům trvalejší přístup. Spřátelil se s Karlíkem Čížků, chlapcem ze selského statku. Vzájemně se v »koňské lásce« posilovali. Trávili ve stáji hodiny, pomáhali poklízet a krmit. Venku jim kočí Václav rád půjčil opratě. Nebylo nebezpečí, že se těžcí tahouni splaší. Svátek pro kluky byl, když mohli jet do bahnitého rybníčku koně plavit.

Jedna láska vedla k druhé. Karlík měl tři sestry. Jeníkovi padla do oka Miládka, která byla asi o dva roky starší než on. Oba chodili ještě ve Vraňanech do měšťanky. Jeník tam přešel ze sekundy, když Němci gymnázium zrušili. Poslal Miládce zamilovanou básničku. Nedocenila její poetičnost, nepochopila duši lyrika. Byla ve věku, kdy děvčata přehlížejí mladší chlapce jako vzduch a zbožňují jen takové, kteří tvrdí, že už se musí holit.

Časem si Jenda všiml, že Miládka existuje ještě v mladším vydání a jmenuje se Mařenka. Ve čtrnácti letech nepůsobí srdci velké těžkosti přehodit výhybku.

Na všech třech sestrách bylo patrné, že se maminka zhlédla v téže studánce. Byly typické jihočeské venkovské krasavice, které žádný mládenec nemohl přehlédnout. Měly od ranného věku výrazné ženské postavy, patřičně »udělané«, jak se tu říkalo. Neznamenalo to tlusté, ale důkladné, široké v ramenou a v bocích. Měly sametovou pleť, trochu hrubší rysy v obličeji, hluboké hnědé oči a bujnou hřívu temně kaštanových vlasů, věčně rozčepýřených a tvořících svatozář – ne právě andělskou – okolo hlavy. Podle neučesaného účesu, který si vždycky prosadil svou a připomínal papachu čerkeských nájezdníků, je bylo možno rozeznat na dálku.

Kdybychom se pokoušeli posoudit objektivně Jendovo curriculum vitae, asi bychom epizodu s Mařenkou nepokládali za zvlášť důležitou. V jeho subjektivních prožitcích tomu bylo jinak. Prodělával mocné poryvy tělesného a duševního zmatku, kterému se říká puberta. Do Mařenky se v jeho očích vtělila všechna něžná ženskost. Viděl ji v každé básni, kterou četl. V duchu ji opěval a modlil se k ní, kudy chodil. V mysli se mu rodily náměty, metafory a verše. Po zkušenostech s Miládkou se dlouho ostýchal jí svá poetická dílka svěřit. Nebál se ani tak, že se mu bude smát, jako že on nedokáže dostatečně opěvat její ušlechtilost a vyjádřit všechno, co k ní pociťuje. Byla jeho Lotta z Goethova Utrpení mladého Werthera, Julie z Shakespearova dramatu, Danteho Beatrice, Petrarcova Laura, Wolkerovo »děvčátko« Marie.

Trvalo rok, než se odvážil k vyznání. Tajně se sešli za humny a dostal pusu. Vzápětí přišlo rozčarování – ani nemusel další rok čekat.

Toulali se s Karlem po statku, měli dlouhou chvíli a přemýšleli, co by komu vyvedli. Uviděli Miládku s Marií krmit ve chlévě krávy a dostali nápad. Vylezli na půdu a otevřeli poklop, kterým se shazovalo seno a sláma. Chystali se na děvčata něco hodit. Tu zaslechli úryvek rozhovoru.

„Mám zase nového nápadníka,“ chlubila se Milada. Kluci se na sebe uličnicky podívali a poslouchali. Padlo nějaké jméno a pár podrobností. Pak přišla pro Jendu rána do srdce.

„Já mám také nového ctitele,“ ozvala se Mařenka. „Holky mu říkají »panáček z výlohy«. Je pořád jako ze škatulky, takový učesaný a vyžehlený. Včera za poledne jsme spolu šli do Rechlí. Víš, jak je ta cesta kolem mlýnské stoky…“

Karel to nevydržel a vyprskl smíchy. Holky se podívaly ke stropu a spustily pohoršený křik. Jendovi do smíchu nebylo. Nevěděl, jak slezl ze žebříku. Svět se mu zase hroutil.

Mařenka klesla z nebeských výšin do roviny obyčejné tuctové hloupé holky. Jako by ji teprve teď uviděl ve špinavém chlévě, kolem ní hnůj od krav, oprýskané vlhké stěny, žlutá močůvka ve stružce, ona sama v umazané zástěře, na nohou sešlapané »mejšláky«.

Má jít večer jako obyčejně k Čížkům »na táč«? Rozmýšlel se. Nakonec šel. Doufal že se to všechno nějak vysvětlí, že se jeho deziluze ukáže lichá. Mařenka se zřejmě jen chlubila, aby něco řekla, aby nezůstala za Miládkou pozadu. Vymýšlela si. Teď ji to mrzí. Ví, že mu ublížila. Přemýšlí, jak to napraví. Hledá příležitost, aby s ním byla chvilku sama. Vyjde na chodbu a bude čekat, že přijde za ní. Poprosí ho, aby jí prominul, že jen »plácala«. Tak si to představoval. Místo toho se obě děvčata, Miládka i Mařenka, tvářila uraženě, jako by se měl omlouvat a odprosit on.

Jeho zklamání bylo dovršeno. Odpoledne cítil palčivou bolest; když se večer od Čížků vracel, skřípal zuby. Svou donedávna nedotknutelnou vílu častoval nepěknými tituly. Co si o sobě ta »princezna z chléva« myslí? Té hloupé Mařeny už si ani nevšimnu, umiňoval si.

Neprokáže se, jak mohlo být tohle rozhodnutí skálopevné. Okolnosti se změnily.

Jenda pracoval krátký čas v borovanském polesí, když si ho pan revírník Bureš zavolal. Byl k němu vždycky vlídný, ale nyní mu zvlášť šetrně sdělil špatnou zprávu. Musí ho propustit. Dostal příkaz z vyšších míst. Němci se mstili na dalším pokolení.

Otec to zkoušel u několika kolegů a podařilo se mu umístit hocha v revíru Nový Dvůr. Lesy zde nebyly státní, protektorátní, ale patřily městu Písek. Jeníka nemohli přijmout jako praktikanta, ale vzali ho jako lesního dělníka. Prakticky to bylo stejné. Pracovali tam tři další podobní »dřevorubci«. Těžba dřeva byla pro válečné hospodářství »mimořádné důležitosti« a komu se podařilo pod tuto floskuli schovat, byl zachráněn před »totálním nasazením« v říši. Hoši se oháněli pilou a sekerou jen pár měsíců v zimě a jinak dělali lehčí práce v lesní školce, při vysazování a šlechtění kultur, při hubení škůdců, krmení zvěře apod.

Jeník byl přidělen k hajnému Nymburskému v Sedlicích. Jeden dřevař ho vzal do podnájmu. Z odlehlého pošumavského kouta se chlapec ocitl na okraji města, které se mu zdálo nesmírně veliké. Připadal si jako zajíc, vyplašený z pelíšku pod mezí, kterého zahnali do ulic, plných zmatku.

Hned první večer se ho zmocnily místní krásky a odvedly ho na tajnou tancovačku. Někdy od stalingradského výprasku Němci taneční zábavy v protektorátu Böhmen und Mähren zakázali. Jak by mohli protektorátní »Untermensch –podlidé« vesele hopsat, když na frontách strádali němečtí hrdinové za Evropu? Proslýchalo se, že tam a onde německá policie vybrala tančící společnost a odvezla ji do koncentračního tábora. Přesto si mladí lidé prosadili svou. Tančili tajně po bytech, ve stodolách na mlatě, i v hospodách při pečlivě zatemněných oknech.

V Sedlicích se ten večer tancovalo u Práglů. Šestnáctiletá Maruška umluvila rodiče, vynesli nábytek z kuchyně a přivedli tři muzikanty. Pozvánky se netiskly, »šeptanda« byla běžnou formou informací, proč by neposloužila i při této příležitosti.

Jenda měl jistou průpravu v tanci ze Sliběnic, kde ho Čížků dcerky naučily polku, valčík, tango a swing. Dotazem u tanečnice se ujistil, co právě hrají, aby nasadil správné kroky.

Bez zvláštního vyhlášení trvala celý večer jako samozřejmost »americká volenka«. Hoši pro děvčata i děvčata pro chlapce chodili volně. O hezkého nového mládence byl zájem.

Když Jeník tančil s domácích Maruškou, její rozjařené kamarádky strčily párek do ložnice a otočily klíčem v zámku. Hleděl v rozpacích na partnerku a nechápal, co se od něho čeká. Maruška mu neporadila. Dívala se na něho také tázavě. Když se chvíli nic nedělo, zaklepala na dveře: „Neblbněte, holky, otevřete.“

Jeho vrstevnice se tu chovaly jinak, než byl zvyklý. Bez zábran se s kluky objímaly a dávaly si »francouzské pusy«, vedly řeči, které nebyly dvoj-, ale jednosmyslné a odcházely ve dvojicích »na vzduch«. Jenda byl vyveden z míry. Nevěděl, jak v takové rajské volnosti plout. Netoužil užít, co se nabízelo, a zároveň se styděl, že vypadá jako nekňuba.

První milovnice je prý právě u tetičky, ale už jí poslaly depeši, že se ve vsi objevil nový »lesák«. Květa tu bude brzy jak na koni. To si přijde Jenda na své – ujišťovaly ho místní slečny.

Květa Hronů se objevila třetí den. Slyšel už o ní sbírku lechtivých historek a byl na ni zvědavý. První dojem ho nezklamal. Nebyla žádná hollywoodská diva, ale měla pěknou postavu a příjemnou tvář. Pozdravila se s ním rozzářená, jako kdyby ho dávno čekala a nikoho na světě neviděla raději než jeho.

Nebyl ještě dost otrkaný, aby divadélko prohlédl. Vzplál jak borová haluz. Neuplynula půlhodina a už se objímali a líbali. Vsouvala mu jazyk do úst a lnula k němu celým tělem. Měl vítězný pocit jak Napoleon u Slavkova. (Stává se i zkušenějším mužům, že pokládají za triumf, když spadnou do něžné pasti.) Byl v opojení. Konečně potkal děvče, které se do něho zamilovalo na první pohled a doopravdy. Zbožňuje ho a odhodilo všechny zábrany. Že je chlapec k pomilování, to si vždycky myslel. Co že to tak dlouho žádná holka nepochopila?

Skládal jí verše do památníku a neměl oči pro to, že tam byly i jiné, méně šlechetné řádky. Zkušeností s mládenci a chlapy měla Květa požehnaně, ale žádné hezké. Jendovo něžné, upřímné a zanícené chování na ni nemohlo neudělat dojem. Nemusela hrát komedii, začala ho mít opravdu ráda. Lehkomyslnou povahu a povětrné manýry měla už ale hluboko pod kůží.

V neděli odpoledne se našel kytarista a harmonikář a v hospodském sále se pár mladých pustilo do tance. Jeden rozjařený mládenec popadl Květu do náručí, zdvihl ji a zatočil, až jí vylétly sukně a blýskla odhalená stehna. Děvče zaječelo a pobavená společnost se smála.

Jenda přiskočil, popadl mládence za rameno, otočil ho tváří k sobě a spaloval ho nenávistným pohledem. Ten překvapeně Květu pustil, až se zapotácela a nechybělo mnoho, aby se posadila. Pohlédla vyjeveně na rozpáleného ctitele a po lících se jí rozléval blažený výraz. Nevzpomínala si, kdy na ni někdo takhle veřejně a demonstrativně žárlil. Mrzelo ji, že se konflikt urovnal a že se o ni kluci nepoprali. To by byla teprve sláva, o jaké by se vyprávělo. A nejen v jejich vsi.

Jeníkovo panictví bylo na kahánku. Uvědomoval si to a budilo to v něm rozporné pocity. Náramně se těšil a zároveň si připadal jako student před maturitou. Obstojí? Neselže? Nezesměšní se? Vždyť o tom vlastně dohromady nic neví. V knihách to každý autor poeticky opíše a zkušenějších kamarádů se vyptat nemůže, před těmi se stydí a tváří se jako ostřílený kozák. Měl v paměti Tomášovo představení, k němuž přihlížel, a které ho tak zklamalo. Ale na to raději nemyslel – a co poučného pro nynější situaci mu mohlo dát?

Když tiskl večer Květu za zdí hospody, spěly události samy od sebe mílovými kroky. Nedalo se jí vytknout, že mu nevycházela s pochopením vstříc. Bránila mu jen, když chtěl zbytečně stahovat podvazkový pás. Jendovi trvaly rozechvělé přípravy tak dlouho, až překročily přírodou vymezený čas. Květa ho zkušeně a šetrně upozornila, že už to nepůjde. Až příště.

Teď byl ztrémovaný dokonale a okamžik toužebný a obávaný ho trápil jak špatné svědomí. Raději by si nechal vytrhnout zub a možná i bez umrtvení, jen kdyby už měl tu osudovou zkoušku za sebou.

Další pokus se konal, když se vracel v neděli večer od rodičů a Květa mu přišla naproti k vlaku. V té chvíli nic nečekal, na nic se soustředěně a s obavami nechystal a to ho spasilo. »Pojď do šreky«, řekla. Znal z literatury slavnější historické výroky, např. Caesara, když vstoupil do Předalpské Galie, nebo velitele obklíčené Napoleonovy gardy u Waterloo, ale Květina slova a co následovalo, se mu vrylo do paměti. Bylo to přece jen něco jiného, než když se před lety díval na hrátky Tomáše s Ančou. Je rozdíl přihlížet, nebo být aktérem.

Stal se o zkušenost bohatší. Zdálo se mu, jako by se k opravdové lásce o kus přiblížil, jako by ji ve zřetelnějších obrysech před sebou zahlédl. Ale cítil, že mu pořád ještě něco podstatného chybí, že to není to, o čem snil, o čem četl v básních a v románech. Nebylo to jen v jedné knize. Přece všichni básníci a spisovatelé se nespikli, aby malovali v luzných barvách, co je ve skutečnosti tak obyčejné.

Žil vzdálen od rodičů a domů jezdil jen na neděli. Nějaký čas ho opájel pocit volnosti. Byl svým pánem. Nikoho v Sedlicích nezajímá, s kým tráví večery, kdy chodí spát, jaký vede život. Nikdo se mu do osobních věcí neplete, nic nezakazuje. Nikdo ho nevede, nedrží za ruku. Ale když uklouzne, poletí. A kde se zastaví?

Vrátil se ke knižním ideálům a srovnával. Nemůže žít snem, ale ani okoušet bez výběru, co mu všední den podstrčí. Když je tady sám, musí si sám stanovit, co bude dělat a co dělat nebude. Kdesi četl, že se má člověk rozdělit na dvě bytosti, jedna poroučí a druhá poslouchá. Se střídavými úspěchy se snažil řídit dobrými předsevzetími.

Hlavní jeho oporou se stal sport. Pustil se do něj s velikým zanícením. Nutil ho k rozumné životosprávě a nacházel v něm i cosi jako duševní drogu. Potřeboval ji. Puberta si s ním svévolně pohrávala a ze všech stran ho obklopovaly surové podmínky nacistické okupace. Vyhlídky na konec války byly světlou nadějí všech a zároveň velkou neznámou, co německá bestie ještě ztropí.

=*=

5) Ring volný pro box a pro život

Co přivedlo zasněného chlapce, zamilovaného do poesie a literatury, k tak drsnému druhu zápolení, jako je box?

Někdo se věnuje hlavně tomu, co mu jde, nač má buňky. Jiného naopak dráždí, když se mu něco nedaří. Dítě kaluž neobejde a ťápne si do ní. Když pěšinka obchází rigoly a hrboly, proč to nezkusit rovně?

Jeník byl zdravý kluk z lesní samoty, ale když přišel mezi vrstevníky, přepral ho každý třasořitka. Díky radám staršího bratra zesílil a už si poradil i s »repetanty«, spolužáky o rok staršími. Jen v kopané a v hokeji zůstával stále pozadu. Dráždilo ho to. Když povyrostl a pisklavý hlásek mu začal přeskakovat, našel pěšinku, jak handicap překonat.

Pan učitel Prokop klukovské duši rozuměl. Půjčil Jendovi pár příruček s návodem na gymnastické cviky a lehkou atletiku. Vesnická chalupa se sportovnímu stadionu nepodobala, ale Jenda byl na přírodní náhražky zvyklý. Místo škvárové dráhy běhal po mechu v lese. Místo koule vrhal pětikilové závaží s ocelovým kroužkem. Oštěp z lískového prutu také neměl předepsanou váhu a rozměry. Z kůlů a dvou žerdí postavil bradla. Zdravý vzduch měl k lepšímu.

Třinácti- čtrnáctileté tělo bylo ohebné a účinek se rychle dostavil. Udělal ze sedu stojku na židli, klik na jedné ruce, dřepy na jedné noze. Na postavě to bylo znát. Už ho nehnala jen snaha vyrovnat se lepším, ale i radost z úspěchu a pýcha, že vyniká.

Vzorem byl bratr. Stačilo, aby se o něčem pochvalně zmínil a u Honzíka to rázem stouplo v ceně. Hubert zašel párkrát v Budějovicích do boxerského klubu a v očích mladšího bratra se stal rohovnickým mistrem.

Jenda objevil ve sportovním časopise Star snímek profesionálního mistra světa všech vah Joe Louise. Černoch nádherné postavy tančil na špičkách boxbot nad soupeřem, válejícím se pod jeho nohama. Jeník se pevně rozhodl. To je dráha, po které půjde! Jeho život dostal směr, cíl a smysl. Neholedbal se tím, aby se mu nesmáli. Zapsal si to tajnou šifrou do svého Já. To bude jeho metou.

Dočetl se, jak Joe Louis trénuje. Podle něj běhal, cvičil se zátěží. Místo činky mu sloužil vodou omletý balvan. Houževnatě bušil do pytle, který si pověsil pod kůlnu: levý, pravý direkt, hák, švih, zvedák. Tancoval po špičkách. Na nohou měl černé šněrovací boty. Se sportem neměly nic společného, ale podobaly se boxbotám mistra světa na fotografii. V pytli bývaly brambory. Když se naplnil pískem, obsah se spekl v tvrdou masu. Jenda to smísil s pilinami. Když do řídkého pytle tloukl, hrozně se z něj prášilo. Bylo to zdraví k prospěchu, nebo ke škodě?

Tahle prehistorie se odehrávala ještě v Sliběnicích. Po příchodu na okraj Písku měl na dosah ruky příležitost k opravdovému boxu. Na čas zaváhal. Zarazilo ho nezvyklé prostředí, práce, ostych. Kdyby byl upřímný, musel si přiznat, že hlavní překážka se jmenovala: holky.

Co ho od boxu na čas odvedlo, to ho k němu zase přistrčilo. Sliboval lék proti nespořádanému životu.

Zjistil, kde a kdy boxeři trénují a odhodlal se k rozhodnému kroku.

V suterénu školy před zamčenou tělocvičnou čekalo několik mládenců.

„Prosím vás, tady bych se mohl přihlásit do boxerského klubu?“ zeptal se nejistým hlasem. Neobrátil se k nikomu výslovně, ale k celému hloučku dohromady. Prohlíželi si ho, ale nezdálo se, že by někdo projevil zvláštní zájem. Dostal nemastnou, neslanou odpověď: „Proč ne? Počkej chvilku.“

Nevěděl, nač má čekat, ale domyslel si, že to souvisí s tím, kdo přijde a odemkne tělocvičnu.

Objevil se menší asi pětatřicetiletý muž. Se všemi se pozdravil a zasunul klíč do zámku.

„Tady máš pana Zelenku, tomu si řekni,“ někdo Jendovi napověděl.

Kdyby pan Zelenka tvrdil, že nemá s boxem nic společného, těžko by mu uvěřili. Nejvýmluvnější byl hrbatý připláclý nos. Oči stínily zbytnělé nadočnicové oblouky, sahající do poloviny čela. Uši jako by právě někdo pomačkal v dlani a ještě se nestačily vzpamatovat. Pleť ve tváři jak z jirchářské dílny, zdrsněná, napjatá na lícních kostech a hranatých čelistech.

Byl ten obličej ošklivý, nebo imponující? Žádný rys sám o sobě půvabný nebyl, ale mužný celek působil sympaticky. Přispíval k tomu přímý pohled jasných modrých očí. Vyhlížely měkce, přátelsky a skromně, jako by se za gladiátorský výraz tváře omlouvaly.

„Chtěl bych se naučit boxovat. Mohl bych se přihlásit k vám do klubu?“

„Ale jo, chlapče. Svlékni se a pojď cvičit.“

Pan Zelenka, trenér, přijal Jendovu žádost snadno a samozřejmě. Žádné vyplňování přihlášky, lékařská prohlídka, placení. Ani se ho nezeptal, jak se jmenuje, kolik je mu let, kde pracuje. Jenda čekal, že ho nepřijmou snadno, ale s jistou dávkou oficiálnosti a snad i trochu slavnostně. Vždyť je to jeho důležitý životní krok. A ono nic. Jenom »Svlékni se a pojď cvičit.«

Převlékali se v malé šatně. Někteří do tepláků, druzí do trenýrek. Jenda měl zářivě červené trenýrky, které mu maminka ušila z německého praporu. Dokud byli v myslivně, museli nacistickou parádu mít a na úřední budově ji při nařízených slávách vyvěšovat. Když je odtud vyhnali, udělala bytelná látka užitečnější službu. Táta s bratrem se smáli, že se placka s hákovým křížem nemusela párat, na jistých místech trenýrek by se pěkně vyjímala.

Trénink začal poklusem kolem tělocvičny a rozcvičkou. Trenér v seprané teplákové soupravě předcvičoval. Boxeři cviky šidili a pohybovali se s grácií medvědů. Vyměňovali si potměšilé úšklebky. Tahle část tréninku se zřejmě velké vážnosti a oblibě netěšila.

Pak se objevily medicinbaly a švihadla. To už bylo lepší. Tříkilové tvrdé míče dopadaly z několikametrové vzdálenosti na prsa, až to dunělo. Švihadlo si každý vybral podle své výšky. Skákali lehce, rychle, parket se skoro nedotýkali. Bavili se při tom, jako by je to vůbec nenamáhalo. Jenda věděl, že švihadlo patří k boxerské abecedě. Doma měl také kus provazu a skákal. Teď si připadal jako Vašek z Prodané nevěsty, když mu slíbili: »Rozkošné zvířátko uděláme z vás«.

Konečně nadešlo to hlavní. Z bedny, kde byly prve medicinbaly vyňali několik párů boxerských rukavic. Nebyly tak hladké a elegantní jako na snímcích ve Staru. Byly mnohem větší než na pěstech profesionálů a »vymlácené« jak proležené polštáře.

„Lojzíku, vezmi si tady toho červeného a vyzkoušej ho, jestli z něj bude boxer,“ obrátil se pan Zelenka na jednoho z cvičenců. Trochu se při tom usmál, ne zlomyslně, spíš jako by poznamenal: »Mnoho povolaných, málo vyvolených.« „Uvidíme, zda přijde ještě příště,“ dodal.

Aha, pochopil Honzík, proto mne přijali tak snadno a bez veliké slávy. Asi není nic výjimečného, že přijdou zvědavci, ale jen na jedno »ochutnání«. Nemyslete si, já se odradit nedám. Ani kdybyste mne naklepali jako řízek.

Jako biftek ho opravdu naklepali.

Soupeř byl asi ve stejném stáří, snad o rok, o dva starší. Byl skoro o půl hlavy menší a nižší váhy. Jeho nos nezapřel, že už má s boxem zkušenost.

Na Jendu se zazubil a přátelsky mu nastavil rukavice k přiťuknutí. A pak, než se Jeník nadál, dostal pravý hák na sanici, až se mu v hlavě zajiskřilo. Rychle skrčil paže před tělem, schoval obličej za rukavice a uskočil. Prška ran se mu sesypala na předloktí. Vyrazil levačkou dlouhou přímou ránu směrem, kde tušil protivníka. Proletěla do prázdna. Direkt byl příliš pomalý, »telegrafovaný«, jak to označuje boxerská hantýrka. Inkasoval rychlé krátké údery na srdeční krajinu. Víc impulsivně než záměrně se ohnal pravačkou a ucítil, že zachytila soupeřovo rameno a odhodila ho stranou. Otevřel oči a udeřil levou. Trefil se do rozšklebené tváře a zajásal. Ale jen krátce. V příštích chvílích se ocitl ve víru ran a nestačil je počítat. Přestal přemýšlet. Z pudu sebezáchovy se střídavě krčil za obě paže a mlátil okolo sebe. Občas ucítil, že do něčeho praštil, ale nevěděl, zda do těla, do hlavy, nebo do krytu. Většinou mu paže poletovaly vzduchem jako lopatky větrného mlýna.

„Dost. Přestávka,“ přerušil trenér Jendův výprask. „Držíš se statečně, chlapče,“ pochválil ho. Jeník byl překvapený. Zdálo se mu, že dostal za tu chviličku víc, než kdyby se sečetlo všechno, co ho potkalo od narození.

„Heleď se a máš také nohy, nezapomeň. Nestůj a nenech se řezat. A neshýbej hlavu a nezavírej oči, to tě nezachrání. Pořád soupeře sleduj, dívej se mu do očí. Každou ránu tam přečteš o zlomek vteřiny dřív než vystartuje, každý úhyb doleva, doprava.“ Pan Zelenka přestal sledovat ostatní páry a věnoval se Jendovi s Lojzou.

„Druhé kolo,“ pokynul.

Jenda byl opatrnější. První Lojzův výpad zarazil o nastavená předloktí. Pak se mu podařilo poslat direkt přímo do soupeřova rozpláclého nosu. Lojzík se překvapeně zaklonil. Odskočil, odfrkl a blýskl podmračeným pohledem. Počkej, ty prevíte, já tě tu šanuji a ty takhle? Přikrčil se jako panter ke skoku, kývl trupem na levou, na pravou stranu a udeřil z plného rozmachu pravým a levým švihem. Paže před tělem nebyly Jendovi nic platné. »Koupil« je na uši, na jedno po druhém, jen mu hlava poskočila. V obou hučela Niagara.

»Dívat se do očí«, opakoval si. A »máš nohy«. Uskočil. Lojza šel za ránou a přepadl kupředu. Jenda ho praštil pravačkou, skrčenou do pravého úhlu, co měl síly. Lojza se jen zapotácel a potřásal hlavou, jako by z ní vyháněl včely. Jenda pod dojmem úspěchu poskočil za soupeřem. Naletěl na levý direkt a pravý hák, až se pod ním kolena podlomila. Následovalo krupobití ran na čelo, ústa, nos, uši, na žebra, na »solar plexus« – žaludeční krajinu. Byl jako obilní snop v mlátičce. Předsevzetí dívat se do očí a manévrovat kamsi propadlo. Na nohy myslel, ale měl tisíc chutí vzít je na ramena.

„Dost. Konec. To pro dnešek stačí.“ Pan Zelenka spustil za truchlohrou oponu.

Jendovi chvíli trvalo, než se vzpamatoval. Lojza ho vzal přátelsky kolem ramen. „To nic, kamaráde. To si musí vychutnat napoprvé každý. To je takový křest. Příště to bude lepší, uvidíš.“

„Ty‘s dostal prvně také takhle…?“ zablekotal Jenda.

„To víš že jo. Ještě hůř. Postavili mě proti těžší váze. To byly šlehy, že stačilo jedno kolo a nemohl jsem najít dveře.“

Ujištění Jendovi krev z nosu nezastavilo, rozbité rty nespravilo a modřina na levém oku se nepřestala vybarvovat z červené do modré, zelené a do kanárčí žluti, ale přece se cítil lépe.

Osprchoval se, dal trochu do pořádku, oblékl se a obrátil na pana Zelenku: „Prosím vás, kdy je příští trénink? Mohu přijít?“

Trenér se usmál, vzal ho za paži nad loktem a šel s ním pár kroků mlčky. Bylo to výmluvnější, než slova uznání. „V pátek v sedm.“

Kde se Jan v příštích dnech objevil, po vesnici, mezi dřevaři v lese, budil veselí. Vypadal, jako kdyby vrazil z rozběhu nosem rovnou do stromu a ještě ho k tomu poštípaly včely. Byl na rány, utrpěné v boji hrdý a netajil, kde k nim přišel. V málokom to budilo respekt. Většinou mu říkali: „Že se na to nevysereš, takhle se nechat pro nic za nic zřídit.“

Takové rady ho jen posilovaly. „Však ještě uvidíte.“

Na trénink chodil dvakrát týdně a dělal pokroky. Trenér viděl zájem a horlivost a věnoval se mu. Zelenka býval mistrem Československa v bantamové váze a měl pro lásku k boxu pochopení.

Jenda postupně poznával v klubu další postavy.

Největší autoritě se těšil Bogul. Byl jednička protektorátu v polotěžké váze. Neměl konkurenci ani v těžké. Vysoký, široký v ramenou, ležérně přihrbený. Chodil se na trénink spíš ukázat než cvičit. Nač by se namáhal? Někdy přicházel do tělocvičny se svou slečnou. Věčně ve sportovním trenčkotu utaženém v pase, zdvižený límec. Chvíli postál, ruce v kapsách, potom se unuděně odkolébal. Pokud mlčel, vypadal zajímavě. Zdálo se, že pod tmavými krátce ostříhanými vlasy pochodují zástupy myšlenek. Když ho někdo pošťouchl naivním vtipem, nechápavě se zahleděl. Oč bleskovější byly jeho nervosvalové reakce v ringu, o to pomaleji mu to »zapalovalo«.

Sledovat ho mezi dvanácti provazy bylo potěšení. Jeho vysoká postava se pohybovala jako by nedbale a zdálo se, že dlouhýma rukama jen občas soupeře odstrčil do uctivé vzdálenosti. Ten se však po takovém letmém »pohlazení« motal, sedal a lehal si před ním jako z pouhé úcty k jeho jménu. Byl mistr v šermu pažemi a jeho vzácné, ale přesné rány účinkovaly.

Jendovi vadilo, že tenhle koryfej ringu dělal někdy »opičky« k pobavení obecenstva. Spustil ruce a nastavil soupeři nechráněnou hlavu. Ještě si přidřepl, jako by se vysmíval: »Zkus to, uhoď si!« Když se soupeř nechal zlákat, citelně to zaplatil. Jindy Bogul na protivníka zadupal jako na psa nebo na kočku. Borec, který už byl »grogy« a sotva se motal, zmateně odskočil a diváci se smáli. Zápasník jeho úrovně neměl takové laciné legrácky zapotřebí.

»Ne, až budu mistrem, tohle dělat nebudu,« umiňoval si Jenda.

Honza Vlach byl v mnoha ohledech jiný. Také mistr protektorátu, ale v muší váze a mezi juniory. Vystupoval důstojně a zápasil čistě, vpravdě rytířsky. Nezískával vítězství lacino a vždycky si je musel pracně vybojovat. Pocházel, stejně jako Bogul, z Portyče, z chudé proletářské čtvrti, odkud se rekrutovala polovina boxerů i pan Zelenka. Dával si o to víc záležet, aby byl vždycky upravený. Hovořil vážně a slušně.

Jendovým nejčastějším partnerem v tréninku býval »Baryk«. Byli stejně staří a stejně urostlí. Baryk boxoval v bantamové váze. Jan byl o dvě kategorie těžší; váhu mu zvyšovala mohutná kostra a silné nohy. Baryk byl hezký, inteligentní chlapec, ale měl menší vadu řeči. Chvilkami mu brada strnula a zakoktal se. Těžce to nesl a snaha vyniknout v rohování byla úsilím vyrovnat handicap. S Jendou si byli v mnoha ohledech, zejména zevnějškem a stářím, podobní, ale Baryk už měl za sebou řadu úspěšných ringových zápasů. V tréninkových soubojích Jana nemilosrdně vyplácel. Později, když se mezi nimi poměr sil vyrovnával, s »nakládačkou« se těžce smiřoval a tvářil se uraženě.

Sympatický byl dlouhán Láďa. Bylo mu sotva patnáct let a do klubu chodil od dvanácti. Jako učeň v rourovně měl mocný fyzický fond a svědomitě cvičil. Boxoval v polotěžké váze. Zatím se ničím nezaskvěl, ale ať ho postavili proti sebevyspělejšímu borci, vždycky obstál. Jednou zápasil s Bogulem. Vydržel bez »knock down« - aniž by okusil podlahu ringu – všechna tři kola a prohrál na body. Jednu chvíli spolu »v klinči« – »v objetí« přepadli přes provazy, na štěstí na stolek bodového rozhodčího.

V jistém smyslu z řady ostatních vystupoval Lojza Pokorný. Bylo mu něco přes osmnáct let a přišel do Písku jako zkušený borec z BC Smíchov. Měl šedesát zápasů v bantamové a lehké váze a většinu vítězných. Na Smíchově, v líhni vynikajících přeborníků, ho trénoval předválečný profesionál Heřmánek.

Lojzovi sebralo gestapo rodiče a do Písku ho vzal k sobě strýc. Většinu »provinčních« boxerů značně převyšoval. Nikdy to nedával znát. Žádná frajeřinka nebo ignorování tréninku. Patřil k nejsvědomitějším.

Jenda s ním boxoval rád. Byl od něho nemilosrdně bit, ale hodně se naučil. Lojza měl rychlý útočný styl boje. Nemlátil bezhlavě, ale přesně a rychle jako kulomet. Když před ním začal soupeř ustupovat, byl ztracený. Už se z vodopádu ran nedostal.

Jenda pochopil, že se nesmí nechat prohánět. Uskakoval »sidestepy«, unikal do stran a snažil se vyměňovat ránu za ránu. Nebylo to snadné a bilance nebyla nikdy vyrovnaná, ale přišli si vzájemně na chuť.

Ke konci čtyřiačtyřicátého roku boxovali písečáci v Plzni »V Pekle«. Lojzu postavili proti mistru Hitler-Jugend, sebevědomému svalnatému gladiátorovi. Nafoukaný nácek stanul proti sirotkovi, který měl rodiče v koncentračním táboře. Ani jeden, ani druhý neznal slitování. V bitvě doslova krvavé zvítězil na body se značnou převahou Pokorný.

„Proč‘s ho neuspal, skopčáka?“ vítali ho kamarádi v »sakristii«.

„Měl ránu, jako když kopne kobyla.“

=*=

Zájem o box zatlačil Jendovi do pozadí všechno ostatní. Číst ale nepřestal. Byl v tom paradox. V zápase si protivníci zasazovali hrubé rány a otřes mozku nevybočoval z pravidel. Zároveň Jan vyhledával čím dál náročnější literaturu a poesii.

Mnoho nových titulů za protektorátu nevycházelo. Otec odebíral novinky Družstevní práce a tam se párkrát do roka objevil slušný román. Kromě toho si s otcem vypůjčovali knihy ve dvou bohatých soukromých knihovnách. O literaturu Jeník nouzi neměl, spíš o čas na čtení. Práce v lese a sport mu zabíraly celé dny. Sem tam přibyla schůzka s děvčetem.

Lehké nebylo ani najít pro čtení příhodné místo. Když bylo teplo, šlo to snáz. Sedl si do mechu na kraji lesa a měl navíc hezký rozhled po krajině. Jindy vylezl na posed a než ho vyhnali komáři měl idylickou čítárnu. Občas z ní pozoroval srnčí a vzácně i divočáka. Za deště a v zimě to bylo horší. Chvíli četl v teple u domácích v kuchyni. Někdy si vylezl, jako jeho jmenovec z pohádky, na pec. Aby se zde věnoval literatuře dlouho, v tom bránily dvě překážky. Děti a blechy. Chlapec a děvčátko domácích ho měli rádi a on je také. Sotva ho v kuchyni objevili, nosili mu oblíbené hračky a žadonili o pohádku. Blešky, které na něho přesedaly z domácího psa, byly horší.

Měl ještě jeden způsob, jak problém s časem a místem na čtení řešit. Uprostřed lesní školky »U pěti bratrů« stála prkenná bouda, mimo sezónní práce oáza božského klidu. Za psího počasí to mělo další výhodu. Byla malá pravděpodobnost, že by sem někdo nežádoucí zabloudil, zvlášť hajný nebo revírník.

Za pěkného počasí měl ještě jednu utajenou čítárnu. Byla to malá mýtinka uprostřed smrkové houštiny. Ležel s podepřenou bradou v náruči hlubokého mechu. Prožíval tu romány Klostermanna, Vrby, Jiráska, Olbrachta, Dickense, Waltra Scotta. Tuhle studovnu mu v zimě zamykal mráz a sníh, a za deště mu literatura a lehátko vlhly.

V podvečer chodil do lesa běhat a cvičit. Vyhledával odlehlé kouty, aby ho nikdo neviděl a nepokládal za blázna. Po cvičení se vykoupal v ledovém potoce. Osvěžen na těle i na duchu se vracel do svého pokojíčku dvaapůlkrát jeden a půl metru mezi přítulné blešky. Poznal, že hmyz není nikdy s to pít člověku krev tak, jako zlí lidé.

Bydlel nejprve v rodině, kde vládl autoritativní pán domu. Paní Perglová, u nichž hned první večer tancoval, si usmyslela, že Jan, budoucí pan lesní, bude dobrá partie pro jejich Marušku. Pustila po vsi pár drbů a jeho pan domácí pěnil. Jenda dostal výpověď. Nabízela se mu dvě řešení, obě s otevřenou dívčí náručí. Podnájem u Perglů, nebo u Květy. Obě vyhlídky ho lákaly stejně málo.

Když se zpočátku objevil ve vsi, slyšel z různých stran: „Škoda že jste neřekl, mohl jste bydlet u nás.“ Teď do toho všem »něco přišlo«. Konečně našel komůrku u povozníka Bečváře. I když se o ni musel dělit se stařenkou, věchýtkem, která měla v místnůstce truhlu se svršky a poklady, bylo tam tisíckrát příjemněji, než u bývalého nerudného domácího.

Ještě jedna starost ho v té době trápila. Jídlo. Válečná dieta, kterou »ochránci« Čechům předepsali, neodpovídala tomu, oč žádala práce v lese, sport a patnáctileté tělo ve vývoji. Na štěstí dřevařina znamenala potravinové lístky pro těžce pracující a na ty se dostal příděl, který se skoro blížil tomu, co pobíral kdekterý německý budižkničemu.

Jenda si nosil do lesa bochníček chleba a litr kozího mléka, které směl po chalupách volně koupit. Bylo »bez lístku«. Po návratu z práce si vařil ovesnou kaši. Vločky kupoval od rodin s malými dětmi, které je »fasovaly«. Venkovští lidé ovesné vločky nevařili a čistili s nimi »válenky«, filcové holinky. Do kaše nakrájel salám, kterého se dostalo na stejné lístky víc, než syrového masa. Pochoutku okořenil česnekem, který také patřil k výjimkám, které nebyly »vázaným hospodářstvím« vázané.

Na neděli jezdil domů, kde pro něho maminka celý týden schraňovala, co mohla nejlepšího. Obvykle se to v pondělí neobešlo bez následků.

Občas ho něčím podarovali domácích a sousedé. Blízko bydlela rodina Houdkových. Neměli s ním nic společného. Věděli jen, že žije ve vsi sám a má »dales«. Zvali ho, když stloukali tajně – »na černo« máslo. Nalili mu podmáslí, kolik se do něj vešlo a namazali čerstvým máslem pořádný krajíc domácího chleba. To opakovali každý týden. Proč? Protože byli dobří lidé. Jiný důvod neměli. Riskovali. Kdyby se hoch někde pochlubil… Za »ohrožení válečného zásobování« byly kruté tresty.

=*=

Za takových podmínek spěl Jan Lukáš k rohovnickému titulu mistra světa všech vah. Do výšky, váhy a umění Joe Louise mu zatím hodně chybělo. Měl 67 kilogramů, horní limit weltera, ideální boxerské váhy. Je dost veliká, aby byl úder rohovníka cítit a dost nízká, aby byl sportovec pohyblivý. V této váhové kategorii bývá veliká konkurence. Působili v ní vždycky vynikající čeští i světoví boxeři.

Jenda se dlouho těšil na veřejné vystoupení, na svůj první zápas »v ringu«. Pan Zelenka nespěchal. Pečlivě vážil jeho silné a slabé stránky. Díky práci v lese a pravidelnému cvičení měl hoch výborný fyzický fond. Byl vytrvalý, měl svižné nohy, silné svalstvo v rukou i v celém těle, báječné srdce a plíce. V taktickém způsobu boje se projevovala inteligence. Neztrácel nervy, nenechal se strhnout do rvačky, do nesmyslné výměny ran. Sledoval protivníka, reagoval na jeho počínání s rozmyslem. To byly klady.

A zápory? Ty také existovaly, a nebyly to maličkosti. Příroda mu zůstala hodně dlužná. Byl důkladně stavěný a vzhledem k své váze poměrně malý. Ve welteru byli někteří borci o víc než o půl hlavy vyšší. S tím souvisela pro boxera velmi vážná závada – krátké ruce.

Chyběly mu rychlé reakce. Ty sice vytrvalým cvičením zlepšil, ale přirozená dispozice byla přece jen rozhodující. Někteří partneři reagovali rychle jako fretka, dříve než »jim to došlo«. Postřeh a rychlost se dá v boxu těžko nahradit.

Byl příliš jemný, citlivý. Život ho neokřesal tak tvrdě, jako mnohé z kamarádů v klubu. Od některého borce jako by se rány odrážely jak hrách od stěny. Jako by je snad ani nevnímal. To nebyl Jendův případ.

Trenér Jendu nepodceňoval, skládal do něho naděje, ale bál se jeho vývoj uspěchat. Poprvé ho »postavil« při utkání dvou tradičních jihočeských rivalů, Písku a Strakonic. Jeho soupeřem byl jednadvacetiletý Lhoták, mládenec »od kolotoče«.

Jan se doslechl, že protivník kouří a založil na tom taktický plán. První dvě kola bude šetřit síly a v posledním nasadí a pokusí se rozhodnout zápas k.o., knock-outem.

Chtěl začít opatrně a sondovat, ale Lhoták mu vnutil jiný začátek. Vystartoval jako sršeň. Základem Jendova technického stylu byl direkt, dlouhá přímá rána levačkou. Zasahoval soupeřův obličej, lámal mu hlavu nazad a zastavoval jeho útok. Ne vždycky a ne docela. Někdy se stačil Lhoták odklonit do strany, direkt ho minul a pak jeho háky a švihy účinkovaly. Tak bez velikých změn proběhlo první kolo, nováčkovské dvě minuty.

Zatím co v rohu Honza Vlach protřepával Jendovi lýtka, pan Zelenka ho ovíval ručníkem a radil: „Musíš víc útočit. Soupeř boduje aktivitou a útočností. Levé direkty na něj sedí, ale hned musí jít pravá, pravý direkt nebo hák. Máš ho na levačce přišpendleného, tak ho nepouštěj tak lacino a pravačkou mu přidej. Levá – pravá, levá – pravá.“

Gong. Druhé kolo. Minutová přestávka se zdála neuvěřitelně krátká.

Lhoták přeletěl ring, jako by chtěl protivníka srazit, než se zvedne ze židle. Jan podobný trik čekal a nedal se překvapit.

Snažil se nyní uplatnit vlastní, v tréninku vyzkoušený taktický »fígl«. Každé kolo se skládá z kratičkých střetnutí a z mezer, kdy boxeři krouží, oddechují a chystají nový manévr. Ve zlomku vteřiny, kdy končí dílčí šarvátka, uvolní boxer napětí a má útlum. Je to jen jako mžiknutí oka.

Když se soupeři na moment rozcházeli, Jenda znovu vyrazil. Levá – pravá. Slyšel, jak pod jeho ranou čelist cvakla. Lhoták se skrčil do dvojitého krytu a hledal rovnováhu. Podběhl pod Jeníkovu levačku, zavěsil se mu jednou rukou za krk, druhou pod paží. V těsném »klinči« praštil z odstupu několika centimetrů soupeře hlavou do zubů. Byl to jeden z nejotřelejších špinavých podrazů. Protože hlavy byly těsně u sebe, ringový ani bodový rozhodčí to nepostřehli. Jenda neměl chránič zubů a ze rtů se mu vyvalil proud krve. Zkusil zuby jazykem. Byly všechny, ale trochu se kývaly.

Soudce vykřikl »Brejk« a snažil se dvojici roztrhnout. Jenda protivníkem smýkl a z jeho držení se uvolnil. Lhoták změnil taktiku. Jako by se stáhl a číhal. Pozoroval Jendu, zda se po jeho faulu rozzuří a udělá chybu. Ten v té chvíli opravdu k »svatému hněvu« daleko neměl. Vyrazil celou vahou pravačkou. Soupeř udělal »kačenu«, skrčil se skoro do dřepu, podběhl ránu, která mu zasvištěla nad hlavou, vztyčil se a z bezprostřední blízkosti praštil plnou silou pravým hákem Jendu do čelisti. Účinek byl znásoben tím, že Jenda šel za úderem jako rozjetý vlak. Trefit se Lhoták do špičky brady, bylo rozhodnuto. I takhle šel Jenda málem k zemi.

Připomněl si zkušenost, že boxer, který se »naštve« je vydán protivníku na milost a nemilost. Bleskově si vyměnili úlohy. Lhoták se za ním řítil, aby ho »dorazil«, než se vzpamatuje. Jan se sklonil doleva a poslal mu vstříc dobře mířený švih pravou. Teď zas měl komediáš co dělat, aby se vzpamatoval.

Spasil ho gong.

„Dobrá. Tohle bylo »fifty-fifty«. Teď v posledním kole musíš zapracovat. Z prvního máš dluh. Dej do toho všechnu šťávu, co ti zbývá. On toho má už také plné zuby,“ radil pan Zelenka a omýval svěřence houbou se studenou vodou z kbelíku.

Ono se řekne, dej do toho všechnu šťávu. Je k neuvěření, jak dlouhé dovedou být dvě minuty v ringu. A třetí kolo? Ruce umdlévají a poletují jak plácačky na mouchy a nohám se nechce z místa. (Jak ti profesionálové vydrží deset i patnáct tříminutových kol?)

On toho má také dost, připomněl si Jenda a zmobilizoval zbytek sil, jako když babička s dědečkem vymetli truhlu, aby upekli koblížek. Začal vytrvale útočit. Levá – pravá. Výhoda byla, že soupeřovy vstřícné rány nebyly příliš tvrdé. Jenda už také neměl na vítězný úder, po kterém by nad ležícím soupeřem zatančil na špičkách jako Joe Louis na obrázku. Snažil se ho alespoň prohánět po ringu a získávat body.

Povadlý soupeř si lehl do provazů a když se za ním Jenda s nízko rozpřaženýma rukama hnal, odpéroval se a zasáhl ho do levého oka. Bylo to palcem. V okamžiku tančilo před Janem soupeřů celé panoptikum a marně se snažil poznat, který je ten pravý.

Gong. Měl první zápas za sebou. Slavně? Ani slavně, ani neslavně. Nerozhodně.

„Nic si z toho nedělej. Napoprvé to nebylo nejhorší. Příště to musíš našlápnout hned od začátku. Rozhodčí si zvyknou, koho počítat za favorita a později se to těžko otáčí,“ těšil ho a radil mu v šatně Honza Vlach.

Jenda to vnímal napůl. V hlavě mu hučela meluzína. Vlekl se lesem vzhůru k domovu, měl chuť lehnout si do závěje u cesty, nechat svět světem a spát.

Doma usnul jako v horečce. V noci se probudil, vysmrkal plný kapesník sedlé krve a teprve potom klesl pozpátku do náručí hedvábného, hlubokého, posilujícího spánku.

Ideál mistra světa bledl. Takhle to na té fotografii s Joe Louisem nevypadalo.

Naivní představa o sportovní slávě vyprchala. Sport pro něho vlastně víc získal než ztratil. Přestal v něm hledat smysl života a malovat si ho v růžových ideálech. Protože nečekal zázraky, nepociťoval každý neúspěch jako rozčarování.

Srovnal si to všechno pěkně v hlavě a dospěl k závěru, že box je vlastně fajn. Nutí člověka žít střízlivě, důkladně trénovat. Mít radost z úspěchu, ale počítat s tím, že se nedá pořád jen vyhrávat, že se člověk musí i z porážky vzpamatovat, vstát a pokračovat v zápase.

S takovým přístupem pěstoval Jenda rohování ještě asi dva roky a absolvoval se střídavými úspěchy několik zápasů. Když mu po skončení války studium a schůzování ponechávalo méně volného času, závodní reprezentace zanechal.

Odnesl si schopnost ve složité situaci zatnout zuby a zabojovat. Jako v ringu.

=*=

6) Bránou neopakovatelného zážitku

Válka se chýlila ke konci. Od poloviny dubna byl ve dne v noci slyšet stále zřetelněji neumlkající hrom. Kanonáda. Občas se do toho z dálky sypal hrách. To padaly bomby na Drážďany, ale i na Plzeň a Prahu.

Práce v lese pokračovaly. Ženské rozsazovaly ve školce semenáčky olše, borovice a smrku a sely do řádků podle prkna bukvice. Na pasece sázely duby, jasany a javory. Příroda nepočká; jak se začnou pupeny otvírat, už stromek nepřesadíš. Uschne ti.

Většina lidí žila vážnějšími starostmi. Ti, kteří se po létech okupace nemohli dočkat německé porážky, i ti, kteří ji pokládali za konec světa.

Jenda měl týden od týdne víc starostí, jak se dostat v sobotu ze Sedlic k rodičům a v neděli večer zpátky. Vlaky jezdily nepravidelně a některé už civilisty nebraly. Němečtí dezertéři bezohledně shodili člověka s kola a sebrali mu ho. Polní policie je nepřestávala honit, bez soudu věšet a střílet, ale mnozí neviděli rozdíl mezi hrozbou kulky od vlastních a od nepřítele.

Duše na Jendově kole byly beznadějně děravé jako morálka neporazitelné hitlerovské armády. Nezbývalo mu, než jít pětadvacet kilometrů s kufrem špinavého prádla pěšky. Má se ještě do práce vracet? Jistější bude přečkat poslední křeče války u rodičů »na Ovčíně«. Kdoví, co bude nacistická saň v posledním tažení vyvádět.

Mluvilo se o kontrolách, které hledají uprchlíky z »totálního nasazení«. Spal doma, ale ve dne ležel na pasece v Lipkách, opaloval se a učil ruštinu. Teplé jaro přišlo toho roku mimořádně brzy.

Rodiče měli do bytu o dvou místnůstkách přiděleny obecním úřadem dva německé vojáky, ale ti se neukázali. Kde jim byl konec! Všechna německá příslovečná superorganizovanost byla vepsí.

Ve vzduchu si dělali spojenci, co se jim zlíbilo. Sirény ječely poplach, rádio každou chvíli přerušovalo árie z Lohengrina a hlásilo, kterým směrem se nad říšské území blíží nepřátelské bombardovací svazy. Zpočátku oznamovalo kde se objevily angloamerické »kampfflugzeuge«, lidově »hloubkaři«. To časem hlásit přestalo, protože byli všude.

Jenda a dřevaři je pozorovali z okraje Hůrek, odkud se otevíral rozhled daleko do kraje. Dvojtrupový stihač zapaloval jako na střelnici obrovské stohy sena a slámy, které dlouho skládala německá armáda za protivínským nádražím. Sloupy dýmu stoupaly k obloze celé dny.

Sklady hlídali, ale neuhlídali »verkšusáci«, pomocná stráž s uniformou, řemenem a pistolkou. Většinou němečtí invalidé, nebo Češi, kteří se z protekce vyhnuli nucené práci v říši.

Hloubkař zpozoroval postavu v modré uniformě na silnici od Protivína k Míšenci a uspořádal na ni lov. Nevím, co si od toho pro uspíšení vítězného konce války sliboval. Dvakrát se otočil a pustil dávku z velkorážního kulometu. Mocné kmeny lip byly proťaté skrz naskrz. Lidé se běželi podívat, co z nebožáka zbylo. Z betonové roury ve stoce u silnice mu čouhaly jen nohy. Když ho vytáhli, byl živ a zdráv, jen hrozně zaváněl.

Každý podobný »žert« neskončil stejně. K lesu za Vraňany ujížděl nákladní vláček o několika vagónech. Hloubkař se nad ním přenesl nízkým letem a vypálil výstražnou dávku. Strojvůdce a topič se pokusili dostihnout kraj lesa. Jenda to sledoval z kopce u Chelčic. Letadlo jako dětská hračka se proti nebi otočilo a ozvala se veselá řehtačka. Po válce tam postavili pomník se dvěma jmény.

V Čičenicích se odpoledne setkaly dělnické spoje z Budějovic, od Strakonic, Písku a Týna nad Vltavou. Lidé přestoupili na Vraňany. Zaburácel nízko letící stihač a červený motoráček se proměnil v konzervu smrti a zmrzačení.

V Budějovicích zkoušeli Němci tryskové letouny. Prototypy znamenaly větší nebezpečí pro pilota, než pro nepřítele. Říkalo se, že na tom létají dobrovolníci z Hitler-Jugend. Něco jako poloviční kamikadze. Běda, když se na obloze objevil Američan. V bažinatých lukách mezi rybníky na Blatech vězelo na konci války několik těchto »zázračných zbraní«, jimž se podařilo o překot nouzově přistát. Němci už se nenamáhali ani odmontovat kulomety a odnést střelivo.

Silnice byly obrazem vševládnoucího chaosu. Valily se po nich kolony tanků, děl a nákladních aut, vezoucích, co z armády zbylo. Tisíce selských vozů z východních a severních oblastí Německa se potkávaly. Jedni sem, druzí tam. »Národní hosté«, nuceně evakuovaní vlastními gauleitery, nevěděli, kam vlastně utíkají. Komanda esesmanů hnala vězně z koncentračních táborů na »pochod smrti« a střílela ty, kdo vysílením upadli. Z nucených prací v Německu prchaly tisíce mužů a žen, jedni ze západu na východ a z jihu na sever, druzí opačně. Také Jendův bratr Hubert, otrhaný, hladový, zavšivený, ale šťastný, se po třech letech »totálního nasazení« vrátil domů.

Bídné zásobování se hroutilo. Každý se živil tím, co sehnal. Jenda celé dny objížděl známé po vesnicích a »fechtoval«. Peníze byly dávno cárem papíru a teď už nebyly k ničemu ani potravinové lístky. Obchod se vrátil do raného středověku: zboží za zboží. Za kus žvance obnošené prádlo, svetr, boty, které ještě neměly úplně prošlapané podrážky. Lidé z města nosili na vesnici rodinné památky, zlato, stříbro, porcelán.

Chyběly nejnutnější prostředky k životu a na druhé straně se ničily a válely v blátě velké hodnoty. V aleji staletých dubů a lip jižně od Vraňan stál natlačen ve třech řadách bezpočet nákladních aut a traktorových vleků, naložených vším možným i nemožným, co kde Němci na útěku »zachránili«. Stráže, které to několik dní hlídaly, se vytratily a lidé z okolí přehrabovali a odváželi poklady. Do mnohých osiřelých aut stačilo sednout a spustit motor; ani benzin a klíček od zapalování nechyběly. Čiperní čmuchálkové objevili nákladní vozy, plné prvotřídních vepřových konzerv, určených pro frontové hrdiny. Sedlák z Chelčic si odvážel vůz, vrchovatě naložený pneumatikami. Podnikavý soused na Ovčíně přivezl fůru blyštících se zbrusu nových přístrojů. Nevěděl, k čemu jsou. Bylo to nejmodernější vybavení ordinací zubních lékařů.

1.máj byl mimořádně šťastný. Noviny, které už měly jen jediný list, přinesly v černém rámci zprávu o smrti vůdce, který »padl hrdinskou smrtí při obraně Berlina«. Lidé už se z toho ani patřičně neradovali. V totálním krachu nenáviděného systému to brali jako samozřejmost. Nacisté však ještě příští den vyváděli české vězně v terezínské Malé pevnosti za cihlové kasematy a hromadně popravovali.

Čechy měly nezáviděníhodnou možnost vychutnat slasti války do posledních hodin. Zbytky nacistického válečného stroje se tu ocitly v kleštích. Z východu, jihu a severu je tiskla Rudá armáda, ze západu Američané.

Když pražský rozhlas začal vysílat výzvu k povstání, utíkal Jenda polní pěšinou do Vraňan. Celé město bylo v pohybu. Přiběhl na náměstí plné lidí, když tam právě z Písecké ulice přijel džíp s bílou pěticípou hvězdou. Na kapotě měl namontovaný kulomet. V olivových uniformách a přilbách nezvyklého tvaru seděli v něm, s vysoko zdviženými koleny, čtyři vojáci. Nebylo těžké uhodnout, o koho jde – Američané. Osvoboditelé, po nekonečných šest let očekávaní jako andělé spásy. Je možné, že se zázrak proměnil ve skutečnost a jsou tady?

Lidé se k nim hrnuli ze všech stran. I babičky z opačného konce náměstí utíkaly, aby nepřišly o historický okamžik a mohly zachránce obejmout. V okamžiku byl okolo džípu tábor lidu. Někdo se pohotově prodíral zástupem s napěněnými půllitry piva z hospody »Pod věží«.

Vojáci nejevili chuť k oslavám, k líbání, ani na pivo. Z auta nevystoupili a na jásot nereagovali. Muž vedle řidiče naléhavě opakoval nějakou otázku. Ve všeobecném hlaholu nebylo rozumět slovo. Konečně nejbližší trochu utišili vzdálenější. Američané chtěli vědět, kde jsou Němci, v jaké síle, jaké mají zbraně, jak si počínají, kdo má město v rukou, jakými silami obránci disponují, kdo velí, k jaké armádě patří, jakou má hodnost. Vojáci byli tykadlem americké armády, tvořili předsunutý průzkum. Velitel mluvil anglicky a opakoval otázky dobrou němčinou. Nic si nepoznamenával; když poslouchal, hleděl upřeně před sebe. Bylo zřejmé, že si vrývá informace do paměti.

Jediná zpráva, kterou »na výměnu« poskytl, byla, že jejich vojsko je ve Strakonicích. Název města se nepokoušel vyslovit, aby si nezlámal jazyk, ale ukázal je na mapě. Zvěst nebyla o to méně radostná. Všichni věřili, že americké jednotky přivítají ve Vraňanech za hodinu, za dvě.

Někdo přišel na nápad: přinesme německé prapory, vydláždíme s nimi osvoboditelům cestu. Signál se rozletěl, jako by ho vyhlásil městský rozhlas. Za chvíli ležela na obrubě kašny červená hromada, z níž místy vykukoval kus černé rohatiny hákového kříže.

Tu se v ulicích, vedoucích směrem od Budějovic, ozvala střelba. Z opačné strany, než kam odjel před chvílí džíp, se vynořil černý otevřený mercedes. Vedle řidiče stál nacistický oficír s pistolí v ruce. Za ním sedělo několik esesmanů v přilbách s výhrůžně napřaženými samopaly. Cestou stříleli do oken, z nichž vlály československé prapory. Auto si bezohledně razilo cestu náměstím a lidé uskakovali. Když důstojník zahlédl kupu nacistických fanglí, vyskočil z vozu, popadl je a hodil dozadu mezi vojáky. Než se dav vzpamatoval, limuzína zatočila kolem kostela a zmizela směrem na Prachatice.

Stovky lidí byly husarským kouskem Němce fascinovány. Nikdo se mu nepostavil do cesty. Jen jeden muž ze vzdáleného konce náměstí mával pěstí a pokoušel se prodrat k autu. Byl to hokynář Koníček, který jako fašista a vlajkař kolaboroval a teď se to pokoušel pět minut po dvanácté spravit. Padaly poznámky, že si vzpomněl s nepřátelstvím k nacistům trochu pozdě.

Město čekaly ještě dramatické dny, plné pohnutých událostí.

Američané navzdory očekávání za hodinu, ani za den či dva nepřijeli. Zastavila je dohoda o demarkační čáře. Vraňany byly zatím v rukou »revolučních gard« a »partyzánů« a na radnici úřadoval revoluční Národní výbor.

Jenda spěchal každé ráno do města, kde se dělo stále něco nového.

Plno lidí se shluklo v Budějovické ulici. Co tam měli tak zajímavého? Zástup se tlačil na chodníku, zatím co v jízdní dráze se pohybovalo s pochýlenou hlavou dvacet, třicet postav. Zametaly. Na úklidu koňských koblížků z »kočičích hlav« by nebylo nic pozoruhodného, nebýt zvláštního složení »úklidové čety«. Většina metařů měla nad levým loktem širokou pásku s hákovým křížem, tak dobře známou za celou dobu okupace. Byli to vraňanští nacisté a kolaboranti. Koště zvlášť slušelo dlouholetému postrachu města, panu »obrlérerovi« a jeho milostivé. Také předválečnému horlivému »Sokolu« kupci Steinhauserovi alias Štajnhauzrovi. S příchodem okupantů pochopil, že je vlastně »folksdojče« a jal se horlivě zbavovat město Židů a nebezpečné české inteligence. I jemu pomáhala nametat smetí na lopatu jeho drahá polovička, kterou »přesvědčili«, aby si k oné příležitosti oblékla oblíbený dirndl se smělým dekoltem.

Mezi metaři zahlédl Jan místního velitele SA (Schutzabteilung) Kriesela. Dříve to byl pan Krysl, krmič v městském statku. Když přišli Němci, i on sáhl do kombinované historie svých česko-německých a německo-českých šumavských předků a vsadil na kartu, která víc slibovala. Měla na to vliv jeho paní, kterou to nad sousedky povzneslo. Když sláva říše zhasla a vůdce zemřel hrdinskou smrtí, oběsila se.

Krysl nebo Kriesel byl malé podsadité postavy. Jediné, co na něm vynikalo, byl nos, který by stačil pro tři. Ten mu teď padal ze strany na stranu, jak se ke koštěti nakláněl. Někdo se mu do něj v prvních hodinách revolučního nadšení strefil. Bylo hodně lidí, kteří k tomu měli důvody. Šest let bděle dohlížel na pořádek ve městě, na řádné vyvěšování praporů, na smekání před standartou se svastikou a stoj spatný při oblíbených tónech Deutschland, Deutschland über alles a nacistické hymny Die Fahne hoch, die Reihen dicht geschlossen, SA marschiert…(Německo, Německo nade všecko…a Prapor vzhůru, pevně semknout řady, pochoduje SA…). Přísně stíhal každou skulinku v zatemnění. Dbal, aby Češi nezapomínali, že poslech nepřátelského rozhlasu se trestá vězením i smrtí a špicloval pod okny.

Když se ocitl před lidovým soudem, zachránil ho jen ubohý inteligenční kvocient, který však velitelské funkci v SA nebyl na překážku. Vlastní dospělý syn se od počátku okupace svých povedených rodičů odřekl a přes veliké nesnáze, které si tím způsobil, si zachoval čistý štít.

Vraňany si už zvykly po letech nacistické tyranie zase svobodně dýchat, když se na kopcích od Týna nad Vltavou vynořila nekonečná řada německých obrněných vozidel a aut. Hrstka odvážlivců se pokusila příval zastavit. Jeden muž padl a ostatní se stáhli. Město strnulo.

Němci nevěděli, jaké síly mají před sebou a zastavili se. Jeden tank zajel do pole a spojky na motocyklech do něj vozily balíky dokumentů. Pak ho polili benzinem a zapálili. Tank hořel dlouho jako fakule a z ohnivého sloupu vystřelovaly náboje, které se Němci ani nenamáhali vynést.

Dvě hodiny se budovy ve městě otřásaly projíždějící těžkou technikou. Na ulicích nebylo živáčka. Nasupení vojáci seděli na korbách nákladních aut v řadách, pušky a samopaly mezi koleny. Na rohu náměstí zatáčely vozy okolo budovy soudu, kde na ně zpoza mříží zoufale volaly a mávaly desítky pozatýkaných. Nikdo si jich nevšímal. V sutinách nacistických iluzí vzal za své i opěvovaný »kamarádšaft«. Každý měl starost o vlastní kůži.

Na silnici přes Milín k jihu se pohybovala poslední Hitlerova předsmrtná naděje, milionová armáda nakvap povýšeného maršála Schörnera – bez Schörnera, který už se pokoušel zachránit jen sám sebe. Jeho opuštěné šiky měly stejný cíl jako on - do zajetí k Američanům. Nikdy už se neprokáže, co způsobilo náhlou paniku. Prý zahlédli džíp se sovětskou průzkumnou hlídkou. Pluky a divize elitní armády se rozprchly jak hejno vrabců, když se práskne pytlíkem od cukru. Nechali na silnici veškerou bojovou techniku a utíkali, kam se dalo. Většina se snažila pronikat lesy k jihu.

Skupiny vojáků, hlavně esesmanů prchaly v panickém strachu před Rusy, v jejichž zemi napáchaly největší zvěrstva. Slibovaly si, že u západních armád najdou snesitelnější přijetí. Jejich cesta ani teď nebyla nevinná. Chovali se, jak byli zvyklí. Šířili smrt a teror ještě dlouho potom, co oficiální představitelé německé branné moci podepsali bezpodmínečnou kapitulaci.

Hospodář ze samoty nad Borovany zaslechl v houští šramot. „Kdo je tam?“ zeptal se. Odpovědí byla dávka ze samopalu. Za několik hodin mu rodina zatlačila oči.

V lese za Ovčínem zmizela skupina Němců. V patách za nimi přijeli revoluční gardisté z Vraňan. Vedl je pan Syrový, zkušený voják, který si odsloužil roky ve francouzské cizinecké legii. Vzali Jendu i tátu s sebou a les obklíčili. Otec měl brokovnici, Jan maličkou pistoli ráže 6.35mm, zbraň tak do dámské kabelky. V loveckých puškách se vyznal, ale o pistolích měl jen romantické představy z dobrodružné četby. Měl štěstí, že se o účinnosti svého bojového prostředku nemusel přesvědčit.

Kolem domu se pohybovala podezřelá dvojice. Otec vzal brokovnici a šel zjistit, co je to zač. Byli to Rusové, ale ve zbytcích uniformy, která neměla s Rudou armádou nic společného. Šlo o »vlasovce«, kteří se dali do služeb Němců proti vlastní zemi. Jejich osud byl v dané chvíli méně záviděníhodný než vyhlídky samých nacistů.

Otec předal brokovnici synovi. „Odveď je na faru. Farář je kapitán – partyzán a nejvyšší vojenská šarže ve vsi.“

Jenda se nadýmal důležitostí. Vedl chlapíky opatrně, držel si je na bezpečnou vzdálenost a dával pozor, aby se mu nerozcházeli daleko od sebe. Šlapali poslušně. Věděli, co brokovnice na krátkou vzdálenost dokáže. Mládí zelenáče, který je vedl, nedávalo velkou naději. Cítili, že jeho prst na spoušti je nervózní a stačilo by málo…

Poslední úsek cesty nad vsí byl zaříznutý v hlubokém úvozu. Jeden z mužů zvolnil a přiklekl, aby si zavázal tkaničku u boty. Jan se zarazil v půli kroku a energicky zařval. Spíš strachy než rozhodností. Rus polekaně vyskočil a připojil se k druhovi. Ten něco nezřetelně zabručel.

Po zbytek cesty se nic dramatického neudálo a pan farář zajatce převzal. Naložil s nimi podivně. Napsal jim cedulku a poslal je, aby se hlásili ve Vraňanech na četnické stanici. Velitel stanice byl také »kapitán-partyzán«. Ukázalo se, že velebníček s partyzánskou hodností odhadl situaci správně. Mladíci měli zřejmě beznadějného útěku po krk a na četnickou stanici došli i bez brokovnice v zádech.

Následující den dostal Jan vojenskou pušku vzor 98 a úkol střežit na okraji Chelčic cestu od Vraňan. Krajem se potulovaly tlupy německých marodérů. Lehl si na mez a hlídal. Byl odhodlán střílet třeba na tanky, kdyby se objevily. Díky jeho šťastné hvězdě se nepřiblížilo nic kromě otevřeného auta s dvěmi vraňanskými četníky.

„Chlapče, kde tu bydlí Koudelovi?“

„Hned u rybníčka. Nemůžete to minout. Pojedete rovně a pak vpravo…“

„Víš co, pojď si k nám sednout a ukážeš nám to. To bude jistější.“

Jenda se dopustil těžkého prohřešku, za který by ho vojenský soud musel nechat zastřelit. V bojové situaci opustil strážní stanoviště.

Na dvoře Koudelů statku mu četníci pokynuli: „Sedni si tu a počkej.“ Posadil se na lavici vedle dveří do domu. Vyšla selka a Jenda pozdravil. Neodpověděla, tvářila se podivně a zmizela pod kůlnou.

Za minutku se objevil četník. „Nevyšla ven Koudelová, neviděl jsi jí?“

„Ano, viděl. Šla pod kůlnu.“

Četník byl obratem zpátky a volal druhého. „Visí tam na trámu. Měla zřejmě provaz připravený. Věděla, že jí to nemine.“

Byla to vyhlášená pisatelka anonymních dopisů, která nenechala ve vsi nikoho léta na pokoji. Za okupace několik hospodářů udala, že »melou na černo«. Dva se z vězení nevrátili.

=*=

Vraňany ležely právě na čáře, kde se na konci války setkaly dvě největší spojenecké armády, sovětská a americká. Lidé je vítali jako dva spasitele.

Nacistická propaganda se po celé roky snažila budit k Sovětskému svazu odpor a strach před Rudou armádou. Byla nouze o papír, nebyly školní učebnice, ale po nárožích i na plotech visely spousty plakátů. Odporné debilní tváře v sovětských uniformách a nápis: »Tvoji bratři?« Lidový humor dodával: »A natřou ti to, jak se patří.« Nad siluetou Hradčan se sápal ohavný spár se srpem a kladivem a krvavými drápy. Připisovalo se na to: »My se nebojíme, my tam nebydlíme.« Němci otevřeli v Praze velikou výstavu, která měla ukázat Sovětský svaz v nejodpornější podobě. Pražáci tam proudili, aby si prohlédli zbraně Rudé armády. Julius Fučík napsal »Průvodce po výstavě Sovětský ráj«. Ten byl rozšířen jako leták, koloval z ruky do ruky, opisoval se s rizikem nejvyšší míry nebezpečí. Znešvařený portrét J.V.Stalina provázeli nacisté sloganem: »Nepřítel číslo jedna.« Lidé to vnímali podle zásady: »Nepřítel mého nepřítele je mým spojencem.«

Když už hlavní boje skončily, přišla do Vraňan zpráva, že bylo město pojato do sovětské zóny. Příchod vojsk z Českých Budějovic byl ohlášen na odpoledne. Byl parný den. Vojáci pochodovali třicet kilometrů pěšky. Celé hodiny jim jezdili vstříc automobilisté a cyklisté a přinášeli zprávy: »Už jsou u Pištína. Už v Sedlci. Už se blíží k Újezdu.«

Náměstí bylo zase plné, že by špendlík nepropadl. Předseda revolučního Národního výboru si opakoval uvítací řeč a učil se první větu rusky.

Přišli. Zaprášení a zpocení, ale s úsměvem. Velitele si představitelé města odvedli na radnici a vojáci měli rozchod. Byli mezi nimi skoro děti a jako děti si počínali. Půjčovali si jízdní kola a proháněli se okolo náměstí, samopaly s bubnovým zásobníkem za zády.

V příštích dnech se kdekdo učil rusky a kromě hoštění a tancování »kozáčka« docházelo k humorným nedorozuměním. Rusové kroutili hlavou a byli uražení, když málem vkročili pod auto a někdo na ně vykřikl: »Pozor!« (Což rusky znamená »Hanba!«) Udivily je podivné české chuti, když jim nabízeli »čerstvý« chléb. (»Čjorstvij« znamená rusky tvrdý). Ruský proviantní důstojník uviděl v sádkách kapry a nabídl za ně »máslo«. Městští »výboři« protáhli obličeje, když dostali několik barelů oleje. (»Maslo« znamená rusky také olej a k tomu významu měli vojáci blíž.)

Po několika týdnech se někde na vysoko postavených židlích rozhodnutí o demarkační čáře »upřesnilo«. Rudá armáda odešla kilometr za město a Vraňany se staly součástí amerického okupačního pásma.

Jenda jako většina lidí měl rád Američany i Rusy. Koho z nich víc? Taková otázka ho v prvních dnech ani nenapadla. Jedni i druzí nám vybojovali svobodu. Mnozí v ní ztratili život nebo zdraví a jejich rodiny doma přišly o své nejbližší. A to i pro nás, abychom zase mohli žít jako lidé.

Chelčice, i když byly od Vraňan jen pár kilometrů, neprocházely okupačními změnami a byly od počátku obsazeny Američany. Od půl desáté večer platil zákaz vycházení. Jenda o to nedbal. Za soumraku se přikradl ke krajnímu stavení, z něhož mu vyšla vstříc Růženka. Schůzky přes zákaz byly lákavější.

»Policejní hodina« neplatila, když se v hospodě U Křenků konala taneční zábava. První oficiálně povolená po třech letech nacistického zákazu. Z tisku byly známé snímky setkání americké a sovětské armády na Labi. Tancovačka U Křenků byla nemenším výrazem přátelství. Bez formálních projevů ale bez zábran tančila společně chelčická mládež s vojáky v jedněch i druhých uniformách. Páry se točily v jednom kole a po žádné demarkační čáře nebylo potuchy. Našly se dívenky, které nejen vyzkoušely jedny i druhé tanečníky, ale prošly se s nimi i na čerstvém vzduchu.

V zevnějšku vojáků bylo mnoho odlišného. Američané vynikali vzorným oblečením a upraveností. Měli skvělé uniformy bez poskvrnky, košile s vyžehlenými sklady na zádech. Byli ostřiháni, voněli kolínskou vodou, benzinem a parfemovanými cigaretami. Sověti měli oprané vybledlé kalhoty, zastrčené do sešlapaných holinek, rubášku, přepásanou řemenem, ošoupaným od zavěšovaných ručních granátů. Nezapřeli boje v dešti a slunci, ve sněhu i bahně zákopů.

V oblečení a eleganci se Sověti Američanům rovnat nemohli. V srdečnosti to bylo jiné. Po letech namlouvá propaganda lidem, kteří tehdy nežili, hloupou legendu, že sovětští vojáci brali lidem hodinky, protože je doma neměli.

Za Vraňany u Újezda soustředila sovětská armáda veliké množství válečných trofejí, získaných na Němcích. Na sta automobilů, motocyklů, jízdních kol, stany plné radiopřijímačů, telefonických přístrojů, psacích strojů, oblečení, obuvi, lůžkovin a bůhví čeho ještě. Hlídali to blahovolní strážní. Chamtivci zneužívali jejich dobrotu a vybavovali se tu nejen pro vlastní potřebu, ale i »na kšeft«.

V tomto ohledu se Američané chovali jinak. Počínali si jako obchodníci v malém i ve velkém. Když na jaře v pětačtyřicátém přijeli, měli zimní výstroj. Vzápětí se prováděla výměna. Vojáci odevzdávali zimní uniformy, prádlo a vybavení a dostávali všechno zbrusu nové, letní.

Městský národní výbor vyslal za velitelem delegaci. Prosili ho, aby za úhradu dovolil vyřazené věci rozdělit lidem, kteří na tom byli po letech války zle a každý kus slušného hadříku byl pro ně klenot. Velitel odmítl: „Záhy budete mít možnost všechno si koupit.“ Hromady dobrého oblečení, bot navozili na hromadu, polili benzinem a zapálili. Stráže hlídaly, aby lidé doutnající zbytky nevyhrabávali.

To bylo poučení, že mezi armádami je přece jen rozdíl.

Od září začal Jeník jezdit do Písku do lesnické školy. Když jel na kole, stavěla ho kus za městem dvakrát hlídka. Nejprve u rybářské školy americká a na Radčickém vrchu sovětská.

Přišel na to, že se dá z »pendlování« mezi zónami vydělávat. Kupoval od Američanů cigarety, čokoládu, žvýkací gumu, mýdlo, součástky uniformy a spolužákům ve škole v sověty obsazeném Písku prodával. Poprvé v životě zažil blahý pocit lehce získaných peněz. Pro Američany byl hlavním platidlem »šnaps«, alkohol všeho druhu.

Jednou by se byl kvůli tomu málem otrávil.

Po skončení války se pan Lukáš vrátil do služby a nastěhovali se ve městě do domku po kolaborantech. Ve sklepě bylo plno domácího ovocného vína. Jednu láhev Jan ochutnal. Pocítil v ústech strašný pach a sliznice měl spálené. Polknout jediný doušek, snad to nepřežil. Nikdy se nedověděl, co to bylo za utrejch.

Američané byli ochotní obchodovat i s pistolemi. Nabízeli armádní »pětačtyřicítky« za německé trofejní waltery a parabely. Toužili si je přivézt domů jako »suvenýr«. Nějaký čas po bojových operacích získat novou služební pistoli pro ně asi nebyl problém. Na takové obchody si Jenda netroufal.

Nejčastěji se stýkal s Američany »na pěsti«. Věděl, že box u nich patří k nejoblíbenějším sportům a rád by si to s nimi zkusil. Brzy dostal příležitost.

Před domkem zastavil džíp. Jan ještě anglicky mnoho neuměl, ale pochopil, že ho chtějí odvézt na nějaké »oťukávání« v rukavicích. Že se dověděli o jeho boxování, na tom nebylo nic překvapujícího. Tomuhle sportu se tu věnoval málokdo a o každém to bylo po okolí známo. Trochu se polekal, ale nechtěl si to přiznat. Představoval si, že každý Američan je něco jako poloviční Joe Louis.

Na sokolské louce pod Vraňany stál prostorný stan, zařízený jako tělocvična. Vedle byl ring pod širým nebem s podlahou ze silných fošen. Z větší jednotky vyčlenili reprezentační tým a jeho příslušníci měli parádní vojnu. Byli něco jako profesionální boxeři ve vojenské uniformě.

„Potěš mě pánbůh,“ řekl si Jenda, když uviděl na trávníku klusat a rozcvičovat se dva obrovité černochy. Občas vypálili sérii stínových ran, z nichž každá by dokázala porazit koně.

Tenhle životu nebezpečný pár nebyl naštěstí přichystán pro Jendu. Přivítal ho starší muž s boxem poznamenaným obličejem, patrně trenér, a ironicky si ho změřil. Zdálo se, že ho v duchu zařazuje do váhové kategorie a zároveň odhaduje, kolik toho asi svede. Představili mu soupeře. Byl to štíhlý vysoký muž jako většina jeho krajanů. Měl inteligentní výraz a ani nos neměl přeražený. Zřejmě amatér, skutečný sportovec a ne »profík«, odhadl Jenda. Amík se díval na chlapce poněkud »z nadhledu«, asi polotěžká váha.

Jenda si neliboval v »ranařském« způsobu boje. Dával přednost čipernému pohybu nohou a šermu pěstí. Soupeř měl úder, který odpovídal jeho mohutné persóně, ale nerval se a nesnažil se vložit do pěsti celou váhu.

Způsob boje měli odlišný. Jan se držel od protivníka na dva, na tři kroky. Direkty i háky mu »posílal« a zase odskočil. Američan se snažil soupeře jednou rukou přidržovat a druhou mu zasazovat na krátkou vzdálenost sérii rychlých ran. Byl v tom zřetelný vliv profesionálního boxu, kde se zápasí »dokud je jedna ruka volná.«

Jenda si boj zblízka vnutit nedal a při výměně direktů bodoval. Soupeř se párkrát díky své váhové převaze prosadil a konečný výsledek – i když ho nikdo nehodnotil a nevyhlašoval – byl asi tak »fifty-fifty«.

Když Jendovi vytryskla z poraněných rtů krev, trenér zápas zastavil a ústa mu pečlivě ošetřili. V duchu se zasmál. V Písku bývali někdy při tréninku červení jako řezníci a nikdo si toho nevšímal; svlékli rukavice, umyli se v koupelně pod kohoutkem a bylo to v pořádku.

Ještě jednou se v duchu ušklíbl, když dostal při loučení balíček žvýkací gumy. „Nejsem teď profesionál? Neporušil jsem amatérské reglamá?“

Přátelských utkání s vojáky v khaki uniformách zažil ještě několik. Měly podobný ráz. Přidržovali soupeře a zasypávali ho rychlými háky. Někdy to vypadalo bezmála jako by s rohováním kombinovali řeckořímský zápas. Jenda si pomáhal dlouhými soty a prací nohou. Svým uměním spojeneckou armádu neohromil, ale představu, že každý Američan je skvělý boxer, si opravil.

=*=

V prvních hodinách a dnech osvobození cítil k oběma armádám stejně horoucí sympatie.

S Američany se stýkal častěji. Sbližoval ho s nimi sport a také »kšeftování«. S tou druhou záležitostí měl rozporné zkušenosti. Jako obchodníci nebyli právě ohleduplní a o přátelství a laskavosti se mluvit nedalo. Ceny svých věcí den ode dne zvyšovali. Měli to znamenitě zorganizované. Když začali prodávat jednu cigaretu Pell-Mell za jedenáct korun místo za deset, bylo marné pokoušet se široko daleko koupit ji za starou cenu.

Jenda neměl při »šmelení« nejčistší svědomí. Byl si vědom, že je to špinavý obchod a že zneužívá nuznou poválečnou situaci lidí. Necítil morální právo americké chytračení odsuzovat.

Závažnější bylo chování jedné a druhé armády vůči Němcům.

Když se Jeník v druhé polovině května pokusil vrátit do práce v píseckých lesích, zjistil, že tam válka ještě neskončila. Zbytky Schörnerovy armády se ukrývaly v zalesněných pohořích a pronikaly podél Vltavy od Kamýku až po Písek. Sověti vytvořili řetěz hlídek okolo celého obrovského lesního komplexu.

Stany se čtyřmi, pěti muži stály na dostřel jeden od druhého. Jenda besedoval se sovětskými vojáky celé hodiny a procvičoval si ruštinu, jak se ji naučil v Lipkách během posledních týdnů války. Střídavě některý voják vzal samopal a odešel do lesa. Lovili esesácké záškodníky jako škodnou. Ještě na podzim se stávalo, že do hájovny přiběhl vyděšený houbař; našel od lišek ohlodanou lidskou kostru. Nebyla to hra z jedné ani z druhé strany. Blízko od míst, kde Jenda pracoval, přepadli němečtí záškodníci za noci posádku stanu a ráno našli ruskou hlídku s proříznutými hrdly.

Mezi Američany a Němci byly vzájemné vztahy jiné. Poražený »wehrmacht« i esesáci spěchali do amerického zajetí jako za spásou.

V Prachaticích konali Američané sportovní den. Jenda měl boxovat v jedné z exhibičních dvojic. Ohlášenou atrakcí, která se nekonala, byl Billy Cone, tehdy uchazeč o titul profesionálního mistra všech vah, vyzyvatel Joe Louise.

Jan se procházel s americkými vojáky městem, které bylo ještě plné Němců. České úřady i obyvatelé se vraceli jen postupně.

Ve škole byly ubytovány trosky prchajících německých rodin, které konec války v okolí města zastihl. Na okenních parapetech seděly Němky a flirtovaly s vojáky. Ti se nenechali dlouho svádět. Jeden druhému pomohl do okna. Za chvíli si bez obalu sdělovali čerstvé sexuální zážitky. »Gertrůdám«, které měly muže kdoví kde, zřejmě kolektivní forma sexu nevadila. Američané fasovali »služební preservativ« v zavoskované krabici spolu se studenou denní dávkou stravy, žvýkací gumou a toaletním papírem.

Mnozí Američané, s nimiž Jenda hovořil, měli jen nejasnou představu o rozdílu mezi Němci a Čechoslováky. Zvlášť to platilo o první várce, která se rekrutovala vesměs ze sociálně nižších vrstev. Během několika týdnů byla vystřídána – údajně přemístěna na japonskou frontu, kde válka ještě pokračovala. Místo ní přišli studenti, příslušníci inteligence, synci z lepších rodin. Ti uměli zpravidla trochu německy, byli informovanější a měli o zemi, v níž se ocitli, větší zájem.

Nedá se tvrdit, že by všichni sovětští vojáci hltali Dějiny národa českého, ale systém politického školení jim dával alespoň elementární znalosti. Co bylo nejdůležitější - chápali zásadní rozdíl mezi hitlerovským Německem a okupovanou Československou republikou, kterou osvobodili.

=*=

Generace Čechoslováků, ale v té či oné míře i dalších národů, které válkou a osvobozením prošly, byly zážitky poznamenány na celý další život.

V prvé řadě nezapomínaly, jakou strašnou hrozbou je fašismus a militarismus. I když to na každém kroku neproklamovaly, vážily si svobody, demokracie a míru.

Mnozí lidé se dali těžko přesvědčit, že Němci mohou být jiní, než jak se projevili za Hitlera. Gottwald razil heslo »Není Němec jako Němec«, pěstovaly se sympatie pro Německou demokratickou republiku, ale osobní zkušenosti se daly těžko vymazat z paměti.

Sympatie pro osvoboditele byly silné, ale vliv »studené války« a vnitřní politická polarizace je záhy rozštěpily dvěma směry.

Jendovo pokolení bylo poznamenáno politickými rozpory a převraty právě ve stáří, kdy tito mladí lidé vstupovali do života. Jedni se vrhli do politického kvasu celou bytostí. Druhým to naopak politiku zošklivilo natolik, že o ní nechtěli ani slyšet. Stávali se pak o to snáz hříčkou populistických demagogů.

Jana roky války naučily samostatnosti a nebyl ochoten se jí zříct. Ani v tom nebyl jeho případ ojedinělý. Děti, které válka připravila o dětství a osvobození vrhlo jako sedmnáctileté »dospělé« do středu společenského dění, nebyly výjimkou.

=*=

7) V bouřlivých vodách

Léta devatenáct set čtyřicet pět až čtyřicet osm nebyla nejklidnější. Znamenala v naší zemi historické rozcestí. Nejinak tomu bylo v osobním životě mnoha lidí, včetně Jana Lukáše.

Hned po osvobození, ještě v květnu svolal student Frantík Havelka v Chelčicích ustavující schůzi komunistické strany. O stanovách a organizačních principech se mnoho nevědělo, ale komunistické hnutí a jeho ideály poutaly veliký zájem. Frantík dlouho nemluvil – na velké projevy ještě nebyli řečníci naučení a posluchači zvyklí – a rozdal přihlášky. Šel mezi stoly a tomu, kdo natáhl ruku, podal formulář.

„Dvakrát,“ požádal Jenda, kterému ještě chybělo pár dní do sedmnácti. Otec, sedící vedle, po něm šlehl podmračeným pohledem. Kluk ho postavil do trapné situace: podepsat, nebo odmítnout? Němci ho vyhodili z místa a za války se s rodinou těžce protloukal. Mezi boháče se nepočítal a měl o nich své mínění. Nicméně byl znovu správcem lesů a městského velkostatku, úředníkem se solidním postavením. Dát se k bolševikům? To bylo přece jen moc. A ten zfamfrněný kluk ho tak hloupě zaskočil. Vlevo, vpravo sousedé vyplňovali a podepisovali. Styděl se říct, že nepodepíše a neměl povahu na to, aby se nějakým odkladem vykrucoval. A podepsat? On, »pán«, jak ho před válkou celá vesnice titulovala?

Zpropadený kluk to vyplnil a teď tátu pobízel. Kuře učilo kohouta. Před tím frackem ušatým se otec nejvíc styděl. Podepsal.

Jediný, kdo se kroutil, byl pan farář. Jezuita. Na schůzi přišel; kde byly jeho ovečky, tam nesměl chybět. Hlavně aby věděl, co se na jeho ovčinec strojí. Ale podepsat přihlášku?

„Ještě nemám pokyny z diecése, ale jestli to bude povoleno, budu první, kdo do komunistické strany vstoupí.“ Bylo to chytračení, ale mělo to i dobrou stránku. Pobožné dušičky, které váhaly, si s ulehčením oddechly: „Když tak uvažuje velebný pán, proč bychom nevstoupili my, nám přece diecése v cestě nestojí.“

Jenda byl jednoznačně rozhodnutý. O teorii skoro nic nevěděl, ale dva roky mezi dělníky v lese a sympatie pro Rudou armádu byly rozhodující. Hodně se stýkal s Američany, učil se rusky i anglicky, ale Sovětský svaz mu byl garancí, že se německá okupace nikdy nevrátí. Vzpomínka na Mnichov byla varování: Francie s Anglií nás nechaly v osudové chvíli Hitlerovi napospas.

=*=

Překotné události způsobily, že později vyplňoval přihlášku ještě jednou. Nával lidí, kteří se hlásili do strany a nezkušený stranický aparát vyvolaly administrativní potíže. Jenda už jezdil do Písku do školy a chelčické přihlášky ještě nebyly vyřízené. Frantík Havelka ho požádal, aby se na jejich osud na okresním sekretariátu zeptal.

Sekretariát byl v historické budově na dolním náměstí. Panoval tam ruch jak na nádraží. Jendu poslali do jedněch dveří, aby se po hledaných písemnostech podíval. Prostorná místnost bez nábytku byla po celé podlaze pokryta stohy přihlášek. Chelčické nenašel, ale nebyl si jist, zda tam někde v moři papíru nebyly. Později se opravdu ukázalo, že byl jako člen strany veden jednou od května, podruhé od prosince.

=*=

Když se Lukášovi přestěhovali do Vraňan, podal Jan onu druhou, prosincovou přihlášku. Ani otec už neváhal a s ním vstoupila do komunistické strany i žena, Janova maminka.

Zájem o společenské dění byl veliký. Stranická schůze se konala každý týden. Sál v hostinci »Pod věží« byl plný a mladí stávali u dveří. Prezence se nezapisovala. Lidé přicházeli, aby se něco dověděli a ne »aby měli čárku«. Nikdo nekontroloval legitimace, nestraníci byli vítaní. Žádné tajné pikle se nekuly a když se některý nestraník vyjádřil k přijímání nového člena, ani to se nepovažovalo za výjimečné. Taková byla doba a nebylo to špatné.

Na začátku mladí přednesli básničku, schválily se nové přihlášky, předseda nebo některý člen národního výboru informoval o jednání na radnici. Hlavním bodem byl referát. Bývala to teoretická přednáška, vystoupení hosta z vyššího stranického orgánu, beseda s vězni z koncentračního tábora, se zahraničními vojáky, s partyzány.

Nikdo dlouze neřečnil, zato ke každému bodu byla živá diskuse. Co měl kdo na srdci, bez rozpaků řekl.

Jenda zažil nové přijímání do strany, tentokrát vzrušující. Jeden muž si vzal slovo a prohlásil, že správce Lukáš je asociál a mezi komunisty nepatří.

Jan toho člověka znal. Početná rodina přišla do Krasic z Podkarpatské Rusi po rozpadu Československa. Měli snad deset dětí. Muž začal pracovat v lese, ale nebyl dost fyzicky silný ani docela zdráv a sotva stačil ženu a děti uživit. Lukáš měl různé nectnosti, ale nedostatek sociálního cítění mezi ně nepatřil. Hledal pro přistěhovalce lepší zaměstnání a našel je. Doporučil ho za pohodného – rasa a městská rada to schválila. Když Lukáše vyhnali nejen z místa, ale i z myslivny a nástupce se tam stěhovat nechtěl, ubytovali tam nového drnomistra. Za okupace, kdy ras podepisoval fingovaná potvrzení o uhynutí hospodářských zvířat, to bylo povolání nebezpečné, ale zato rodina nouzí netrpěla. Navzdory válečné bídě kvetly děti z pohodnice jako růžičky.

Tenhle muž prohlásil o Jendově otci, že je asociál.

Jeník si vzpomněl na pár věcí. Před válkou ženy ve vraňanské pletárně stávkovaly a pan továrník jim dal výpověď. Otec je vzal na práce v lese. Nebyly to žádné putičky a hajný se jim raději vyhýbal. S obecní radou měl táta kvůli tomu nepříjemnosti, ale prosadil svou. Panu továrníkovi se protest stávkujících nepodařilo zlomit a ženské spor vyhrály. Když Němci, sotva přišli, pozatýkali komunistické předáky, Lukáš byl ještě správcem městského velkostatku a staral se, aby jejich rodiny dostávaly mléko, brambory a obilí.

Jenda sebral odvahu, přihlásil se o slovo a obhajobu táty vykoktal. Bylo to jeho první veřejné vystoupení (zápasy v ringu nepočítám). Lidé se postavili na jeho stranu. Zvlášť si nenechaly ujít příležitost vyjádřit důrazně svůj názor výřečné účastnice stávky z pletárny.

=*=

Jan byl horlivý čtenář, ale v následujících měsících překonával sám sebe. První poválečná komunistická literatura v češtině byla vytištěna ještě v Moskvě a dovezena do ČSR. Tvořily ji převážně Stalinovy projevy a články a také jeho obsáhlejší životopis. Ten Jendu zvlášť zaujal.

Stalin byl tehdy nejen populární, ale přímo zbožňovanou osobností. Na všech vhodných i méně vhodných místech byly jeho barevné idealizované portréty v maršálské uniformě. Později byl povýšen na generalissima. Na shromážděních a schůzích, v sálech i na náměstích byli řečníci co chvíli přerušováni skandováním »Ať žije soudruh Stalin!« Básníci se v superlativech předstihovali. Dnešní generace budou nevěřícně vrtět hlavou, že místo šlágrů si mladí zpívali a pobrukovali písničky o Stalinovi. Kult Stalinovy osobnosti nebylo zapotřebí ani nařizovat, ani organizovat. Miliony lidí si porážku hitlerismu a nově nabytou svobodu personifikovaly v osobě Stalina. Doba byla taková.

Převratné události vynesly i v místních podmínkách do popředí lidi, kteří si označení »osobnosti« zasloužili, ale i jiné, u nichž to bylo problematičtější.

Do Vraňan se vrátil z koncentračního tábora s podlomeným zdravím jeden ze zakládajících členů KSČ, předválečný senátor Kelner. Byl přivítán s velikými nadějemi a ustanoven předsedou městského národního výboru. Začal se ale chovat podivně. Dával přednost pochlebování před skutečnými kvalitami a zásluhami lidí. Všechny, kdo vstoupili do strany po válce, pokládal za kariéristy a z předválečných členů uznával sotva někoho dalšího kromě sebe. Ztratil smysl pro kolektivní rozhodování a počínal si jako paša. Vzhledem k jeho minulosti i utrpení, kterým za války prošel, se mnoho soudruhů trpělivě snažilo přivést ho k rozumu. Marně. Před prvními poválečnými volbami na jaře 1946 jezdil po jižních Čechách a na mítincích vykřikoval: „Já, který jsem stranu zakládal, prohlašuji: To není dnes žádná komunistická strana.“ (Po Únoru 1948 se nad jeho senilitou spustila ohleduplná rouška a zachovala se mu světlá památka.)

Jenda našel v komunistických ideálech smysl života. Konečně mu vystoupilo nad horizontem ono »zlaté rouno« jež hledal a za nímž se rozhodl vydat celou bytostí, veškerým úsilím.

Každé slovo v brožurách, které četl, bylo pro něho Písmo svaté, pravda pravd. Byl přesvědčen, že všichni komunisté musí žít podle nejšlechetnějších mravních zásad.

Překvapilo ho, když na schůzích docházelo k rozhořčené výměně názorů, které neměly s komunistickými ideály nic společného. Propukaly nechutné osobní hádky mezi Kelnerem a jeho kritiky.

Zvlášť ostrý spor měl Kelner s doktorem Hlavatou.

Kelner měl záslužnou minulost, ale jeho současné jednání nebylo správné. Hlavata měl politickou minulost problematickou, ale zato nyní se choval vzorně. Kelner na něho poukazoval jako na prototyp kariéristy, který převléká kabát a do strany nepatří. Hlavata argumentoval Kelnerovými diktátorskými manýry a kritiku své osoby označoval za mstu. V jistém smyslu Kelnerovy výpady Hlavatovi pomáhaly.

Advokát býval táborovým řečníkem agrární strany a jeho chování za války někdy hraničilo s kolaborací. Doktor se bránil: Reakce proti němu dští síru ne proto, že by byl skutečně spolupracoval s Němci, ale protože vstoupil do komunistické strany a hájí její politiku. Kdyby se dal k národním socialistům nebo lidovcům, nic z toho, co mu vytýkají, by jim nevadilo. Nebyla to docela nepravda. Jestliže se za této situace k nejostřejším kritikům připojil Kelner, který se čím dál tím víc od strany vzdaloval, pozici Hlavaty to fakticky podporovalo.

Co si měl Jenda o tomhle dilematu myslet? Na vahách byli i zkušenější lidé. Ani někdejší senátor Kelner, ani doktor Hlavata nebyl bez chyby. Při vzájemné kritice měl každý kus pravdy.

Doktor Hlavata projevoval mimořádnou aktivitu. Byl vzdělaný a měl úctyhodnou knihovnu. Znal bibli jako talmud, Hitlerův Mein Kampf, Masarykovy spisy, Trockého autobiografii i Marxův Kapitál. Co bylo jeho vlastní přesvědčení? O tom mnozí lidé pochybovali. Jako papoušek dovedl z kola štěstěny vytáhnout obálku, která se pro danou chvíli hodila.

Přesvědčivě hovořil na komunistických schůzích a na předvolebních shromážděních. Měl jedno z mála aut ve městě a ochotně rozvážel referenty po okrese. Byl zkušený právník a jeho pomoc při formulaci různých dokumentů byla k nezaplacení. Dovedl být nepostradatelný zejména pro ty soudruhy, kteří měli potíže s písemnostmi a s přípravou vystoupení. Nezapomínal při tom na vlastní zájmy. Prosazoval je prostřednictvím některých zasloužilých, ale méně vyspělých předválečných komunistů, které si službičkami zavazoval. Přes všechny výhrady jeho autorita ve stranických kruzích rostla.

Lidová moudrost říká, že člověk s máslem na hlavě nemá chodit na slunce. Ať už bylo máslo našeho advokáta faktické nebo problematické, čím víc byl veřejnosti na očích, tím víc to provokovalo. A nejen odpůrce komunistů. I soudruzi si kladli otázku, zda je nejvhodnější osobností, která má reprezentovat stranickou politiku.

Laskavý čtenáři, odpusť, že trochu předběhnu: Na prahu padesátých let nebylo od jedné krajnosti do druhé daleko. Místo toho, aby se záslužná aktivita doktora Hlavaty ocenila a záporné stránky pojaly jako limity pro jeho funkce, byl ze strany vyloučen a zastavena i jeho advokátní činnost. Jediné zaměstnání, které našel, byla nádeničina v cihelně. Projevil však obdivuhodnou houževnatost a vůli a dokázal se prosadit ještě v důchodovém stáří. Pustil se do beletrie a vyšlo mu několik obstojných románů.

To všechno Jenda, ani druzí posluchači Hlavatových projevů a přednášek v druhé polovině čtyřicátých let ještě nevěděli.

Jeník byl přemýšlivý chlapec. Rozpor mezi ideální představou o soudružských vztazích a realitou ho dráždil a hnětl. Všechno, co se mu do vysněných norem nevešlo pokládal za nahodilé vady na kráse a tím více se ponořil do teorie. Marxistická literatura už byla dostupnější, vycházelo jí stále víc. Vedle Stalinových prací to byla i díla Lenina a brožurky našich vlastních autorů. (Je nutno, bohužel, konstatovat, že mezi nimi byla i jména lidí, kteří později udělali řadu politických kotrmelců.)

Jenda zůstával věrný i své lásce k poesii a občas recitoval na stranické schůzi verše. Soudruhy a soudružky potěšily nejen jeho básničky. Viděli v něm sympatického, hezkého chlapce, nadšeného stoupence a pokračovatele svých názorů.

Když přijel z Písku ze školy, odbyl nejnutnější úkoly a pospíchal na stranický sekretariát. Tam se scházelo něco jako neoficiální politický klub. Sdělovaly se zajímavé novinky, rozproudila se živá a pro Jana přitažlivá debata. Našla se příležitost v něčem přiložit pomocnou ruku. Jednou to bylo malování plakátů, podruhé rozmnožování a skládání listů přednášky, úprava vývěsních skříněk, vyplňování adres na obálky a desítky jiných drobností.

Na jaře v šestačtyřicátém roce se na Jendu obrátil tajemník, soudruh Škopek: „Podívej, Honzíku, ty přednášíš hezké básničky a soudruzi tě rádi poslouchají. Nechtěl bys vystoupit 1.máje na manifestaci?“

Jenda se cítil v sedmém nebi. Několik dní se mořil, vymýšlel, škrtal a vyšly z toho dvě stránečky. Nic zvláštního. Odvar z nejběžnějších frází a hesel doby, vyjádřený s patosem sedmnácti let.

Ukázal je tajemníkovi. (»Vedoucí« se mu neříkalo, byl v okrese jediný.) Dvě místnosti, z nichž se sekretariát skládal byly plné lidí, hluku a kouře. Škopek si stoupl stranou, bokem k oknu a dva tužkou psané lístky přečetl.

„Jo, je to dobré. Já myslel, že řekneš nějakou básničku, ale když sis to tak napsal – to je také dobré.“ Tak proběhlo schvalovací řízení.

Příští dny prožíval Jan v napětí. Nezakoktá se? Jedna věc byla přednést na schůzi Pod věží Wolkerovu Baladu o očích topičových a něco jiného vystoupit před plným náměstím, kde se sejdou zástupy z celého okolí. Nesčetněkrát si »projev« přeříkával.

Konečně očekávaný moment nastal. Hocha vystrčili na balkon radnice před mikrofon. Spatřil pod sebou moře obličejů, zalitých sluncem. Měl pocit, jako by to nebyla skutečnost, jako by to prožíval ve snu, ve filmu, ve fantazii nad románem.

Na protější straně náměstí se slunce odráželo od renesančního průčelí lékárny a gotického kostela. Bylo mu radostně a lehce a pocit štěstí mu stoupal v prsou. Ani nevěděl jak a proč nechal lístky v kapse a začal přednášet první věty. Potlesk. Překvapilo ho to a zarazilo. Když recitoval verše, nikdy ho potleskem nepřerušili. Nebyl na to připravený, ale nebylo to nepříjemné. Jako by teď byl celý svět před ním a poslouchal, a jeho zvedla ohromná křídla. Tréma? Něco takového nemohlo existovat. Moře obličejů se k němu zdvíhalo a smály se mu povzbudivě vstříc. Končil: „Nepotřebujeme majáky ani kormidla, naše cesta je rovná a jasná. Jdeme za naší stranou, za soudruhem Gottwaldem, za naším prezidentem doktorem Edvardem Benešem.“

Takový potlesk okusil poprvé. Hlava se mu točila pýchou. Neuvědomoval si, že pel jeho mládí působil víc, než obsah stokrát slyšených vět. Lidé ho pochválili, že se zmínil o Benešovi. Ocenili, že na rozdíl od hlavního řečníka mluvil »bez papíru«. Ještě odpoledne se na něho usmívali, sem tam někdo prohodil poznámku o jeho vystoupení a poklepal mu na rameno. Připadal si jako hrdina dne.

Netrvalo dlouho a hřebínek mu splaskl.

Pozvali ho do továrny Blanice, aby promluvil k textilačkám a podpořil práci svazu mládeže. Byla to pro něho maličkost. Mluvit už přece uměl. Postupoval podle osvědčené zkušenosti. Napsal si vzletný text a naučil se ho zpaměti. Potlesk už ho nepřekvapí, s tím bude tentokrát počítat.

Takto připraven přišel do továrny. Jeho sebejistota poklesla, když ho přivedli do výrobní haly. Obstoupilo ho několik desítek děvčat, většinou stejně starých, jako byl on. Žádná tribuna, žádný mikrofon, posluchači k němu nezvedali tváře z plochy náměstí, ale seděli na pár kroků okolo něj. Koketní princezny se opřely něžnými zadečky o desky šicích strojů. Některé holky si něco pošuškaly a hihňaly se, druhé ho přehlížely jako vzduch. Cítil, jak se červená. Ještě toho trochu! Byl tu sám »muž« mezi stovkou příslušnic něžného pohlaví a už to ho vyvádělo z míry.

Musel se hodně soustředit, aby svůj recitativ nepopletl. Nějak to odříkal, nic nezapomněl, nezakoktal se. Nebyl ale ani trochu na pochybách, že se tentokrát »netrefil«, že to nebylo to pravé. Hodilo se to asi jako klobouk s volavčím peřím do plaveckého bazénu. Dívenky jeho referát o veliké době, žádající revoluční činy, přetrpěly. Ze slušnosti položily dva dotazy, které nebyly právě k věci. Jenda přijal poděkování funkcionářek jako kondolenci a se schlíplýma ušima utíkal.

Bylo to dobré a užitečné poučení. Pochopil, že »řečnit« není snadné. Člověk si musí vystoupení připravit podle posluchačů. A hlavně musí vědět, co jim chce sdělit, o čem je přesvědčit a nejen do nich pustit kanonádu frází. Protože za užitečnou lekci nezaplatil víc než trapasem, byl to dobrý obchod.

=*=

V té době politické rozpory a ostré polemiky pronikaly do veškerého dění a nevyhnuly se ani lesnické škole. Členů některé z politických stran bylo mezi studenty jen několik, ale do živých debat se pouštěla s chutí většina. Pro mnohé to bylo spíš něco jako fandovství pro Spartu nebo Slavii, ale rozhořčenosti sporů to neubíralo.

Jenda patřil mezi nejhorlivější debatéry a jeho názory byly jednoznačné. Byl na sto deset procent komunista. Že jím byl o něco víc než stoprocentně, to se projevovalo v řadě ohledů. Konec konců levičáctví jako dětská nemoc těch, kdo poprvé přičichnou k politice, není ničím neobvyklým. Jeho radikalismus se projevoval hlavně ve slovech. Byl celkem slušný mládenec, měl lidi rád a neublížil by kuřeti. Kdyby však jeho řeči poslouchal nebožtík Trocký, měl by z něho radost. Světovou revoluci viděl za humny, veškerou buržoazii až po hokynáře by likvidoval a hranice mezi státy by zrušil nejpozději od Nového roku.

Oponenti v debatních šarvátkách používali proti němu »rány pod pás«.

Když je takový nepřítel imperialismu a mluví o tom, že za komunismu nebude nikdo potřebovat peníze, jak to, že šmelí s americkými cigaretami a žvýkačkami? Jenda »šel do sebe«. Odemkl skříňku v internátu, kde dočasně bydlel, a zbytek zásob rozdal. S obchodním žonglováním mezi okupačními zónami skončil.

Odpůrci měli proti němu další argument. Dělá ze sebe uvědomělého občana, horlí pro dvouletku, ze všech by nadělal zlepšovatele, brigádníky a stachanovce a sám prolézá tak tak s trojkami. Tady už se to nedalo vyřešit stejně snadno a rychle, jako když otevřel skříň a rozdal Pell-Mell. Ale i v téhle věci udělal »revoluci«. Sice jen sám u sebe, ale zásadní. Pustil se do studia s plnou vervou. Brzy tomu přišel na chuť. A že byl zvyklý spíš trochu přesolit než nedosolit, nespokojil se s rozsahem látky, která se probírala a sháněl další odbornou literaturu. Dosáhl výsledky, jaké nebyly na střední odborné škole běžné. Na konci prvního ročníku měl vysvědčení jak pilný žáček ve třetí obecné. Musel poněkud slevit ze stranických aktivit doma ve Vraňanech a na malování plakátů na sekretariátě už mu čas nezbýval.

Ve škole se politické poměry vyostřovaly. Politika se vloudila i do vyučovacích hodin.

Ředitel byl starý konzervativní pán, který nejen pamatoval Rakousko-Uhersko, ale působil dojmem, že si nevšiml, že skončilo. Učil občanskou výchovu. Přišel do třídy a zahájil hodinu: »Dnes si něco povíme o svátosti přijímání.«

Jenda vyletěl, jako když do něho píchne. Přihlásil se a spustil tirády o inkvizici a upálení Mistra Jana Husa. Citoval z Masarykových přednášek o náboženství. Výsledkem bylo, že se studenti o svátosti přijímání nic nedověděli, pana ředitele málem trefilo a o drzosti Jana Lukáše se jednalo na konferenci. Pan ředitel trval na horší známce z chování, ale protože by to byla na Jendově vysvědčení jediná dvojka, dal si to rozmluvit.

Kuriozitou školy byl profesor Mnohorád. Byl odsouzen za kolaboraci s Němci a rovnou z kriminálu šel na lesnickou školu učit dějepis. Podle toho to vypadalo. Jenda studoval světovou historii z několika pramenů, aby se mohl s přednášejícím hádat. Celá třída se bavila. Profesor začal výklad, vyslovil první tezi, Jenda se přihlásil a nedal pokoj, dokud nedostal slovo. Pak uvedl jeden, dva prameny, které zastávají jiný názor, než má pan profesor. Mnohorád byl natolik tolerantní, že tuhle hru přijal. Studenti z toho měli víc než z běžné výuky. O tom, že by někdo v těchto hodinách neposlouchal a věnoval se pod lavicí vlastní zábavě, nemohla být řeč.

Jako každý sektář měl Jenda sklon dělit lidi do dvou škatulek: na uvědomělé a zpátečníky. Někteří profesoři mu z šuplíčků přečnívali.

Profesor Lánský byl parlamentní poslanec za národní socialisty. Jeho zařazení by tedy nemělo působit potíže. Navíc ještě učil občanskou výchovu, takový politicky »čitelný« předmět. (Po panu řediteli, který pochopil, že jeho názory jsou trochu pasé a že na novoty nemá nervy.). Leč když proti němu Jenda párkrát rozohněně vyskočil, dokázal si s ním elegantně poradit. Vykládal organizační strukturu a formální kompetence složek státního systému, s čímž bylo těžké polemizovat. K aktuálním »žhavým« problémům uváděl formou holého konstatování stanoviska jednotlivých politických stran, jedné po druhé. Od toho byl zkušený poslanec, aby dokázal pod rouškou objektivnosti naservírovat v příznivějším světle to, co chtěl. Jendovi občas namočil nos v jeho radikalismu. Když horoval pro sovětské kolchozy – podle toho, co vyčetl ze Stalinových brožurek – upozornil ho, že KSČ nic takového ve svých požadavcích a návrzích nemá.

S dalšími profesory to bylo ještě složitější.

Profesor Baron, zevnějškem a vystupováním hodný svého jména, přišel do Písku učit myslivost. Proč, na to panovaly různé názory. Jedni tvrdili, že mu jeho vinárna v Praze málo vynáší, druzí šuškali o nějakých historkách z okupace, pro něž se mu stala půda hlavního města horká. Měl důvody, aby se při výkladu o zvěři pernaté a spárkaté politice vyhýbal.

Profesor Halík byl idealista a snílek, který žil běžným denním životem jen zčásti. Jinak vynalézal matematické řady a četl bukinistickou literaturu o nadpřirozených jevech, kterou bral vážně. Jeho stanoviska ke všem praktickým otázkám, ať šlo o nejbližší okolí, nebo světovou politiku byla tak upřímná, poctivá a bezelstná, a zároveň tak šokující naivitou, že s ním neměl chuť vážně polemizovat ani nejzaujatější fanatik jedné či druhé strany.

Profesor Brouček si tu a tam zaryl do Gottwalda nebo Nejedlého, ale bylo to jen ze služební servility vůči panu řediteli a jiným váženým kolegům. Jinak se věnoval svědomitě svým odborným lesnickým předmětům.

Silná osobnost byl profesor Mesiarik, Slovák Jánošíkovy postavy. Nosil na klopě »brko s kladivem«, odznáček »nár-soc«. O komunisty si občas otřel ústa neomaleně a upřímně, ale bylo těžké přehlédnout, že je ve výuce průkopníkem pokroku. Ve škole, která páchla staromilstvím. Učil lesní těžbu a seznamoval posluchače s nejmodernějšími metodami a technikou, které se objevovaly u nás i ve světě od Švédska po Aljašku a Jenisej. Kde mohl, tam se snažil, aby si studenti na moderní nástroje alespoň sáhli.

V tomto ohledu byl až komickým protikladem profesor Lohnický. Vystudoval a do vzniku Československé republiky působil ve Vídni. Odtud si přinesl nejen německé »ráčkování« ve výslovnosti, ale i skripta pro předmět, který se nazýval »zařizování lesů«. Přístroje, které uváděl, byly raritou i v muzeích. Jinak byl dobrák, že by lepšího snad v celém městě nenašel. Zmínit se mu o politice? Vyvalil by oči, pootevřel ústa a žasl, o čem je řeč. Nelítostné boje sváděl jen na šachovnici.

Jediný komunista v profesorském sboru byl tělocvikář. Kde ho objevili bůh suď. Byl starý mládenec, bydlel ve studentském internátě a s nikým se nestýkal. Přišel prý jako zahraniční voják ze Západu, ale sympatie pro Západ, pro Východ, ani pro cokoli jiného kromě tělocvičného nářadí neprojevoval.

To bylo pár profesorů jako příklad. Druzí se co do politické vyhraněnosti mnoho nelišili.

A studenti?

Na lesnické škole přežívalo osobité sociální složení, jež se průměru společnosti vymykalo. Z chudších vrstev pocházelo jen pár výjimek, nějaký synek předáka na pile nebo menšího sedláka. Bílou vránou byli stejně tak synci z bohatých rodin, které svedla romantika zelené uniformy a Vrbových románů. Většinu tvořily děti lesních úředníků a zaměstnanců, revírníků, lesních, fořtů a hajných. Mezi fořtem a hajným byl stavovský rozdíl jako mezi pánem a kmánem. U jednoho ani u druhého však ještě nevymizely beze zbytku »cyklistické« manýry panských sluhů: před vyšším se klanět a na nižšího šlapat. Domýšlivost vyšší kasty a zároveň posvátná úcta až servilnost vůči autoritě byly v atmosféře školy cítit.

K výjimečnosti školy patřily uniformy, které posluchače odlišovaly a v jistém smyslu nadřazovaly ostatním studentům. Stará tradice píseckých »lesáků« byla ve městě vžitá a brala se jako cosi běžného, jímž se sotva kdo pohoršoval.

Demokratický duch, který v ČSR po osvobození zavládl, nebyl dost silný, aby ovzduší lesnické školy naráz změnil. Jestliže celá země procházela složitým a ostrým tříbením názorů, střetnutím nového se starým, pak zde to připomínalo biblickou situaci s babylonskou věží.

Pro chlapce jako byl Jenda byla tato atmosféra, plná politických rozporů, sporných otázek a třenic, příliš náročná, než aby ji dokázal zvládnout a jednoznačně se v ní orientovat. Často si nevěděl rady, nebo kolísal v krajnostech, což byly zpravidla dvě stránky téže mince. Byl to kadlub, v němž se jeho uvažování rychle tříbilo a vyzrávalo. Vývoj spěl mimořádným tempem. Co se jindy odehrávalo během let, to se nyní dělo z měsíce na měsíc.

=*=

8) Mládí otevírá oči i cesty

Zahájení školního roku na podzim 1946 bylo v lesnické škole odloženo. Jeníkův ročník byl nasazen na tříměsíční výpomoc do zemědělství. Nikdo se nad tím nepozastavoval. Pokládalo se za samozřejmé, že se musí sklidit úroda a provést podzimní práce, aby bylo co jíst. Nikomu se nestýskalo po půl druhém milionu Němců, odsunutých z pohraničí, ale válečné ztráty a poničená a chybějící zemědělská technika byly také znát. Že se jednotlivec podřizoval zájmům společnosti se považovalo víceméně za samozřejmé.

Během válečných roků si Jenda na fyzickou práci zvykl a docela se mu zamlouvala. Ve volné chvíli se k ní rád vracel. Protáhl si tělo a vydělal pár korun, aby nebyl odkázaný jen na tatínka. O zimních prázdninách se vrátil do lesa a porážel dříví. Počátkem léta trhal u sadařů třešně. Během letních prázdnin sekal na městském statku polehlé obilí a obsekával pole, aby se do nich dalo zajet samovazem. Kombajny byly ještě vzácné.

Práce na polích a s koňmi ho zvlášť těšila. Když bydlel v Sliběnicích, byl u Čížků pečený vařený. Jezdil ráno s kočím pro krmení, stavěl »paňáky«, podával snopy na fůru a dokázal srovnat na žebřiňáku pod pavuzu obilí i seno. V letech, kdy byla o kloudné jídlo bída, mohl se za to podle libosti napít mléka, namazat domácí chléb máslem, v poledne se dosyta najíst uzeného masa nebo husí pečínky, švestkových knedlíků s horkou smetanou a podobných pohádkových dobrot, o jakých se mu za války u maminky, v domácnosti penzisty ani nezdálo..

Okolo čtrnácti, patnácti let si práci na polích a s dobytkem zamiloval. Měl rád jitra cestou pro krmení na jetelišti, vůni sluncem rozpáleného obilí v létě, pach koňské stáje. Pohrával si s představou, jak by to bylo pěkné, kdyby se mohl věnovat sedlačině jako životnímu povolání.

Když měl nyní strávit čtvrt roku v zemědělství, nebylo mu to proti mysli. Ne že by nechodil do školy rád. Studiu přišel na chuť. Otevíralo mu oči na mnohé, co ho během práce v lese zaujalo. Když seděl ve školní škamně a po okenních tabulkách tekly proudy deště, neměl vodu za krkem, nečvachtala mu ve věčně děravých válečných botách a neklouzalo mu z dlaně mokré topůrko sekery.

Nicméně vyhlídku, okusit zase na chvíli sedlačinu, přivítal. Rozhodl se, že spojí prospěšné s užitečným. Podívá se na ty tři měsíce do světa. Domluvil se s Mirkem Bradáčem, spolubydlícím v internátě, který byl z Rakovníka. Proč by neokusil půvaby krajiny Václava Rabase?

Mirek mu pomohl poptat se v okolí, kde by přijali »brigádníka«. Panu Kovářovi odešel kočí do pohraničí a sháněl náhradu. Šla o něm pověst, že je slušný člověk a čeleď si ho pochvaluje. To by mohl být vhodný typ.

Jenda vešel do statku a proti němu kráčel od stáje vysoký padesátník ve vybledlé pracovní haleně, gumových holinkách a placaté čepici s nehtem. Sedlák.

„Jmenuji se tak a tak. Patřím k ročníku, který má pomáhat tři měsíce v zemědělství. Nenašel bych u vás práci?“

Kovář si ho zkoumavě a trochu podmračeně prohlížel.

„Co umíš?“

„Všecko,“ byla ne právě nejskromnější replika.

„Bojíš se koní?“

„Ne. Mám je rád.“

Sedlák se vyptal na pár věcí a dojednali podmínky – Kovář je oznámil, Jenda přijal.

Bylo to víc než běžná studentská výpomoc. Dostal na starost pár koní. Ve Sliběnicích s Karlíkem Čížků rádi kočímu Václavovi pomáhali. Poklízeli, krmili, hřebelcovali, kšírovali. Teď to bylo něco jiného. Nebyla to zábava a nešlo zůstat doma a lehnout si ke knížce, když se člověku do práce nechtělo. Měl pár hnědáků na krku od rána do večera, den za dnem, ve všední dny jako v neděli. Čekalo se od něj, že s nimi udělá všechny podzimní práce a těch není málo a nejsou jednoduché.

Bydlení se s úrovní, na jakou byl zvyklý z domova a z internátu, srovnávat nedalo, ale nebyl rozmazlený. Za války v Sedlicích to bylo horší. Nyní měl komůrku v obytném stavení s širokým oknem do ulice. Patřila mu železná postel a židle, na kterou si skládal na noc šaty. Zbytek osobních věcí měl pod lůžkem v kufru. Kamna tam nebyla, za to pytle s obilím, rezervní postroje, chomouty a sedlo. Pokoj byl suchý a lůžkoviny čisté. Když to porovnával s bydlením čeledi na jihočeských vesnicích, byl to lepší průměr.

Žil u Kovářů spíš jako známý na návštěvě než jako kočí. Poznali, že je inteligentní chlapec a podle toho s ním jednali. Na rozdíl od ostatní čeledi s nimi jedl u společného stolu. Druzí měli ve městě rodiny.

Kovář byl silná osobnost a zajímavý člověk. Původním povoláním bankovní úředník. Jako ruský legionář měl do důchodu započítán několikanásobek válečných let a odešel do penze ještě v plné síle. Uskutečnil svůj životní sen, pronajal si statek a dal se do sedlačiny. Na jeho lásku k půdě mělo vliv ruské zajetí. Část prožil jako čeledín na vesnici, naučil se rusky, četl ruskou klasiku a nadchl se pro myšlenky Lva Nikolajeviče Tolstého.

Obráželo se to v jeho způsobu života i v zevnějšku. Od časného jitra do soumraku pracoval s čeledí na polích a lukách, ve stáji, v chlévech a ve stodole. Měl úctu k fyzické práci a choval se k lidem podle toho. Lišil se od běžných zvyklostí sedláků a statkářů a nepěstoval zvlášť vřelé styky ve svých stavovských kruzích. Nad nikým se nepovyšoval, ale byl spíše samotář. Přesto se těšil ve městě vážnosti i oblibě.

Svým životním stylem byl poněkud na štíru s manželkou. Ne že by se hádali a nevražili na sebe. Jeho žena byla ze zámožné měšťanské rodiny a nerada se smiřovala s tím, že se jí bankovní úředník proměnil v sedláka, páchnoucího chlévem. Nebyl ochoten žít podle jejích představ. Za celou dobu kterou u nich Jenda strávil, neviděl pana Kováře ve společenském obleku a paní vejít do chléva nebo do stáje.

Večery trávil hospodář v knihovně. Od podlahy po strop byla plná literatury, vybrané se znalostmi a vkusem. Byly tu knihy v němčině, francouzštině a latině. Důstojné místo zaujímala ruská klasika, přivezená z legií, tištěná ještě podle staré gramatiky.

Neměl rád revoluci a bolševiky, ale byl zanícený rusofil. Když poznal, že má v Jendovi vděčného posluchače, vyprávěl mu během cest na pole zážitky z ruské vesnice. Půjčil mu několik ruských knih, které byly v té době u nás ještě vzácné. Kromě jiného Turgeněvovy Lovcovy zápisky a několik svazků Lermontovových veršů. Kladl mu na srdce, aby s nimi zacházel velice opatrně. Choval je jako klenot. Jeník četl »Démona« za podzimního večera pod smutečními vrbami za městem. Romantické rozpoložení se pokoušel vyjádřit vlastními verši.

Jeho inspirace se neomezovala na literární zdroje. Dostala podobu živé bytosti z masa a krve. Jmenovala se Jana a byla o čtyři dny starší. Potkalo ji rovněž nasazení na tři měsíce do zemědělství. Amor, aby ušetřil střelivo a ulovil dvě kořisti jedním šípem, zavedl ji také na Kovářův statek. Přihlásila se s dvěma spolužačkami. Jeník se ocitl před problémem, známým z řecké klasiky. Kterou z trojlístku rakovnických krásek vyznamenat zlatým jablkem? V porovnání s Parisem to měl snazší. Do Jany se na první pohled zamiloval a láska je, jak známo, slepá i vševidoucí zároveň. Přehlíží, co vidět nechce a vídává i to, co není. »Každý jen tu svou má za jedinou« a »všechny krásy světa v ní vidí,« zpívá se v Prodané nevěstě a bezpočet důkazů to dnes a denně potvrzuje.

Teď jsem předběhl události. Odpusťte mi, o kousek se vrátím a vylíčím vše popořádku.

Tři septimánky odešly v nejidyličtější shodě vybírat na pole pod šamotkou brambory. V té chvíli ještě ani jedna z nich netušila, že se nějaký Jenda z Vraňan v okolí zdržuje.

Ten poprvé okšíroval Hnědáka a Kyliána, zapřáhl je do valníku a vyjel. Pan Kovář zatím na poli rozmetal bramborové brázdy »čertem«. Několik babek v pytlových zástěrách a tři dívenky s okouzlujícím manšestrovým pozadím sbíraly vyorané »koroptve motykou střílené« do košíků a sypaly je do režných pytlů.

Jak na hippodromu vynořil se nad horizontem od města valník a na něm Jenda. Stál jak řecký vozataj na válečném voze a dojem nebyl o to menší, že byl vůz trochu umazaný od chlévské mrvy.

„To je náš nový pomocník, Jenda Lukáš,“ představil ho sedlák. Příslušnice dvou generací – té přes šedesát a té do osmnácti - zvedly hlavy, narovnaly bolavý kříž a se zájmem různého druhu si ho prohlédly.

„Dobrý den,“ pozdravil Jenda. Zastavil, bravurně přeskočil postranice a chopil se prvního naplněného pytle. Přidřepl si, hodil půl metrického centu přes rameno a nesl jej k vozu.

Babky mládence přivítaly rozvernými poznámkami. „Jo, to si necháme líbit. To se nám tu teď bude jinač pracovat, když jste nám, pane Kovář, opatřil takového ženicha.“

„Ženské, ne abyste mi ho přebraly, já si ho zamlouvám první,“ halekala nejhubatější bába, které bylo málo přes sedmdesát.

„Neboj, Božka, takový junák stačí na nás na všechny a ještě něco zbude na ty mladé,“ přiostřovala další pětašedesátiletá sufražetka.

Jendu to ani moc nepřekvapilo. Měl z práce v lese zkušenost, že ženské, jsou-li mezi sebou v partě, dovedou vést řeči, že by se gynekolog červenal. Jen studentky nevěděly, zda mají neslyšet, nebo se potutelně uculovat.

Jana zdvihla naplněný proutěný »sudník« (podle pošumavského nářečí) a napůl ho nesla, napůl vlekla k nejbližšímu pytli. V té chvíli učinil Jenda historický krok.

„Počkej, netahej se s tím,“ pronesl první dvorná slova. Jana si nechala košík vzít a odměnila galantního mladého muže milým úsměvem. Netušila, co ten okamžik způsobí. Amor napjal luk a měl dvě trofeje. O Paridově jablku v Jendově srdci bylo rozhodnuto. Jana si uvědomila, že hezčího a milejšího chlapce neviděla a vidět nemůže, neboť není pravděpodobné, že by na některém z pěti kontinentů a přilehlých souostroví existoval. Perspektiva tří příštích měsíců se proměnila pro dva brigádníky v ráj na zemi.

Skončilo zároveň přátelství tří spolužaček. Dáša a Klára zelenaly žárlivostí a zatrpkly k proradné družce, která se dala koupit za košík brambor. Vlastně ještě za méně. Jen za jeho poponesení o pár kroků a vysypání do špinavého pytle.

Jana a Jenda se projevili jako dvě cynické povahy. Nejen že jim nebylo nyjících srdcí dvou dívek líto, ale ani si jejich bolu nevšimli. Stáli zasněně nad poloplným pytlem a hleděli si do očí. Jan ještě nikdy neviděl tak krásné hnědé oči, připomínající srnu. Jana se dívala poprvé do modrozelené mořské hlubiny. Nebýt babky, která přišla vysypat do pytle naplněný »sudník«, stáli by tam a drželi okraj žoku do soudného dne.

Pro oba se to pošmourné podmračené zářijové odpoledne proměnilo v nejkrásnější chvíle. Ještě nikdy nevoněla zkypřená prsť tak příjemně. Nikdy nehrál západ tak okouzlujícím rudozlatým požárem. Nikdy nezvedal Jan tak lehce půlmetrákové pytle. Snad by s nimi dokázal i létat. Brambory v brázdě se měnily Janě v perly.

Nadešel večer. Jan vyjel s naloženým valníkem z pole na silnici a zastavil. Ohlédl se. Jana k němu přistoupila a vzali se za ruce. Jako kdyby se o tom domluvili, jako by se to samo sebou rozumělo. Tolik toho měli na srdci, že spolu kráčeli podél vozu mlčky. Nevšimli si, že se babky baví na jejich účet. Kupodivu ženským došly lechtivé vtípky. Pohlížely na zamilovaný párek laskavě, s pochopením, se sentimentem, který si kořenily pro snazší stravitelnost špetkou přejícného humoru.

Kdo trousil po silnici k Rakovníku krůpěje jedovatých slin byly Klárka s Dášou. Podle bajky o lišce a kyselých hroznech jejich jazýčky zpracovávaly toho umazaného paťatého kluka, který se na hloupou Janu lepí. Však je to takový typ sukničkáře.

„Všimla sis, jak nosil ty pytle? Je to nějaký balík ze vsi.“

„Jde vedle ní jako hovádko. Ani se neumí bavit.“

„Kdyby otevřel pusu, asi by zabučel.“

Přepadl je záchvat smíchu. Už Janinu čerstvou známost otaxovaly a byla jim nad slunce jasnější. Dušičky měly klid. Zbývalo jen sdělit to za čerstva ostatním kamarádkám a kamarádům ve městě. Však to vyřídí večer před kinem.

=*=

V následujících dnech Jendova duše kroužila ve dvou sférách. Jednu představovala láska, druhou koně.

Když byl chvílemi s to střízlivěji uvažovat, kladl si otázku, co je příčinou, že se tak zamiloval. Měl všelijaké erotické zážitky, hezčí i méně hezké a připadal si jako člověk, který všechno poznal a nic ho nepřekvapí. Najednou chodil s hlavou v oblacích a myslil celé dny na Janu, i když se to pokoušel sám sobě rozmluvit a zakázat. A nejen že na ni myslil, ale JAK myslil. Jako by se vrátil do nejranějších pubertálních let. Bránil se představit si ji jako ženskou, jako milenku. Připadalo mu to jako znesvěcení. To už nebyla láska, ale zbožňování. Opanovalo ho a dělalo si s ním, co si zamanulo. Mělo ho v kleštích. Skýtalo mu radost a štěstí a v příštím okamžiku mu podsouvalo obavu, neklid, strach před zklamáním, pochybnosti.

Do toho přišly nezaviněné komplikace v práci.

Svěřený pár tažných koní Jenda rychle a šťastně zvládl. Hnědák byl mírný šestiletý valach, Kylián byl zkažený a líný hamťa. V zápřeži zůstával stále o krok pozadu a bez biče to s ním nešlo. Bez biče s krátkým ulomeným bičištěm za opaskem se nedal ani vyhřebelcovat, ani zapřáhnout. Každé šlehnutí si pamatoval a byl mstivý. Jednou chytil Jendu mocným zažloutlým chrupem za prsní sval, že tam měl zuby čtrnáct dní otištěné. Koňské kousnutí bývá někdy bolestivější, než od psa. Pes maso prokousne, kůň je stiskne jako v kleštích.

Pan Kovář měl ještě jeden pár koní. Byla to krásná zvířata. Nádherný černý hřebec neprošel ulicí, aby se za ním kdekdo se zalíbením neotočil. Stejně vznešený a imponující byl hnědý valach Bento. Hřebec působil dojmem, že je divokost sama, ale zvládlo by ho dítě. Zato Bento si vysloužil a zasloužil nejhorší pověst.

Po celém Rakovnicku se vyprávělo, jak »okšíroval« kočího. Přihodilo se to takhle: Kůň se strojil každý den ve stáji. Nejprve se mu nasadil kolem krku »polštář«. Pak si člověk opřel těžký chomout o temeno vlastní hlavy, přistoupil ke zvířeti čelně a vysadil mu jej na krk. Bento neměl právě dobrou náladu, sklopil uši a když kočí stál s chomoutem proti němu, vrhl se na něj. Chomout sjel kočímu na krk a na ramena a nešťastník prchal ze stáje k všeobecnému obveselení publika »okšírovaný«.

Krátce po Jendově příchodu na statek Kovář prodal hřebce a Benta do mlýna. Během několika dní se »pan otec« objevil, rozhořčený a pohmožděný.

„Pojďte si pro ty mrchy. Strčil jsem je do maštale a přibouchl za nimi dveře. Ať se tam třebas pomlátí. Ani pánbůh mně k nim v životě nedostane.“

Bento si pořídil do růžence svých historek další klokočí.

Mlynář jel vláčet pole. Zapřáhl koně do bran a jak byl zvyklý, vzal do jedné ruky opratě, do druhé bič. V tu chvíli se vláčení proměnilo v rodeo. Bič působil na Benta jak žhavý uhlík pod ocasem a černý hřebec se přidal. Vzduchem svištěla kopyta, koně tancovaly v železných branách a »pan otec« se válel v oranici. Jen zázrakem nedošlo k tragedii. S pomocí všech svatých se mlynáři podařilo koně z bran vypřáhnout a zahnat do stáje.

Kovář si výtržníky přivedl zpátky domů. Pokoušel se je znovu prodat. Hřebce koupili do pivovaru, ale o Bentovi nechtěl nikdo ani slyšet. Šířila se o něm pověst »zabijáka« a překročila hranice okresu.

V téhle situaci přišel hospodář za Jeníkem »na námluvy«.

Začal oklikou: „Bál by ses koně, který sice není zlý, ale má špatné renomé?“

Nebylo těžké, aby Jan pochopil, kam sedlák míří. Jistě že se bál. Ale který hoch se v osmnácti letech přizná, že má strach? Polkl, aby mu neselhal hlas a neprozradil ho. Zakroužil pohledem po dvoře, ale nenašel nic, co by ho mohlo spasit. Podíval se Kováři zpříma do očí a prohlásil hrdě, i když v rozporu s pravdou: „Nebál.“

Kovář si oddechl a Jan povzdechl. Klidné časy mu skončily. Hnědáka z jeho páru hospodář prodal a spároval mu dvě monstra. Kousavého hamťu Kyliána, s kterým se bez biče nic nepořídilo a krásného Benta, který byl svévole sama, nesměl bič ani vidět a slavil se tím, že zvládl a zkrotil několik kočích.

Nebyl vlastně doopravdy zlý, ale byl to rozmazlený čtyřnohý aristokrat. Od mládí sloužil jako jezdecký kůň. Když Kovářů syn odešel na studia, blahé časy valáškovi skončily. Začali ho zapřahat a s tím se nechtěl smířit. Dával to výrazně najevo.

Jenda s ním zpočátku zacházel jako se skleněnou baňkou na vánoční stromeček. Byl k němu samý ohled a laskavost. Bál se k němu chodit ve stáji zezadu a překračoval břevno z boku. Hřebelcování zadních nohou se podobalo opatrnému hlazení nepočaté panny. Aby valachovi nepřebývala energie, zavedl mu dietu bez ovsa. Oves tajně pašoval krmičce prasat.

Za nějaký čas si na sebe zvykli. Obliba byla oboustranná. Kůň jako by nového pána přijal a poctil ho vznešenou důvěrou. Nikdy po něm nekopl, necvakl zuby, neuhodil ho hlavou, nepřirazil na hrazení. Když se na něm hoch v neděli projížděl, už nemusel dávat pozor, aby mu nepřitiskl koleno na strom a neshodil ho. Bezovesná kůra byla zbytečná a skončila. Prasátkům dobroty ubylo.

Do ideální pohody ještě stále hodně chybělo. Člověk si není úplně jistý ani tím nejklidnějším koňským dobrákem. Veliká váha, síla a občas i nečekané leknutí čtyřnohého přítele může křehké lidské bytosti způsobit zlé chvilky, i když to kůň nemá v úmyslu. Bento měl do dobráka daleko, i když se v poslední době choval slušně.

Nadešla chvíle lámání chleba. Jenda měl jet s Bentem ke kováři. Zamrazilo ho v zádech. V Sliběnicích bývala kovárna něco jako podvečerní mládenecký klub. Trumfoval se tam klukovský dorost siláckými kousky. Jeník nejednou kování koní přihlížel. Ovšem dívat se, a držet koni při tomto obřadu nohu, je rozdíl. A absolvovat to s valachem, s nímž vztahy považoval spíš za příměří, za klid zbraní, než za definitivní mír? Těšil se na to jak na extrakci zubu moudrosti.

Rakovnický kovář byl svérázná postava. Malý, kulatý, známý silák a neméně pověstný sprosťák. Nevypustil z úst větu, v níž by chyběl šťavnatý výraz. Za jeho strojeným hulvátstvím se skrývala dobrá duše a vynikající řemeslo. Prodělal s perlíkem celou první světovou válku a dokázal přivést k rozumu a opatřit obutím i nejzkaženější erární »hajtru«.

Když uviděl studentíka Jana, změřil si ho nevěřícně od hlavy k patě. „Ty budeš držet Bentovi nohu?“

Byla to venkoncem hloupá otázka. Cožpak se jezdí do kovárny s koněm jen tak na kus řeči? Otázka se dala omluvit, vezmeme-li v úvahu, jaké pověsti se Bento těšil.

Jeníka provázela kromě zoufalé odvahy jen mlhavá představa, co ho čeká. Kovář dokázal nejen ohýbat za studena podkovy, ale vyznal se také v lidských povahách a pochopil, co se v chlapcově duši děje. Nezačal se na jeho úkor bavit, jak se v kovárnách zhusta stává, ale ujal se ho – aniž opustil drsný slovník – jako nejtátovější táta.

Okování Bentových předních nohou se odbylo bez problémů. Pak začala instruktáž. K zadní noze se musí přistoupit těsně podle koňského boku, uchopit ji pevně za členek, za živého boha nepustit, natáhnout co nejdál dozadu a trochu stranou a podepřít si ji o stehno nad kolenem. Hlavní vtip je v tom, aby byla koňská noha napjatá a poněkud do strany. Váha zvířete se zčásti přenese na člověka, zvíře je vychýleno poněkud z rovnováhy a nemůže bez přípravy nečekaně kopnout. Lehce se to řekne, ale držte na koleně pár metráků koniny a ještě k tomu když se začne pod žhavou podkovou roh kopyta škvířit a kůň se plaší.

Jenda byl pořádně zpocený, i když byl studený podzimní den, ale Bento byl na všechny čtyři okovaný. Ani nebylo třeba volat tovaryše, aby studenta chvíli zastoupil. Větší zásluhu na úspěchu měl kovář než Jenda. Přesto si chlapec připadal jak César za triumfálního pochodu po vítězství v Galii.

Hodina dvě v kovárně byly pro něho poučné. Docházelo mu, že každá práce je svého druhu umění. I když vypadá na pohled prostá a snadná, její jednoduchost je mozaika náročných drobností. Jen když je dovedné ruce náležitě rozehrají, je z toho patřičný výsledek i utěšená podívaná. Lidově se tomu říká fortel. Tak to v kovárně kovalo i Jendu.

Radostí z úspěchu nepropadl přehnané skromnosti. Uháněl ulicemi cvalem a mezi domy se to rozléhalo. Proletěl otevřenými vraty statku a přitáhl valachovi uzdu. Bento se vzepjal, zatancoval na zadních nohách, zaržal a několikrát uraženě vyhodil zadkem. Ženské na dvoře třídily brambory a seděly okolo velikánské hromady na stoličkách, na obrácených kbelících a špalcích dřeva. Mezi nimi také ta, kvůli níž se dramatický vstup na scénu konal.

Jana pochopila, k čí poctě se Jenda svou bravurou vystavil pokárání. Hnát okovaného koně po tvrdém dláždění a přijet až před stáj s rozehřátým a zpěněným, to nebylo nic chvályhodného. Naštěstí hospodář nebyl doma a tak stačilo Benta párkrát okolo dvora provést a vytřít víchem slámy.

=*=

Večer se Jenda s Janou vzali za ruce a šli za město. Před nimi zapadalo za lesy slunce a za zády se rozžíhala světla v ulicích. Byli »v pracovním«, sotva se stačili opláchnout u vodovodního kohoutku ve stáji studenou vodou, ale byli jeden druhému vzácnější, než kdyby se vystrojili a vyšlechtili na ples v opeře.

Celý den se Jan těšil na onu chvíli, kdy milou obejme. Každým pohybem mu vycházela vstříc. Teplé a vlhké rty a pootevřená ústa ho vzrušovala. Jeho mužnost se tiskla na její klín. Propadali se do opojení. Nemluvili. To, co si dychtili navzájem sdělit, se slovy vyjádřit nedalo.

Kolikátý večer to bylo, když se Jana odhodlala odhodit zábrany? Sklouzli pod pláštěm šera s hráze do louky. Trnuli vzrušením. Příroda však nedala rozohněnému milenci vášeň bez hranic. Touha trvala, ale síla poklesla. Dopadlo to nevalně.

Jan se styděl – nestalo se mu to poprvé – ale tentokrát ho to zvlášť mrzelo. Přál si, aby bylo všechno nejkrásnější, aby se ukázal své veliké lásce v nejmužnější podobě, aby jí způsobil nejblaženější rozkoš. Jana ho měla tak ráda, tak silně ho vnímala, tak se mu oddávala každým pórem těla, že se jí v záplavě citu pohlavní prožitek ztrácel, anebo alespoň ustupoval do pozadí. Objímali se, líbali, bylo jim krásně, prožívali pohádku. Jestliže si Jana vůbec Jendovo »selhání« uvědomila, pak to v ní budilo vůči němu spíš něžný »mateřský« vztah, než cokoli jiného.

Nebyla panna. Měla už známost se starším slušným chlapcem, kterého měla velice ráda. Ukázalo se, že on to stejně vážně neprožíval. Rozešli se. Jana vlastně žádné sexuální zážitky neměla. Co se mezi nimi odbylo, to byla víceméně jednostranná záležitost. Cosi jako chlapcovy pokusy, děvčetem z oddanosti trpěné. Teprve Jendu začínala vnímat opravdovou touhou celého těla od tepu srdce, horoucího dechu, ztopořených hrotů ňader až po vlhnoucí otevírající se klín.

Co jim nebylo dopřáno na louce u potoka, to si brzy mnohonásobně vynahradili. Janini rodiče, Dolinovi, odjeli na návštěvu k příbuzným a mladí byli pány manželského lože. Noc však byla krátká. Rychle uběhla objevováním netušených tajemství dívčí a chlapecké krásy. Na zdřímnutí nezbyl čas.

=*=

V následujících dnech zažil Jenda dramatickou příhodu, ale ne v Janině náruči.

Byl večer a krmil koně. Pospíchal. Potřeboval naházet z půdy seno, ale žebřík si právě ženské někam odnesly. Nechtělo se mu čekat a na půdu se jakž takž vyškrábal. Naházel na dvůr kopici suché trávy, shodil vidle a – co teď? Čekat, až se dámy se žebříkem uráčí? Když to šlo nahoru, půjde to dolů snáz. Skočil. Ucítil strašnou ránu do hlavy. Na chvíli zůstal jako omráčený.

Zabořený v kupě sena přicházel pomalu k sobě. Co se stalo? Vidle? S jejich nebezpečím počítal a odhodil je daleko. Sáhl si na čelo a ucítil lepkavé vlhko. Začal pátrat okolo sebe a nad sebou. Ze stropu prasečího chlívku, který uzavíral kout dvora, trčela ocelová traverza. Byla dost vysoko, aby nikomu nepřekážela a tak se nenamáhali, aby ji odřízli. Naházené seno a podvečerní šero ji přikryly. Při vší smůle měl Jenda z pekla štěstí. Kdyby narazil ústy nebo se na ni pověsil bradou – hrůza pomyslet. Odnesla to jen tržná rána a boule na čele.

V kamenné nádrži ve stáji si opláchl krví zalité oko, aby viděl na práci a dokončil krmení. Pak se pochlubil hospodáři a šel k lékaři. Jana nedala jinak a provázela ho. Zazvonili u starého vojenského doktora, který podobně jako kovář prodělal se svým řemeslem celou první světovou válku.

Lékař ohmatal ránu – místo rentgenu – a sešil ji několika sponami. Bez dezinfekce. Ještě cestou domů si Jan utíral z čela zbytky sena a ostrého stájového prachu. Uvažoval, zda doktorovo radikální počínání bylo výrazem vysoké profesionality nebo přezírání umazaného pohůnka, který nestál za piplání.

Rána se bez komplikací čistě vyhojila. Jizva zůstala, ale takové si pořizovali němečtí buršáci úmyslně jako mužnou okrasu.

A co dobrého to mělo za následek? Jana ho ani po lékařském ošetření nebyla ochotná opustit a ponechat osudu. Maminka a tatínek jistě pochopí, že po takovém úrazu nemůže zůstat ve studené komoře mezi pytli s obilím a chomouty. Potřebuje se důkladně umýt v horké vodě, obléci do čistého prádla a odpočinout si den, dva v peřinách.

Jan protestoval, ale marně. Jana se ještě nevzpamatovala z leknutí, které zažila, když ho viděla potácet se s obličejem, zalitým krví. Plna rozhodnosti přivedla milého před rodiče. Ti sice něco věděli o známosti dcery s brigádníkem u Kovářů, ale nepřikládali tomu zvláštní význam. Studentská láska sem, studentská láska tam. Teď byli šokováni. Janina rozhodnost hraničila s hysterií. Nedostane-li se Janovi nezbytné péče, hrozí mu po tom strašném úrazu snad nejtragičtější z tragických konců. Co si měli rodiče počít? Měli větší obavu z rozrušení dcery než z poranění jejího mládence.

Jan přestal bydlet u Kovářů v kumbálku nad schody. Jednu noc strávil u Dolinů a pak mu vyjednali ubytování u Janiny tety na druhém konci města. Nebylo to nepříjemné. Říjen byl chladný a kamna u tety a strýce hřála. Jana tam byla nyní víc než doma a trávili večery s Jendou skoro jako manželé. Teta mravopočestnost neteře bděle střežila, ale laskavá čtenářka a čtenář si domyslí, nakolik to dokázalo sladkým prožitkům zamilované dvojice zabránit. Snazší by bylo uhlídat stádo ohnivých koní Baby Jagy, než dva milence.

=*=

9) Peřejemi k sebedůvěře

Podzim byl plný práce a studených plískanic. Sklízela se řepa, ve volnějších chvílích rozvážel hnůj a obracela voňavá hlína v dlouhých, rovných brázdách. Babky seděly zakutané ve svetrech, kabátech, s pytlovinou přes kolena a odtínaly z řepných bulv prvními mrazíky nakřehlý chrást. Jenda obdivoval, že si neusekly srpem palec. Nakládal tupými vidlemi fůry a odvážel do statku. Ženské a sezónní pomocníci, zpravidla důchodci, ho zdravili veselými průpovídkami. Jeho mládí a dobrou náladu přijímali jako osvěžení v zamračených říjnových dnech.

Netušil, že někomu hýbe žlučí. Ujížděl s prázdným vozem k opuštěné cihelně, když se mu postavil do cesty valník, vezoucí řepu z vedlejšího pole. Kočí, který tak učinil úmyslně, vytáhl bič z »koutku« vozu, významně s ním potřásl a vykročil chlapci vstříc.

Byl to asi pětadvacetiletý mladík mohutné neohrabané postavy se zamračenou hrubou, nepříliš oduševnělou tváří.

Jeník nepřátelské chování kočího nechápal. Jediné, co ho napadlo – že mu snad nešikovně vjel do cesty a dostatečně se nevyhnul. Chtěl se mu omluvit, ale to už krobián spustil: „Tak ty nám chceš jako komplikovat život? Nedělej se pitomej. Dyť ty dobře víš, vo co de. Tady vod cihelny se vobrací jakživo dvakrát za půldne a ty nám nebudeš zavádět žádný nový móresy.“

Jenda si spěšně skládal myšlenky. Oč se vlastně jedná? Nehonil rekordy, ale nevěděl co to je práci si šetřit. Nenapadlo ho hlídat, kdo kam kolikrát jede a kolikrát se vrací. Prostě – nakládal, odvážel, přepřahal, když nadešlo poledne, koně pokrmil, zapřáhl znovu a pracoval do soumraku.

„Nekoukej jako spadlej z višně. Dyž vozíš za půldne tři fůry, lidi to vidí, mluví se vo tom a my vypadáme jako flákači.“

Jeníkovi se míhaly hlavou nejasné pochybnosti. Byl snad hnida, něco jako stávkokaz, kazil dělníkům pracovní podmínky? Pomáhal sedlákům proti čeledínům?

Mladý medvěd se choval výhrůžně a hrozila rvačka. Jenda léta boxoval, ale nepral se a neměl k tomu chuť ani teď. A také – proč?

Neurvalec vysršel a nechal se uchlácholit. Vozy se vyhnuly a každý pokračoval svou cestou. Jenda jezdil k cihelně i všude jinde stejně jako dosud. Dával si pozor, aby nepotkával nerudné kolegy v úvozech mimo svědky. Oni pochopili, že je to hloupý student, kterého za pár dní čert vezme a nechali ho být.

=*=

Smůla přicházívá, když ji nejméně čekáš.

Není poklidnější zaměstnání, než vyvážení chlévské mrvy. Obyčejně na to dojde, když už není nic naléhavějšího na práci a člověk ani koně při tom nespěchají.

Jan vezl první forku na staré hnojiště za potokem. Nechtělo se mu přehazovat hnůj vidlemi z vozu na hromadu a rozhodl se, že na kupu vyjede a náklad shrne. Hnojiště bylo něco přes metr vysoké, na bocích svažité, důkladně slehlé a povrch dešti a sluncem proměněný v pevný příkrov. Vypadalo bezpečně.

Pořádně se rozjel. Koně vyběhli do poloviny, když se kola vozu začala nebezpečně bořit. Hnůj nebyl tak pevně slehlý, jak se zdálo. Vůz se propadal. Koně už nebyli s to nákladem pohnout, kopyta se jim bořila do měkké hmoty. Polekali se a začali jančit. Přestali poslouchat opratě. Bento se z pravé strany vrhl doleva a porazil Kyliána. Ten padl na bok a Bento tancoval mezi jeho vzduchem se kmitajícíma nohama. Dlouho netancoval, protože se valem propadal a za chvilku byl ve hnoji po břicho. Teď mu ležící Kylián kopyty po břiše šermoval a Bento se střídavě pokoušel vzepnout na zadní a na přední nohy. Hrozilo, že Kyliánovi zláme kosti.

Jan zíral na boží dopuštění, jež se mu vymklo z rukou. Zoufale přemýšlel, co počít. Koně byli šíleně vyděšení. Z vytřeštěných očí jim zírala hrůza a děs. Bylo je třeba uklidnit. Ale jak, když Jenda sám naléhavě potřeboval, aby někdo uklidnil jeho.

Stává se, že se člověk v neštěstí po několika vteřinách šoku ocitne ve zvláštním stavu, který je kombinací fatálního smíření s nejhorším a zároveň vypjatého uvažování a systematického jednání.

Hladil zvířata po nozdrách a mluvil k nim nejmírnějším hlasem, jakého byl v rozčílení schopen. Bylo úžasné, jakou koně měli v tom momentu k lidskému tvoru důvěru. Viseli na něm vyděšeným zrakem a opravdu se ztišili. Přestali se zmítat, jen těžce oddechovali. Snížilo se nebezpečí, že se navzájem nebezpečně zraní. Nešťastný hoch konečně střízlivěji obhlédl situaci a začal postupovat s rozmyslem. Každý krok skrýval riziko, ale nečinnost byla tragická jistota.

Začal od toho, co se zdálo být nejsnazší. Vypřáhl Benta a pokusil se ho vyvést z dosahu natažených nohou Kyliána, který ležel skoro pod ním. Osm koňských nohou tvořilo propletenec. Čtyři byly vodorovně – Kyliánovy, čtyři svisle a hluboko zabořené do vazké hmoty – Bentovy. Bento se nemohl osvobodit jinak, než prudkými poryvy. Jan si mu stoupl těsně k hlavě, vzal ho u samého udidla, hladil ho po chřípí, mluvil na něj a snažil se, aby kůň výskoky směřoval kupředu a netancoval ztřeštěně ze strany na stranu, čímž se nebezpečí, že Kyliána zmrzačí, zvyšovalo. Přesto s hrůzou čekal, kdy uslyší zlověstné zapraštění kostí.

Dopadlo to nad očekávání šťastně. Bento byl volný. Nevyběhl, nevyšel, ale vypotácel se jako opilý pár kroků k potoku. Zůstal stát s pochýlenou hlavou. Byl to vůbec Bento? Po celou dobu, kdy se Jeník potýkal s vyproštěním druhého valacha, stál jako ovečka. Nepásl se, neudělal ani několik kroků, aby se napil z potoka. Stál skoro nehnutě, jen se nepatrně chvěl.

Situace byla už daleko lepší. Nehrozilo, že si zvířata polámou údy.

Když byl Bento vypřažený, uvolnila se Kyliánovi protiváha a sjel s hromady, ale po hřbetě a nohy mu zůstaly trčet vzhůru. Řetěz náojníku a postraňky se napjaly jako struny. Po delším zápolení se podařilo uvolnit váhu s rozporkami a i druhého koně bylo možno vypřáhnout. Byl volný, ale ležel stále na levém boku s nohama obrácenýma vzhůru a opřenýma o kraj hnojiště. Co mu bránilo, aby se převrátil na druhou stranu a vyskočil? Chomout. Jeho pevná dřevěná kostra se vzpříčila. Kůň nemohl ani sem ani tam. Nalevo měl nohy vysoko vztyčené proti kupě hnoje, napravo mu překážela špička chomoutu, působící jako pevně zapřená páka.

Jenda se pokoušel pomáhat zvířeti za hlavu, za přední nohy, aby ho přes odpor chomoutu převrátil. Nic platné. Poslední východisko bylo – chopit ho za zadní nohy, které trčely do vzduchu jako sloupy a blýskaly podkovami. To bylo veliké riziko. Aby se kůň převrátil, musel švihnout celým tělem a v prvé řadě zadníma nohama. A být v té chvíli v jejich blízkosti, to už neznamenalo jen dát v šanc zubní sklovinu. To byla poloviční sebevražda.

Jan před posledním krokem nezaváhal. Proběhlo to šťastně. Kopyta mu zasvištěla okolo uší, ale neškodně. Jen dřevěná konstrukce chomoutu zapraskala a rozdělila se ve dví.

Hoch sházel náklad z vozu. Prázdný za pomoci koní pozpátku vytáhl – aniž by museli znovu vstoupit na nejistou půdu - a nešťastná příhoda skončila bez dalších trampot.

Nikdy předtím ani potom necítil Jenda mezi koňmi a sebou tak pevný vztah a vzájemné pochopení, jako ve vylíčených okamžicích. Po krátké chvilce paniky k němu vzhlíželi s důvěrou v pomoc, v záchranu. Sledovali jeho pokusy, jako by jim porozuměli, a snažili se dělat to, co si přál a co od nich očekával. Jen slepý mohl nevidět nakonec jejich zjihlost a vděčnost. Sebevědomý Bento a zákeřný Kylián se proměnili v párek nejmírnějších beránků.

Jenda se Kováři k svému břídilství přiznal. Spravení chomoutu zaplatí. Hospodář se nerozzlobil, nevyhuboval mu, jen se na něho vyčítavě podíval a poznamenal: „Nic platit nebudeš.“

=*=

Tři měsíce práce vybraných ročníků v zemědělství skončily, ale vyučování v lesnické škole nezačalo. Nebylo uhlí a prosinec byl nemilosrdný.

Kovář se rozhodl nájem statku a své sedlačení ukončit. Měl už léta, práce ze dne na den ho unavovala a o čeleď byla nouze. Kočí a děvečky odcházeli do pohraničí, kde měli možnost hospodařit na svém. Kovář prodával poslední úrodu, zvířata i inventář. S likvidací hospodářství bylo hodně práce a tak Jendu přemluvil, aby u něho ještě zůstal.

V jižních Čechách bylo v tom roce suché léto a hrozilo, že v zimě nebude dobytek čím krmit. Otec se obrátil na Jendu s dotazem, zda by se na Rakovnicku nedalo koupit seno. Bylo to jako na zavolanou. Kovář měl plnou stodolu a sháněl kupce. Kladl si však nepříjemnou podmínku: prodat »celou stodolu, jak stojí a leží«. To znamenalo nejen seno, ale i slámu. Sláma byla jen zčásti – v nouzi – krmná, zbytek se dal použít jen na podestýlku.

Nejprostší bylo, aby Jenda sehrál mezi vraňanským velkostatkem a rakovnickým hospodářem úlohu prostředníka. Zlákala ho však vyhlídka na výnosný obchod a pustil se do smělého podniku. Kovář nabízel výhodnou cenu a v jižních Čechách se platilo mnohem víc. Předběžný odhad sliboval slušný zisk. Jenda si vzal obchod do své režie. Bez peněz a bez zkušeností.

Jako brigádník dostával plat tisíc korun měsíčně, což později po měnové reformě představovalo dvě stě. Koupil na úvěr celou stodolu a čekaly ho výlohy s nakládáním a dopravou. Jeho jediná vstupní investice byla odvaha, hraničící na jednom konci s naivitou, na druhém s lehkomyslností.

Sena bylo větší množství, než vraňanský městský statek potřeboval. To nebyl problém. Když se na Vraňansku rozkřiklo, že dováží krmení, požadavky se hrnuly. Rozjel se po okolí a hledal další zdroje.

Koupil vagón sena od zajímavého muže, který měl nad městem mlýn. Pracoval s minimálním počtem pracovních sil, ale s více než desítkou elektrických strojů. Většinu jejich obsluhy a údržby zastal sám. Mlýn, dvůr a hospodářské budovy málo připomínaly obvyklé vesnické prostředí, spíš racionálně uspořádanou menší továrnu. »Pan otec« byl známý komunista. Jenda ho později ztratil z dohledu a často přemýšlel, jaký byl jeho osud počátkem padesátých let, když se začala uplatňovat mechanicky »třídní« hlediska.

Hlavní Jendův úkol nyní byl – dostat krmení do Vraňan.

Nejprve si musel ujasnit, co doprava vyžaduje. Nedocenitelným pomocníkem mu byl důchodce od dráhy, kterého získal jako pracovní sílu pro nakládání. Podle jeho rady si vyjednal na železniční stanici postupné přistavování určitého typu vagónů, zajistil nakládací rampu, vypůjčil plachty a provazy na upevnění a přikrytí nákladu.

Našel ještě dva další pomocníky a dojednal s nimi pracovní podmínky a odměnu.

Jeden z nich byl zvlášť zajímavý typ. Invalida, něco přes padesátku, který si přivydělával příležitostnou »fuškou«. Omýval nebožtíky, provázel je na poslední cestě ve stříbrném funebráckém odění, naložil nebo vyložil vagón uhlí nebo brambor, vyčistil studnu nebo vyvezl žumpu. Většinou samé fajnové a voňavé práce, do kterých se mnoho lidí nehrnulo.

Výdělek se u něho dlouho neohřál. Zčerstva ho spláchl hrdlem, dříve než ho o něj jeho metráková holubička připravila. (Ta mu bděle obracela kapsy, aby se mu v nich nehromadily drobty.)

Bydlel v jedné místnosti bez příslušenství ve starém činžáku na periferii. Jeho rodinné prostředí připomínalo Londonovo líčení londýnského East Endu – Lidé z propasti. Jan stával dva kroky od dveří a neměl odvahu ani místo pokročit dál. Obklopoval ho mrak puchu, v němž se mísily vůně všech činností, na kterých se pokašlávající vychrtlý muž se zarudlýma mokvajícíma očima podílel.

Družka, otylá žena s bílým mastným obličejem a zlým pohledem vítala chlapce nerudně. Častovala ho žlučovitými poznámkami, jako kdyby přicházel svádět jejího druha k nepravostem. V její zkušenosti byl mužův výdělek spojen s jeho návratem v podroušeném stavu a příslušnou domácí scénkou.

Jenda přišel poprvé do idylické rodinky, když se právě chystala k obědu. Paní vytahovala z oprýskaného kastrůlku vařené vuřty. Muž shrnul se židle kupu hadrů, odkopl je na červenou pruhovanou peřinu, která se svezla s postele, a pohostinně vybídl hocha, aby »si vzal s nimi«. Představa, že by měl v těchto podmínkách polknout sousto, ho poděsila. Horlivě děkoval, ale ani to nebylo moc třeba. Manželé neměli na rozdávání a nezdálo se, že by si horoucně přáli, aby pozvání přijal.

Cennější než finanční zisk byly pro Jendu zkušenosti, které při podnikání získal. Musel překonávat řetěz potíží. Jednou je způsobily dráhy, podruhé on sám nebo jeho parta. Naložili ve stodole žebřiňáky sena, přijeli s prvním na rampu, ale vagón jim nepřistavili. Podruhé špatně upevnili plachtu a vítr ji za jízdy rozerval. Jindy začalo pršet, nezbývalo než seno rychle přikrýt a práci přerušit. S tím vznikl problém, jak vagón na frekventované rampě udržet. Příště zase vagón naložili přes míru a neprošel kontrolním rámem. Museli odvázat a sejmout plachtu, část sena očesat a odvézt zpátky do stodoly.

Nejslabší místo podniku představovalo půl stodoly slámy. Co s ní? Jeden vagón krmné poslal Jenda do Vraňan, ale to se nevyplatilo. Režie byla větší než příjem. Po delším úsilí se podařilo slámu »udat« v místě. Dostal za ni pakatel, nic na ní nevydělal, ale o to v daném případě nešlo.

Během práce vyvstala ještě jedna nepředvídaná potíž. Pomocníci pochopili, že je podnik výnosný. Domluvili se a když přijel mládenec se senem k přistavenému vagónu, žádali, aby jim »přidal«, jinak půjdou domů. Jejich požadavek nebyl sám o sobě strašný, ale jednání Jendu překvapilo. Žil v představě, že je pojí společný zájem, že mezi nimi vzniklo přátelství. Ve své normě zidealizované morálky jejich počin pokládal za hanebnost a podraz. Emoce v něm přemohly zdravý rozum. Byl s to nakládání přerušit a vydat se do města shánět jiné pracanty. Stávkující pochopili, že přestřelili. Výdělek nebyl k zahození a tak se dali na ústup. Jenda dostal cenné poučení. Nesmí se nechat unést přátelskými úsměvy a poklepáváním na rameno. Musí brát v úvahu, co představuje SKUTEČNÉ ZÁJMY lidí a jaké jednání může od nich vzhledem k tomu očekávat.

Obchod se senem a slámou mu vynesl několik tisíc zisku. Ještě nikdy tolik peněz neměl. Připadal si jako menší Rothschild. Poprvé mohl své Janičce a rodičům koupit k vánocům opravdové dárky a nejen symbolické maličkosti.

=*=

Žili s Janou pár měsíců skoro jako manželé. Zvlášť po fyzické stránce jim už vůbec nic nechybělo. Ale stačí k manželství jen vrchovatě sexu? Je to všecko? Nepřiznávali si to, ale oba pociťovali, že jim přece jen něco schází. Co to bylo? Jan si občas s nevolí uvědomoval, že musí hrát před tetou a strýcem komedii. Mezi osmnáctiletým párečkem není nějaké poškorpení vzácné. Podezíravé tetiny pohledy a vyptávání nutily k přetvářce. Tím se drobná rozmíška neodstranila, spíš to jejímu přirozenému vyřešení bránilo a měnilo ji v otrávenou náladu. I Jana jako by se občas ošívala a něco jí bylo těsné. To, když se jí dvořil některý hezký spolužák, nebo si mezi holkami vyměnily obdiv k novému krasavci, který nastoupil za Rakovník v první fotbalové lize.

Projevy byly různé, ale příčina jedna. Oběma ještě hodně chybělo do vyzrálých osobností. Když přišla zpráva, že na lesnické škole začíná znovu výuka, předstihovali se v ujišťování o věrnosti, o věčné lásce, ale ve skrytu duše – aniž měl jeden i druhý odvahu sám sobě to přiznat – cítili ulehčení.

Sejde s očí…Nemusí to tak být vždycky, ale vážná známost v osmnácti a proměněná v tak štědré »manželství«, že už zbývá sotva co, nač je ještě možno se těšit, to je přece jen nezralé ovoce, očesané příliš brzy.

Když za Janem zaklaply dveře osobáčku a zamával Janě z okénka, utírala si uslzelé oči. Nevěděla, zda je to proto, že jí bude Jan tolik chybět, nebo že tušila konec jedné kapitoly svého mládí.

=*=

Jan se vrátil po přestávce do školy.

Půl roku života v Rakovníku znamenal pro dospívajícího kluka hodně. Nahlédl do jiných podmínek. Srovnání otevírá oči a nasazuje brýle. I když v posledních létech války žil odloučeně od rodičů a bydlel a pracoval v drsném prostředí, nyní byl odkázán sám na sebe úplně. Sám si musel poradit ve složité situaci, sám se rozhodnout, sám nést riziko a sklízet sladké i hořké plody.

Obchod se senem pro něho měl – možno říci – osudový význam. Nejen pro výdělek, spíš pro poznání svodů a poučení obchodu. Když »šmelil« s americkými vojáky s cigaretami, žvýkací gumou, čokoládou a různými lapáliemi, zdálo se mu podobné podnikání lákavé. Teď je okusil v dostatečné míře.

Při troše štěstí se dají vydělat poměrně rychle slušné peníze, to ano. Riziko není to nejhorší. Když se jedná s rozumem a opatrně, přináší zajímavé vzrušení. Co se mu nedostávalo, bylo morální uspokojení. V »kšeftu« se člověk snaží získat jen pro sebe. Připadalo mu, že zápasí proti všem ostatním. Čím méně zaplatí za zboží, za práci pomocníků, čím víc vydělá, tím je úspěšnější. Peníze mu samy o sobě plné uspokojení nedávaly. Pochopil, že by mu obchod jako životní povolání »neseděl«, že to není »jeho parketa«.

Ještě jednu důležitou skutečnost si uvědomil. Za uplynulý půlrok poznal cenné nové věci, ale jiné, dříve poznané pouštěl se zřetele. První rok po válce se vrhl s velkou vehemencí do politického studia a stranické činnosti; teď se v Rakovníku o tyto záležitosti zajímal minimálně, do žádné organizace se nepřihlásil a nenavštívil ani jednu schůzi. V Písku skoro tři roky boxoval; v Rakovníce, kde byl znamenitý rohovnický klub, do tělocvičny ani nevkročil. Dokonce se nešel na boxerské utkání ani podívat. Taneční zábavy nebyly jistě to nejdůležitější, ale nebylo přirozené, jestliže ve Vraňanech a v Písku je navštěvoval každý týden a nyní v Rakovníce za řadu měsíců ani jednou. A to zde měl děvče, které by to jistě přivítalo s radostí.

Jak si vysvětlit, že nové věci s chutí poznával, ale dříve poznané s lehkým srdcem pomíjel? Byl to do jisté míry přirozený projev mladického hledání, sondování, »ochutnávání«. Hlavně ho pohltila zamilovanost. Až moc. Až přestával být pánem svých rozhodnutí. Ale mělo to všechno ještě jednu vážnou příčinu. Bylo v tom nebezpečí nestálosti, »těkání« od jednoho k druhému, povrchnosti.

Nejcennější bylo, že měl dost soudnosti, aby si slabinu uvědomil.

Kritická sebereflexe je užitečná vlastnost, ale má své »ale«. Má smysl jen tenkrát, když následuje účinná náprava, skutky. V osmnácti ani v devatenácti není nic zmeškáno.

=*=

10) Líc a rub únorových vavřínů

Sedmačtyřicátý rok byl v celé republice dobou zostřujících se politických rozporů. Znásobilo to katastrofální sucho a neúroda, které ztěžovaly řešení zásobovacích a sociálních problémů. Vřelo to znovu v celém světě. Iluzi míru po porážce fašismu vystřídala studená válka a Evropa se lomila přes hranu chystaného Marshallova plánu. Československo nějaký čas balancovalo.

Atmosféra doby se promítla i do lesnické školy. Po půlroční přestávce ve výuce bylo co dohánět. Profesoři i studenti se pustili od ledna, kdy začal nový školní rok, intenzivně do práce. Nicméně poklidné studium bylo rušeno politickým napětím a rozmíškami. Na ostatních středních školách v Písku se studenti o politiku tolik nezajímali, ale na mnoha zelených límcích se leskl národně socialistický odznáček. Míra zájmu o politiku byla ovlivněna tím, že průměrný věk »lesáků« byl vyšší, než v jiných ústavech. Pokud šlo o stranickou orientaci, působil značně příklad profesorského sboru a v nemalé míře i konzervativní duch v lesnické branži.

Vypadalo to zajímavě jako romantická tradice mysliveckých zvyků a lesáckých uniforem, švarných adjunktů a pikantních historek, pozakrytých zeleným šerem. Skrývala se za tím stavovská nadřazenost. Kastovní povědomí tu mělo živnou půdu déle než v jiných povoláních také proto, že ve vlastnictví lesů byla pozemková reforma první republiky provedena zvlášť nedůsledně. Mnoho revírníků a hajných ještě po většinu života pobíralo chléb od pana hraběte, knížete, barona, biskupa nebo opata. Tituly se zrušily rychle, ale latifundia se přistřihovala opatrně. Lov byl stále převážně sportem aristokracie. Kromě státních stejnokrojů přežívala stará knížecí tzv. švarcnberská uniforma: temně rudý kabát, šedé kalhoty a černý klobouk se zelenou stuhou.

Závažné bylo, že konzervativní duch opanoval i výchovu nové lesnické generace. Po osvobození se o místo píseckého ředitele utkali dva zasloužilí, ale nejstarší nestoři. Vyhrál starý konzervativní pán. Řízení školy podle toho vypadalo.

Kuriózním případem byl profesor Lohnický, o němž už byla zmínka. Jeho skripta byla historickou pamětihodností. Přednáškám nerozuměli ani primusové. Zkouška u tabule byla monolog, kdy profesor kladl otázky a hned si sám odpovídal. Známky na vysvědčení přizpůsoboval hodnocení ostatních předmětů, popřípadě klasifikoval o něco mírněji. Aby měl nějaký doklad o výsledcích výuky, psala se na závěr každého semestru písemná práce. Byla spojena s tajným rituálem, který každý ve škole znal a generace generaci jako veřejné tajemství předávala. Pan profesor nadiktoval sekretářce otázky a ta je – přísně důvěrně – sdělila studentům. Ti opsali ze skript odpovědi předem a hotové práce přinesli do třídy. Pan profesor seděl za stolkem a bděle sledoval, aby nikdo neopisoval. „Všechno vidím,“ varoval. Posluchači si krátili dlouhou chvíli četbou, hráli pod lavicí šachy nebo karty. Pár minut před zvoněním papíry odevzdali.

Ve škole byli i znamenití vyučující, ale úroveň i metody každého z nich byly více méně nahodilé. Kdo si co sebou přinesl, to ve svých hodinách prezentoval.

Hodiny matematiky profesora Halíka – přes jeho mystické »úlety« - nebyly suchopárnou vědou, ale pravým dobrodružstvím poznání. Řešení rovnic se podobalo luštění křížovek. Jenda u něho pokládal algebru i aritmetiku za nejzajímavější předmět.

Profesor Bořík učil poznávat a ošetřovat stromy, keře a byliny nejen podle knih, ale v živé přírodě. Občas se mu stávalo, že se ocitl před složitým problémem. V literatuře bývá všechno jasné, ale příroda má své rozmary a někdy si zahraje na takovou kombinaci, že je to i pro kvalifikovaného botanika na infarkt. Studenti se bokem uhihňávali, ale vážili si ho a měli ho rádi.

Konzervativní a novátorští pedagogové se nedělili podle data narození. Profesor Suchan učil zoologii a ochranu lesů už Jeníkova otce. Byl vlastně v penzi, když pokračoval ve výuce i po druhé světové válce. Publikoval v odborných časopisech nové poznatky a obohacoval jimi své přednášky.

O vynikajících metodách profesora Mesiarika a jeho smyslu pro moderní objevy už byla zmínka.

Každý z profesorů učil, jak za dobré uznal, nebo na co jeho znalosti a schopnosti stačily. Po nějakém sladění předmětů nebylo zdání. Na to, proč vlastně hoši studují a k čemu budou jednou znalosti v praxi potřebovat se mnoho ohledů nebralo.

V málo utěšených poměrech zastihl školu únor osmačtyřicátého roku.

Události, jež probíhaly v Praze se ve škole napjatě sledovaly. Přestávky se měnily na chodbách v živé debatní kluby. Skupina studentů se rozhodla, že v době hodinové manifestační stávky, vyhlášené na podporu přijetí demise odstoupivších ministrů, půjde demonstrativně odklízet sníh na ulici před internátem. Profesor Brouček, který měl vydávat nářadí, si to v poslední chvíli rozmyslel a studentům to rozmluvil. V rourovně u nádraží byli připraveni dělníci, aby proti stávkokazům zasáhli.

V době stávky se na pracovištích poslouchal rozhlasový projev předsedy odborů Evžena Erbana. Jenda s dalšími čtyřmi spolužáky se vypravili za ředitelem školy s požadavkem, aby se projev vysílal školním rozhlasem. Měli kupodivu spontánní podporu studentů. Kde se vzal najednou zájem o projev levicového předáka, když se ještě před chvílí uvažovalo o »antistávce«? Důvod byl prostý: v jednom i v druhém případě to mělo být namísto vyučování. Napovídalo to, nakolik principiální bylo politické přesvědčení valné části posluchačů.

Ředitel byl s delegací rychle hotov.

„Jsme škola a ne politické shromáždění,“ prohlásil. Pak se mu to rozleželo a přijal řešení a la chytrá horákyně. Škola nestávkovala, rozhlas se neposlouchal, ale vyučování se nekonalo.

V běhu událostí přišel někdo s návrhem vytvořit ve škole akční výbor. Nápad se ujal a odpoledne po vyučování se sešlo samozvané grémium v prázdné učebně. Tvoření akčních výborů nemělo přesná pravidla a vznikaly spontánně. Většinou se vybíraly na shromáždění pracujících. V lesnické škole se akční výbor vytvořil vzájemnou domluvou několika komunistů a levicově orientovaných studentů.

Byl mezi nimi např. Karel Klen, starší muž, který se pustil do studia už jako hajný. Rozšafný člověk, jenž poznal kus praktického života. Zdeněk Baloun byl syn obchodníka loveckými potřebami z Českých Budějovic. Jako jedináček ze zámožné měšťácké rodiny měl sklon k radikalismu a sektářství. Většinu tvořili studenti, kteří sympatizovali s komunistickou stranou nebo se sociální demokracií, ale nebyli politicky organizovaní a ani se do té doby nijak zvlášť aktivně neangažovali. Jejich politická aktivita se omezovala na debaty.

Kromě studentů byl pozván do akčního výboru profesor Halík. Netajil se členstvím v národně socialistické straně, ale i komunisté měli důvěru v jeho spravedlivý úsudek. Viděli v něm pojistku proti hurá-revolučnosti, k níž měli i někteří bezpartijní v akčním výboru sklon. Výbor měl asi patnáct členů a za předsedu byl spontánně zvolen Jan Lukáš.

První jednání bylo chaotické. Panovaly různé představy, co by akční výbor měl a co by neměl dělat. Někteří účastníci žili atmosférou několikaměsíčních rozhořčených politických střetů a domnívali se, že nadešla doba vyřizování účtů a všeobecné čistky. Jenda zastával stanovisko, že mnozí studenti jen plují s proudem, který určuje vedení školy a profesoři. Po delší živé polemice bylo přijato rozhodnutí, že se nikdo ze studentů kaceřovat a natož pak vylučovat nebude.

Jaká opatření mají být učiněna na ředitelství a v pedagogickém sboru, na to se názory lišily ještě ostřeji. Bylo dost těch, kdo viděli hlavně odznáčky na klopách, ale rozumnějším šlo především o překonání konzervatizmu ve výuce a o její modernizaci. Bouřlivá polemika byla nepřímo úměrná chudým závěrům.

Padl moudrý návrh, aby na jednání přizvali předsedu okresního akčního výboru, inženýra Králíka z rourovny. Ten ochotně následující den přišel. Lesnická škola neměla dobrou politickou pověst a jejímu řešení se zřejmě přikládal význam.

Přítomnost představitele autoritativního orgánu dodala jednání váhu. Výbor už neseděl v prázdné učebně a nemusel se pošťuchovat se skupinou militantních odpůrců, kteří se předcházející den pokoušeli jednání překazit. Zasedání se tentokrát konalo ve sborovně. Stanovisko inženýra Králíka mělo autoritu. O čem se minulý den diskutovalo hodiny bez valného výsledku, to se nyní měnilo bez otálení v praktické kroky. Potvrdilo se, že nikdo ze studentů vyloučen ani jinak trestán nebude. Hlavní pozornost se soustředila na způsob řízení školy a na slabiny vyučování.

Nikdo z akčního výboru, ani profesor Halík nepochyboval, že stařičký ředitel si už dávno zasloužil odpočinek a že jeho setrvávání ve funkci bylo pro školu brzdou. Kdo ho má vystřídat? Inženýr Ján Mesiarik. Na tom se všichni shodli.

Bylo to vysvědčení o zodpovědném jednání akčního výboru, o tom, že sledoval zájem školy a československého lesnictví a ne úzké partajnické zřetele. Mesiarik byl národní socialista, svým protikomunistickým postojem se netajil a dával ho často najevo s dávkou příslovečného sarkasmu. Byl všechno jen ne měkota vůči studentům. Jeho zkoušky a klasifikace byly nejpřísnější. Výborná známka byla u něho bílá vrána. Nikoho však nenechával na pochybách, že je přímý a spravedlivý člověk, výborný organizátor a že má snahu respektovat ve výchově posluchačů moderní trendy. Právě to škola naléhavě potřebovala.

Praktická řešení akčního výboru se děla tak operativně, jak tomu bývá v historii jen zcela výjimečně. Co si na ministerstvu přehazovali roky jak horký brambor a k čemu se jako k nepříjemné operaci nikomu léta nechtělo, to se stalo dílem hodiny. A neputovalo to po přednostech kanceláří, nevyjádřili se k tomu sekční šéfové a nestvrdil to v červených deskách zlatým plnicím pérem ministr. Rozhodli to studenti, jeden profesor a jeden inženýr z výroby. Vyřešili to na řadu let a ne špatně. Prospělo to dobré věci.

Sborovna sousedila s ředitelnou a mezi nimi byly spojovací dveře. Zavolali ředitele. Jeho drobná postavička se zakloněnou scvrklou hlavičkou a brýličkami se skoro ztrácela u čela dlouhého stolu. Posluchač třetího ročníku Jan Lukáš mu oznámil hořký ortel: akční výbor ho odvolává z funkce ředitele školy. Stařec měl dveře do ředitelny po pravici, ale ve zmatku se otočil doleva, opsal třičtvrtě kruhu a odpotácel se.

Za celoživotní dílo, v němž nepochybně dobré převažovalo nad špatným, dostal krutou ránu. Nemohl ji pociťovat jinak, než jako křivdu. Ale byla to vina akčního výboru, nebo byrokratů, kteří chodili kolem dávno přezrálého problému jako kočka kolem horké kaše? Jistě že se bolestivá operace mohla a měla udělat citlivěji, s větším pochopením pro člověka, pro jeho věk a zásluhy. Ale nechť slouží aktérům za polehčující okolnost, že se báli, aby celá záležitost nezabředla do formálních procedur a aby se revoluční krok neproměnil v plácnutí do vody.

Zavolali profesora Mesiarika. To už se po ústavu rozběhla zpráva, že byl odvolán z funkce ředitel. Co si asi pomyslel vysoký štíhlý elegán, uhersko-štiavnický inženýr, když šel »na kobereček«? On, známý ironik, který si nikdy nebral servítky, když se vyjadřoval o komunistech?

Postavil se tam, odkud před chvilkou dosavadní ředitel odvrávoral jako penzista. Čeká ho podobná defenestrace? Ještě nepřekročil padesátku, cítí se v plné síle, žije školou, kypí energií, má hromadu plánů a nápadů. Nad vším udělá kříž? Zavře se nad ním voda? Skončil?

Členové akčního výboru – sami rozrušení – si nevšimli, že urostlý sebevědomě vzpřímený Jánošík byl bledý jako stěna.

„Akční výbor vás jmenuje ředitelem lesnické školy. Ujměte se hned práce.“

Řekli »práce«, ne funkce. A ani se nezeptali, jestli to přijme, nebo ne. On, člověk tak noblesního společenského chování a nenapadlo ho, že by měl něco odpovědět, poděkovat za důvěru, prohlásit že ji nezklame, že se vynasnaží – nebo tak něco. Překvapením se jen trochu zakýval, jak měl ve zvyku, něco zakoktal, ani dobře nevěděl, co to bylo, otočil se a maličko zaváhal. Má jít rovnou spojovacími dveřmi do ředitelny? To se mu přece jen zdálo trochu moc a ocitl se na chodbě, ani nevěděl jak.

Necítil ulehčení že ho nevyhodili, radost z korunovace (Jak se stal chudý Jáno zpod Tater králem), všechno jako by se mu jen zdálo. Nemohl se vzpamatovat. Jedno přes druhé mu vířilo hlavou a ne a ne se usadit a vytvořit jasné vědomí, co se vlastně stalo, co to znamená, co to od něho vyžaduje, v čem se mu život mění. Nezpronevěřil se sám sobě, není teď kolaborant s komunisty, na které ještě před půlhodinou pohlížel jako na nepřátele? Litoval, že je zarytý abstinent a nemá ve skříni láhev pálenky.

Nejbolavější zub, který vyžadoval od akčního výboru nepříjemný zákrok, byl profesor Lohnický. Jeho výuka byla nemožná, v tom nebyl nikdo na pochybách. Ale byl to milý veselý starý pán, kterého měli všichni rádi. Jak mu oznámit, že je relikvie, která se do současnosti nehodí?

Zvolili bezprecedentní krok, jaký se mohl přijmout jen v tak neopakovatelné době. Zavolali ho, posadili a všechno o jeho neúnosné výuce mu bez pardonu vypočítali. Že jeho přednáškám nikdo nerozumí, že jeho skripta zaspala třicet let, že technické prostředky, které tam uvádí už sám dávno nepoužívá. Když mu popsali, jak je to s písemkami a s otázkami, které dává prostřednictvím sekretářky studentům předem, ani nehrál překvapeného. Zato udivil tím, jak nemilosrdnou lázeň přijal.

Netvářil se uraženě, nehájil se, nevymlouval. Snad to bylo i pod vlivem zprávy, že jeho bezmála vrstevník – ředitel byl odvolán a Lohnický čekal podobný ortel. Vypadal v té chvíli jako děcko, přistižené při nepravosti. Zajíkavě ujišťoval, že všechno napraví, všechno dá do pořádku, všechno bude zase dobré.

Dovolte poznámkou předběhnout čas. Ten člověk všechno do pořádku dal. Dokázal malý zázrak. Nová skripta sice už nenapsal, ale přednášel věcně a srozumitelně, učil posluchače zacházet se soudobou měřicí technikou. Zkoušel a klasifikoval dál velmi mírně, ale bez komedie s předem připravenými písemkami. Jako by omládl o jednu nebo dvě pedagogické generace. Jako by byl před lety sám nad sebou rezignoval a nyní se znovu probudil.

Kde se akční výbor zaměřil na modernizaci výuky a racionálnější řízení školy, měl šťastnou ruku. Poměry se rychle měnily k lepšímu a místo konzervatizmu a staromilství zavládl pokrokový duch. Méně šťastné bylo řešení povýtce politických záležitostí. Jediný jasný případ byl profesor Mnohorád, po válce odsouzený za kolaboraci s nacisty a pak vyučující na škole dějepis. Když ho z lesnické školy vyprovodili, nikde o něj nestáli a odešel do důchodu.

Jenda s odstupem času hodně uvažoval o dalších dvou krocích, jež tehdy přijali, a měl stále větší pochybnosti, zda postupovali spravedlivě a nespáchali křivdu. Propustili ze školy dva pedagogy, profesory Lánského a Broučka. Lánský byl národně socialistický poslanec a jeho stranický vliv na škole byl nejsilnější. Nebyl však zarytý reakcionář, byl přístupný výměně názorů. Že zastával jako poslanec poslušně stanoviska, která byla často v rozporu s logikou a se zájmem společnosti, to bylo těžké mít mu osobně za zlé. Může fotbalista na hřišti za každý přestupek, kterého se dopustí hráči v jeho dresu?

S inženýrem Broučkem to bylo jiné. Občas se nápadně a nešťastně angažoval, ale bylo to sotva z hlubokého zpátečnického přesvědčení. Jako mnozí mužové malé postavy na sebe rád upozornil. Zatím co opatrnější a moudřejší si něco pomysleli, nebo zabručeli pod vousy, Brouček si nenechal ujít příležitost, aby se ukázal. Jeho reakční politický profil byl tak zdánlivě nabíledni.

Oba vyloučení profesoři nalezli uplatnění na jiné škole. Skvrna v kádrových dokumentech s nimi ovšem putovala a jejich životní kariéře jistě neprospěla.

Po krátkém čase se poměry stabilizovaly. Akční výbory na školách, pokud vznikly, byly zrušeny. V Písku se utvořil společný výbor zaměstnanců školství, který opatření na lesnické škole schválil. Jenda se stal jeho členem, ale na chod věcí ve škole už to nemělo podstatný vliv.

Co se na škole nejrychleji změnilo a co bilo do očí, to byly formální politické postoje. Štítky s brkem a kladivem na klopách vystřídaly pěticípé hvězdy. Profesorský sbor šel zase v čele. Teď to byli SOUDRUZI profesoři.

Nebylo by spravedlivé tvrdit, že to všechno a u všech byla komedie a přetvářka. U mnoha asi byl předúnorový politický postoj stejně tak jako poúnorový jen vnější přizpůsobení se »směru větru«. Jejich skutečným zájmem bylo povolání, lesnictví, myslivost, v některých případech prostě kariéra. Nechyběli však profesoři ani studenti, které společenská aktivita socialistické výstavby zaujala a zapojili se do ní upřímně a s elánem.

Patřil mezi ně ředitel školy inženýr Mesiarik. Ne proto, že dostal »od komunistů« funkci. Otevřela se mu možnost uplatnit smělé plány na přeměnu školy v moderní ústav. Progresivní výuka byla spojena s výzkumem. O tom léta uvažoval, ale nevěřil, že by mohl někdy dostat příležitost změnit své představy v realitu. Nyní ho v tom podporovali profesoři Bořík, Halík a řada nových, mladých pedagogů, absolventů školy, kteří se do Písku vrátili jako lesní inženýři.

=*=

Uprostřed únorových událostí byl Jeník přesvědčen, že se naplňuje ideální spravedlnost. Složil si její obraz z literatury a z toho, co viděl na vlastní oči a sám prožil za války, mezi dělníky v lese, když žil na vesnici a pohyboval se mezi prostými lidmi jako dřevař, jako kočí, jako student.

Když únorové revoluční nadšení opadlo a vrátily se všední dny, neubránil se pochybám. Jednali jsme ve všem opravdu spravedlivě? Byly všechny radikální zásahy nutné a postižení si je zasloužili? Nebojovali jsme proti jedné nespravedlnosti tím, že jsme páchali druhou?

Ať přemýšlel jak přemýšlel, nemohl dospět k jednoznačné odpovědi. Pořád mu to vycházelo ANO A NE. Když si rekapituloval stav školy před Únorem (s velkým Ú) a po něm, byl pokrok nesporný. Nejen v úzce politickém smyslu, ale především z hlediska úlohy školy pro zemi, pro lidi, pro les, pro společnost. Dobře. Ale co starý pan ředitel a ti dva vyloučení profesoři, nevezmeme-li v úvahu fašistu Mnohoráda? Jsou s to pochopit, že to bylo spravedlivé? A bylo to skutečně spravedlivé? Kdo to může neomylně rozhodnout?

Může vůbec absolutní spravedlnost v lidské společnosti existovat? Lidé jsou nedokonalí, chybující, nemohou být neomylní. Znamená to, že je spravedlnost fikce, že je to jen pocit jednoho proti opačnému pocitu druhého?

Ne. Tak to nemůže být. Jenda to víc cítil, než si dokázal vyargumentovat.

Jako existuje dobro a zlo pro jednotlivce, pro lidi, pro národ, pro společnost, tak existuje i spravedlnost. Spravedlnost je vlastně dobro a vice versa: dobro nemůže být jiné než spravedlivé. Může existovat dobro jako nespravedlnost? To by bylo contradictio in adiecto – protimluv. Ale spravedlnost neleží na povrchu a není na první pohled zřejmá. Je to nejvyšší hodnota a stojí za to ji hledat, trpělivě a pořád. Nedřímat v sebejistotě. Pochybování není nikde tak nezbytné, jako zde. Cogito, ergo sum, nebo přeloženo do češtiny: Dvakrát měř, jednou řež.

Člověk musí vědět, že dělá dobrou věc, spravedlivou, ale také že se při tom dopouští hromady chyb a omylů. Nejsmutnější je, že na ně zpravidla doplácí nejen on sám, ale často víc ti druzí. Chybovat je lidské. Ale to není omluva, nýbrž varování a věčná výzva.

=*=

11) Rozsévačem myšlenek

O Jendových řečnických začátcích už víme. Zaskvěl se na prvního máje z balkonu vraňanské radnice a vzápětí pohořel mezi šičkami v továrně na prádlo. V obou případech to byla dobrá lekce – pro něj. Ta první mu dala okusit radost z úspěchu. Druhá ochladila přehřátou sebedůvěru a řekla: Ještě se musíš, hochu, moc a moc učit, než budeš mít na to, abys poučoval druhé.

A chlapec se učil. Četl Rudé právo, Tvorbu, Novou mysl, Světové rozhledy, studoval brožurky. Veliký dojem na něho udělala Stalinova filosofická práce O dialektickém a historickém materialismu. Když ji přečetl, měl pocit, že se mu otevřel jasný pohled na všechno. Měl rázem veškerou pravdu jako na dlani. Jako když rozlouskne Popelčin oříšek a najde v něm šaty do plesu života a střevíčky, v nichž projde tanečním krokem každou otázkou. Podpořil ho v tom otec. Nestudoval politiku tak horlivě, jako syn. Když si však přečetl tuhle brožuru, prohlásil, že to jsou vlastně názory, které měl vždycky, ale vyjádřeny systematicky a srozumitelně.

Zájem o politiku byl v poválečných létech veliký. Uvolnila se přísná prohibice, kterou zavedli goebbelsovští tmáři. Málokdo nesledoval nyní mírové konference, pacifikaci poražených »mocností osy« a jejich souběžců, volební střety levice s pravicí v Evropě, revoluční boj v Řecku, v Číně, v Palestině, v Indii, vývoj lidových demokracií. Bylo obtížné obsáhnout vodopád informací a tvořit si ucelenější obraz. Přednášky na veřejných prostranstvích nebyly ničím výjimečným a přicházely si je poslechnout zástupy lidí.

Z balkonu vraňanské radnice, který Jenda důvěrně poznal, řečnil mladík. Měl něco okolo pětadvaceti let. Menší postavy, snědý, s bujnou kaštanovou kšticí, která mu padala neposlušně do čela a dodávala chlapecký vzhled.

Nezvyšoval hlas, nešermoval pažemi jak měli »táboroví řečníci« ve zvyku. Spíš zajímavě vyprávěl. Nejprve probíral události ve světě, ukazoval mezi nimi souvislost, a pak přešel k československým problémům. Komunista, ale o straně se skoro nezmínil. Mluvil o tom, jak překonat potíže v zásobování, jak rozhýbat výrobu, školy, dopravu, lékařskou péči, co je nejnaléhavější v zemědělství.

Jenda z něho nemohl spustit oči. Nejen proto, že říkal zajímavé věci, ale JAK mluvil. Věcně, logicky, zábavně, místy s humorem a bez kousku papíru. Hovořil do mikrofonu k několika stům lidí, kteří se na náměstí shromáždili. Udával fakta, čísla, jména a všechno z paměti, z hlavy. Nikdo neodcházel. Když skončil, jako by to posluchače skoro mrzelo.

Jenda byl plný obdivu, ale také pocitu méněcennosti. Kdepak, takhle přednášet nikdy nedokáže.

Neodradilo ho to, spíš mu dalo ostruhy.

Blížil se 22.duben, narozeniny Vladimíra Iljiče Lenina. Předseda stranické organizace Jana požádal, aby si připravil referát na členskou schůzi. To bylo zase vyznamenání. On, sotva dvacetiletý, měl »poučovat« dospělé.

Chystal se svědomitě. Viděl před sebou mladého přednášejícího z náměstí. Snažil se neudělat »projev«, ale vyprávět zajímavé věci a zpestřovat je prostými lidskými podrobnostmi.

Uprostřed přednášky vysadil na chvíli elektrický proud a místnost se ponořila do tmy To nebyla v té době vzácnost. Jednou to zavinila dosluhující technika, podruhé zlá vůle někoho, kdo shromáždění nepřál. Jenda řeč nepřerušil, lidé poslouchali dál, až se v sále znovu rozsvítilo.

Začala diskuse a slovo si vzal doktor Hlavata. Doplnil, »co soudruh Lukáš opomněl«. Byly to samé veledůležité věci, jako že Lenin psal knihu Stát a revoluce v Razlivu na olšovém pařezu a že si v té a v té době holil bradku. Shovívavě demonstroval, že toho ví, přirozeně, o věci víc, než student.

Když na příští schůzi referoval zemědělský tajemník krajského výboru Veselý, měl se Jenda z jeho vystoupení zase čemu učit. Řečník si nedělal starosti, jak ohromí posluchače pamětí a brilantním projevem. Zvolil velice prostou metodu. Držel v ruce brožurku, nečetl ji, ale volně podle ní politiku strany na vesnici vykládal. A neměl o nic menší pozornost, než nejbrilantnější rétor..

Janovi »došlo«, že není důležité ohromovat posluchače efekty a pamětí. Čekají, že se něco zajímavého a užitečného doví. (Kolikrát v následujícím období se tahle elementární zásada nerespektovala, a lidé poslouchali na nudných a zbytečných schůzích projevy, omílající známé věci a přetékající frázemi.)

=*=

Začátkem devětačtyřicátého roku byl Jenda vybrán do šestitýdenního kurzu krajské stranické školy. Z »lesárny« byl na tu dobu uvolněn.

Po skončení kurzu ho pozval vedoucí tajemník kraje, Josef Paleček, předválečný funkcionář strany, manžel Jožky Jabůrkové, umučené nacisty.

„Soudruhu, potřebujeme tě. Jsi šikovný mládenec, máš buňky pro teorii a umíš mluvit. Co bys říkal tomu, kdybys nastoupil u nás na kultpropu u soudruha Vrány? Co ty na to?“

„Ale soudruhu tajemníku, já studuji na lesnické škole a letos dělám maturitu.“

„Nemohl bys to dokončil – dejme tomu – externě?“

„Na naší škole se externě studovat nedá.“

„Nu dobrá. A kdyby to šlo? Tím by se to vyřešilo, ne?“

Než se Jenda zmohl na nějakou další námitku, tajemník se zeptal: „Komu vaše škola podléhá? To je školství?“

„Ne, ministerstvu zemědělství.“

Tajemník stiskl tlačítko telefonního přepínače. „Věrko, prosím tě, spoj mi Ďuriše.“

Jenda byl jak v Jiříkově vidění. Než se vzpamatoval, měl povoleno dokončit lesnickou školu externě. Od Palečka si ho odvedl »kultprop« tajemník Vrána. Byl to onen mladík s neposlušnou kšticí do čela, kterého tak obdivoval při jeho přednášce na vraňanském náměstí. Teď byl Janovým šéfem.

Oldřich Vrána byl Ostravák. »Chachar«. Když přišel do Budějovic - do té doby ostravský svazácký vedoucí - mluvil napůl česky, napůl polsky. Po dvou letech, když u něho Jenda, student před maturitou, nastoupil, Vrána po něm opravoval gramatiku a slovosled. Jeho houževnatost ve studiu byla nadlidská a připomínala román Jacka Londona o Martinu Edenovi.

Jan brzy poznal, jak je možné, že Vrána »mluví bez papíru«.

Každému vystoupení věnoval desítky hodin přípravy. Načrtl si hrubý plán přednášky, prostudoval literaturu a udělal výpisky. Napsal doslovný text, vštípil si do paměti hlavní body a přednášku si několikrát pro sebe předříkal. Po každém veřejném vystoupení se znovu k textu vrátil. Upravil jej podle toho, jak posluchači reagovali, co je zaujalo, co méně, na co se ptali.

Vrána byl o málo starší než Lukáš, ale měl poměrně bohaté politické zkušenosti a teoretické znalosti. Původně pomocný dělník v hutích. Byl mimořádně nadaný a houževnatý. Jenda ho obdivoval, učil se od něj a měl ho rád.

Neušlo mu však, že mladíkovi stoupá sláva do hlavy. Byl ctižádostivý a snad hrála určitou úlohu i jeho menší postava. Jako by chtěl chybějící centimetry dohonit.

Charakteristická byla jedna epizoda. Připravovala se krajská slavnost a »kultprop« měl plné ruce práce. K něčemu byl zapotřebí žebřík a Vrána ho objednal u truhláře. Truhlář nepospíchal. Jenda byl svědkem telefonického rozhovoru.

„Jsem s vámi nespokojen. Vezměte na vědomí, že jsem s vaší prací nespokojen,“ pronášel Vrána autoritativním tónem s charakteristickým ostravským akcentem.

Jan si dovedl představit, jak asi truhlář v duchu na výtku odpovídá, kam soudruha tajemníka posílá. A hlavně - jak takové jednání posiluje lásku ke straně a stranickou autoritu.

»Takhle se nikdy chovat nesmím,« umiňoval si Jenda. Na životní cestě potkává člověk dobré i špatné příklady. Obojí jsou užitečné, jen je třeba si jich pozorně všimnout.

Příležitostí k učení měl mnoho. Nezřídka i na vlastních blamážích, při nichž mu červenaly uši. Nebylo to vždycky docela jeho vinou. Mezi Vraňany a jihočeskou metropolí byl přece jen rozdíl. Žádný učený z nebe nespadl, i když ho posadili ve dvaceti rovnou na krajský »kultprop«.

Jan se, kromě jiného, nemohl v Budějovicích nabažit divadla. Ve Vraňanech bylo vzácností a ani do Písku nezajíždělo často. Kromě klasiky se dávaly na krajské scéně dobové »uvědomělé« hry. Jenda se v užším zasvěceném kroužku nadšeně vyjádřil o skvělém představiteli hrdinských budovatelských rolí. Jak dovede svým socialistickým nadšením působit na obecenstvo. Soudruzi se mu vysmáli: „To je největší reakcionář v Budějovicích.“

Stranický aparát ve čtyřicátých letech nebyl početný. Celé kulturně propagační oddělení tvořili tři lidé. Tajemník, který byl zároveň vedoucím oddělení, Jenda jako referent a devatenáctiletá Jarmila, sekretářka.

Lukáš dostal na starost Dny komunistické výchovy. Každý měsíc se probíralo v celé straně, ve všech organizacích společné téma. Měl z Vraňanska i z Písku zkušenost, jak se to odbývá. Někde na schůzi přečetli kousek z brožury, jinde ani to ne.

Uznával formuli »Jaký vedoucí, takové školení« a podle toho se pustil do díla. Připravil si instruktáž o obsahu a metodě tématu, jež se mělo probírat příští měsíc a svolal soudruhy, odpovědné za školení v okresech. Na pozvánce zdůraznil, aby se všichni určitě dostavili a nevymlouvali se na přípravu okresních konferencí. Pozvánky podepsal a odnesl do expedice.

Za chvíli mu je přinesl Vrána zpátky. Vysvětlil mu, že právo svolávat porady a podepisovat korespondenci má jen on jako tajemník a že se nehodí psát, aby se soudruzi nevymlouvali na konference, ty jsou v dané chvíli nejdůležitějším úkolem.

Mezi staršími dokumenty si Jan přečetl několik měsíčních hlášení o Dnech komunistické výchovy a vrtěl hlavou. Rmutná skutečnost, jak ji znal, se v nich malovala růžově. Rozhodl se, že dá vedení strany obraz, jak to s masovou ideologickou výchovou doopravdy vypadá. Rozjel se po městě a po kraji. Navštívil závody, sekretariáty, základní organizace a sbíral poznatky.

„Nesmíme klamat stranu, soudruzi. Řekněte mi otevřeně a popravdě, jak to vypadá. Vím, že se to v hlášeních přikrašluje, ale vedení strany potřebuje nezkreslený obrázek skutečného stavu. Dáme ho společně poctivě dohromady.“

Lidé lžou neradi. Pro normálního člověka je mluvit pravdu nejpřirozenější projev a tak Jeník dostával, o co si prosil.

Někde byli rádi, když udělali za měsíc schůzi; kdy měli svolat členy ještě na školení? Všude byl nedostatek připravených vedoucích. Někde to dělali jen učitelé a stávalo se, že místo marxismu vykládali kdovíco. Ve strakonické zbrojovce se dělníci rozjížděli autobusy do okolních vesnic hned po skončení směny a když autobus zmeškali, dostali se domů kdoví kdy. Brožury přicházely občas pozdě a ze vzdálenějších vesnic si pro ně nepřijeli. Pravidelné měsíční hlášení posílala na okresní sekretariáty polovina organizací a tak se celková účast »střílela od boku«.

Než se Jenda pustil do souhrnné měsíční zprávy, měl konkrétními poznatky popsáno několik sešitů. Obraz, který získal byl pravdivý, ale ne potěšující.

Podle nejlepšího vědomí a svědomí ho v souhrnném měsíčním hlášení vylíčil. Měl zprávu právě na stole, když se otevřely dveře a vešel soudruh Fuks, instruktor ústředního výboru. Co lepšího si mohl Jenda přát?

Soudruh se s ním srdečně pozdravil a zajímal se, na čem pracuje. Jan mu zaníceně vylíčil své úsilí a ukázal výsledek. Fuks text letmo přelétl, pochválil a prošel do další kanceláře k tajemníkovi.

Netrvalo dlouho a Vránu volali k Palečkovi. Přilétl zpátky celý rudý.

„Ukaž, kde máš tu zprávu o Dnech komunistické výchovy. Fuks vykládá u Palečka, co tady máme za ztřeštěného kluka. Prý´s napsal panikářskou zprávu, do jakého katastrofálního stavu jsme nechali školení dojít. Kde jsi nabral čísla o tak nízké účasti?“

Vrána popadl tlustou modrou pastelku, která mu přišla do ruky a připsal k souhrnnému údaji, který dal Jenda za pomoci okresů poctivě a pracně dohromady, další nulu. Z tisíců byly desetitisíce.

Jenda se trápil nanovo. Neměl odvahu si připustit, že jen on má pravdu a soudruh Vrána a Fuks, takoví zakalení komunisté, se mýlí, anebo chtějí dokonce vědomě stranu klamat. Hledal chybu v sobě. Jsem malodušný intelektuál. Chybí mi smysl pro nové, které se rodí. Nechávám se strhnout pesimismem a skepsí, vidím věci jen z negativní stránky.

Znovu jezdil po závodech, po okresech. Tentokrát se zajímal hlavně o to nové, co se rodí, o kladné příklady. Nemusel si je vymýšlet. Všude se našli snaživí, šikovní lidé, kteří měli dobré výsledky. A celková účast? V tom měsíci se konaly oslavy výročí V.I.Lenina a téma Dnů komunistické výchovy bylo shodné. V Budějovicích se zúčastnilo na masovém shromáždění v sokolovně na dvanáct set lidí. Když se sečetl počet takto »proškolených« v celém kraji, překročil sumu členů strany. Jan už nepodlehl intelektuálské skepsi a poradil si s tím. Do Dnů komunistické výchovy se podařilo zapojit i bezpartijní. Lež to nebyla, shromáždění se zúčastnily celé pracovní kolektivy a školy.

V té době odjel Vrána na léčení a Jenda ho zastupoval. Do Prahy byla svolána porada kultprop tajemníků. Jan si na ní připadal jak na radě olympských bohů. Ani ne proto, že by se všichni chovali tak povznešeně, ale byla to jména, před nimiž jihl úctou. V čele stolu do podkovy seděl Jiří Hendrych.

Vedle Jeníka se ocitla zvláštní figurka. Hubený asi šedesátník, možná starší, možná mladší, bylo těžké určit bezpečně věk. Oblečen byl – mírně řečeno – bez veliké péče. V křesle spíš ležel než seděl. Po tvářích nebylo snadné určit, zda se holí, nebo zakládá na plnovous. Co tenhle člověk na takové vznešené poradě dělá? pomyslel si Jenda, než soudruh Hendrych dal slovo – Pavlu Reimanovi, známému stranickému představiteli, předválečnému spolubojovníku Klementa Gottwalda v KSČ a v Komunistické Internacionále.

Jenda si zapsal do povědomí další krédo: Nesoudit podle kabátu a nedělat úsudky o lidech předčasně.

Důležitým bodem jednání byly Dny komunistické výchovy. Předsedající vyzval »soudruha z jihočeského kraje«, aby řekl, jak se podařilo zapojit bezpartijní. Jenda bez uzardění a bez výčitek svědomí uvedl pár dobrých příkladů. Hendrych ho požádal, aby o tom napsal článek do časopisu Funkcionář.

Ještě než se stačil Jenda vrátit do Budějovic měl soudruh Paleček zprávu, jakého má šikovného mládence na kultpropu, jak zajímavě na poradě vystoupil.

=*=

Jenda napsal obšírný článek o stranickém školení také do krajské mutace Rudého práva. Zvolil jako příklad dva budějovické závody, smaltovnu a tužkárnu. Když stať vyšla, potěšilo ho to, ale neměl hned po ránu čas se svým arcidílkem potěšit.

Zazvonil telefon. Volal předseda stranické organizace ze smaltovny.

„Soudruhu, tys nám zavařil pěknou kaši. Já mám ve fabrice vzbouření. O svačině je svolána veřejná schůze. Přijď a musíš nám vysvětlit, co jsme ti udělali, že jsi nás tak znectil a Koh–i-noor vynes‘ do nebe.“

Jenda lapal po dechu a třeštil oči. Celý sekretariát byl vzhůru. Na Jendu se valila pohroma. Co tak strašného spáchal? Pochopil to, až když přemohl rozčilení a svůj článek si slovo od slova přečetl. Redaktor krajské mutace, také dvacetiletý expert jako Jenda, a pracující zcela samostatně, stať »drobátko« zkrátil. Ale JAK! Ze situace v jedné fabrice vyškrtal klady a z druhé zápory. Jako by to, hlava moudrá, udělal záměrně. Věděl přece, že mezi oběma závody ve městě panuje od nepaměti řevnivost. Článek byl olej do ohně a Lukášův podpis pod ním.

Vyřešilo se to. Soudruzi ve smaltovně uvěřili rukopisu, který jim zkormoucený autor ukázal. Mezi ním a redaktorem krajské mutace Broučkem byla na dlouho vykopána válečná sekera.

=*=

Řevnivost mezi závody panovala nejen ve městě, ale i v krajském měřítku. Jendovi bylo souzeno, aby to záhy poznal.

Před stranickým sjezdem v roce 1949 svolal poradu zástupců okresů a projednal s nimi přípravu názorné agitace. Předem objel největší průmyslová střediska a udělal si obrázek, jak vypadá současný stav. Jako první podmínku účinné výzdoby a hesel zdůraznil nutnost pracoviště a budovy pořádně uklidit, opravit opadanou omítku, vymalovat. Neopatrně se při tom zmínil o příkladech nepořádku, o rumištích a špinavých oknech hal tam a onde. A měl po poradě. Ani kdyby byl vážil kritiku na lékárnických vahách, nemohl zabránit, aby si nevjeli do vlasů představitelé strakonické zbrojovky a MAZ Sezimovo Ústí a zvýšeným hlasem si vzájemně nevypočítali, kdo z nich má kde větší »bordel«.

Nejtrpčí poučení získal Jenda v tom, o čem se bláhově domníval, že na tom není zle. Ve své teoretické úrovni. Než přišel na krajský kultprop, absolvoval na Vraňansku a v písecké škole desítky přednášek a byl oblíbený referent. Snažil se mluvit prostě a zajímavě. Roky práce za války v lese mezi dřevaři mu umožnily chápat způsob myšlení lidí. V poledne okolo ohně, podobně jako později na vesnických schůzích se semlelo živé mrtvé od nejprostších věcí až po otázky vzniku světa, života, vesmíru atd.atp. Ale jedna věc byly takové besedy a něco jiného přednášky pro vyspělý ideologický aktiv.

Rozhodl se pořádat semináře vedoucích stranického školení po okresech. Na zkoušku je svolal nejprve ve dvou místech, která poměrně znal, v Písku a ve Strakonicích.

V Písku se sešlo v učebně Obchodní akademie asi padesát lidí. Ve městě byla řada středních škol a kulturní tradice na slušné úrovni. Seminář vzbudil zájem a shromáždila se intelektuální elita, vesměs profesoři z ústavů a inženýři ze závodů.

Jenda si připravil výklad podle brožury ke Dni komunistické výchovy a doplnil jej metodickými radami. Po pár větách pochopil, že je tentokrát úplně »vedle«. To, co přednášel, bylo hluboko pod úrovní lidí, kterým to vykládal a ti to přijali bezmála jako urážku. Sotva odkoktal, co si připravil. Následovalo trapné ticho. Někteří se zvedli a demonstrativně odešli. Několik dotazů a Jendovy chabé odpovědi posloužily jako záraz srnci po ráně na komoru.

Jenda se styděl. Připadal si jako po výprasku a z nešťastného semináře víc prchal, než odcházel.

Co následovalo ve Strakonicích, byla panychida o zdání méně smutná. Nebylo tam přece jen tolik akademicky vzdělaných účastníků a Jenda zvolil alespoň psychologicky snesitelnější taktiku. Méně poučoval a dal větší prostor výměně zkušeností mezi lektory.

Pomalu si zvykal a začínal chápat ne docela jako svůj nedostatek, ale jako přirozenou věc, že nároky se v rozličném prostředí velice liší a ne vždy a všude je člověk patřičně připravený. Nesmí se ale tvářit, že má »patent na rozum« a pokoušet se stůj co stůj poučovat.

Stávalo se mu, že byl nucen za někoho »zaskočit«, jinými slovy tahat kaštany z ohně. Nejednou to bylo za Vránu. V takových případech byla veliká očekávání – Olda měl vynikající pověst – a Jendova úroveň neuspokojila.

Šel narychlo a bez řádné přípravy do svazácké organizace pedagogické fakulty. Studenti se zajímali o konflikt mezi židovskými přistěhovalci a Araby v Palestině a v této souvislosti o politiku Anglie. Chtěli znát názor na britského diplomata a novináře Roberta Bruce Lockharta a Jenda o něm nevěděl dohromady nic. Studenti byli s Jendou přibližně stejně staří a dali mu se zadostiučiněním znát, co si o něm myslí.

Pochopil, že nikdo nemůže znát všechno. Nesmí ale mít mezery v základních věcech, o kterých přednáší. Není hanba přiznat, na co odpovědět nedovede. Jestliže se neznalost netýká elementárního, pak takové přiznání autoritě lektora neublíží, spíš posílí věrohodnost toho ostatního, o čem hovoří. Ale mezi tím, co může jako lektor neznat a co jsou neodpustitelné mezery, je třeba vážit na lékárnických váhách.

=*=

Janův upřímný zájem, usilovné studium i poučení z nezdarů nesly výsledky. Jeho úroveň a obliba rostly. Přispívalo k tomu jeho chápání pravdy jako něčeho na způsob cílové pásky, kterou je potřebí a lze jako definitivní a absolutní metu houževnatým úsilím a svědomitou přípravou dosáhnout.

V pracovní náplni »povýšil«. Dostal na starost stranické školy. Kromě krajské přednášel také ve škole odborářské a svazácké. V každém okrese probíhaly čtrnáctidenní kurzy pro funkcionáře základních organizací. Den za dnem okresy objížděl. Každou návštěvu předem domluvil. Kurzy měly stabilní program a Jenda přednášel o základech revolučního dělnického hnutí. Zároveň získával přehled o podmínkách a úrovni škol v celém kraji. A nejen škol. Přicházel do styku se stovkami nejaktivnějších komunistů, s funkcionáři národních výborů a společenských organizací, s vedením závodů. Poznával odlišné poměry. Někde panovala přátelská, kamarádská spolupráce, jinde bylo cítit, že si vedoucí hrají na novou šlechtu. Někde vládl demokratický duch, jinde působily prvky byrokracie. I vztah k teorii se lišil.

Ve Vimperku zastihl Jenda kolektiv lektorů okresní školy, jak v idylickém prostředí na mezi uprostřed polí spolu s vedoucím tajemníkem Láďou Novotným posuzují lekci jednoho z učitelů.

Zajímavou práci spojoval Jenda s poznáváním jižních Čech. Navštěvoval historické památky, Tábor, Hlubokou, Český Krumlov, Jindřichův Hradec, Vyšší Brod, Zlatou Korunu, Kozí Hrádek, Rožmberk, písecký a strakonický hrad, bojiště u Sudoměře a desítky dalších míst. Našel si chvilku na přírodní krásy Šumavy, třeboňské a blatenské rybníkářské pánve. Zajížděl do pohraničních vesniček a samot, kde v nelehkých podmínkách pracovaly a žily rodiny nových osadníků.

Čím víc jižní Čechy poznával, tím je měl raději. Nutilo ho to spojovat teorii s praxí, kterou viděl okolo sebe, s problémy a životem Jihočechů. Stával se z něho – v dobrém slova smyslu – patriot.

=*=

Obliba Jendových vystoupení měla i svůj rub. Souvisela s dobovou atmosférou, s prvky radikalismu v politice a zjednodušením v teorii. Za vzor platil Stalin. Zdůrazňovala se dialektika, vnitřní protikladnost jevů a procesů, ale zároveň se spatřoval ideál v tom, když se složitá otázka vyjádřila co nejjednodušeji. Odtud nebylo daleko k dogmatům, která poznání spíš bránila než pomáhala.

Snaha přeložit si složité problémy do jednoduchého, snáze pochopitelného schéma, je dětskou nemocí každého studia. Je to něco jako odpočívadlo na nekonečném a namáhavém schodišti poznání. Není to těžký hřích, jestliže to člověk nepovažuje za vrchol a pokračuje v četbě, v promýšlení, v postupu k hlubší rovině pravdy.

Jendova víra v neotřesitelnost idejí narážela na úskalí, která si už nemohl vysvětlit nedostatkem dialektického rozporuplného chápání. Najednou bylo z bílého černé a naopak.

Jedním z prvních nárazů bylo odsuzující usnesení Informačního byra o situaci v Jugoslavii a zdrcující kritika Josefa Broze Tita. Donedávna byla Jugoslávie zemí statečného boje proti nacismu a Tito její vůdčí postavou. Nyní ho karikatury znázorňovaly jako krvelačného netvora.

Nu dobrá. Lidé se mohou měnit a i jejich ocenění může doznat změny. Jenda se to spíš SNAŽIL přijmout, než aby to rozumově chápal. Sám pro sebe sbíral argumenty, které by mu novou pravdu podepřely.

Přicházely další otřesy. Mezi vedoucími činiteli Komunistické strany Slovenska se objevili buržoazní nacionalisté. Kromě Gustava Husáka k nim patřil vynikající básník Laco Novomeský. Vladimír Clementis byl jako nepřátelský agent odsouzen k smrti. Tragická smrt národního hrdiny Jana Švermy za slovenského národního povstání byla zaviněna tímto komplotem.

Následoval soudní proces s protistátní bandou sionistů v čele s Rudolfem Slánským, nedávno oblíbeným a respektovaným šéfem celého stranického aparátu, generálním tajemníkem ÚV KSČ. Několik dalších poprav.

Měnilo se nejen hodnocení osob, ale i významných politických hnutí ve světě. Do nedávna vedli Židé v Palestině národně osvobozenecký boj – navíc ještě československými zbraněmi. Nyní se ukázalo, že to jsou sionisté, nástroj angloamerického imperialismu.

Jan si maně připomněl karikaturu z třicátých let. Bidlo znázornil, jak jsou na tom čtenáři v různých zemích. V Sovětském svazu musí ráno zjistit, kteří autoři byli toho dne označeni za nepřátele lidu a jejich knihy hodit do kamen.

Ještě hůř se přijímala a vysvětlovala nová stanoviska, když se obraty propagandy změnily v anti-obraty. (Negace negace?) Tito, nejprve heroj a pak zloduch se zase stal »milým soudruhem« a Jugoslávie socialistickou zemí. Clementis, Slánský a další oběti byli postupně – po etapách – rehabilitováni. Husák psal Svedectvo o slovenskom národnom povstaní a na obzoru přelomu šedesátých a sedmdesátých let se pro něho rýsovala funkce generálního tajemníka ÚV KSČ. Ladislav Novomeský byl zase uznávaný národní umělec.

Tak, propagandisto, ideologu, teď jdi a vysvětluj. Jsi-li poctivý, zkus si to nejprve srovnat ve vlastní hlavě.

Nejdrtivější rána a nejen pro Jendu, přišla v polovině padesátých let, když vyšlo najevo, že veliký generalissimus Stalin byl vlastně nicka a zločinec, brzda světového revolučního hnutí a chorobný ješita, který se dopustil trestuhodných chyb a zavinil zbytečné ztráty za druhé světové války.

Co dobrého vlastně z celého světového revolučního dělnického a pokrokového hnutí zbylo? Vždycky jen ta politická garnitura u vesla je čistá a záslužná. Když ji vystřídá nová směna, zapadne i ona do drtiče zničující kritiky. I to je asi jeden z důvodů, proč se vedoucí politici tak neradi vzdávají moci a brání se jít jako zasloužilí důchodci okopávat zahrádku.

Jak je možné, že z toho kadlubu falešných hrdinů, trestuhodných chyb a zločinů vznikla síla, která porazila hitlerovskou mašinérii a mocnosti osy, potrhala v polovině světa staleté pavučiny kolonialismu, vytvořila pro čtvrtinu lidstva podmínky sociální spravedlnosti a přes všechny nedostatky se zasloužila o viditelný pokrok demokracie? Jak to, že v Československu, šesti lety okupace vydrancovaném, založila hospodářský, sociální a kulturní rozvoj, jaký neměl v historii obdoby? Že položila most přes propast bohatství na jedné a chudoby na druhé straně?

Aby to člověk pochopil, musel mít oči opravdu do široka otevřené a přemýšlet. Hodně a samostatně přemýšlet. Nebylo lehké uvědomit si, kolik je za hloupými a nešťastnými propagandistickými převleky progresivního a plodného v samé podstatě myšlenek Marxe, Engelse, Lenina, Luxemburkové, Dimitrova, Gottwalda a jejich poctivých a oddaných pokračovatelů. V tom, co tyhle ideály lidem daly a dávají.

Nejhůř se dokázali vypořádat s rozpornou pravdou o životě a s obraty ve světě ti, kteří to všechno v poválečném horoucím nadšení malovali nejrůžovějšími barvami a nejsilnějším hlasem opěvovali. Dogmatici se proměnili v žlučovité skeptiky. Pavel Kohout, zbožňovaný bard Svazu mládeže, nesčetněkrát recitovaný na všech Soutěžích tvořivosti odešel do emigrace. Instruktor ÚV KSČ, který oklevetil Jendu za pravdivé hlášení o Dnech komunistické výchovy, a kterého jsme pojmenovali »soudruh Fuks« měl příznačný další osud. Pro extrémní levičácké názory byl poslán do ČKD řídit závodní časopis, později vedl německé vysílání československého rozhlasu. Po útěku z republiky skončil jako redaktor ve Svobodné Evropě. To nebyly výjimky. Letitá zkušenost dělnického hnutí, starší než myšlenka komunismu, je, že od nejhorlivějšího levičáctví na nejreakčnější pozice je krůček.

Ani Jan Lukáš nebyl proti levičáckému radikalismu imunní. Těžce prožíval obraty v propagandě. Prodělával hořká rozčarování a hlavou mu vířily vážné pochyby. Stal se obětí omylu a marxismus je jen nová zbožná fikce, kterou skutečnost vyvrací? Je stranická ideologie sbírka účelových tvrzení, která se podle potřeby obracejí naruby?

Mnoho se napřemýšlel a nasoužil, než se dopracoval kréda. Marxismus a komunistické přesvědčení není suma věčných pravd. Kdo to tak bere nepochopil nic. Vyžadují samostatné kritické uvažování. Zdá se to protismyslné? O marxistických myšlenkách je nutno stále pochybovat, stále je konfrontovat s nejnovějšími poznatky vědy i praktického života. Jen tak je možno odlišit pravdivé a podstatné od pomíjivého. Svého času sověti odmítali kybernetiku, ale bez ní by Gagarin nevyletěl do vesmíru.

Jan poznal dvojí přístup k marxismu. Jedni v něm spatřují sbírku hotových pravd a všechno ostatní je lež a klam. Druzí ho chápou jako synonymum poznávání pravdy: všechno pravdivé do marxismu patří. Je to věčně pokračující, nikdy nekončící a pro nové stále otevřený systém poznání. V tom je ale celá potíž: Není možno se naučit katechismus věčných pravd a složit hlavu do vavřínů sebejistoty. Chce to stále studovat teorii a život a srovnávat je. Kormidlovat praxi teorií a nepřestávat ověřovat teorii nikdy nekončícím proudem života.

Tak. Jenže téhle poučce je tisíckrát snazší se poklonit, než se jí řídit.

A ještě jedno poučení si pomalu prošlapávalo pěšinky do Jendovy mysli. Ani čelní komunističtí vedoucí nejsou bezchybní rudí andělé. Jsou to také jen lidé. Někteří geniální, jiní nic moc. Jedni neváhají položit v kritické chvíli život za dobrou věc, druzí se při všech záslužných skutcích nedokáží zbavit závisti, malichernosti a opojení slávou. Zkrátka - ani k nim se není namístě modlit. Jejich slova a činy jsou směrodatná linie, spojující úsilí milionů v pokrokovou sílu, ale není třeba ztrácet hlavu, když i u nich se projeví omyly a lidské slabosti.

=*=

12) Ideály v zeleném

Povinnost obléci na dva roky vojenskou uniformu dolehla na Jana v nevýhodné době.

V prvních letech po válce se to bralo všelijak, jen ne přísně. Celá společnost měla válčení, armád a zbraní po krk a udělala k nim čelem vzad. Základní vojenská služba se vykonávala, ale měla tolik mládenců na vybranou, že bylo bezmála víc osvobozených než povolanců. Za okupace šest roků celé ročníky nesloužily a sloužit nemohly – kromě zahraničních vojáků. Nyní bylo důvodů vyhnout se vojně habaděj. Starší hoši byli ženatí, druzí nepostradatelní v práci, další trpěli všelijakými neduhy nebo na ně měli alespoň lékařské potvrzení. Odvodní komise byly benevolentní. Kdyby chtěly být přísné, kam by všechny povolance napěchovaly, z čeho by se to v okupanty vydrancované zemi financovalo?

I ti, kteří do kasáren nastoupili, trávili víc času v zemědělství, v hornictví, na stavbách, v továrnách než na cvičišti.

Režim u útvarů podle toho vypadal. Železničáři a pošťáci měli přísnější disciplinu. K večeru zůstávali na ubikacích jen největší peciválové. Ostatní se těšili ve městě a těšili město. V sobotu v poledne se všechny vlaky zelenaly uniformami. Kdekdo prchal z kasáren za maminkou a za děvčetem.

Leč koncem čtyřicátých let, kdy došlo na ročník Jana Lukáše, se atmosféra ve světě a v důsledku toho i u nás změnila. Mračna nad vztahy někdejších protifašistických spojenců zhoustla. Mír se proměnil ve studenou válku, jež hrozila přerůst v horkou. Formovala se nová vojenská aliance a v dubnu 1949 vystoupila v podobě NATO – Severoatlantického paktu. (O šest let později na to socialistické země odpověděly vytvořením Varšavské smlouvy.) Společná správa poraženého hitlerovského Německa, tvořená USA, Britanií, Francií a SSSR se rozpadla a pod záštitou západních mocností vznikla Spolková republika Německo – NSR. Následující rok propukla válka v Koreji. USA se vložily do francouzské koloniální války ve Vietnamu. Ve Spojených státech nastala politická hysterie v podobě vyšetřování a stíhání »neamerické činnosti«.

Nové podmínky a potřeby nepronikly do vědomí a praxe naší společnosti naráz, nějaký čas to trvalo. Když se Jan vrátil od odvodní komise a hlásil, že je odvedený a má v říjnu nastoupit, nebralo se to na sekretariátě vážně. Jeden voják už tam byl. Nosil uniformu, dostal na ni pro ozdobu nějakou hodnost, ale jinak se na jeho práci a způsobu života nic nezměnilo. Vykonával dál funkci vedoucího kádrového oddělení. Bydlel doma, chodil do kanceláře jako obvykle a bral civilní plat, aniž by to někomu v kasárnách nebo na sekretariátě dělalo těžkou hlavu. Předpokládalo se, že to bude s Jendou stejné.

Než nadešel Jendův nástupní termín, poměry dostaly jinou podobu. Místo lehkovážného vztahu k armádě a k službě v ní, byl vytyčen požadavek věnovat zajištění obrany plnou pozornost. Komunisté musí jít ve vojenské službě příkladem. Žádné zlehčování výcviku. Když dojde na lámání chleba, kdo bude stát v prvních řadách obránců vlasti?

Jenda jako vždycky to bral i tentokrát velice vážně. Napadení ze strany Západu se mu zdálo skoro jisté. Vznik NATO, válka v Koreji, separace západního Německa a známky jeho nové militarizace představovaly řetěz, který hrozil pokračovat a stupňovat se.

Pln odhodlání vcházel s černým dřevěným kufříkem do brány starých budějovických ženijních kasáren na Mariánském náměstí (kde sloužil kdysi Jaroslav Hašek).

První dojmy ho ochladily. Neměl jasnou představu, jak by příprava na válku s imperialismem měla vypadat, ale určitě si ji nemaloval v těch barvách, které ho přivítaly.

Sotva se ocitl na kasárenském dvoře, obrátil se na vojáka s jedním cvočkem na rameně: „Prosím tě, kde se tady mohu přihlásit do organizace komunistické strany?“

Chudák svobodník, který do té chvíle se suverénním výrazem v tváři shromažďoval přicházející rekruty, na něho udiveně civěl. Dost dlouho mu trvalo, než si srovnal v hlavě, nač se ho ten »bažant« ptá a než zvážil, zda si z něho netropí švandu. A jak to, že si mu dovoluje tykat. Jan už pochopil, že jeho dotaz byl předčasný. Nad všechno vysvětlování ho poučil následující běh či pokulhávání událostí.

Vojenští filosofové, jejichž jména zůstala bohužel pro historii utajena, formulovali pravidla, jež v armádách všech dob a všech světadílů panují. Patří k nim, že nováček čeká nebo fasuje, že voják leží nebo běží, že je na vojně na všechno dost času a pak se musí »padat, padat«, nebo dokonce »švihat, švihat«, jinými slovy pádit co dech stačí.

Čekání poznal Jenda ze všeho nejdřív a než došlo k tomu dalšímu – k fasování, uběhlo pár hodin.

Pokračování začalo od nejdůležitějšího: od štrozoku. Nezasvěcený by mohl myslet, že se jednalo o pouhopouhý slamník, ale nováčkům bylo souzeno seznat, jak odlišné nároky se i na takovou prostinkou věc na vojně kladou. Voják musí být zocelený tvrdý muž a kde jinde má jeho tvrdost vzít počátek, než právě na štrozoku?

Každý hoch dostal režný pytel a svobodník je odvedl do kůlny, kde byla hromada slámy.

„A musí to bejt jako kámen. Dyž do toho bouchnu pěstí, tak se musim uhodit. Jak to nebude, jak řikam, tak sem s tím pomašírujete zpátky a budete cpát a mašírovat a mašírovat a cpát třeba do rána.“

Poprvé slyšel Jenda mateřštinu, přetlumočenou do vojenského žargonu. Bylo to něco mezi vyvolávačem na jarmarku, tónem pohoršené hokyně a křikem honáka na Poloninách. Mělo to vyjadřovat rozhodnost a budit respekt, ale spíš to působilo jako křoví, za kterým se krčí nižší IQ.

Když tvrdé tak tvrdé. Jenda i jeho spolutrpící se za dvacet minut potáceli z kůlny s obrovskou obludou na hřbetě. Nohy se jim pod ní podlamovaly. Když to dovlékli na světnici a shodili na ocelovou konstrukci kavalce, působilo to jako vtip. Na to by se smrtelník nedokázal bez nebezpečí vyšplhat, neřku-li udržet se tam a nespadnout. A spát na tom? Ani pomyšlení. Ubožáci se zase potáceli pod nesmyslně přecpanými slamníky zpátky do kůlny.

Nešlo o pouhý štrozok. Šlo o mnohem víc. Šlo o to, aby bažant pochopil, že kázeň je podřízení vůle vlastní vůli vyšší, vůli odpovědné. Jinými slovy že musí udělat každou blbost, kterou mu šarže o psí chlup vyšší poručí. Ne proto, že by to mělo nějakou logiku, nebo to bylo k něčemu užitečné, ale aby se naučil poslouchat vůbec, všecko a vždycky.

Byla to první demonstrace erární výchovy podle pravidla: »Nemysli si, holečku, vojna není kojná. Než se zbavíš civilní domýšlivosti, že jsi něco a pochopíš, že jsi hovno, musíš se ještě moc a moc učit. Na tuhleto študování jsou tu nejpovolanější profesoři, kteří mají na armádní fígle patent, a to jsou frajtři, mazáci. Přišli do kasáren o rok dříve než ty a za ten rok sežrali co? Šalamounovu moudrost.«

Další díl armádní výchovné encyklopedie bylo fasování výstroje. Postavili se do řady před otevřené dveře armádního skladu a po jednom vcházeli podobni lidem dovnitř. Za pár minut vycházely či klátily se ven obrovské khaki hromady, pod kterými se varhánkovatěly lidské nohy. Co chvíli z té strašné kopice něco spadlo. Když to byla jídelní miska – od teďka ešus, pouzdro s protiplynovou maskou, nebo přilba, pekelně to na betonových dlaždicích zařinčelo. Ale na vojně je dokonce i ozvěna úplně jiná, než v civilu. S takovou ozvěnou, jakou znáte ze šumavských hvozdů, z Krkonoš, nebo z Českého ráje to nemá nic společného. Ozvěna měla podobu řevu frajtra, který s bohatou tvůrčí fantazií absolventa zvláštní školy rekapituloval vzpomínky na zoologii, aby vyjádřil podiv nad tím, že někomu může něco upadnout.

Když z potácející se kopice spadlo něco od textilu, bylo to horší. Nohy o to škobrtly a poroučela se celá hromada. I když pád soukenné maličkosti byl tichý, ozvěna byla stonásobná. Teď se teprve uplatnily plechové hlasivky frajtrů. Už to nebylo sólo, ale výstup dvoj- i trojhlasný.

Při pádu veškerenstva nemohla nedopadnout na dlaždice i puška. Nebýt to v první den na vojně, byl by pachatel takového smrtelného hříchu zavřený, až by zčernal. Upustit flintu? Takovou posvátnou věc? V té době nováčci fasovali trofejní zbraně vzor 98 po zkrachovaném wehrmachtu. Ty už měly dávno odslouženo. Prošly tuctem front, utrpěly nesčíslně ran až po ty poslední, kdy je jejich schlíplí držitelé hodili na hromadu a se zdviženýma rukama odpochodovali do zajateckého tábora. Střílely za roh, byly rezaté jak liška, ale na přískoky, na »buzerování« při sobotní prohlídce, že mají »stíny v hlavni«, byly ještě dobré.

Když vyjevení civilové, prodělávající metamorfózu ve vojáky, dopravili nadílku na světnici, poznali první lekci vysoké školy vojenského umění. Maminky, kterým se někdy doma zdálo, že je Pepíček nepořádný, by své dítě nepoznaly. Ani maminka sama by nesložila pokrývky, vycházkovou uniformu, prádlo do takových přesných pravoúhlých hranolů. Ale myslíte, že to svobodníka potěšilo? Popadl vyrovnanou hromádku a letěla na podlahu.

„Znovu a pořádně.“

Co se dalo ještě zlepšit? Ani přístroje geodetické expedice by nezjistily milimetr deklinace. Ale kam se hrabou teodolity a mikroskopy na oko svobodníka.

„Znova. A tak dlouho, až to bude jako podle pravítka.“

Oč jde? Jenda přemýšlel. Jak souvisí příprava na obranu před agresory s milimetrovou přesností srovnané deky? Je to jen setrvačnost starého drilu. Snaha ponížit brance, zbavit ho sebevědomí, udělat z něho poslušný nástroj. Ale to přece dnes nemůže být cílem. Chceme mít uvědomělé obránce a ne nemyslící mechanismy. Vysvětlovat to svobodníkovi? Bylo by to jako s tím hrachem a zdí.

O honění nebyla nouze. Vlevo v bok, vpravo v bok, čelem vzad. Na kasárenském dvoře člověk za hodinku ztratil pojem o tom, kde je vchod do budovy a kde kůlny, kde jsou vrata a kde má levou a kde pravou stranu. Opakoval se tradiční žertík sadistických zupáků, který byl prastarý a fousatý už za Marie Terezie. Dva desátníci se rozestoupili, každý na jeden konec dvora. »Na můj povel – v řad nastoupit. Vyrovnat. Přímo hleď. Rozchod.« Teď zase ten druhý z opačného konce: »Na můj povel – atd.« Nováčci poletovali z jednoho konce na druhý, až se z nich kouřilo.

Na cvičišti měla fantazie teprve pole působnosti. Přískoky a plížení a hlavně tam, kde byla louže nejhlubší a nejhnusnější.

Když se za zpěvu pochodových písní vrátili do kasáren v bláhové naději, že si vyčistí zbraně, uniformu a boty a před obědem si chvilku oddechnou – Co je zase tohle? Dveře do světnice nešly otevřít. Něco za nimi překáželo. Ach bože! Přehnala se tu smršť. Kavalce přetahané sem tam, slamníky po zemi, mezi tím rozházené deky, vycházkové uniformy, kufříky vytahané zpod lůžek. Ve vojenské hantýrce se tomu říká »průvan«.

Člověk si zvykne i na šibenici. Bodejť ne, tam už ho nic netrápí, ale tady? Tady se smrtelník trápí. Každý podle své letory. Nejotrlejším náturám stačí nalistovat v jadrnějším slovníku: »Do prdele, která kurva…« Ti slabší polykají slzy a obracejí oči k nebi. »Pro Pánaboha, proč? Kdo má tohle vydržet? Já se snad picnu.«

Nikdo se nepicne. Čím také? Ostré ještě ani neviděli.

Pro utišení emocí před nástupem k obědu - prohlídka ústroje. S obzvláštní pečlivostí »prstíčkem hrabala, špendlíčkem kopala« okolo cvočků na podrážkách (a to se ještě zdůrazní, že »za nás to bývalo horší; to se prohlíželo v bílých rukavičkách«).

Když se cokoli přežene přes míru, ztrácí to efekt. Namísto dožranosti se šířil šibeniční humor. Slzy vzteku, skřípání zubů, obraznost v tom nejsprostším provedení, všechno se časem omrzelo. Mazáci bažanty chlácholili (i to je moudrost starší než třicetiletá válka): „Nic si z toho nedělejte. My jsme to museli prodělat taky. Za rok si to na nových ušounech vynahradíte.“

Přicházely však chvíle, na něž byla každá útěcha slabá.

Nejsmutnější bylo nedělní odpoledne. To nebyl žádný pořaďák, žádný cvičák, žádný »průvan«. Bylo osobní volno. Jako po hrozném rámusu ticho bolí, tak teď doléhala zoufalá nuda. Volno jako v kriminále. Do přísahy žádné vycházky. Mazáci si »vyžehlili« kalhoty pod prostěradlem na slamníku, namáčkli lodičku do krychličky a hurá se kulturně vyžít. Ti šťastnější za holkou, ostatní se poklátí dvě hodiny po poloprázdném městě a když nic neuloví, zapadnou do hospody. O oficíra v kasárnách nezavadíš. Klid a mír k zoufání.

Kdo to nezažil, ten tahle jemná lezavá surová muka nepochopí. V té chvíli je vojna nejnesnesitelnější a každá buzerace proti tomu představuje blaho kultury a oddechu.

Dva se pokoušejí hrát dámu, než kameny ve vzteku smetou a pak je hledají a lezou po čtyřech pod kavalci (alespoň nějaké vzrůšo). Druzí hrají Černého Petra. Jenda se tváří že čte, ale jezdí očima po tomtéž odstavci už po páté. Chvíli se dá psát dopis a být tak alespoň v duchu s nejdražší. Ale zkuste psát celé půldne. Protřelý Pražský Pepík tlachá. Má moře po kolena. Vypráví, jak »to dělal« za prachy paničkám a vylizoval jim za stovku pekáč. Čím víc se mu stýská jako všem ostatním, tím víc se za to stydí a snaží se to zastřít ukecanou fantazií. Skupině vyjevených zelenáčů chvíli trvá než poznají, že žvaní. Nehádají se s ním a otočí se k němu zády.

Svítí slunce. Je utěšený podzimní den. Všechna okna jsou dokořán a v nich plně obsazeno. Někdo moří foukací harmoniku. Dole po chodníku promenují párky. Staří manželé se na vojáčky usmívají a diví se, že nejdou ven, když je tak hezky. Dvě puberťačky se smíchy prohýbají a jdou tam a za chvíli zase zpátky. Co asi zapomněly? Tváří se, jako když chlapce v oknech vůbec nevidí. Kdepak. A neslyší jejich ocenění svých rašících půvabů.

Ach, teď přišla bomba. Pod okny ujíždí nákladní auto a na korbě sedí plno děvčat. Tahle se netváří, jako když vojáky nevidí. Naopak. Propukla v hlahol, jako kdyby projížděla kolem tribuny s výjimečnou reprezentací. Řehní se na celé kolo, mávají, odhalují stehna a dělají oplzlá gesta, která vybízejí vojáky k něčemu, co je za daných podmínek technicky neproveditelné.

Byl konec čtyřicátých let – jen připomínám – a tohle byly prostitutky, péčí bezpečnosti a soudu vysbírané a drezírované, aby z nich byli slušní lidé. Co která z nich ještě neuměla, to se v tomhle soustředění naučila. Přesto že byla neděle, jely vybírat brambory. Dobrovolně. Jak by ne. Na poli je přece jen pár chlapů, všem ještě není šedesát a v brázdě a ve stoje za fůrou se dá leccos za cigaretu podniknout. A je tam v každém případě menší nuda, než »za katrem«.

Vojáci se dívají na ty děvky se závistí. Kurvy je zdraví pohrdavým pokřikem. Se zadostiučiněním jim dávají znát za jaké nuly je považují. Objevily někoho, kdo je ještě míň než ony.

=*=

Záchranná brzda zoufalství na vojně je kamarádství. Těžko by se našla situace, v níž se rodí pevnější přátelství. Trvá ještě léta po opuštění kasáren a vzpomíná se na něj po celý život. Když přišel Jenda poprvé do ubikace, byl z nezvyklého prostředí zmatený. Místnost byla obdélníkového půdorysu, na jedné užší straně dveře, na druhé okna do ulice. Po každé z delších stran řada lůžek, vždy dvě a dvě vedle sebe, mezi nimi sotva metrová mezera. Když byl poplach, ztěží se tou uličkou dva zadky okolo sebe protáhly. Nad kavalcem byla přibita polička s třemi prkénky na uniformu a na prádlo a na boku háček na zavěšení pušky. Uprostřed místnosti stál veliký tmavozeleně nalakovaný stůl, podle něj dvě lavice a několik stoliček bez opěradla.

Nikdo neurčil, na který kavalec si má kdo lehnout. V tom byla jedna z mála možností rozhodnout se svobodně. Jenže v tom prvotním zmatku toho nikdo nevyužil a každý se ocitl, kam ho náhoda postrčila. Jenda nevěděl, proč si postavil kufřík se svým jménem právě pod třetí postel od okna po pravé straně. Bezděky si tak zvolil kamaráda. Kdyby vybíral podle povahy a zálib, těžko by připadl právě na tohohle.

Soused se jmenoval Josef Novák. Žádné neobvyklé jméno. Povahu také neměl složitou. A výřečnost? Když zabručel za den tucet slov, měl právě výjimečně hovorný den.

Jenda z něho měl z počátku »smíšené pocity«. Marně se pokoušel navázat rozhovor, »hodit řeč« jak se říká. Odezva jak od medvěda. »Ach jo«, povzdechl si v duchu, »to bude zábava jak na babiččině funusu«.

Josef měl první dny jednoduchý způsob trávení vzácného volného času. Lehl si na ustlané deky – což bylo zakázané – a zíral do stropu. Nebyla to rezistence na erární honičku. Byl ve své medvědí bručivosti svrchovaně klidný a vypadal docela spokojeně. Pes prý prospí za den polovinu času a kočka dokonce dvě třetiny, ale nezdá se, že by to mělo záporný vliv na jejich životní spokojenost. S Pepíkem to bylo podobné.

Dá se říci, že snášel štrapáci na cvičišti, probíhání »opičí dráhou«, drhnutí »rajonů«, rozházené náležitosti po návratu z výcviku klidněji, než druzí. Dal kavalec a poličku do pořádku, vydrhl v koupelně mýdlem a rýžákem bláto z kolen, z loktů a z bot, vyčistil pušku a nic neukazovalo na to, že by mu k svrchované spokojenosti něco chybělo.

»Je to takový vořech«, pomyslel si Jenda, »moc mu to nemyslí a tak ho ani nejpitomější honění nerozhází«.

Ale předčasný úsudek nevycházel. Když se za čas nalezl způsob, jak dostat z Pepíka pár slov, ukázalo se, že tenhle nevšímavý mládenec si všeho všimne, o všem má svůj úsudek a ne stejný, jako mají všichni ostatní a ne hloupý. Vyšlo najevo, že Josef je horník, bagrista na povrchovém dole, vyznamenaný jako úderník. Mnoho toho nenamluvil, ale když si mohl něco rozumného poslechnout a nebylo to jen jalové stýskání na bídnou černou bryndu k snídani a na drhnutí záchodů, nebyl proti. Jeho repliky na to, co mělo hlavu a patu nebývaly od věci. Jenda si začínal souseda na přilehlém slamníku čím dál víc vážit. Nejednou mu Pepík v lecčems užitečně poradil, a nejen poradil, i pomohl.

Každý byl z jiného těsta, ale nevadilo to, spíš se doplňovali. Když počáteční honička nováčků polevovala a zbývala sem tam volná chvilka, Jan četl a Pepík se přidal. Zvedl knihu, kterou Jeník odložil, otevřel ji uprostřed, přečetl pár odstavců, vrátil se na začátek a už se neodtrhl. Stejně vytrvale jako hleděl dříve do stropu, upíral teď pohled do knížky a málem by četl, i když klusal na nástup v »lehké polní«.

Na revanš zase se zabručením vzal Jendovi z nešikovných prstů jehlu, nit a rozpáranou blůzu. Předvedl mu, jak rukáv po rubu sešít, aby z toho nevznikla »výšivka«, patrná »na distanc« jak jablíčka na národním svérázu.

Nadešlo zimní cvičení a ženijní rota napochodovala za Kaplice. Bylo to tenkrát ještě řídce osídlené Pohraničí.

»Adjustovali« dřevěnými špalíky a kouřovkou most na státní silnici, natáhli elektrický drát na kraj lesíka a poručík hledal dva dobrovolníky, kteří tam zůstanou jako roznětová hlídka.

Jenda s Pepíkem se po sobě podívali. Pepík tentokrát nemusel ani zabručet a Jan to řekl i za něj. Zbytek roty se seřadil a odpochodoval. Dvojice zůstala na kraji zasněženého promrzlého šumavského lesa.

„To tady jako budeme trčet a mrznout kdo ví jak dlouho?“ položil Pepík řečnickou otázku, ve které se skrývala záporná odpověď.

„No a jak sis to představoval? Přece se nesebereme a nepůjdeme držet roznětovou hlídku do hospody.“

V nejbližší vesnici, dosud jen zpola osídlené, ani hospoda nebyla. Pepík měl ale do vsi přece namířeno. Došli tam a zabouchali na první vrata. Vysvětlili, co jsou zač a že by chtěli půjčit krumpáč a lopatu. Lidé, vystrčení u samých hranic, viděli uniformu rádi. Nářadí jim půjčili a ještě přidali stará rezavá kamínka – bubínek. „Dyť byste tam ináč zmrzli,“ politoval je děda. „Co mně budete povídat, já to znam. Dyž my sme na ruskej frontě…“

Hoši se ještě zastavili v »konzumu« a za pětikorunu, kterou dali dohromady, dostali »bez lístku« (potravinového) bochník chleba. Na zásobování péčí roty se nespoléhali a jak se ukázalo, udělali dobře.

Pustili se do stavby »zemljanky«. Měli jen mlhavou představu, jak takové bydlení troglodytů vypadá. Uvážili nároky a možnosti a vyšlo z toho něco, co se sice interhotelu nepodobalo, ale mrazivá zimní noc se v tom přežít dala.

Prorazili krunýř zmrzlé země a pak už to šlo snáz. Do večera vykopali jámu asi půl druhého metru hlubokou a širokou, do délky o něco větší. Ze zbořeniště domku pod mostem přitáhli několik trámů, dveře od chléva z důkladných fošen a úzké okénko, které mělo nějakým zázrakem i sklo. Jámu překryli trámy, na ně nahrnuli hlínu a maskování doplnili sněhem. Do boku jámy postavili bubínek, kterému ohnuli nožky a troubu vyvedli do rozsochatého keře černého bezu, který na zemljanku »zasadili«.Otevírat a zavírat na otvor položené dveře vyžadovalo menší vzpěračský výkon. Okénko obrátili k »zaminovanému« mostu, který ve dne v noci střežili. Kdyby se blížil »nepřítel« – strana modrá – odpálili by kouřovku elektrickým rozněcovačem.

Hladem netrpěli. Když je rota opouštěla, dostali na rozloučenou šrůtku slaniny a když vraceli ve vesnici nářadí, vyprosili si paličku česneku. U otevřených dvířek bubínku pekli topinky a ze smrkového chvojí vařili čaj.

Když nadešel v zemljance druhý den, připadali si jak na rekreaci. Žádný budíček, rozcvička, žádné rozkazy, byli celý den svými pány. Další den nastaly těžkosti. Chleba ubývalo, ale Jendovi to moc nevadilo, nemohl polykat. Mandle mu otekly a zmítala jím horečka. Snažil se to před kamarádem zatajit, ale to by mohl přehlédnout jen slepý. Pepík nic neříkal. Když měl v noci Jendu probudit a předat mu »hlídku«, nějak si »nevšiml, že už je tolik hodin«. Za chvíli, zatím co Jan seděl u okénka, zabalený do deky a jektal zuby, Josef se z pokrývek vykopal, zavrčel, že stejně nemůže spát a přinutil parťáka, aby se znovu uložil. Lil do něho celý den jeden šálek hořkého trpkého čaje za druhým.

Když si na ně čtvrtý den u roty vzpomněli, bylo po manévrech. Jenda si poležel několik dní na ošetřovně a nechal si ve vojenské nemocnici vyndat mandle. Co kdyby ho taková angína postihla za války, jak by splnil povinnosti, na něž se chystal?

Na štěstí s imperialistickým ohrožením to nebylo tak zlé, jak se obával. Válka ve střední Evropě zůstala studená. Dva roky vojny nevypadaly, jak si to představoval. Ani velitelé a osvětoví důstojníci, z kterých udělali politruky, nežili a nedýchali na každém kroku myšlenkou na záštitu vlasti, ale promarněné roky to přesto nebyly.

Říkalo se, že kdo nebyl na vojně, není chlap a Jendovi se zdálo, že na tom něco je. Na vojenskou »buzeraci« si časem zvykl a pochopil, že to není jen projev špatného charakteru některých lidí. Každá armáda je svou podstatou pravidlům občanského života cizí. I v míru je přípravou na něco tak nenormálního, jako je legalizované systematické vraždění za války. Vyplývá z toho mnohé, co se nutně svobodnému životu příčí.

Jan absolvoval záložně důstojnické učiliště, prodělal půl roku ve výcvikovém prostoru a ženijní cvičení na Dunaji. Dalo mu to víc, než jen »přípravu na obranu vlasti«. Poznal nové kouty země. Zamiloval si Bratislavu, národopisné slavnosti v amfiteátru na Hradě, výlety na Děvín. Vzpomínal na divoký Dunaj, na noční stavbu pontonového mostu, na rozkoš zakázaného plování napříč proudem, kdy člověk vystoupil na protějším břehu o kilometr níž, než do vody vešel.

Ztratil na vojně dva roky? Spíš něco získal. Vcházel do vrat kasáren jako poloviční puberťák – i když by si to byl nepřiznal – a opouštěl je skoro jako chlap. Nejen fyzicky, jako spíš s větší dávkou sebekázně a vůle. Ideály tam nenechal, ale naučil se brát »zlaté rouno« s větší vážností, kritičtěji a méně jako romantiku.

=*=

13) Z nebe na zemi

Ve druhé polovině padesátých let byl Jenda vybrán do delegace, jež měla navštívit Moskvu. Co ho mohlo naplnit větším štěstím? Uskutečnil se jeho veliký sen. Taková cesta nebyla maličkost. Teprve nedávno se organizovaly skupinové turistické zájezdy. Když měl někdo moc rozumů, říkalo se ironicky: „Neraď, není ti šedesát a nebyl jsi v Sovětském svazu.“

Jan byl zařazen do výměnného zájezdu, organizovaného budějovickou pedagogickou fakultou. Vedl tam seminář jako externí učitel marxismu a zároveň studoval posledním rokem dálkově..

Krátce před tím se seznámil se studentkou Věrou. Překročil věk, kdy se člověk žení z nerozumu a přišel do let, kdy o takové životní změně přemýšlí až příliš.

Věrka byla mladší a zamilovala se do něj tak, jak se to studentkám stává. Chodila na jeho přednášky, líbily se jí, ale časem je přestávala patřičně vnímat. Čím dál víc ji zaujímal přednášející sám. Upřených černých očí si všiml. Zpozoroval, že patří k docela pěkné tvářičce a hezké postavě. Při zápočtu tak beznadějně koktala a rudla, že se ve své mužské pýše lehce domyslel, kde je příčina. Zápočet jí do indexu velkomyslně zapsal, i když dohromady nic neřekla. I schůzku navrhl on a ona vlastně jen kývla. Popadla index a zmateně hledala dveře. Samou radostí že má zápočet, kterého se bála a schůzku, jíž si tajně přála.

On si první »rendez-vous« pro jistotu poznamenal, aby na ně nezapomněl. Tak málo pro něj znamenalo. U dalších už to zapotřebí nebylo.

Netrvalo dlouho a oba poznali, že je to vážné. Jan ani nezaváhal, když mu za měsíc Věrka tlumočila maminčino pozvání na nedělní oběd. Odehnal vzpomínku, která mu bleskla hlavou, jak líčili s tátou sklapovací past na lišáka.

Z jeho cesty do Moskvy měla Věra radost, přesněji řečeno – těšilo ji, že se mu uskutečnil kýžený sen. Jen se obávala, aby si něco nezačal s nějakou Ruskou. Slyšela, že jsou na Čechoslováky jako divé. Okouzluje prý je něha, kterou se od věcných způsobů domácích milenců liší.

Jendu Věrčina žárlivost upřímně pobavila. Těšil se do Svazu jako do politické svatyně a představa, že jsou tam také děvčata k pomilování, mu připadala jako hereze. Ujistil ji, že z toho strach mít nemusí. Slíbil, že bude hodně psát. Když to půjde třeba každý den.

Pětičlennou skupinu vedl děkan fakulty profesor Horký. Janovi byl nejbližší docent Zdeněk Novák a během měsíčního pobytu tvořili přátelskou dvojici.

Po příletu do Moskvy byli ubytováni v hotelu Metropol, který kdysi patřil k elitě, ale nyní představoval spíš pamětihodnost. Jan si připomněl, že zde byl za dnů revoluce T.G.Masaryk a prožil několik dní boje o město.

Sotva budějovičtí odložili kufry, spěchali na Rudé náměstí. Našli nejkratší cestu úzkými uličkami a průchody. Na chodníku, kde ležely zbytky sněhu, seděl beznohý muž a žebral. Na prsou měl zlatou hvězdu Hrdiny Sovětského svazu. To byl první náraz, který nadšeného Jana snesl z nadpozemských výšin na zem.

Když si za pár dní udělal reálnější obrázek o životní úrovni, přestávaly ho podobné zážitky šokovat. Jako zaříkávací formuli, jako refrén si opakoval: válka…

Všechno, co o ní do té doby slyšel, četl a viděl ve filmech bylo jen slovo, kopie bez života, nic. Fakta zbavená glorioly, vavřínů slávy byla i po devíti letech otřesná.

Na Rudé náměstí přišli poprvé za pochmurného odpoledne. Zažili zvláštní dojem. Zdálo se jim, jako by se ocitli někde, kde to důvěrně znají. Je možné, že jsou zde poprvé? Nebyli tu už v některém z předešlých životů? Pohled do čtyř stran, na stěny Kremlu, dortové věžičky Vasila Blaženého, červenou stavbu Historického muzea, GUMu, všechno jim připadalo, jako by to viděli ne jednou, ale tisíckrát. Každou podrobnost znali z pohlednic, z časopisů, z filmů. A současně jako by to nebyla skutečnost, ale prožívali to ve snu.

Náměstí bylo skoro prázdné. Žádný jásot slavnostního defilé kolem politbyra na tribuně, žádné hloučky turistů s lejkami a bedekry, ani spěchající Moskvané. Dvě nehybné živé sochy čestné stráže před Mauzoleem a milicionáři u brány do Kremlu. Chodce by spočítal na prstech. Vznešený statut neudělal z Rudého náměstí střed kypícího velkoměsta, spíš svatyni, kam se vchází po špičkách.

Všechny první dojmy nebyly stejné. Patřily k nim i velice prozaické, o jakých se v turistických průvodcích a cestopisech nepíše.

Před hochy kráčela na vysokých podpatcích štíhlá dáma v temně rudém kostýmu a hlasitě zabzdila. Když se podobně bez zábran chovala později jejich tlumočnice, pochopili, že si to tady může dáma venku dovolit. Jan si připomněl vyprávění pana Kováře, jak si na ruské vesnici krasavička hlasitě ulevovala, když spolu šli večer na schůzku a smála se, že měla k večeři kvas. Jiný kraj, jiný mrav.

=*=

První konzultace se konaly v Lomonosově univerzitě na Leninských, dříve Vrabčích Horách. Komplex budov ve »stalinském« stylu s věžičkami a basreliéfy byl velkolepý. Z teras plných mramoru, žuly a květinových záhonů, teď ještě větším dílem zasněžených, se otvíral pohled na široširé město. Jeho konce se ztrácely v mlžné dálavě na rovině jako stůl. V budově samé bylo všechno mohutné, prostorné, o něco větší a honosnější, než odpovídalo praktickému střízlivému českému vkusu. Místnosti, posluchárny, studovny i kabinety byly vyšší, schodiště připomínala spíš knížecí palác než školu. Mnohé lustry byly křišťálové. Jenda vzpomínal na dřevěné domky s vyřezávanými zárubněmi a okenicemi, okolo kterých právě projeli. Zase agitoval sám sebe: Všechno se nedá udělat naráz. Válka došla až na dostřel k městu. Ocelové protitankové rohatiny připomínaly, jak nebezpečně blízko fronta pronikla.

Konzultace byly zahájeny u děkana patronátní fakulty. I v jeho pracovně bylo všechno veliké, masivní, solidní. Psací stůl jako malé letiště. Dlouhá konferenční tabule potažená zeleným suknem. Na židlích s vysokým opěradlem temně rudý plyš.

Šedovlasá sekretářka srdečně hosty přivítala a postavila před ně po sklenici čaje. Sklenky stály ve stříbrných podšálcích s ouškem, zdobených prolamovanými ruskými vzory. Uprostřed stolu byla mísa sušenek a malovaný džbánek smetany.

Děkan s děkanem si vyměnili pár zdvořilostních vět: jakou měli hosté cestu, jak jsou ubytováni, co už měli možnost v Moskvě vidět, jaké jsou jejich první dojmy. Budějovický profesor toho mnoho nepověděl. Dělalo mu potíže nejen rusky mluvit, ale i rozumět. Hostitel byl starý pán, asi už hodně přes šedesát a měl typicky moskevskou výslovnost. Místo hlásky »T« vyslovoval »C«. Představil se jako Cerpuchovskij místo Těrpuchovský. Nebylo to asi jediné, co budějovickému děkanovi na jeho ruštině vadilo.

Akademik přednesl zevrubnou skoro hodinovou informaci o práci fakulty. Vykládal o komplexním systému výuky, kdy jeden předmět navazuje na druhý a tvoří jednotný proces. S největším zaujetím hovořil o výzkumu, do něhož jsou zapojeni jak vyučující, tak studenti.

Když skončil, vyzval hosty, aby kladli otázky. Rozumělo se, že poděkování za výklad a první dotaz patří vedoucímu delegace. Ten si to už dlouho v mysli skládal a zeptal se: „U vás se jen vyučuje, nebo se také provádí výzkum?“

Akademik na něho pohlížel udiveně. Chvíli naprázdno otevíral a zavíral ústa. Členové delegace klopili oči a sjížděli rozpaky pod stůl. Pan profesor zřejmě nerozuměl vůbec nic.

Hostitel se vzpamatoval. Pochopil »jazykovou bariéru« a zopakoval všechno ještě jednou v desetiminutové zkratce. Dával si pozor na školáckou výslovnost a obsah sdělení přizpůsobil nárokům zvláštní školy.

Delegace opouštěla kabinet jako Napoleon belgickou obec Waterloo. Jediný, kdo si nebyl ničeho zlého vědom, byl profesor Horký. Nevědomost hříchu nečiní.

Další konzultace prováděli budějovičtí jednotlivě. Jan zaslechl zmínku o síni tradic fakulty. Požádal, zda by ji mohl vidět. Zdálo se, že to přivedlo jeho protějšek do rozpaků. Koktal, že se síň opravuje, chvíli váhal, ale pak ji přece odemkl. Bylo to v dubnu 1956, krátce po XX.sjezdu KSSS, kde Chruščov podrobil zdrcujícímu odsouzení tři roky mrtvého Stalina. Ukázalo se, že potíž spočívala v tom, že ze síně tradic ještě nestačili dithyramby na tolik milovaného genia odstranit. Jinak byla místnost a exponáty naprosto comme il faut.

Sovětský asistent se omlouval, že některé tabule jsou ještě poplatné kultu osobnosti. Jan ho chtěl potěšit a vyjádřil pochopení. »Ničevó«, mávl velkoryse rukou.

„Jak to – ničevo?“ zděsil se asistent. „Že je tu ještě Stalin je zásadní nedostatek, veliká chyba, nehoráznost a nikoli »ničevo«.“

Došlo k jazykovému nedorozumění. Jenda chápal ruský výraz ve smyslu českého »To nic. Nic se nestalo.« V ruštině to má široký význam a také: »To je v pořádku, to odpovídá, to vyhovuje, to je v zásadě správné.«

Sovětský pedagog, který vyrostl v Pionýru a Komsomolu a nesčetněkrát pěl ódy o Stalinovi, velikém, moudrém, slavném, vítězném, se nyní polekal, když slyšel tak kacířskou poznámku, jako že Stalinův obrázek na panelu Velké vlastenecké války je »v pořádku« (»Ničevo.«). Jan v sobě nenašel dost síly k přetvářce, aby se za nešikovně zvolené slovo omluvil.

Hostitelé se o hosty vzorně starali. Kromě odborných konzultací a náslechů jim zařídili vynikající exkurze. Zavedli je do Kremlu, do historických carských komnat, do zbrojnice i do klenotnice, kde si prohlédli korunovační klenoty a poklady nevyčíslitelné hodnoty. Z Historického muzea utkvěly Jendovi v paměti Napoleonovy saně a polní kuchyně, které uzurpátor při kvapném útěku z Ruska v roce 1812 nestačil pobrat. Na prvomájovou přehlídku byli pozváni na čestnou tribunu vedle Mauzolea. Navštívili vzorný kolchoz pod Moskvou s dojičkami – údernicemi a krávami – rekordmankami. V obchodním domě GUM nakoupili dárky.

Jenda i Zdeněk dychtili poznat co nejvíc, a nejen, co se ukazovalo oficiálně. Chtěli se podívat do sovětské rodiny, vidět, jak žijí obyčejní lidé, slyšet jejich názory. Nezdálo se jim, že jsou něčím zvláštní a přece se od ostatních chodců lišili. Stávalo se, že se jich neznámí lidé bez zábran zeptali, odkud jsou a pustili se s nimi do hovoru. Cizinci v té době nebyli ještě ani v hlavním městě běžní. Při náhodném setkání je asi osmnáctiletý student pozval na návštěvu k rodičům. Zdálo se, že se jejich přání splní.

Pár hodin před smluvenou dobou je chlapec volal a omluvil se. Rodičům prý se zdá »něudobno« (nevhodné, nepříjemné, trapné) přijímat cizince.

Druhý případ měl jiný ráz a tentokrát to bylo »něudobno« pro naše krajany. Seznámili se s děvčetem, asi dvacetiletým. Smluvili si společný večer a ona slíbila, že přivede kamarádku. Vypadalo to, že by měli jít s děvčaty do restaurace, kde se tančí a Jenda na něco takového neměl chuť. Zdeněk šel sám.

Jan seděl v hotelovém pokoji a psal dlouhý dopis jako cestovatelskou reportáž Věrce. Čas hodně pokročil, když zazvonil telefon. Volal Zdeněk z bytu jednoho z děvčat a úpěnlivě žadonil, aby za ním Jenda přijel. Vylíčil několika slovy trapnou situaci, v níž se ocitl. Holky otevřeně a bez rozpaků pochybovaly, že jeden mládenec obě uspokojí a naléhaly, aby se radovánek zúčastnil i jeho kamarád. Nedělaly žádné tajnosti, co čekají a s čím mohou oba mužští počítat.

To bylo právě to, oč Jan ze všeho nejméně stál. Nechal přítele na pospas harpyjím. Na další zvonění telefonu nereagoval. Uložil se k spánku a přikryl si hlavu polštářem. Asi za hodinu se Zdeněk objevil a nevypadal nadšeně. Nezdálo se, že by chtěl ještě ve známosti pokračovat.

Do třetice všeho dobrého i jiného.

Nakupovali v »univermagu« studenou večeři. U pultu stála menší fronta, asi sedm, osm zákazníků. Když se naši chtěli zařadit, lidé zaslechli jejich hovor, poznali »inostrance« a dávali jim přednost. Přátelsky a důrazně je pobízeli, aby šli rovnou, bez čekání. (Něco podobného bylo v pozdějších letech, kdy cizinci přestali být vzácností, těžko představitelné.)

Při odchodu z krámu je oslovil starší muž: „Promiňte, že vás zdržuji. Mohu se zeptat, odkud jste? Zdá se mi, že mluvíte nějakou řečí, které jako bych chvílemi rozuměl.“

„Jsme z Čech, z Československa.“

„Děkuji vám. Děkuji. Já Čechoslováky znám.“ Chvíli se odmlčel, a pak jako by váhavě a s nejistotou, zda má či nemá, pokračoval. „Jsem ze Sibiře. Když jsem byl chlapec, přišli k nám do vesnice. Z té doby na ně pěkné vzpomínky nemám. Ale za to vy nemůžete. To byla jiná doba a vy jste ještě nebyli na světě. Kdo ve zlém vzpomene, tomu ať jazyk zdřevění,“ dodal ruské rčení s omluvným úsměvem.

Z dalšího rozhovoru vyplynulo, že se tenkrát jednalo o část legionářů, kteří se pod vedením dobrodruha Rudolfa Gajdy přidali k »bílému admirálu« Kolčakovi.

Muž taktně odvedl hovor z choulostivého pole. Položil obligátní otázku, jak se hostům v Moskvě líbí. Připojila se Sibiřanova manželka. Představili se: Popovi, Ivan Petrovič a Olga Ivanovna. Následovalo, co si hoši toužebně přáli – pozvání na návštěvu.

V neděli odpoledne je taxík dovezl na adresu, kterou si zapsali. Bylo to v okrajové čtvrti na jihozápadním konci města. Řada stejných dvouposchoďových staveb pokračovala po celé délce ulice. Byly postaveny koncem války, aby rodiny, vracející se z evakuace, měly střechu nad hlavou. Byly v nich nejprostší tzv.komunální byty. Pro každou rodinu jedna místnost. Příslušenství, včetně kuchyňky s přípravným stolem a lihovými vařiči, pro podlaží společné.

Popovi měli dvě děti, čtyřiadvacetiletou Galju a čtrnáctiletého Nikolaje. Na postele v místnosti místo nebylo. Žíněnky a lůžkoviny byly přes den srolovány na skříních.

Po tradičním pohoštění a nad »stakany« vodky pokračoval rozhovor, který začal při setkání v obchodě. Hostitelé se vyptávali a se zájmem poslouchali o Československu, o Praze, o jihočeském venkově. Bylo to přece jen něco jiného, než »učesané« zprávy oficiálních korespondentů.

Rusové vyprávěli o historii, ne tak dávné. Muž i žena pracovali v předvečer války v továrně, která byla po vpádu Němců demontována a přemístěna i s osazenstvem na Ural. Celý majetek vezli v nákladním vagóně svázaný do několika uzlů. Když po dnech trmácení dorazili na místo, byli přiděleni do chaty jedné vesnické rodiny. Galje bylo devět a její bratr teprve »na cestě«. Rodiče pracovali na směny a »domů« se přicházeli sotva vyspat.

Galja vzpomínala: Jako malá se kdysi vyptávala: „Mami, co to je, mít hlad?“ Pak to poznávala denně a nejen za války, ještě dlouho po ní.

Ivan Petrovič byl ve dvacátých letech členem tovární milice. Dostal »vintovku« a jel z vyhladovělé Moskvy na venkov rekvírovat obilí. Nešířil se o podrobnostech, ale poznamenal: „Z toho si příklad neberte. Pokud je to trochu možné, vyvarujte se na vesnici násilí. A nejen na vesnici.“ Chvilku se odmlčel. „To je pak zlé. Sotva si dovedete představit, jak je to zlé…“

Pozdě večer Popovi hosty doprovodili na stanici příměstské dráhy. Vlak jezdil každou půlhodinu oběma směry.

Jenda se s Galinou spřátelil a v následujících dnech se setkávali. Jeho soulad se Zdeňkem utrpěl tím, jak ho ponechal tehdy v noci na pospas dračicím. Janovi to teď příliš nevadilo. Měl příjemnější společnost.

Za procházek po Moskvě Galja vyprávěla o dětství, jež prožila za války v chatě u cizí rodiny. Všichni žili z hubených válečných přídělů. Nejprostší věci představovaly malé poklady. Talíř, plechová lžíce, jehla, nitě, tužka, papír, kousek provázku.

„Měli jsme štěstí na hodné lidi. Nebylo to lehké pro nás, ani pro ně. Neměli skoro nic a ještě se s námi dělili. Netrvalo to měsíc, nebo rok. Byla to bezmála čtyři léta. Když se fronta odsunula na západ, vrátili jsme se domů. Domů? Všechno, co domov představovalo, bylo pryč. První poslední jsme si museli pořizovat a zařizovat znova. To už mi bylo skoro třináct let. Ve škole se začínalo pravidelně učit a spoustu se toho muselo dohánět. Do té doby bylo učení všelijaké.“

Jenda si připadal, jako by četl sovětský román. Ale lišilo se to od »Rytíře zlaté hvězdy«. Galja se nezalykala obdivem nad úspěchy. Historie v jejím podání se podobala životu, jak ho znal. Ne událostmi; ty byly jiné, mnohem dramatičtější a tragičtější. Ale tím, jak mnoho záleželo na lidech, na jejich povaze, na vzájemných ohledech. A nebyli všichni jako v románech, byli dobří i zlí.

Nevyhýbala se zmínce o chybách a omylech, k nimž došlo. Pokud Jenda poslouchal a mlčel, jen se občas na něco zeptal, bylo všechno v pořádku. Běda však, když připojil nějakou kritickou poznámku, třeba i docela nevinnou.

Pršelo a proudy vody tekly z ústí okapů na chodník. Galja ve vysokých podpatcích potopu přeskakovala.

„U nás jsou okapy svedené do kanalizace a netečou na chodník,“ konstatoval Jenda.

„Ještě jsme nestačili udělat všechno. Byla občanská válka, potom jsme se potýkali se zaostalostí carského Ruska a potom…“ A Jan musel jako repliku na poznámku o okapech vyslechnout lekci o historii SSSR až po záchranu Evropy před Hitlerem.

=*=

Přítelkyně ho zavedla do Treťjakovské obrazové galerie a hodiny mu se zaujetím a zajímavě vyprávěla o dílech klasických ruských malířů.

Když se zastavili na oběd v restauraci Praga, přiznala se, že je v něčem podobném poprvé v životě. Bylo to nad její standart. Pobavili se, když jim číšník přinesl k smaženým řízkům jako přílohu – knedlíky. Otypoval podle zevnějšku a akcentu Jeníka jako Čecha a chtěl se pochlubit, že jako »pražská« restaurace vaří i jídlo, na které si Češi potrpí. Cítil se trochu dotčený a dlouho se omlouval, když mu Jenda vysvětlil, že k řízkům nepojídají knedlíky ani ti vlastenci, kteří jsou do hloubi duše »knedlíkoví«.

Jindy dopřál Jenda přítelkyni požitek, který pro ni představoval nesrovnatelně větší hodnotu. Uviděli spolu ve Velkém divadle Borodinovu operu Kníže Igor. Vstupenky byly pro studentku drahé, a těžko se sháněly. Velké divadlo bylo věčně vyprodáno. Na Jendu opera v báječném obsazení a skvělé výpravě zapůsobila silným dojmem. Igorův zpěv o svobodě se stal jednou z jeho nejoblíbenějších árií. Nebylo to tím, že mu připomínala, s kým ji poprvé poslouchal? Galja mu byla den ode dne bližší.

Pokoušel se to sám sobě vymlouvat a omlouvat. Zosobňovala mu lásku ke všemu sovětskému, která v něm rostla a zaplavovala ho deset let. Ale nebylo to už jen tohle. Myslel na ni stále víc a marně se bránil. Zdržoval se alespoň důvěrností. Měl zásadu, že si člověk nemůže lásku poručit, ale může si ji zakázat. Galja se nepodbízela, ale nebylo těžké poznat, že i ji stojí zdrženlivost přemáhání.

V předvečer prvního máje ho přivedla na taneční zábavu. Konala se na technice, kde studovala. Chtěla se pochlubit před spolužáky zajímavým a hezkým cizincem. Seznámila ho s nimi. Pozvali ho po prvomájovém průvodu na společnou oslavu do chaty za Moskvou.

Ve smluvenou dobu se Galina pro něho zastavila. Ráno na průvod svítilo slunce, ale odpoledne se obloha zatáhla a ochladilo se. Poradila mu, aby se vrátil pro plášť.

Předpokládal, že na něho minutku před hotelem počká, ale ona šla s ním, jako by se to samo sebou rozumělo. Patrně to docela samozřejmé nebylo, protože od portýra u vchodu přes sedmdesátiletého válečného invalidu – »liftboye«, až po babku na chodbě, která vydávala klíče od pokojů, všichni provázeli děvče pohledem, který neříkal nic hezkého. Jendovi bylo trapně za ni, ale nebylo dost dobře možné, aby jí řekl: »Nechoď se mnou, počkej venku.« Galja si s bezelstným zájmem prohlížela prostředí, do kterého se zatím nedostala.

Jan uvažoval: Láká ji jen zvědavost, jak takové hotelové bydlení vypadá, spojená s naivitou? Působí zvyklost, že se hotelový pokoj chápe jako domov a návštěva je totéž, jako když jsme byli u Popovů? Nebo je to ta třetí možnost, která by se u nás pokládala skoro za jistotu?

Byl z toho tak vyveden z míry, že v pokoji děvčeti ani nenabídl židli. Vzal si plášť a stáli, jako by oba čekali, co ten druhý udělá. Konečně se trochu nejistým hlasem zeptala: „Jestli máte všechno, mohli bychom jít, ne?“

Jeli nějakou hodinku příměstským vláčkem na venkovskou zastávku. Černým bahnem rozježděné cesty v polích se probrodili k prkenné boudě – »chatě« jednoho ze studentů. Strávili tam zbytek odpoledne a večer.

Chvílemi se zpívalo, mezi tím jedlo a nutně také pilo – i když na ruské zvyklosti velice mírně. Probíhalo neoficiální sympózium o Československu. Jenda fungoval co by živý lexikon. Československo mělo jméno asi jako menší Amerika. Jen když měl Jan něco českého zazpívat, zklamal na celé čáře. Zůstal dlužen pravidlu »Co Čech, to muzikant«.

Příští den profesor Horký Jendovi s pokáráním sdělil: velvyslanectví dostalo upozornění, že překročil bez povolení obvod Moskvy. Jenda kroutil hlavou. Vždyť byli za městem sotva na skok. Podíval se na mapu. Ujeli příměstským vláčkem asi tak daleko, jako z Prahy na Šumavu.

Bystré oko bdělo zřejmě nad každým krokem »inostranců«. A to bylo v době, kdy už historie s Berijou a procesy patřila minulosti.

Večer šli s Galjou pustou ulicí.

„Tady bychom se dříve jít neodvážili,“ poznamenala.

„Proč?“ žasl Jan.

„To bylo sídlo Beriji,“ ukázala na nevlídnou šedou zeď.

Podobných poznámek, z nichž bylo cítit hořkost nad stinnými stránkami sovětských poměrů bylo pořídku. Daleko víc bylo nadšeného vyprávění, zvlášť o komsomolském pěveckém souboru na technice. Působil už několik let a jeho účastníci tvořili přátelský kolektiv. Vystupovali v moskevských kulturních zařízeních a hostovali v dalších městech. Vedl je koncertní mistr.

Členy souboru spojoval i zájem o turistiku. O prázdninách podnikali výlety do míst, o kterých se Jenda učil kdysi v hodinách zeměpisu jak o vzdálených galaxiích. Samarkand, Jenisej, Ťan-šan. Minulé léto byli na Altaji. Dostali se až k jezeru hluboko v horách, kde žila hrstka lidí bez kontaktu s civilizací. Nevěděli snad ani, že byla válka.

=*=

Studijní cesta skončila a iljušin se vracel s mezipřistáním ve Vilně do Prahy. Jeník vzpomínal na poznatky a dojmy, jako by obracel stránky nového dílu životní encyklopedie.

Jeho úvahy a soudy nebyly nezaujaté a objektivní. Ovlivňovalo je dosavadní politické přesvědčení, ale také citový vztah ke Galje. Zdrželi se všech intimností, ani slovem si neřekli nic, co by vybočilo z mezí přátelství. Nemohli si ale neuvědomovat, jak hluboce jeden druhému vstoupil do života. Sebekázeň a sebetrýzeň jen vzájemný cit znásobily.

Jenda si mnohé představy o Sovětském svazu opravil. Neobstála iluze o vzdušném zámku, kde je všechno »nej«. Připomněl si předválečné knihy reportáží Julia Fučíka. V čem obdivoval »zemi, kde zítra už znamená včera«? Ne v tom, že je nejvyspělejší, nejbohatší, nejdokonalejší, nejmocnější. Spatřoval ono »nej« v úsilí překonávat překážky, zaostalost, stavět, tvořit.

Socialismus lidi přes noc nepředělá, nenadělá ze všech anděle. Ale může v nich podpořit dobré a potlačovat zlé. Ne slovy, ale životními podmínkami. Není to automat na dokonalost. Poprvé v historii otevřel možnost, aby se nejkrásnější sny generací uskutečnily. Ale jen možnost! Proměnit ji ve skutečnost mohou jen lidé. To byly úvahy, které si Jan odvážel a poučení, která mu utkvěla.

=*=

14) Ani láska není jen z cukru

Jan se vracel z Moskvy s rozpornými pocity. Těšil se na Věru a zároveň jako by měl ze setkání obavu. Ničím se neprohřešil. S žádnou ženou se nevyspal, žádnou nepolíbil, nikomu nevyznal lásku. Párkrát byl tancovat, ale sám jen v předvečer prvního máje na technice, jinak vždycky s ostatními členy delegace napůl oficiálně. Přesto neměl svědomí čisté. Myšlenky na Galju v něm vězely hluboko a neodbytně. V letadle se mu hrdlo svíralo steskem. Připadal si jako pošetilý. Nebyla-li tohle láska, jak potom vypadá?

Věra ho čekala v Ruzyni na letišti. Zahlédl ji, sotva vyšel na schůdky letadla. Stála za přepážkou mezi lidmi, z nichž polovina někoho vyhlížela a ostatní přišli ze zvědavosti podívat se na startující a přistávající stroje. Přijela mu z Budějovic naproti, nemohla se dočkat.

Chytila ho do náruče a dala mu pusu, málem ho zadusila. Hned na to ho rentgenovala pátravým pohledem. Bylo to výmluvnější než otázky.

Usmál se v odpověď a přál si, aby vyjádřil své nejčistší svědomí. Čím víc na to myslel, tím víc se mu zdálo, že mu úsměv kysne, že není upřímný, že to musí Věrka poznat.

Taxík je odvezl na nádraží, odkud jeli společně do Budějovic. Vedla ho pryč od ostatních, do jiného kupé. Neodbylo se to bez přátelského pošťuchování, ale kolegové měli pochopení. Profesor Horký ještě Lukášovi připomněl, aby nezapomněl napsat příspěvek pro společnou zprávu.

V Budějovicích si vedl Jenda Věrku do garsoniéry, která nebyla od nádraží daleko. Sotva za sebou zavřeli dveře, padli si znovu do náručí.

Nejrozkošnější chvíle v životě se strašně těžko popisují. Slova jsou příliš hrubě tesaná, aby zachytila vrchovatě štěstí do prkenných vět. To nejkřehčí se rozplyne jak opar ve slunci a zbude jen opelichaná, kouzla zbavená kopička slov. Čtěte to s pochopením a ohleduplně.

Ještě nikdy nebyla Věra tak hezká jako v téhle chvíli. Jana vzrušovaly její zrůžovělé tváře, plné pootevřené rtíky, rozkošnicky přivřené oči, nos, brada, vyklenuté čelo, všechno, co už tisíckrát viděl a myslel, že do maličkostí zná, že už vtom nic nového nalézt nemůže.

Ruce putovaly. Cítil napětí a poddajnou měkkost pletenců podél páteře. Bochníčky pod pažemi se zužovaly do útlého pasu. Boky byly pod dlaní zas a znovu okouzlujícím objevem.

„Aj, jak jsi ty krásná, přítelkyně má, aj, jak jsi krásná!“ Odkud je ten věčný hymnus, vtělený do jedné krátké věty? Zakotven v Písmu svatém.

Ruce se opily vláčnou tíhou ňader. Hladil je, jemně tiskl jedno k druhému »jako dvé telátek blíženců srních, jenž se pasou v kvítí,« zná věčnou rozkoš Píseň písní.

Roztřesenou rukou rozepínal knoflíčky blůzky (to už se v bibli nepíše). Jeden, druhý, třetí. Trvalo to věčnost, než se vynořily na světlo boží něžné kozičky a brázdička mezi nimi. S pochopením se pozvedla na lokty, aby mohl uvolnit pod lopatkami, co překáželo. Vynořily se růžové bradavičky, nalité touhou. Ochutnával je, laskal mezi rty, jemně objížděl jazykem, opatrně tiskl zuby. Věrka se palčivou slastí vzpínala jak tětiva luku. Tiskla k němu vystupující hrmu, obracela se ze strany na stranu v prudších a prudších poryvech. Nohy se otevíraly jak křídla dveří, vítající horoucně očekávané hosty.

Ruka sjížděla níž a níž a ona jí vycházela v ústrety. Pod okrajem hedvábí lechtaly drsné chloupky. Dlaň bloudila po hebkém zákoutí v prameni horké vláhy.

Bylo to vzájemné mučení, nebo prodlužované putování alejí rozkoše? Hladila ztopořené mužství, jako by nevěřila, že už je milý skutečně zpátky, krásný mocný muž.

»Pupek tvůj jako knoflík okrouhlý, ne bez nápoje; břicho tvé jako stoh pšenice obrostlý kvítím,« modlí se k věčnému půvabu ženy Píseň Šalamounova. Sjel tváří pod pšeničný stoh a líbal »pahrbek kadidlový«.

»Věj, větříčku půlnoční, a přijď, větříčku polední, prověj zahradu mou, ať tekou vonné věci její a ať přijde milý můj do zahrady své, a jí rozkošné ovoce své.«

Rozkoší vzpláli v jednom plameni.

Jako když se bouře utiší a vlny ukolébají spočinuli vedle sebe.

A pak se znovu k sobě obrátili. Ne už prudce a dychtivě, ale s něhou a vnímavostí. Mírně, jako když loďka připlouvá a přístav ji vítá. Objímala ho a pohupovala se jak kachýnka na vlnách. Prodlužovala mimo míru času vteřiny, kdy celá bytost žila jen nejcitlivějším prstýnkem.

Vstali a s údivem pohlíželi na změť odění a obutí okolo sebe. Než se pustili se smíchem do úklidu, jako by se rozpomněli ještě na něco svrchovaně důležitého – a užívali rozkoš shledání do třetice. Ani kousíček bytosti jednoho ani druhého si nemohl stěžovat, že zůstal opomenutý. »Všecka jsi krásná, přítelkyně má a není na tobě poskvrny.« »Milý můj jest bílý a červený, znamenitější nežli deset tisíců jiných.«

Próza, jež následovala, už v biblických verších není, ale nebyla méně hezká. Srovnali rozházené lože, pro obě hlavy stačil jeden polštář a propadli se do říše snů.

=*=

Příští den byl střízlivější. Začal podobně, jako předcházející skončil. Měli po přestávce co dohánět. Nad kávou s mlékem se konečně dostali k rozhovoru, který oba čekali, věděli, že se mu nemohou vyhnout, ale měli z něj neurčité obavy.

Jeník vyprávěl o Moskvě, o konzultacích, o exkurzích. Znervózňoval ho Věrčin zpytavý pohled. Pozorně poslouchala, upřeně se dívala, občas se zasmála, na něco se zeptala, ale pořád se mu zdálo, jako by se její myšlenky zabývaly něčím jiným, než o čem vyprávěl. A Věra pociťovala něco podobného. Nemohla se zbavit dojmu, že to není úplně on, že se pitvoří, že spíš deklamuje naučenou roli, než mluví od srdce. Oběma cosi svazovalo jazyk a oči jim nejistě bloudily. Jako kdyby mezi ně spustil clonu. Čím zpytavěji ho sledovala, tím se cítil nejistější.

»Určitě na mně musí poznat, že něco obcházím, že nejsem upřímný,« říkal si.

Opatrně zamíchal do vyprávění návštěvu u Popovů, půldne s Galinou v Treťjakovské galerii, prvomájový výlet za město. Výstražný signál ženského šestého smyslu zablikal. Začala se na Galinu vyptávat. To zase nastražilo Jendu. Dával pozor, aby toho o společných zážitcích s ruskou přítelkyní neřekl mnoho. Aby nedal znát radost z jejich společných chvil, nadšení pro ni. Raději se nezmínil, že spolu byli ve Velkém divadle a na taneční zábavě na technice.

Věrka posmutněla. Snažila se být rozumná. »Nesmím ukazovat žárlivost. Nesmím jeho vzpomínky jitřit. I kdyby s ní něco měl, teď je od ní tisíce kilometrů a nebezpečí, že by to mohlo pokračovat? To je nesmysl. Musím být trpělivá a všechno zase bude dobré,« ujišťovala se. Ale vtíravé myšlenky chladnému rozumu vzdorovaly.

»Takhle se to trvale udržet nedá,« uvažoval Jan. »Neumím se přetvařovat a nemám ani proč. Nic zlého jsem neudělal. Věrka si myslí, že před ní skrývám bůhvíco a je to tak horší. Měl bych jí povědět popravdě, jak to bylo. Že jsem ke Galině cítil sympatie, bylo mi s ní dobře, ale dokázal jsem se ovládnout a k ničemu mezi námi nedošlo. Není to spíš zásluha, než provinění? Teď se zbytečně mučíme oba. Jí trápí žárlivé podezření, já cítím, že nejsem docela upřímný. Lepší bude, když se jí se vším svěřím.«

Šli večer podél Malše a Jenda začal.

„Víš, Věruš, v Moskvě jsem na tebe pořád myslel.“

„A na koho myslíš,že jsem pořád myslela já?“

„Srovnával jsem a uvědomoval jsem si, jaká jsi vzácná a co pro mne znamenáš.“

„Srovnával? A s kým?“ zpozorněla a pověsila se na něho očima. To ho nepovzbudilo. Sáně se už rozjely z vršku a bylo těžké je zastavit.

„Říkal jsem ti, že jsme se seznámili u Popovů s jejich Galjou…“

„Tak s tou jsi mně srovnával?“

„Víš, ona nás párkrát provázela…“

„Vás? To vás s ní bylo víc, nebo jsi s ní chodil sám?“

„Chodili jsme přece se Zdeňkem.“

„A v té obrazárně byl také s vámi?“

„Ne, to jsme…“

„A v hospodě, co vám dali knedlíky k řízkům?“

„Podívej, Věrko, to mě chceš zpovídat jako školáka? Jako žárlivá panička záletného manžela, když smrdí cizí voňavkou?“

„A z tebe už její »duchy« vyčpěly?“

„Přeháníš. Když jsem řekl, že jsem srovnával, neznamená to, že jsem se mezi ní a tebou rozhodoval …“

„Kde jsi s ní všude byl?“ nenechala se rozjetá Věra zastavit. „To jsi s ní chodil večer co večer? A to‘s mi psal co jsi viděl v kolchoze a kolik litrů dojí kráva a o téhle – ehm – jsi se nezmínil. To jsi se se mnou nestyděl pomilovat, sotva jsi přišel? To jsi také potřeboval pro srovnání?“ Spustil slaný vodopád.

»To jsem to vyved,« pochopil Jan. Hlavou mu bleskla filosofie starého záletníka, které se kdysi mezi lesáky smáli: »Zapírat, zapírat a zapírat. Nikdy se k ničemu ani za nic na světě nepřiznat, nebo je zle. Zapírat, zapírat a zase zapírat.« Tenkrát to brali jak vtip, ale teď to pochopil jako životní moudrost.

Střízlivější uvažování ho konejšilo: »Snad nebude úplná katastrofa. Čeká, že ji budu těšit, že jí to rozmluvím. Bez žárlivosti se láska neobejde.« Ale situace dávala zapravdu mazanému záletníkovi: »Kdybych byl radši držel klapačku.«

V tu chvíli byla vzpomínka na Galju nicotně maličká. Ze všeho nejdůležitější bylo utišit, uklidnit Věrku. Nemusel se vůbec přetvařovat, byl jí plný a pro žádnou jinou v něm nezbývalo ani kousíček místa.

Začal vysvětlovat, ale to si dal. To nebylo, jako by házel hrách na stěnu, to bylo jako kdyby přiléval do ohně ne olej, ale vysoce oktanový benzin. Div že ho plameny neošlehly a neshořelo v nich všechno.

Pochopil, že na slova ještě chvíle nedozrála. Vzal ji opatrně okolo ramen. Podrážděně se ošila, ale ne tak silně, aby se mu vymkla. Jen aby zachovala tvář. »Aha« řekl si, »tudy to půjde.« Hladil jí vlasy, vyndal kapesník a utřel slzy. Vysmrkala se. Bylo napůl vyhráno.

Musela mu to ale nejdřív jak se patří vytmavit. Už to nebylo tak vzteklé, uražené. Spíš zarmoucené, vyčítavé. »Jak jsi mohl?« Dozrál čas i na trošku chlácholení, vysvětlování. Potřebovala se ujistit, že to nebylo tak horké, jak v první chvíli myslela.

Volil opatrně slova, jako když šlape mezi porcelánem. Občas ještě nakvašeně zareagovala, ale to už bylo jako když se jarní bouřka vzdaluje a za kopci doznívá.

Pochopil, že pro stoprocentní pravdomluvnost není místo. Že se zamiloval do jiné, a přece se k Věře vrátil, to by těžko docenila. Asi by měl – obrazně řečeno – kufr na klice (zatím měli své kufry každý zvlášť, ona u maminky a tatínka, on ve své mládenecké garsoniéře).

Vymyslel si pro Galju roli, která byla pro žárlivou sokyni přijatelná: Horlivá patriotka, která byla šťastná, že se může zahraničnímu hostu pochlubit Moskvou. Něco jako dobrovolná »exkurzovodka«. Trochu naivní a ne moc hezká (to bylo zvlášť důležité párkrát poznamenat). Přimyslel si k ní vážnou známost a – mezi řečí - utrousil poznámku tu o nemoderních sešlapaných střevících, tu o klobouku, který se nosil u nás ve 20.letech. Teď teprve Věra pochopila, jak si má vykládat »srovnání« a dušička měla skoro pokoj. Svět chce být klamán, a ona do toho světa každým pórem patřila.

Jenda to ale neměl tak lehké, jak se mu zprvu, když odeznělo malé drama na břehu Malše, zdálo. Věrka mu sice jeho prohřešek občas připomněla, ale osten už byl otupený. V tom problém nebyl. Horší bylo, že on sám v sobě vzpomínky tak snadno překonat nedokázal.

Když byl s Věrkou, jako by kotvil v tiché klidné zátoce. Horší to bylo, když byl sám a neměl právě plno práce a starostí. Tu se mu jako příliv a odliv střídaly myšlenky na jednu a na druhou lásku.

Zpytoval se. Sám sobě předstírat nedokázal.

Měl Věru rád a nechtěl ji ztratit. Uvažoval o ní jako o své budoucí manželce, a taková vyhlídka mu připadala samozřejmá. Milovali se skoro denně a neztrácelo to pro něho kouzlo, spíš naopak. Když měla vynucenou přestávku, zdálo se mu těch pár dní nekonečných. Rozuměli si v kulturních zájmech, i když mezi nimi byl rozdíl co do stáří i co do vzdělání. Oč byl on starší, víc toho přečetl a prostudoval, byl životně zralejší, o to byla ona spontánnější, bezprostřednější, vnímavější. Necítila se před ním stísněná jako kdysi u historického zápočtu, kde si sjednali první schůzku. Po každém divadelním představení, po návštěvě koncertu prožívali dojmy ještě jednou a otevřeně si je sdělovali. Neostýchala se vyjádřit originální úsudek a dokázala ho obhajovat. Radil se s ní o pracovních problémech. Viděla je z jiného, studentského hlediska, ale pro něj zajímavého a cenného..

Zkrátka – měli se rádi.

Jak je ale možné, že ho stále znepokojovala myšlenka na Galju? Cožpak nebyl normální? V našich společenských poměrech přece panuje hezkou řádku generací monogamie. Nejsme mohamedáni. A přece na ni každou chvíli vzpomínal a marně se tomu bránil. Co asi právě v téhle chvíli dělá? V Moskvě je čas o dvě hodiny kupředu. Teď je ve škole. Teď asi večeří. V duchu si s ní povídal. Když viděl něco zajímavého, hezkého, přemítal, jak by se jí to líbilo. Díval se okolo sebe jejíma očima.

Měl rád ruštinu a stále se v ní zdokonaloval. Četl politickou literaturu i romány a verše v originále. Zaujal ho román Galiny Nikolajevé Bitva na pochodu. Líčil osudy muže, otce rodiny, který se zamiloval do jiné ženy a zmítal se v rozporech dvojího vztahu.

Dlouho odkládal, co si s Galjou při loučení slíbili: že si budou psát. V duchu jí toho navyprávěl tolik, že by to byl dopis dlouhý jak Vojna a mír. Psaní ale zatím nenapsal a neposlal a ona čekala, že první krok udělá on.

Měl výčitky svědomí vůči Věrce. Udělal podruhé chybu, která ho už jednou vyplatila. Než začal psát, svěřil se jí. Tentokrát se ovládla lépe než poprvé, ale jedno jí to nebylo. Netekly slzy, dokonce ho nabádala jen ať napíše, ale oba cítili, že je to odcizuje.

Když dostal Jenda pestrou obálku z Moskvy, šťastně ji otvíral, ale dopisem byl zklamaný. Co čekal? Myslel snad, že z řádků vyskočí sama Galja, že to bude stejně milé, jako když spolu chodili, dívali se do očí a hovořili? Četl dopis několikrát, ale bolestného pocitu se nezbavil. Jako kdyby čekal forte, a ozvala se sotva vzdálená ozvěna.

Nechal dopis ležet na stole, aby ho Věra uviděla. Neřekla ani slovo. Vyňal psaní z obálky a podal jí ho, aby si ho přečetla. Chtěl jí přesvědčit, že nemá tajnosti. Věra jeho ruku odstrčila, na něco se vymluvila a odešla.

Nemohl pochybovat, že jeho rozpolcenost v citech k ničemu dobrému nevede a Věru zraňuje. Musí se rozhodnout. Ale rozumné uvažování připouštělo jen jedno řešení. Znal několik případů, kdy si kolegové vzali za manželky sovětské občanky. Zpravidla studenti, kteří strávili v SSSR několik let na vysokých školách. Ženy si těžko zvykaly na nové prostředí. Jako když se přesadí květiny do jiného klimatu. Nebylo to jednoduché ani pro jednoho z manželů.

S Věrou žili a rostli na stejném kulturním záhonu, dýchali stejný vzduch, utvářely je stejné tradice, měli totéž historické povědomí. Jaképak váhání, jaká volba? Už dávno si zvolil. Je to od něho sobectví a bezohlednost, že si nedovede poručit a svou slabostí pro Rusku Věru trápí. Uznává přece, že si lásku člověk nemůže poručit, ale může si ji zakázat.

Tak zakazuj! Ony se takové svaté pravdy snáze proklamují, než respektují. Věrka to cítila, bolelo ji to a s Janem je to vzdalovalo. Nepřestala ho mít ráda, ale jako by jeho obrázek bledl.

=*=

V té době se na fakultě připravoval projekt vědecko-informačního střediska. Mělo sloužit i dalším školským zařízením v jižních Čechách. Na koncepci pracovala skupinka, řízená vedoucím vědecké knihovny. Na každé konferenci měl o postupu prací expozé, ale vlastní projekt se nehýbal z místa. Děkan se obrátil na Jana Lukáše.

Jan měl o vědeckých informacích jen mlhavou představu, ale zvolil šťastnou metodu. Prostudoval kupu odborných publikací v několika světových jazycích a hlavně objížděl zkušené odborníky, kteří už v daném směru něco praktického dosáhli. Poznal, že existují různé přístupy. Zvolil takový, který se zdál pro daný účel nejvýhodnější a za několik měsíců předložil první variantu projektu k oponentuře. Na obhajobu se sjela desítka specialistů z celé republiky. Základní idea byla přijata a k dopracování získal několik důležitých připomínek.

Děkan byl nadšený. Informačním střediskem vzroste úloha a autorita fakulty Zpracovatelský kolektiv odjel do školního rekreačního zařízení na Jedlinu, aby projekt dotvořil. Faktickou duší prací byl Jenda, kterého na dva týdny stranický sekretariát uvolnil.

Jedlina byl veliký rybník, romantické jezero v klíně šumavských hvozdů. Ze tří stran bylo sevřeno hustým smrkovým lesem. Hluboký mech se místy houpal na zrádné tůni rašelinového bahniska. Procházka lesem byla okouzlující, ale riskantní zážitek. Na čtvrté straně se otevíral z hladiny pohled na kilometry stoupajících strání až po Knížecí Stolec.

Na břehu stála stará patrová budova, kdysi typický šumavský statek. Žilo tu dříve, kromě hospodáře, několik rodin deputátníků. Všichni pod jednou střechou. Pěstovaly stáda skotu na horských pastvinách, jež byly výnosnější, než pšeničná pole »v kraji«. Něco jako Švýcarsko v malém.

V prvním poschodí zůstaly na památku příštím generacím dveře do prázdna. Kdysi přicházely ke cti za nejkrutějších zim, kdy spousty sněhu zavalily přízemí a sahaly až po vyšší patro. Památné letopisy, vydlabané do zárubně, připomínaly, kdy se tudy z domu vycházelo. Poslední zápis v černém rozpraskaném dřevě byl z konce dvacátých let. Od té doby jako by zlé šumavské živly ustoupily hlouběji do hor.

Pro nerušenou práci tu byly ideální podmínky. Neméně lákaly k zábavě a odpočinku. Pár hodin se vymýšlelo a psalo a víc času se věnovalo procházkám, houbám, malinám, veslování po jezeře a sluníčku. Nadmořská výška mírnila letní parno a tónovala opálení do čokoládova.

Aby nebylo mužům smutno a nemuseli ťukat na stroji sami, vystřídaly se zde sekretářky. Za profesorem Horkým přijela manželka.

Tvořili hezký, ale nesourodý pár. On byl vysoký štíhlý pán, vážný, důstojný, s korunou bílých vlasů, šedesátník. Ona asi polovičního stáří, hezká světlejší brunetka, veselá, temperamentní. Děti neměli, do zaměstnání nechodila a tak většinu času věnovala sportům a pěstování půvabu. Hrála tenis, jezdila na koni, na kole, na motocyklu, denně plavala, v létě ve Vltavě, zbytek roku v krytém bazénu. Pan profesor měl na tváři bohorovný výraz člověka, vědomého si svých kvalit. Paní Jiřina byla příjemná, společenská, ale trochu nervózní, jako by jí něco chybělo. Konec konců při jejich věkovém rozdílu s manželem se nebylo co divit.

Když paní Jiřina přijela na Jedlovou, rychle zapadla do kolektivu. Netvářila se povzneseně, nehrála si na »pani děkanovou«. Přizpůsobila se zábavám »mládeže«.

Jenda jí padl od první chvíle do oka. Měla vytříbený zrak na hezké muže. Ovlivnil to i její manžel, který si v poslední době Lukáše velmi pochvaloval a paní na něho byla zvědavá. Má-li žena o muže z jakéhokoli důvodu zájem, bývá to první stupeň nebezpečí. Když se Jan na sluníčku svlékl, nebezpečí se o stupeň zvýšilo. Vynikla jeho atletická postava, hruď antického diskobola, štíhlé nohy, pevná šíje a svalnaté paže. Nepůsobil jako oběť zaprášených školských kabinetů, knihoven a přednáškových sálů. Boxovat dávno přestal, ale sporty v míře možností pěstoval dál. Třetí stupeň ohrožení vyplynul z toho, že se paní nudila, byla jí dlouhá chvíle a chyběla jí společnost.

Na Jendovi už se také začaly projevovat dny mládeneckého života v lesích a stal se k některým věcem vnímavější. Všiml si, když paní Jiřina vystupovala z pramičky, předklonila se a vynikl její zadeček, na kterém si dala příroda mimořádně záležet. Tvary, zdůrazněné červenými šponovkami mu dráždily představy. V noci se mu o nich zdálo a byl to sen »mládeži nepřístupný«.

K vzájemné erotické hře došlo, když se vraceli z projížďky po jezeře. Svítilo slunce a Jan vystavil nahé bicepsy paprskům. Položil se naznak na mírně zdvižený předek pramičky a nohy opřel o borty. Paní Jiřina jeho příklad následovala. Lehla si níž a aby jí tvrdé dřevo netlačilo do zátylku, složila hlavu do Jendova klína. Zarazil se a v prvním okamžiku mu bylo trapně. Co měl dělat? Vrtět se, otáčet na bok a uhýbat by bylo ještě trapnější.

Záhy poznal, že to nebylo nevinné. Něžný ženský zátylek nezůstal v klidu. Otáčela se rozkošnicky ze strany na stranu. Nevadilo jí, že na lodi byli další lidé. Mladému asistentu a sekretářce nebyla špetka erotiky proti mysli. Jejich hraná nevšímavost říkala srozumitelně: Přej a bude ti přáno.

Každá pohádka – hezká i méně ušlechtilá - má konec a pramice přirazila k přístavním prknům. Jan měl plno starostí, jak bez trapností vystoupit a zmizet ve svém pokoji.

Historka nemohla zůstat bez pokračování. K vzájemnému pochopení a porozumění nebylo potřebí slov.

Příští den skončil Jan práci, vyzvedl si klíč od pramičky a s vesly přes rameno kráčel k přístavišti. Nepochybně čiročirou náhodou vyšla v té chvíli ve sportovním úboru také ona.

„Vezmete mne s sebou?“

„Zajisté a rád.“

Šlehl pohledem po dveřích domu, zda se jim neplete do cesty někdo přebytečný. Vzduch byl čistý.

Oběma vzrušením vázl hlas. Mlčky odvázali loď, nastoupili a odrazili od břehu. Jenda vesloval jak na regatě, aby už byli co nejdál.

Všechno zatím vycházelo znamenitě. Jejich loďka byla na hladině jediná. Nebavili se, všechno bylo jasné i beze slov. Kradmo si jeden druhého prohlížel, zálibně a s lačností, ale ne jako dva zamilovaní, spíš jako by se chystali jeden druhého přepadnout a sníst.

Jan dovesloval na konec jezera a zamířil do boční laguny, obklopené vysokým lesem. Paprsky slunce pronikaly mezi stromy a ozařovaly podušky temně zeleného mechu. Zdály se lákat k blaženému spočinutí. Ke břehu zbývalo pár metrů.

Leč – nekřič hop… I kdyby křičel, nebylo by mu to nic platné. Ono by se to tak jako tak přeskočit nedalo. Na to byl břeh daleko a loďka vratký odrazový můstek. Pramici od okraje lesa oddělovaly sáhy bahnitého dna. Voda byla příliš mělká, aby se dala projet a bahno hluboké a nejisté. Vzít nymfu do náručí a přebrodit s ní do lože lákavého mechu nepřicházelo v úvahu.

Lagunu obklopovala podkova lesa a loďka stála uprostřed scény. Jen reflektory proscénia a budka nápovědy chyběly. Bylo těžké s jistotou odpovědět na otázku, kolik abonentů, lačných premiéry se mezi stromy skrývá. Milovat se rovnou na lodi bylo nejen proti morálce, ale proti zdravému rozumu.

Obrátili kurz o 180 stupňů a vraceli se domů. Ztratili chuť i na opalování. Pohanští dědci šumavského jezera zabránili hříchu. Způsobili tím i další následky.

Jenda vystřízlivěl z erotické horečky a zastyděl se. Tohle nebylo bezděčné vzplanutí citu jako v Moskvě, ale prachobyčejná avantýra. Neměl omluvu. Věrce se přiznat nemohl, skončilo by to neblaze. Uložil si pokání.

Rozhodl se, že si na svou zpožděnou pubertu pořídí lék. Nabídl Věrce sňatek. Bylo jí jednadvacet let a podle platných zákonů byla plnoletá. Nepotřebovala souhlas tatínka a maminky. Jenda ale podle staré dobré tradice rodiče o ruku jejich dcery požádal. Maminka si poplakala, ne ze žalu, nýbrž dojetím.

Jan se nikdy nepochlubil, co byl poslední štulec, který ho do manželství postrčil.

=*=

15) Manželství je zkouška

V laciných románech končívá zamilovaný příběh svatbou a je to happy end. V životě to neznamená vždycky ani šťastný – happy, a ani konec – end. Spíš určitý předěl, výhybku na trati, nové radosti i nároky. S Jendou a Věrkou to bylo také tak.

Na počátku vzešel zlatý věk – Aurea prima sata est aetas praví se v Ovidiových Proměnách. V manželství se tomu říká líbánky a bývá to spojeno se svatební cestou. Rusové používají hezké úsloví: medový měsíc.

Jan a Věra neměli na to, aby jeli na svatební cestu do Říma nebo na Kanárské ostrovy, ani se to tenkrát nenosilo. Probírali jiné možnosti.

„Hezké by to bylo na Šumavě,“ navrhl Jeník. Vzpomněl si na Jedlinu a cítil se trochu provinile.

„Tam to známe. Chtělo by to něco originálnějšího, aby nám to vždycky připomínalo začátek manželství.“

„Co Krkonoše, Špindlerův mlýn, Pec pod Sněžkou, Pláně?“

„Tam je hezky, ale byla jsem tam jako holka s tátou. Týden na Labské a týden na Špičáku.“

„A co Beskydy, Radhošť? Tam jsem sice byl zase já, ale jen na skok. Na sociologickém semináři. Tys tam ještě nebyla, že ne?“

„Ne, nebyla. Ale víš, co mne napadá? Co kdybychom jeli do Tater, na Slovensko?“

„Výborný nápad. Turistiku a hory máme oba rádi, tam si přijdeme na své.“

„Můžeme jet se stanem.“

„Prima, bude to docela levné.“

„Ujednáno. Plácneme si,“ šťastně se zasmála.

Jenda nebyl tak nadšený, jak se tvářil. Nechtěl Věře kazit radost. Postel v hotelu by byla pohodlnější než nafukovací matrace ve stanu. Milování potichu, když kolem courají táborníci a občas někdo zakopne o napjatou stanovou šňůru není totéž, jako užívat si hezky v zamčeném pokoji do dvanácti, do jedné, občas si mezi manželskými hrátkami zdřímnout a pak spojit snídani rovnou s obědem.

Věrka se těšila na Tatry snad víc, než na svatbu. Studovala turistické průvodce, sháněla vybavení. Každou chvíli přinesla novou informaci, co tam kdo zažil, na co se nesmí zapomenout a nač si musí dát pozor.

Jenda na Smokovec a Popradské pleso skoro žárlil. Představoval si svatební cestu jako milostná objetí do roztrhání těla. Ideální by pro něho bylo ubytovat se rovnou v posteli a nechat si tam nosit jídlo a pití. A Věrka sní o líbánkách v pohorkách a s pinglem na zádech! Ale poslušně sepisoval, co mají ještě koupit na cestu a studoval, který spoj do Popradu bude nejvýhodnější. Nebo mají letět Slovaerem?

Nadešla svatba. Za hodovním stolem byl Jenda netrpělivý. V posledních dnech musel vyslechnout tolik poznámek, narážek, vtipů a anekdot o svatební noci, že k ní upíral očekávání jak panna plná žádosti. Čím se člověk víc těší, tím je zklamání blíž. Říci, že prožil rozčarování, by bylo vůči Věrce nespravedlivé. Bylo těžké čekat něco ohromujícího po roce známosti a bezpočtu sladkých zážitků. Byla k němu něžnost sama, ale přesto se nemohl zbavit podezření, že při nejrozkošnějších momentech přemýšlí, zda ještě nezapomněla do batohu něco přibalit.

V Tatrách jim bylo hezky, ale mělo to blíž k Jendovým, než k Věrčiným představám. Některé dny na pohorky nedošlo. Déšť je vyhnal z kempu a našli útočiště v hájovně. Hotely byly beznadějně plné a rezervace do listopadu. Hajný odcházel brzy ráno do revíru a paní měla pro novomanžele pochopení. Nosila jim snídani skutečně do postele. Pozorně zaklepala a za dveřmi pro jistotu ještě chvilku kašlala, aby nedošlo k nedopatření.

Medový měsíc jako každá příjemná věc rychle uplynul a nastaly všední dny. I ty však byly něčím vzácnější. (Jak Hemingweyovi v Paříži i jim se zdálo, že je stále »pohyblivý svátek«.) Věrka si byla konečně jistá, že je Lukášova a Lukášová a že už ji s žádnou báryšňou nesrovnává. Jan se fyzicky i citově uklidnil a zbavil dilemat.

Nicméně manželský život není nikdy jen samé potěšení. Dovede také vystrčit růžky.

Pokud spolu naši dva chodili jako milenci, poznávali se intimně, ale pořád to bylo jen z té hezčí stránky. Na schůzku se pěkně ustrojili, upravili a naladili. Každý měl své návyky i zlozvyky, ale s těmi se nechlubil. Špatná nálada, rozmrzelost, různé bolení a píchání, špinavé prádlo a ponožky zůstávaly za španělskou stěnou.

Když spolu nyní žili od rána do večera a od večera do rána, den za dnem, měsíc po měsíci, už se nedokázali obracet k sobě jen líbeznou tváří. Ani jeden, ani druhý nebyl zlý člověk, nedošlo k žádnému katastrofálnímu rozčarování a krizi. Přece však museli oba – jako konec konců po sňatku každý – z růžových představ slevit.

Našli se dobráci, kteří jim nezištně radili, jak si mají v manželství počínat.

„Nenech se osedlat,“ kladl známý na srdce Janovi, „hned od začátku musí platit, co řekneš ty a ne ona. Jinak budeš pod pantoflem.“

„Nehádej se s ním, to nemá cenu,“ radily Věře dobré duše v sukni, „na všechno mu kývni a pak si to udělej podle svého. Když bude brblat, vezmeš ho kolem krku a vysvětlíš mu to. Okecat se dá vždycky všechno.“

„Nenech ze sebe udělat kuchyňku. To víš, ženská přijde roztomile a tuhle přineseš nákup, támhle umyješ nádobí, příště vyluxuješ, vyklepeš koberec a je z tebe »muž v domácnosti«, než se otočíš.“

V dámském provedení vypadala rada na tohle téma jinak: „Pomáhat ti musí, to jo, to si zaveď hned od začátku. Ale některé věci si hlídej a k těm ho nepusť. Třeba praní a žehlení, nebo něco v kuchyni – zkrátka on musí cítit, že je na tobě závislý. Když si chlap myslí, že by si mimo postele poradil doma se vším sám, nedělá to dobrotu. Uvidíš.“

„Aby ses dovoloval nebo omlouval, že jdeš s kamarády na oslavu, na fotbal, na box, to by bylo to poslední,“ radili jemu.

A jí: „Nebraň mu, aby si sem tam vyrazil. Pak se to dá v pravý čas využít: »Ty si můžeš jít na »pánskou jízdu« a já s děvčaty ne? Kolik stojí tvůj hokej a tenis a cigarety a já nemám na jaro co na sebe…«“

Stačilo popřát podobným hlasům sluchu a o proměnu manželství v očistec bylo postaráno.

Jedno z nejcitlivějších úskalí mezi manželi bývá hospodaření s financemi. Jan měl z domova rozporné zkušenosti. Mezi rodiči to byl nevyřešený problém. Pokladnu držel táta. Působila ještě »rakousko-uherská« tradice – »hlava domácnosti«. Máti na to celý život žehrala.

Strýc mu radil: „Nejlepší je, když si každý hospodaří se svým. Oba pracujete, oba vyděláváte a jeden nemůže druhému nic vyčítat. Na jídlo a společné výdaje se složíte půl na půl.“

To se Jendovi ani Věře nelíbilo. On měl větší plat než ona – sekretářka na národním výboru. Ona se zase mnohem víc věnovala domácnosti, aby on mohl psát a studovat. Vzájemně se to dalo těžko měřit a ani o takové měření nestáli. Vyčítat jeden druhému, kdo přináší pro společný život víc a kdo méně? To zavánělo sobectvím. Nehandlují jeden s druhým jako hokynáři, ale těší je, že mohou jeden pro druhého udělat něco navíc.

Správcem rodinného pokladu se stala Věra. Už proto, že řešila všechny praktické záležitosti. Jan říkal žertem: „Máme dělbu práce. Denní problémy vyřizuje Věra. Na mně jsou zásadní věci, jako stanovisko ke krizi na Blízkém Východě.“

Věra měla vzácnou vlastnost – skromnost. Jan zpočátku myslel, že je to šetrnost, spořivost. Časem se přesvědčil, že se nijak ve svých potřebách ani nárocích neomezuje. Hezky se oblékala, mnohé si sama ušila, chodila upravená. Byla střízlivá a praktická i při zařizování bytu a ve vaření. Drahé věci ji nelákaly. Nespatřovala v nich »životní standard« a pramen štěstí. Netrpěla představou, že co je dražší, je vždycky lepší. Nosila sportovní účes, nemalovala se a dodávalo jí to zdravý přirozený půvab. Nezdálo se, že by se o to méně Jendovi líbila a nebo že by se druzí za ní méně otáčeli.

V nenáročnosti se jeden od druhého mnoho nelišili. Když přiměla Jendu, aby si koupil nové boty, přinesl první, které mu prodavačka nabídla. Ostýchal se dlouho vybírat a zkoušet. Doma se zjistilo, že jsou mu malé. Musela jít a vyměnit je. Bylo snazší, když obutí a oblečení pro něj kupovala rovnou ona. Vybrala to tak, že mu to padlo a slušelo. Jeho míry měla v oku. Nemusel chodit po obchodech a byl spokojený.

Prozradím, v čem bylo ještě jedno důležité tajemství jejího půvabu. Nepokládala za nejdůležitější, jak má »udělanou hlavu«. Nepatřila k těm, které se šlechtí před toaletkou, nalepí si řasy, namalují obočí, vyhledají nejpůsobivější barvu neslíbatelné rtěnky, ale nevadí jim, že od brady k patě jsou jako soudeček. Slyšeli jste někdy muže, jak mezi sebou prohodí: „Ta má hezký účes, ta by stála za hřích?“ Věrka si udržovala pěknou postavu.

Lakmusovým papírkem manželských vztahů bývá první hádka.

„Prosím tě, nakrájel bys cibuli?“

„Samozřejmě. Ukaž!“

Za chvíli: „Jak můžeš s tímhle nožem řezat? Vždyť je tupý jako motyka.“

„Tak ho nabrus, jsi mužský.“

„Máti si brousí nože sama. Táta se jí do kuchyňských prací neplete.“

„Náš taťka by mamku brousit nůž nenechal. To je přece mužská práce.“

„Kuchyně je svatyně pro ženskou.“

„Máš předpotopní názory.“

„A to budu také kojit?“

„Chceš snad říct, že mi nebudeš pomáhat? Budeš i doma soudruh docent a já kuchařka a služka?“

„To jsem neřek‘. Kdo zrovna oškrábal brambory a krájí cibuli?“

„Tak proč bys nemoh‘ také nabrousit nůž? Oč je to práce zženštilejší než naloupat erteple? Do práce chodíme oba, tak si musíme pomáhat. Když tvoje maminka je doma a nepracuje…“

„Moji mámu nech. Ta se napracovala v životě až až. Víš, co to bylo, když za války tátu vyhodili z práce a ona musela shánět živobytí a cmudit z toho nic pro čtyři lidi?“

„Já nic zlého o tvojí mamince neříkám, ale naši také nežili za války v přepychu. Ve městě to bylo ještě horší, než na vsi. Tady se kór nic nedostalo. A ještě k tomu v Budějovicích. Podle skopčáků to byla jejich prastará doména a Češi jim překáželi.“

Slovní přestřelka skončila podrážděným tichem. Jeden ani druhý neodešel do vedlejšího pokoje a nepráskl dveřmi. Už proto ne, že druhý pokoj neměli. Žili zatím v Jendově garsonce. Mlčeli a Jenda brousil nůž.

„Vidíš, jak ti to sluší,“ popíchla ho. Podívali se na sebe, neudrželi se a dali se do smíchu. Položil nůž a brousek, chytil ji do náručí a dali si dlouhou pusu. Bylo to jako mírová smlouva.

Takový konec první rodinné hádky byl dobré znamení. Sliboval štěstí do dob příštích.

Ona a on hráli v mladé rodině společně titulní úlohu, ale nebyli na scéně sami. O potlesku nebo pískání rozhodovali i další herci. Jednu z vážných rolí mívá tchýně, zvlášť matka ženy. Ne náhodou je to věčně vděčné téma anekdot.

(Jednu vám povím: Do města přijel cizinec. Proti němu pohřební vůz, za ním muž s dogou a dlouhá řada samých mužských, jeden za druhým. »Co se stalo a co znamená ten člověk se psem?« »Ta doga mu zakousla tchýni.« »Nemohl bych si toho psa půjčit?« »Zařaďte se.«)

Věrčina maminka byla hodný člověk. Měla Jendu ráda a on ji. Jeden druhého si vážil. Když se ještě za svobodna mladí vypravovali na tři dny do Českého ráje, pekla, vařila a chystala jim dobroty celou noc, ani oka nezamhouřila. Ráno měli připravenu takovou horu pochoutek, že by stačila družstvu pěchoty na týden. Soumar by se pod tím prohnul. Jenda bezradně těkal pohledem, děkoval a uvažoval, co s tím. Věra zasáhla. Maminku objala, políbila a čtyři pětiny přichystaných darů odložila. Maminka to oplakala, ale mladým se ještě i pak zařezávaly popruhy od ruksaků a na polovině řízků, koláčů a perníku si pochutnali spolucestující.

Tchýně byla pětašedesát kilogramů učiněné dobroty, ale bez nebezpečí pro mír a klid v rodině novomanželů také nebyla. Při některých jejích dobře míněných radách a kritických připomínkách se Jan kysele usmíval a potají skřípal zuby.

Věrka byla vzácný případ ženy, která kauzu »tchýně« prozřetelně vyřešila. Nehrají volejbal a maminka jí nenahrává na smeč a manžel není protihráč za sítí. Když máti začala moc radit, ukazovat, jak by to či ono měli udělat lepší, zkrátka do manželství strkat prsty, bez urážky ji odkázala do patřičných mezí. Nečekala, až Jendovi dojde trpělivost a napění. Pak by se máti urazila, Věrky by se to také dotklo a rody by vytvořily dvě fronty jak Monteci a Kapuleti.

Posadila maminku do křesla a po dobrém a s láskou se jí pokusila přesvědčit, že nejsou malé děti a nepotřebují kuratelu. Zase se to neodbylo bez slziček, ale lepší sušit pár kapesníčků, než ohrozit pohodu rodinného krbu.

Věrčini rodiče postoupili mladým byt o třech místnostech a přestěhovali se do Jendovy garsoniéry. Jejich syn už byl z domova a tak se starší manželé kvůli dětem rádi uskrovnili.

Mezi manželi se odbývala »válečná porada« o určení místností.

„Asi bychom měli mít obývací pokoj, ložnici a pokoj pro děti, ne?“ uvažoval Jan.

„To už myslíš na děti v množném čísle?“ zapýřila se a zasmála mladá paní. „Ty potřebuješ pracovnu. Kde budeš psát?“

„Dobrá. Ale uvažujme: co k psaní potřebuji? Klid, stůl a poličku na knihy. To se všechno vejde snadno do ložnice. Zvlášť když si nepořídíme manželské postele s nebesy, ale moderní válendy a bednu na peřiny.“

„A to ti bude stačit?“

„Což o to, mně to stačit bude, ale co ty? Ty přece také potřebuješ pelíšek na čtení a útočiště.“

„Já? Ale naše maminka nikdy…, jen taťka…Budeme přece pořád spolu, proto jsme se brali.“

„Myslíš? A nezdá se ti, že každý člověk potřebuje být chvilku sám?“

„To už ti jdu na nervy a pomýšlíš na to, jak by ses mne zbavil?“

„Ale jdi, blázínku. Chvilka samoty je nutná, aby si manželé nezevšedněli. Četla jsi Černyševského Co dělat? Měli tři pokoje, jeden on, druhý ona a třetí když chtěli být spolu.“

„Pěkně děkuji. Tak si představuješ naše manželství? To jsme se nemuseli brát a mohlo nám stačit čas od času rande.“

„No dobrá,“ dal se Jan na ústup, „to je spíš taková alegorie, napsaná tehdy, v jiných podmínkách, aby se zdůraznila emancipace ženy. Vraťme se ale k věci. Obývací pokoj nemusí být přijímací salón s načančanými dečkami a bibeloty. Může to být tvoje svatyně a pracovna. A jídelnu si zařídíme v kuchyni, oddělíme ji závěsem.“

Tak řešili problém za problémem . Nebylo to vždycky lehké. Jenda měl vyhraněné zájmy. Hodně četl a čím dál tím víc psal. Práce ve dvou směrech, na stranickém kultpropu a přednášky na fakultě, mu zabíraly spoustu času. A nešlo jen o hodiny. Jak rostla jeho úroveň, rostly i nároky a nebylo je vždycky lehké sladit.

Věru Jendovy úspěchy těšily, byla na muže pyšná, ale platila za to nemalou daň. Jan neuměl vyměnit gumičku v kohoutku u vodovodu (tenkrát se ještě používala taková technika), spravit vypínač. Když bylo zapotřebí zavolat instalatéra, sklenáře, jakéhokoli řemeslníka, vyřizovala to ona.

Jednou byl Jan na služební cestě a vrátil se o den dříve, než se předpokládalo. Přicházel domů po půlnoci. Uviděl, že se v bytě svítí. Odemkl dveře a chtěl je otevřít, ale něco za nimi překáželo. Barikáda z odstaveného nábytku. Věra se objevila v montérkách, od hlavy po paty od vápna. Malovala byt. Chtěla muže překvapit. Podařilo se jí to dokonale.

Chodila na národní výbor do práce, dělala majordoma a ještě na tom neměla dost. Chtěla Jendovi pomáhat přímo v jeho studiu a spisování. Vyhledávala mu v knihovnách a nosila literaturu, dělala korektury. Četla, že manželka Lva Nikolajeviče Tolstého přepisovala sedmkrát pérem a ručně – jak jinak? – Vojnu a mír. Jenda používal diktafon. Rozhodla se, že mu bude texty přepisovat. Ne pérem, ale na psacím stroji a asi také ne sedmkrát.

Jan »kradl« čas po chvílích, po večerech, sobotách a nedělích mezi horou povinností. Věra psala ochotně a ráda, vždyť se sama nabídla. Bylo toho na ni ale přece jen moc. Jenda byl často netrpělivý, neměl věci přepsané tak rychle, jak potřeboval.

Zda mu má věci psát manželka nebo sekretářka se rozhodlo náhle.

Jan se vrátil z práce a manželka ho přivítala podivným spikleneckým úsměvem: „Kde jsi? Co že jdeš tak pozdě, my už tady na tebe čekáme.“

Udiveně se rozhlédl. Nikoho třetího neviděl.

„Jak to - my?“

Podala mu aršík papíru, vonící doktořinou. »Paní Věra Lukášová je druhý měsíc gravidní. MUDr. Tenaten.«

Byl zvyklý číst a dovedl číst i »globálně«, ale tentokrát mu dělalo potíže, aby těch několik slov pochopil. Popadl Věrku a chtělo se mu ji roztočit, až ji budou nožky vzduchem poletovat jako křídla, jako jasanová semínka. V tom si uvědomil, že nesmí. Je to mladá maminka, v bříšku má jeho dědice a musí na ni být opatrný. Něžnostem méně siláckým nestálo nic v cestě a tak to jimi vynahradil ve vrchovaté míře.

Tchýně se po zprávě rozzářila a omládla. Bylo to, jako když voják zaslechne bryskní polnice hlas. Ruče se chystala vzít dceru na povel. Kdy už se o ni měla postarat, když ne teď? Ale Věra ji včas zabrzdila. Uzavřely modus vivendi. Matka poradí a pomůže, ale bude respektovat práva rodičů rozhodovat o vlastním dítěti.

Bude to syn nebo dcera? Oba si přáli to první, ale tvářili se, jako by na tom nezáleželo. „Hlavně když to bude zdravé,“ opakovali frázi, kterou kdekdo přání kamufluje.

Očekávání se naplnilo. K všeobecné spokojenosti se objevil zvoneček s pytlíčkem. Chlapečka pojmenovali Petřík. Petr Lukáš.

Přivítat maminku se synkem z porodnice, na to se sjelo první večer celé příbuzenstvo.

Shromáždili se okolo stolu a vaničky a Věra se pustila do koupání. Vybalila z hromady nažehlených krajek malý růžovofialový žvaneček. Pět párů očí sledovalo, jak si se zodpovědným úkolem poradí. Tchýně trpěla palčivým nutkáním vzít to sama, nebo to alespoň dirigovat, ale měla to přísně zakázané. Věra se »pekelně soustředila« a opakovala si, jak ji to sestřička učila. Zvládla to na výbornou. Petřík spokojeně povečeřel, odříhl si a se zdviženými pěstičkami usnul. Poprvé pod rodičovským krovem.

Když rodinný ruch pominul a rozešli se k spánku, Věrka se stočila do klubíčka Jendovi v náručí. Synka měli v dětské postýlce na dosah.

Jenda ležel naznak s otevřenýma očima a přemýšlel. Už nebyl sám sobě středem. Bylo tu jeho druhé JÁ. Byl teď člověk ve dvou osobách. Člověk? Není to k pousmání uvažovat o té maličké hlavičce v bleděmodré parádě jako o člověku? Ale je to ČLOVĚK se vším všudy. Čím je menší a bezmocnější, tím mají rodiče větší roli.

Pojem »otec« spojoval s tatínkovou vousatou tváří. Teď je otec on sám, a s bradou oholenou.

A Věrka? Ta prodělala zvlášť proměnu. Už není jen jeho nejlepší kamarádka a láska. Všichni tři jsou JEDEN ČLOVĚK.

=*=

16) Po úzké lávce k nebeské bráně

„Zdeničko, dvě kávy. A mně – jako vždycky.“

Dvoumetrový soudruh Roztočil, nový šéf kultpropu, se soustředil na pěchování lulky. Chvilku zavládlo ticho.

Jan se před psacím stolem, který připomínal letiště, nervózně zavrtěl. Ani ne tak proto, že by spěchal, jako spíš že mu tajemníkova póza připadala naivně divadelní. Bylo mu trapně za něj. To Vrána měl všelijaké nectnosti, ale v podstatě to byl přímý člověk a lidské mindráky si léčil pracovitostí. Vzali si ho do Prahy na Ústřední výbor.

Škrtla sirka, lulka slabě zasupěla, několik tahů, modravý obláček – a konečně došlo na řeč.

„Mám tady ten tvůj podklad, co jsi napsal,“ dlouhý prst, zažloutlý od tabáku ukázal na papíry. Zase chvilka ticha jako pauza v hudební skladbě.

»Teď mi poděkuje,« říkal si v duchu Jan a předem potěšeně šoupal nožkou.

„Já se na to podívám. Možná, že z toho něco použiji. Některé příklady…“

Jan strnul. Je to možné? Ten chlap to vůbec nečet‘. Nebo se tak alespoň tváří. A já se s tím několik dní mořil a myslel jsem, co jsem nevymyslel za dílo a jak ho to omráčí.

Ústřední výbor jednal o ideologické práci a závěry se měly promítnout na jihočeskou situaci. Referát patřil podle funkce Roztočilovi, ale byl tu krátce. Jenda měl jižní Čechy v malíčku. Jeho povinnost byla na bíledni: referát napsat. Říká se tomu ze slušnosti, servility a pokrytectví »podklad«, ale každý ví, jak to s těmi »podklady« u vedoucích chodí. Vrána si nic psát nenechal, věděl, že si to sám udělá lepší.

„Podívej se, soudruhu Lukáši, už to není jako když jste tu byli s Vránou sami dva. Máš oddělení, zatím tři pracovníky a bude vás časem víc. Takový referát,“ - zase zapíchl prst do papírů před sebou – „může napsat každý, komu to uložíš. Ty jsi vedoucí, na to si musíš zvyknout. Odpovídáš za politické školy, za čistotu ideologie a úroveň výchovy v kraji. Jezdit, aby ses blýskl přednáškou za lektora okresního formátu, takový přepych už si dovolit nemůžeš. Hlavní tvojí starostí je, aby něco neuteklo.“

„Podívej se,“ Roztočil vyňal ze zásuvky a přistrčil mu otřepaný notes.

Jan nechápavě zíral do stránek, popsaných kostrbatým písmem školáka, který absolvoval základku bez veliké slávy. Nejprve jeho pohled zavadil o dvě tři hrubky. Pochopil, že se jedná o pubertální sbírku špatně opsaných a okopírovaných pornografií.

Držel věc nejistě před sebou. Co s tím má společného? Proč mu to tajemník strká? A jak to souvisí s mravním naučením, které mu právě udělil? To má jako zodpovídat za to, že si kluci nebudou opisovat »Rytíře Smila«?

Roztočil si ho přísně měřil přes dýmající lulku. Málem jako by ho chytil na hruškách.

„Tím se zabývají posluchači krajské svazácké školy.“

»No a co?« pomyslel si Jenda. »Někdo si to odbude ve třinácti, někoho to drží déle. Některý vedoucí to klukům sebral a ti jsou otrávení. Smůla, že to přišlo do těhle dlouhých od nikotinu zahnědlých prstů. Namísto referátu na krajské plénum budeme řešit »Baladu o hovně.« Ale hlavně »aby nám něco neuteklo«.«

=*=

Neuplynulo mnoho času a Lukáš prožíval úplně jinou epizodu. Pocity měl zase tísnivé, ale jiného druhu a z jiných pohnutek. I prostředí bylo odlišné.

Postával na chodbě Filosofické fakulty University Karlovy a čekal, až na něho přijde řada a zavolají ho k přijímací zkoušce na interní aspiranturu.

Proč ta změna? Měl chuť do pořádného studia a nový tajemník v Budějovicích se ho zbavoval s lehkým srdcem. Vyměnilo se tam v poslední době celé vedení, i vedoucí – Josef Paleček – odešel do Prahy. Nový ideologický nelibě nesl, že Jan má větší znalosti a oblibu v kraji než on. Rád mu dal na cestu doporučující požehnání.

Stála ještě otázka, zda Lukáše do interní aspirantury přijmou. O tom se mělo za chvíli rozhodnout.

„To je čistě formální. Na co se mohou zeptat? Kdybych spočítal hodiny, co jsem se napřednášel, měl bych kandidátskou hodnost desetkrát v kapse.“

Kdo byl tak sebejistý? Lukáš to nebyl. Vzal si před zkouškou dovolenou a měsíc bifloval učebnice dialektického a historického materialismu, ale teď byl nervózní jako školák. Hlavou mu těkaly otázky tu z jednoho, tu z druhého konce a resumé připomínalo Sokrata: »Vím, že nic nevím«. Tak to bývá před zkouškou vždycky.

„Rozhodující je, co už člověk udělal, jaké má zásluhy. Nebudou přece měřit zeleného studentíka po vysoké škole stejně jako mnohaletého veřejného pracovníka.“

Jan si připomněl, že toho sebejistého člověka odněkud zná. Vysoký, vážný, inteligentní tvář, půlené bifokální brýle, vyžehlený šedý oblek. Aha, už to má. Porada krajských kultpropů u Hendrycha. Tajemník jednoho moravského kraje. Brilantní vystoupení. Každé slovo vysázet jako úvodník do Rudého práva. Klidné a kulturní chování. Jeník se tehdy cítil vedle něho jako učedník prvním rokem. Tedˇ do toho zase mnoho nechybělo.

Otevřela se svatyně: »Soudruh Kunovjánek.«

Brněnského sekretáře vzali jako prvního. »No samozřejmě,« pomyslel si Jan a na sebejistotě mu to nepřidalo. »Ten snad ani k té komisi chodit nemusel a mohli ho přijmout rovnou. Je to od něj oběť, že se na aspiranturu, a na interní, hlásí. Takový formát. A s platem jde také dolů. I já budu mít o tisíc korun měsíčně míň a kolik to musí dělat u něj?«

Lukáš přecházel, potom se díval oknem na nehostinné zdi nádvoří, a zase chodil.

Co že to tak dlouho trvá? Už ho tam moří skoro tři čtvrtě hodiny. A nebo se baví? To spíš. Na mně už asi skoro zapomněli. Mám já ale smůlu. Přijít na řadu po takové osobnosti a ještě před obědem, kdy už komisi kručí v břiše.

Vysoké majestátní dveře se otevřely a Kunovjánek vyšel. Ale byl nějaký divný. Jako vypuštěný balon. Bledý a nervózně si čistil brýle.

„Tak co, jaké to bylo?“ naléhal nedočkavě Jan. Ale otázka byla skoro zbytečná. Nešťastný pohled upřený do neurčita dával výmluvnou odpověď beze slov.

»No pozdrav pánbůh«, pomyslel si Jan, »když takhle zvalchovali jeho, jak mohu skončit já?«

Z Kunovjánka ani kloudnou řeč nedostal. Odešel skoro bez pozdravu.

Komise s pokračováním exekuce nepospíchala. Že by svačili? Nebo skládají nad tím prvním nekrolog?

Konečně. A nezdálo se, že by se tvářili morbidně. Přijali Jana přívětivě. Blesklo mu hlavou, že si snad chtějí po nepříjemné scéně spravit chuť.

Pár nic neříkajících vět jako na rozcvičení, formální dotaz, co je nového v Budějovicích. Odpověď se skoro ani nečeká a přijde první skutečná otázka. Rovnou do živého.

„Co byste nám řekl o vztahu Marxe ke klasické německé filosofii?“ zeptal se tmavovlasý rtuťovitý čtyřicátník. Jan ho znal. Jak by ne? Byla to filosofická persóna. Jindřich Krejčí, šéf katedry z techniky, autor knihy Filosofie atomové smrti.

Jan si načrtl v duchu schéma odpovědi a spustil. Mluvil skoro mechanicky, myšlenkami byl ještě napůl u záhady s pohořelým Brňákem.

Přerušili ho: „No dobrá. Je vidět, že číst umíte a připravoval jste se. A co kdybyste nám řekl, jaký je váš vlastní názor. Co vás nad těmi učebnicovými moudrostmi napadlo?“

Jan překvapeně polkl. Tohle nečekal. Podíval se po třech králích komise nejistě. Co si může dovolit? Nejsou to zajíci a naivní blábol by ho mohl pohřbít.

„Necítím se na to, abych poučoval filosofické autority, jaké vidím teď před sebou. Když ale dovolíte, řekl bych, co mne zaujalo. Když člověk čte Marxova díla postupně jak vznikala, pozoruje, že se jeho vztah, zvlášť k Hegelovi, v jistém smyslu mění. Od zaujetí k tvůrčí kritičnosti…“

Chvilku meditoval. Zase ho nenechali dlouho povídat. Začali se bavit o tom, kdo mu bude dělat školitele a na jaké téma asi bude psát. Jeho přijetí brali jako samozřejmost.

„Máš štěstí, soudruhu Lukáši. Tvým školitelem bude docent Krejčí. Hned se domluvíte.“

Krejčí odvedl čerstvého aspiranta na chodbu. „Půjčím ti Helmuta Schellského, »Skeptická generace«. Napíšeš kritický rozbor. Soustřeď se na to. Zkoušky z minima jsou formalita. Hleď, abys je měl do roka, do půl druhého nejvýš, odbyté. Hlavní je práce. Když budeš něco potřebovat, ozvi se.“

Ve stoje, nebo spíš »v běhu« se tak odbyla první konzultace.

Krejčí se zabýval soudobou německou filosofií. Jan pochopil, že rozbor Schellského mu má posloužit jako jeden z podkladů pro širší práci. Podobné studie psali pro pány profesory a docenty jejich aspiranti a také studenti celkem běžně. Konec konců proč ne? Bylo to užitečnější a zajímavější, než opakovat známé pravdy.

Jan si neodpustil otázku, která mu vrtala hlavou: „Co ten Kunovjánek…?“

„Jo, ten?“ odpovídal Krejčí už přes rameno. „Nezabral skoro na nic. Pár školáckých frází. Omlouval se, že to a ono nezná, poněvadž se věnuje pozitivní filosofii. Zeptal jsem se, jak pohlíží na Comta. Nevěděl, kdo to je…“

=*=

Jan v Budějovicích učil na pedagogické fakultě marxismus. Ale co tam z filosofie probral ve zkratce, to se na univerzitě přednášelo v několika semestrech. Všechno ho fascinovalo vysokou náročností. Připadal si jako Gulliver v říši obrů.

S vedoucím filosofické katedry Václavem Hejným se znali a byli stejně staří. Letmo se potkali na vojně v základní službě. Od té doby něco uplynulo, ale hlavně Hejný vyrostl. Ani ne tak fyzicky, byl stále »praseti po kolínka«, ale postavením a sebevědomím.

Byl prototyp »dělnického kádra«. Na vysokou se dostal pro »třídní původ«, i maturitu mu odpustili, nahradila ji roční »přípravka«. Měl nesmírně houževnatou povahu a byl ctižádostivý. Doháněl s vášnivým zaujetím, co mu mládí zůstalo dlužno. Ponořil se do knih. Studoval filosofii a jazyky a vyplňoval mezery ve znalostech literatury a umění. Bylo toho hodně najednou a nutně to trpělo zjednodušením a schématy.

Nedal znát, že si Lukáše pamatuje »v zeleném«. Ten se nechtěl podbízet a tak se k sobě chovali, jako by se potkali poprvé. Hned do začátků padlo zrnko vzájemné nelibosti.

„Dobře, soudruhu Lukáši. Dali tě sem jako asistenta. Povedeš seminář v ročním kurzu. Každé úterý ráno je porada katedry, které se zúčastníš. Některé povinnosti jsou samozřejmé, služby, schůze a tak. Všechno je na tabuli u sekretářky.“

Jan si připadal, jako by se na něj řítil panelák. Zkoušky ze sedmi předmětů, kandidátská disertace, teď ještě vést seminář a fůra nesmyslů. Kde má vzít na všechno čas?

„Ale soudruhu vedoucí, já jsem přijat jako interní aspirant. Kdybych to dělal jako učitel při zaměstnání, měl bych na to pět let, takhle to mám udělat za tři…“

„Však proto také nebudeš přednášet. A vést seminář? To je minimální nárok. Při studiu ti to jen prospěje. Alespoň si projdeš předmět jako celek. Stejně to znáš jen z pedagogické, a tam jste filosofii moc nedali.“

Jendovi rudly tváře, ale zdržel se. Cítil, že na něj na katedře pohlížejí »svrchu« jako na přivandrovalce a nechtěl si postavení ztěžovat.

=*=

Přišel do kanceláře, kde se scházelo osazenstvo katedry k poradě. S většinou se znal a s dvěma třemi se představil.

Nevěnovali mu velkou pozornost, byli zabráni do živé debaty.

„…datace byla založena na dendrochronologii…“

„Nejenom. Pokles teploty je dokazatelný na celé severní polokouli. Připisuje se závojovému efektu.“

„Nojo, kyselinu sírovou našli z té doby, plus mínus dvacet let, i v grónském ledu.“

„Radioizotop uhlíku určil, že to bylo akorát 1500 let před mým narozením. To si budu dobře pamatovat.“

„Jo, bylo to v Cahiers scientifique. Četl jsem to. Zkoumali zbytky Théry na ostrově Santorini.“

„Ale je to pořád hypotéza, i když vědecká…“

„Absolutní pravda je jen suma relativních pravd…“

„…ve vývoji. Ve vývoji – nezapomeň.“

Jendovi se z toho trošku dělaly mžitky před očima. Naklonil se k němu Vladimír, který také začínal aspiranturu, ale externě, byl už pár let asistentem katedry: „To se předvádějí. Toho si nevšímej. Čím méně kdo zná, tím víc žvaní. To poznáš.“

Jan přejel pohledem nejhorlivější debatéry. Stranou seděl drobný mužík, něco mezi pětadvaceti a třiceti lety. Listoval v knize. Působil dojmem, jako by úmyslně před učenou debatou uhýbal.

Brzy se s ním setkal zase. Rozhodl se, že se nejprve připraví na zkoušku z dějin filosofie. Za autoritu platil právě Jarek Stoklasa, onen skromný tichý člověk.

Seděli spolu půl dne. Stoklasovo chování bylo stále stejné, na pohled nejisté. I mluvil polohlasem, jako by měl obavu, aby ostatní nerušil. Ale v čem zakřiknutý nebyl, to byl rozlet a přesnost myšlenek, bohatství vědomostí.

Načrtl Jendovi přehled od starořeckých atomistů po Hegela a Feuerbacha.

„Máš sovětské Dějiny filosofie. To je výborné, Tam najdeš podstatu, dějinnou úlohu a hodnocení. Ale vezmi si k tomu některé starší prameny. Jsou popisné, ale to ti poslouží. Uděláš si lepší představu, co který filosof učil a o jakou logiku – i když dobou překonanou - to opíral.“

Jan si poznamenal na tři desítky původních děl hlavních filosofických osobností. „I když budeš na štíru s časem a nestačíš všechno přečíst slovo od slova, má smysl, abys měl dílo alespoň v ruce, prohlédl si je, prolistoval, nejzajímavější věci vypsal. To se ti vždycky vyplatí. A nejen teď na tuhle zkoušku. Víš, ujasnit si vývoj filosofie od naivních počátků po současnost, to je nejlepší způsob, jak se naučit filosoficky myslet.“

Bylo toho hodně, co mu Stoklasa »naložil«, ale podával to tak, že to Jenda nepocítil jako balvan na krku, spíš do dějinné moudrosti dostal velikou chuť.

=*=

Ne do všech předmětů odstartoval se stejným požehnáním.

Připravoval se na všeobecné dějiny Když si přečetl soupis literatury ke zkoušce z aspirantského minima nevěděl, zda to má brát vážně, nebo pokládat za žert. Bylo to několik set titulů ve světových jazycích kromě češtiny a slovenštiny.

Vydal se za autorem seznamu, docentem Zlobokem, který aspiranty zkoušel. Měl o něm nejlepší mínění z jeho přednášek. Byly logické, přehledné, dobře se při nich psaly poznámky. Všechno bylo »za prvé, za druhé, za třetí, první etapa, druhá…« Zlí jazykové tvrdili, že to má ze studia v církevním semináři. »Budiž«, říkal si Jan, »pak ho premonstráti špatnou metodu nenaučili.«

„Soudruhu docente, mohl bys mi poradit?“

„Jistě. Oč jde?“

„Prohlédl jsem si soupis literatury ke zkoušce z minima. Je to – podle mého odhadu – několik desítek tisíc stran. V ruštině, němčině, angličtině atd. Mohl bys mi říct, na co se mám soustředit, popř. na které prameny? Budu psát práci z německé problematiky. Snad na německou historii…“

Zlobok si ho odměřeně prohlédl a nenechal ho domluvit.

„Milý soudruhu, když chce někdo mít vědecký titul, musí něco umět. Soupis pramenů máš, požadavky ke zkoušce – ergo kladívko – také. Jestli čekáš, že ti řeknu, co z toho máš znát a co ne, tak jsi nekápl na pravého.“

Zlobok sám kandidát věd nebyl a aspiranturu nestudoval. Z jeho ironie čišela škodolibost a závist.

Jan zrudl, pozdravil a odešel. Ke zkoušce si přečetl Zlobokova skripta a stačilo to.

Podobná poučení ho pomalu zbavovala komplexu před »velikými zvířaty« a »gulliverovských mindráků«.

=*=

Zaslechl průpovídku, že vědecký pracovník zápasí dopoledne s hladem a odpoledne se spánkem. Připomínal si to.

Nejprve měl zoufalý pocit, že všechny nároky, které se na něj sesypaly, nemůže zvládnout. Vzápětí přišel druhý problém: co si počít se spoustou času, s celými dny od rána do večera a často celým týdnem, kdy na něm nikdo nic nechtěl, nic mu nepředepisoval a kdy mohl dělat jen to, pro co se sám rozhodl. Pustil se do studia s velikou chutí. Ale monotónnost byla přece jen únavná. Udržet myšlenky po hodinách nad knihou nebylo lehké.

A nabízela se lákadla. Ve vědecké studovně nebyly jen vážné folianty zaprášené moudrosti. Našel přístup k zahraničním novinám a časopisům, k německému Sternu a Bild-Zeitungu, k anglickému Life a francouzskému Paris Match. Věděl, že je to plýtvání časem, ale zvlášť z počátku ho zakázané ovoce lákalo. A hodiny utíkaly. Čertík mu napovídal: »Však to snadno dohoníš.« Netrvalo dlouho a pikantnosti o Brigitte Bardotové a Sofii Lorenové mu zevšedněly.

=*=

Vedení semináře mu nebylo cizí. Měl pedagogické zkušenosti. Na jednotlivá témata se důkladně připravoval. Brzy poznal, že je nejdůležitější najít způsob, jak posluchačům zpřístupnit jádro problémů. Bylo nebezpečí, že se v sumě učenosti ztratí poučení, užitečné pro život. Pro tuhle snahu nalézal málo pochopení i na katedře.

Při vlastní zkoušce z dia- a histmatu, kterou skládal u vedoucího, Václava Hejného, mezi nimi došlo k střetu názorů. Jan v písemné práci i v odpovědi na otázky spojoval filosofické poučky s praktickými společenskými problémy. Pohlížel na filosofii jako na návod k jednání. To Hejný považoval za vulgarizaci. Horlivé studium jej samého fascinovalo tak, že viděl mezi filosofií a denním životem jen rozdíl a ne souvislost.

Protože on byl zkoušející a Lukáš zkoušený, bylo nasnadě, kdo bude mít vrch. Jan si odnesl třetí stupeň hodnocení, »dobrou«.

Když v ročním kurzu chystal závěrečné zkoušky, nerespektoval pravidla, která se mu příčila. Nehrál si s otázkami na schovávanou. Postupně je s posluchači probral. Věděl, co kdo zná a umí a co je s to pochopit. Zkoušky to jen potvrdily. Nechtěl dvěma posluchačům uznat absolutorium, ale pod tlakem Hejného a vedoucího kurzu se podřídil.

=*=

Smůlu – nebo jak se to vezme – měl se školitelem. Vlastně – bez školitele. Ne že by Krejčí hodil povinnosti za hlavu. Moc času tomu sice nevěnoval, ale Schellského mu půjčil. Přihodilo se něco jiného.

Vypukl skandál okolo skupiny intelektuálů, kteří se scházeli u cizího diplomata. Byly na to různé názory. Považovalo se to bezmála za protistátní spiknutí, ale jiní v tom viděli jalové tlachání a lacinou konzumaci vína a rakije. Krejčí se k tomu připletl a byl poslán na léčebný pobyt do praxe. Vedl závodní časopis v továrně Tesla a Jenda přišel o školitele. Výběr nového se vlekl tak dlouho, až napsal práci jako »samouk«.

Mělo to – jako v životě všechno – světlé i stinné stránky.

Schellského četl a napadala ho hromada otázek. Kniha je vůči západoněmecké mládeži kritická, ale kritika je založena na spekulaci. Jaká ta mládež doopravdy je? Sháněl další literaturu přes meziknihovní výpůjční službu. Prameny se lišily a někdy velmi ostře. Teď to teprve bylo zajímavé.

Hledal cesty k přímému poznání. Svaz mládeže organizoval rekreační pobyt skupin mladých lidí ze západoněmeckých pokrokových organizací. Jan dělal průvodce. To mu nestačilo. To byli chlapci a děvčata levicového politického zaměření. A co ti druzí, ta většina? Byl pozván na přednáškové turné a objel Porýní a kus Bádenska –Württemberska. To už bylo lepší, ale organizátorem byli komunisté a auditorium mělo pořád do průměru daleko. Opřel se o zveřejněné výsledky sociologických výzkumů.

Studium se podobalo dobrodružné cestě neprobádanými končinami. Odpovídalo Lukášovu naturelu. Odhalovalo zajímavé stránky skutečnosti a vyvracelo zjednodušení, která namnoze v propagandě a publicistice panovala. Byla poplatná zlé zkušenosti s »Hitlerovou mládeží« a neviděla, že se od té doby mnoho změnilo. K lepšímu – a nejen všechno k lepšímu. Prostě řečeno – bylo to jiné. Napsal rozsáhlou práci o sedmi stech stranách, o kterou se zajímalo politické nakladatelství.

=*=

Byli určeni dva oponenti. Profesor Rumpál, ředitel Filosofického ústavu Akademie věd a docent Ivan Hora, renomovaný znalec německé kultury, který působil v Akademii výtvarného umění.

Předseda komise pro obhajoby kandidátských prací v oboru filosofie, děkan Filosofické fakulty profesor Hanus, Lukáše zavolal.

„Příteli, neměl bych ti to vlastně takhle mezi čtyřma očima říkat, ale je to vážná věc a nechci ti nic upéct za zády. Tvoje práce způsobila některým filosofům bolobřich.“

„Jo, tušil jsem to. Leccos jsem zaslechl. Nepovažují ji za filosofickou.“

„Právě tak. Ale nejhorší je, že má takový názor i Hora, oponent.“

„A napsal to ?“

„Napsal.“

„Ukážeš mi to?“

„Přečti si to.“

Mělo to devět stran. Končilo to vzletně: »Nad vědou, jak nad bránou do Dantova Pekla budiž nápis: Zde ať není tvým rádcem strach. Udělení titulu Kandidát věd v oboru filosofie nedoporučuji. Docent Čestmír Hora.«

„A co Rumpál?“

„Čeká za bukem. Znáš ho. Vím, že už posudek má a myslím že kladný. Ale nechce jít do šavlovačky. Víš, co dokáže Hora dělat za scény. Když si něco zamane, je paličatý jak mezek. Když se hádá, je jak tetřev hlušec. Poslouchá jen to, co vykládá on sám.“

„Co uděláš?“

„O to právě jde. Kdyby Hora prosadil svou, a tys neobhájil, musíš napsat z gruntu novou práci.“

„Co mi poradíš?“

„Být tebou, zašel bych nejdřív za Rumpálem. Vysondovat, jestli je ochotný zkřížit za tebe kopí. Když ne, pokus se práci upravit, aby byla pro Horu stravitelná.“

„Já jsem jeho vyjádření jen přelétl. Co mi vlastně vytýká ?“

„Po věcné stránce dohromady nic. Je to spousta nadnesených frází, kde se producíruje svým espritem.“

„Co to podle něho je, když to není filosofie?“

„Nejlepší by bylo, kdybys měl nervy a domluvil se s ním.“

=*=

Profesor Rumpál přijal Lukáše vlídně, ale s provinilým úsměvem. Posadili se.

„Marto, prosím tě, ten posudek soudruha Lukáše.“

Jan natáhl ruku, ale protějšek jako by to přehlédl. Papír držel tak, aby do něj Jan neviděl. Řekl mu volně, bez čtení, pár ocenění a všeobecných připomínek, jaké se zpravidla píší. Závěr neuvedl. Konec papíru, kde bylo zřejmě resumé, zakrýval dlaní.

Bylo třeba se ptát, zda Jana zaštítí, když půjde do tuhého?

„Soudruhu profesore, kdybych práci stáhl a upravil. Co bys mi k tomu doporučil?“

Profesor zatěkal pohledem. Podle pár všeobecných vět bylo zřejmé, že nad sedmi sty stránkami mnoho času nestrávil.

Jan mu to neměl ani moc za zlé. Věděl, jaká je autorita, jak exponovaný pán-vlastně soudruh, a zabývat se takovými lapáliemi, jako je kandidátská práce? Byla od něho oběť, že na roli oponenta kývl.

=*=

Domluva s docentem Horou byla jiná.

Přijal Jana s rozpaky. Zkoumavě mu hleděl do očí. Přišel mu vynadat, nebo ho přemluvit, aby se slitoval?

„Posudek jsem četl. Práci chci předělat. Mohl bys mi v tom poradit?“

Sebevědomý Hora se nedíval moc chytře a několikrát otevřel a zavřel ústa jako kapr na suchu. Čekal všechno jen ne tohle.

„Když ono to…víš, když to chceš jako práci filosofickou…ona to vlastně filosofie není…alespoň ne čistá filosofie.“

„A co tomu schází, co bych měl předělat?“

„Já chápu, ona je to spíš sociologie a pro tu zvláštní komise není, takže ty to vlastně nemůžeš obhájit jinde…“

„Chybí tam něco? Je tam něco špatně?“

„No..chybí…to snad ne. Měl by ses zmínit o sociálně psychologických aspektech. Alespoň dát znát, že jsi si takového problému vědom. A ta úvaha, že až »hospodářský zázrak« v NSR skončí, a tak, to je spekulace, která zavání dogmatismem a ten je překonaný.“

„Takže tyhle dvě věci?“

Jan si představil vzletných devět stran zdrcujícího posudku s Dantovou klauzulí na závěr a poděkoval.

Připsal stránku o sociální psychologii a vyškrtl zmínku o labilitě »hospodářského zázraku.« Znamenalo to celou práci znovu přepsat, nově ostránkovat a v několika exemplářích zase vyvázat. Věra měla dva letní měsíce zkažené, místo na plovárně je trávila nad psacím strojem. Knihvazač stál tisícikorunu.

Bohatě to zahojil honorář. Kniha vyšla bez zmínky o sociální psychologii a s úvahou o labilitě západoněmecké konjunktury v politickém nakladatelství.

Docent Hora napsal nový posudek, kratší, bez Danta a kladný. Profesor Rumpál jen na svém původním posudku změnil datum.

=*=

Banální zkušenost říká, že všechno zlé je k něčemu dobré. Kabinetní rozruch kolem Horova odmítavého prvního posudku vyvolal zájem. Nebyl filosof a skoro ani vysokoškolský učitel nebo vědecký pracovník v Praze a širém okolí, který by si publikaci »Adenauerova mládež« nepřečetl, nebo alespoň neprolistoval.

Většina konstatovala, že je zajímavá. Podivínství docenta Hory vyvolalo anekdotické škodolibosti. Intelektuálská obec jeho dvojí posudek vzala nikoli jako vědeckou náročnost, nýbrž jako blamáž. Jan byl na chvíli hrdina.

V takové náladě proběhla obhajoba. Na veřejné obhajoby zpravidla nepřišel nikdo, nebo nanejvýš jeden dva z nejbližších příbuzných. Tentokrát se do učebny nosily židle navíc. Většinu nevedl ani tak vědecký zájem, jako spíš zvědavost a očekávání senzace.

Profesor Rumpál byl stejně mezinárodně známá filosofická autorita, jako nenapravitelný brepta. Jeho knihy a skripta šly na dračku, ale přetrpět jeho lekci a něco z ní rozumět bylo umění.

I teď se spíš z jeho tváře a modulace hlasu, než ze slov dalo pochopit, že pěje na Lukášovu práci dithyramby a tvrdí, že má úroveň nikoli kandidátskou, ale na doktora věd. Ale protože daná komise kompetenci udílet titul »velkého doktora« neměla, byla to jen řečnická okrasa.

Nastalo ticho – kostelní nebo hrobové, jak se to vezme – v očekávání zlatého hřebu produkce – oponentského stanoviska Čestmíra Hory.

Senzace se nekonala. Hora byl střízlivost a stručnost sama. Chvalozpěvům Rumpála se podobal je tím, že tentokrát nehřměl rétorským patosem, ale drmolil pár vět kladného hodnocení pod vousy.

Nezapomenutelný a nejhezčí zážitek z celé obhajoby byl, když Janovi předseda komise blahopřál a z lavic vyběhla a popadla ho kolem krku Věra. Takovou pusu nedostal, ani nepamatoval. (Jan, ne profesor Hanus.)

=*=

17) Helespontem osmašedesátého

Obhajoba kandidátské disertace na Karlově univerzitě byla pro Jana Lukáše významná událost. Rozruch kolem dvou posudků docenta Hory soustředil nejen na obhajobu, ale především na Lukáše zájem vědeckých kruhů.

Předseda komise profesor Hanus Jana znal, ale teď si ho přece jen všiml důkladněji. Pozorně vyslechl jeho vystoupení a prolistoval práci. Zvlášť ho zaujal neobvyklý rozsah použité literatury i prameny v několika jazycích. Během pohoštění ve vinárně našel vhodnou chvilku a pustil se s Jendou – ne bez záměru – do rozhovoru. Vyptal se na jeho pracovní podmínky a nabídl mu místo vědeckého pracovníka ve výzkumném ústavu pro mír a odzbrojení. Ústav Akademie věd několik let bez valných výsledků přešlapoval a Hanus se měl stát jeho ředitelem a probudit ho z letargie.

Jan si vyžádal čas na rozmyšlenou, ale v duchu byl rozhodnut okamžitě. Vědecká práce přímo v akademii, co si mohl víc přát? Tak se mu v jednom dni – vedle obhajoby - naplnilo další velké přání.

=*=

V létě 1967 v ústavu nastoupil. Tématika pro něho byla nezvyklá. O otázkách míru a odzbrojení měl jen všeobecnou představu. Nebyl zatím tak vyhraněný specialista, aby mu orientace na nové problémy působila potíže. Ústav se doplňoval, přicházeli noví lidé a většina z nich na tom byla podobně jako on. Ani dosavadní »kmenoví« pracovníci neohromovali veledíly.

Nově přicházeli badatelé ze společenských i přírodních věd a také technici. Profesor Matěj, doktor věd, byl držitelem řady patentů z organické chemie a světovým odborníkem na biologické zbraně. Inženýr Diviš, atomový fyzik, působil v mezinárodní výzkumné skupině, která se zabývala myšlenkou zachycování sluneční energie na Měsíci a jejím přenosem laserem na Zemi. Vojáci zkoušeli prostředky, jimiž lze kontrolovat dodržování odzbrojovacích dohod. Středisko jako celek i každý jednotlivý pracovník si upřesňovali dlouhodobý výzkumný úkol.

Jan musel vyřešit některé rodinné problémy. Věra kolísala mezi touhou po Praze a zvykem na život v Budějovicích, kde se narodila. Lákalo ji to za manželem, ale maminka se nechtěla za nic na světě vzdát vnoučka. Petříček byl pro ni celý svět. Vymýšlela si kdeco, aby dceru – když ne od stěhování odradila, alespoň pozdržela. Věra měla pocit, jako by ji táhli provazem na dvě strany. Praha pro ni představovala od dětství sen. Občasné výlety do »zlaté stověžaté« byly vzácné a přitažlivost hlavního města zvyšovaly. Nabízely se tam široké možnosti práce, zábavy, společenského života. V Budějovicích však vyrostla, každá ulička, každý dům jí byly blízké. Se vším ji spojovaly zážitky. A hlavně – s mnoha lidmi se tu znala.

Hledala kompromis. Do Prahy půjde a ráda, ale až bude Petřík trochu větší. Za rok, za půl druhého. Skoro věřila, že je to tak nejrozumnější. Zdálo se jí to spravedlivé na obě strany, i vůči manželovi, i k mamince.

Jendovi se po ženě a po synkovi stýskalo. Byli polovinou jeho života. Druhou půli však představovala práce. Ta ho nyní zaměstnávala natolik, že mu našeptávala kacířské váhání, zda večery, o něž se nemusí dělit s rodinou, nejsou výhodnější. Jen na neděli jezdil do Budějovic a to ještě ve vlaku studoval.

Na Prahu si rychle zvykl. Už dva, tři roky po něm pošilhávala univerzita. Když ji nyní profesor Hanus předešel, snažila se získat Lukáše alespoň jako externího učitele. Měl pověst člověka, který hodně zná a dovede zajímavě přednášet. Studenti ho měli v oblibě.

Skoro se polekal, když mu na univerzitě nabídli poloviční úvazek. Nebudou to kolegové v ústavu považovat za »rejžování«? Ještě v otázkách míru a odzbrojení nic nedokázal a už se pouští do dalších »lovišť«. Ale jeho šéf, profesor Hanus ho k tomu sám pobídl.

„Je to dobré pro tebe i pro ústav. Potřebujeme se v pražské vysokoškolské a akademické branži »zabydlet«. Každý kontakt je dobrý. Problémy míru a odzbrojení nemůže vyřešit pár osvícených hlav. Musíme to dostat jako důležité hledisko do všech oborů. Hlavní je získat špičkové autority.“

Jendu si pozval nový děkan filosofické fakulty, profesor Hrubeš, Hanusův nástupce. Znali se. Hrubeš byl starší. Za války působil v odboji, měl válečný kříž. Udělal skoro závratnou kariéru. Po několika letech na katedře předběhl řadu zasloužilých profesorů a oblékl děkanský talár s vydřím límcem a biretem. Pomohlo mu, že byl už v odboji členem strany a nějaký čas po osvobození působil jako tajemník na Mostecku. Bylo o něm známo, že se i na univerzitě věnoval víc politice než výuce a výzkumu. Mnozí mu to měli za zlé a šířili o něm pomluvy, ale na ministerstvu a na ústředním výboru strany se to považovalo za přednost.

Jendu přivítal přátelsky.

„Čest práci, ty dezertére. Tak ty jsi nám utekl ke konkurenci.“

„Nejsem si ničeho zlého vědom. Hanus mi nabídl zajímavou práci, tak jsem ji vzal.“

„Dobře, dobře, to já jen žertem. Holt jsme to propásli. Já o tobě věděl a uvažoval jsem o tobě dávno, ale zaváhal jsem. Hanus mi vypálil rybník. Až ti tam bude zle, ozvi se. U nás máš pořád dveře otevřené a židli volnou – i s glejtem mimořádného profesora.“

„Jsi moc hodný, děkuji ti. Ale já jsem se tam ještě ani neohřál, nic jsem nedokázal a pomýšlet na zadní vrátka by bylo neseriozní. Cítím i ten poloviční úvazek u vás skoro jako provinění.“

„To snad ne. Víš kdo všechno má dneska poloviční úvazek, a ne jeden, ale i dva nebo tři? Z toho se stal národní obyčej a výnosný zlozvyk. A pěstuje to i kdejaký nýmand, ne takové kapacity, jako jsi ty.“

„Copak já jsem za kapacitu, prosím tě. Nedělej si ze mne legraci.“

„Nehraj si na skromného. Víš jak se kraj bránil a nechtěli tě z Budějovic pustit?“

„Kraj? A kdo konkrétně, prosím tě?“

„I nový vedoucí tajemník.“

„To snad ne. Vždyť s tím jsme se sotva viděli.“

„Kolikpak myslíš, že takových »mysliven« jako jsi ty po kraji běhá? To by byl špatný vedoucí, aby se o tobě neinformoval. Říká se, že když jsi skončil aspiranturu, počítali s tebou za ideologického.“

„O tom se mi Hanus nezmínil.“

„Bodejť, bude ti vykládat, jaký jsi klenot a ty se budeš naparovat a on tancovat, jak si pískneš.“

„A jak ses to dověděl ty?“

„V Praze se ví všechno, to poznáš.“

„Já zatím sotva stačím chytat, co se děje u nás v ústavu.“

„Neříkej, že nevíš co se vaří v Bratislavě a ve Svazu spisovatelů.“

„Co jako?“

„Boží prostoto! Léta aparátník a on snad chodí jako ti medvídci: Nevidím, neslyším. Novotnému jdou po krku. Slováci. Urazil se na té jejich parádě, sebral se a ujel. A spisovatelé a inteligenti u vás v akademii, ti ho nadhánějí z druhé strany.“

„A oč jde?“

„Oč jde? O koryta, jako v politice vždycky.“

Jenda nemohl profesora Hrubeše, příslovečně uvědomělého soudruha, poznat. Mluví vážně nebo ho zkouší? Rád by se byl dověděl víc, ale děkan měl zřejmě náladu pokračovat v jalových frázích, ještě k tomu na krajně choulostivé téma a tak Jan raději hleděl rozhovor ukončit.

Proč ho vlastně děkan pozval? Zkoušel, zda by ho nemohl »přelanařit« na univerzitu? Nebo hrozí nějaké »škatulata hejbejte se«, sondují se lidé a lepí partičky?

Na odchodu potkal dalšího známého, docenta Pfeifela. Zastavili se spolu na chodbě.

„Jak se máš, Oto?“

„Stojí to za…“

„Neříkej. Proč?“

„Mám kopačky, kamaráde.“

„Jak to? Ty? A od koho a proč?“

„Jsem nespolehlivý.“

„Neblbni. To si děláš srandu. Ty a nespolehlivý? Vždyť jsi dělal v Karlových Varech vedoucího tajemníka a za odměnu šel do Leningradu na vysokou pedagogickou.“

„To jó, chlapče. To bylo. Ale teď soudruh Vaňhala na ÚV zjistil, že mám tátu někde v západním Německu, tak jsem nespolehlivý a nemohu učit psychologii.“

„A ty se s tátou stýkáš?“

„Čerta starého. Máma se s ním v osmačtyřicátém rozvedla a těch dvacet let ani nevíme, kde vlastně je, co dělá, jestli je ještě vůbec živ.“

„Takže si s ním nepíšeš? Ani máti?“

„To si piš, že ta si s ním píše. Je ráda, že se ho zbavila. Vdala se znovu a mám mladšího bráška a sestru.“

Jenda vrtěl nechápavě hlavou.

„Co budeš teď dělat?“

„To víš, že po mně všude rádi sáhnou, když se mnou jde posudek, že jsem politicky nespolehlivý.“

Co k tomu mohl Jan dodat? Kondolovat mu? Nebo ho ujistit, že se nic nejí tak horké, jak se to uvaří?

„Ještě jsem si to polepil tím, že se rozvádím. Teď mám strach, aby nebyla kvůli mně nespolehlivá i ředitelka základky v Břevnově, se kterou se máme rádi.“

„Co tomu říká děkan, Hrubeš, ví o tom?“

„Ten? Moc bych za to nedal, že od něho to pochází. Proč se toho Vaňhala tak z ničeho nic chytil, když mám ten škraloup v papírech odjakživa a nikdy to nikomu nevadilo?“

„Proč by Hrubeš takovou špinavost dělal? Ty jsi s ním měl nějaký konflikt?“

„Třeba boduje. Ukazuje, jak je bdělý.“

Jenda odcházel z univerzity jako u vidění. Co se to tu v Praze děje? Zlaté Budějovice. Tam naříkali, že panují drby a intriky. Ty měly »místní formát«, byly lokální. Tady jsou horší. Celostátní.

Kolotoč politického dění se točil ve vysokých obrátkách. Jan se marně snažil strkat hlavu do písku. Studoval novou teoretickou látku, připravoval si lekce na univerzitu, přemlouval Věru, aby se za ním přestěhovala do Prahy. Neunikl však přívalu novinek, informací a dezinformací, poplašných zpráv a polemik. Prošly Vánoce sedmašedesátého roku.

=*=

V lednu byl z funkce generálního tajemníka odvolán Novotný a dosazen Dubček.

Bylo to dobré nebo špatné? Horší to snad nebude – zavládl nejistý optimismus.

Posledních pár let jako by se vývoj v Československu zastavil. V hospodářství, v politice, v kultuře, všude se přešlapovalo a nevědělo, jak dál. Omílaly se fráze a současně se to rojilo spasiteli. Kdekdo maloval růžové vidiny podle míry fantazie a dobrodružnosti.

Kdo je Dubček? Byl vedoucím tajemníkem na Slovensku. V Praze a v Čechách o něm dohromady nic nevěděli. Noviny, rozhlas a televize zvedly barnumskou reklamu a během pár dní byl nejpopulárnější postavou.

Lidé mají sklon spojovat s každou změnou víru ve zlepšení. Propaganda oslavovala »muže ledna« – Dubčeka, Smrkovského, Černíka, Kriegela – a povýšila je na národní hrdiny. Lidi rozdělila na dvě sorty, na dobré a špatné, na bílé a barevné, na »progresivní« a »konzervativní«. Kriteriem bylo, jaké kdo projevoval nadšení pro tzv. polednovou politiku. Co vlastně znamená, to bylo v mlze a každý si od ní sliboval, co se mu zlíbilo.

Jan kolísal. Měl teoretické znalosti a politické zkušenosti. Chyb a nesmyslů minulých let znal víc než běžní smrtelníci. Že je co zlepšit, o tom nepochyboval. Řada věcí, které se nyní děly mu však nešla do hlavy.

Hodně se mluvilo o demokracii a svobodě projevu. Dobrá. Ale zatím měli svobodu ti, kdo kydali hnůj na všechno, co souviselo se socialismem. Kdo si dovolil otevřít ústa a říci něco pozitivního o straně a její dosavadní politice, toho umlčeli a nasadili mu psí hlavu, že je »pro návrat předlednových poměrů«. Kdo mu nasadil psí hlavu? Nová garnitura partajních prominentů, ti »polednoví«, ale i vyložení nepřátelé socialismu. I ti si najednou nemohli nového generálního tajemníka strany a pár jeho nejbližších ministrantů vynachválit. Prapodivná »socialistická demokracie«.

Jan mluvil s tím a s oním a o vlastním úsudku neměl valné mínění. Každý rozhovor, každá informace posunuly jeho názory jednou na tu, podruhé na opačnou stranu. Zpráv a řečí bylo tolik a tak »svobodných«, že panoval bezbřehý chaos.

V tom zmatku jako v kalné vodě lovily i nejhorší živly. Odkudsi z politického propadliště vylezli »bývalí«, kteří se po Únoru 1948 ztratili z povrchu, »ukřivdění«, kteří trpěli za kolaboraci s nacisty, potrestaní kontrarevolucionáři i usvědčení cizí agenti.

Profesor Hanus byl skeptický: „Co tomu říkáš, příteli? Neproklínáš mě, že jsem tě vytáhl z blahých Budějovic do tohohle blázince?“

„Pochybuji, že by to bylo v Budějovicích lepší.“

„A jaký je tvůj názor?“

„Na co?“

„Je toho snad málo? Četl jsi Akční program? To je konečně to »pozitivní«, co dlouho chybělo a po čem se volalo. Co tomu říkáš?“

„Abych se ti přiznal, přelétl jsem ho jen zběžně. To hlavní, co jsem hledal, jsem tam nenašel.“

„Co jako?“

„No přece co se má dělat dál se socialismem, jak orientovat průmysl, zemědělství, jak zvýšit životní úroveň a tak.“

„Co říkáš těm pasážím o demokracii? Tam je to hlavní, ne?“

„A co konkrétně mimo všeobecných frází?“

„Hele, Honzo, měl bys udělat pořádný rozbor. Tvůj názor by leckoho zajímal.“

„Myslíš? Pochybuji. Na to jsem malé zvíře.“

„Nepodceňuj se. Nejde o to, jaké jsi zvíře. Fůra velkých zvířat je vedle. Jedni se chytají za šos toho, co zrovna letí, druzí nevědí kudy kam. Je to vlastně totéž. Zkus to napsat. Zahodit se to dá vždycky.“

„Kdo by to četl?“

„To nech na mně.“

„Ty máš nějaké spojení?“

„Mám.“

„Ale já pohlížím kacířsky na jednu i na druhou stranu. Vidím kriticky i progresivisty i konzervy.“

„Tím líp.“

Na Hanušův podnět se osmělil a pochybnosti o Akčním programu dal na papír. Napsal to v ruce a netroufal si to dát nikomu přepsat. Ani Věrce ne. Měla víru v Dubčeka, podléhala náladě, která mezi kolegy a kolegyněmi vládla.

Když se Jan dověděl, kam až a jakými cestami jeho text putoval, vrtěl hlavou. Je to možné, že tajemník ústředního výboru potřebuje takové rozumy, jaké je on s to vyplodit? A že to musí na jeho stůl putovat přes Hanušova známého a manželku toho známého, která pracuje na ÚV jako písařka? To je půlka sekretariátu ÚV před druhou půlkou v ilegalitě? Tajemník před tajemníkem?

=*=

V Liblicích byla konference o sociologických výzkumech. Sešla se tu »elita« inteligence. Řečníci povýšili sociologii na rozhodující způsob poznání společnosti a obviňovali stranu, že ji léta záměrně potlačovala. Ne marxismus-leninismus, ale sociologie – tak by se dal vyjádřit duch jednání.

Diskusi »rozsvítil« Ivan Svítil. Začátkem padesátých let jako vysokoškolský učitel vynikal nad všechny radikály. Jan měl ještě jeho skripta, v nichž zastával stanovisko, že náboženství hrálo vždycky v historii jen a výlučně zpátečnickou, reakční úlohu. Vyvracel v tom i Marxe. Od té doby udělal názorový přemet. Nyní si ve vytahaném černém svetru a džínech lehl na řečnický pult a chrlil ironické vtipnosti na všechno, co tu bylo zatím řečeno. Všechno mu bylo polovičaté, ustrašené a málo radikální.

„Sociologie jako leninismus, to je stejně pro kočku. Pokud monopol pokroku a sociální spravedlnosti má Moskva, budeme pořád zpívat Internacionálu a pochodovat v laptích. V době, kdy devadesát procent špičkových vědců mají USA, hledáme partnery v Asii a v Africe, které jsou sotva na úrovni doby husitské.“

Svítil pokropil shromážděné svěcenou vodou odhalené pravdy a rovnou od řečnického pultu z Liblic odejel. Kdo by po něm ještě mohl vyslovit něco, co by stálo za poslouchání?

Jan sebou vzal na konferenci Edu Brůnu, který studoval v Moskvě aspiranturu a přijel na dovolenou. Musel ho krotit. Eda rudl zlostí. Chtěl vyskočit a připomenout těm zabedněncům, že imperialismus je poslední stadium kapitalismu, že Sovětský svaz je předvojem historie a že intelektuálové podléhají oportunistické skepsi.

Všechny hlasy nebyly na jednu notu. Zazněla i vystoupení, která se Brůnovi líbila.

Profesor Hora upřesnil Marxovo pojetí dělnické třídy a aplikoval je na současné složení společnosti. Pohotově odpovídal na otázky, repliky a námitky. Pokusy zesměšňovat jeho projev neuspěly. Oponenti na jeho brilantní argumentaci nestačili a jeho encyklopedická znalost citátů z marxistických i nemarxistických děl byla ohromující. Operoval teoretickými pravdami, leč ty zazářily jako rakety a padaly do prázdna. Zelený strom života bujel příliš nespoutaně, než aby ho bylo možno přistřihovat holou teorií.

Docent Kosil vystoupil proti Horovi a zdůraznil základ marxistické metody poznání – konkrétní rozbor konkrétní situace. Odsoudil, když se místo toho omílají citáty klasiků, vytržené ze souvislosti. I jeho učená rozvaha – která apelovala na konkrétnost, byla abstraktní.

Ve většině vystoupení panoval lehký esejistický tón. Byla to dobová náhražka serioznějších přístupů: argumenty se odbývaly ne-li demagogií pak vtipem a vtipnost měla autoritu pravdy.

=*=

Jenda i mimo vědecké kruhy vyslechl mnoho názorů. Kdekdo měl v tom zmatku patent na pravdu.

Venkovská babka vykládala v nádražním bufetu na celé kolo: „Sousedi byli v Rakousku. Jo, tam se žije. Kdepak takováhle cmunda,“ postrčila s pohrdáním hrnek černé kávy. „Šest druhů kafe v automatu a skoro zadarmo. A výlohy plné zboží. Představte si: krepdešín. Ve dne tady se svíčkou hledat kus krepdešínu. A tam kolik druhů a v jakých barvách a s jakými vzory si vzpomenete…“

Dělník z Vraňan mu vyprávěl: „Objevil se u nás někdejší pan továrník Švanda. V Únoru emigroval. Měl peníze ulité ve Švýcarsku. Vykládá po městě, že se mu továrna vrátí. Takové mizerné platy jako mají lidé dneska pak nebudou. Ale bude se makat a na automatech. Budou se dělat moderní výrobky, ne takový šmejd jako teď. To je dobré do Ruska a do Bulharska.“

Ozvala se příbuzná pana Blahého. Měl obchod s obleky a střižním zbožím. Patřilo to původně Kohnovým. Když je odvezli Němci do plynu, dostal to Blahý jako »arizátor«. V šestačtyřicátém u něj našli ve sklepě plesnivé a zničené štočky látek. Za výlohou byl vystaven ohromný hrnec žluklého, zkaženého sádla.

To nakeťasil v době, kdy byl každý hadřík a sousto na poukaz a na lístky. Teď Blahých dcera, provdaná v Praze, žádá vrácení obchodu a rehabilitaci tatínka, který prý byl obětí komunistické zvůle a závisti národního výboru.

Věrka v neděli muži vyprávěla:

Potkala známou z vesnice u Borovan. Za války k nim rodiče jezdili pro máslo, pro smetanu a pro brambory. Vozili jim zánovní šaty, ložní prádlo, nádobí. V padesátých letech se ve vsi utvořilo družstvo. Sedlák se postavil proti. Prohlásili ho za kulaka a vystěhovali do pohraničí. Syn sloužil na vojně u PTP – pomocných technických praporů v uranových dolech v Jáchymově. Sedlák dělal v lese a jeho žena, kdysi bohatá selka, chodila do státního statku.

Tak to bylo v první polovině padesátých let. Pak dostali chalupu zpátky a staří pár korun penze. Syn - muž ženy, která to vyprávěla - začal dělat v JZD. Přestalo se hledět na to, kdo měl dřív kolik hektarů a rozhodovalo, jaký je pracant. Během let ho udělali vedoucím výkrmny telat, má tam ustájeno na sedm set kusů a zvolili ho do předsednictva družstva. Přijeli tam nějací chytráci z Prahy agitovat, aby lidi žádali zpátky pole a dobytek, »co jim komunisti sebrali«a aby se vrátili k soukromničení. Chlapi, i její muž, který si kdysi odsloužil vojnu jako »pétépák« – s nimi »vyběhli«.

Prožili »sedm hubených let«. Starého sedláka a selku už nikdo do smrti pocitu křivdy nezbaví. Ale z mladých by se dneska nikdo ve vsi na soukromém plahočit nechtěl.

Věrka vyprávěla ještě o setkání s jinou známou. Žije ve Zbytinách u Prachatic. Přistěhovali se tam po válce, když odtud vypakovali Němce. Přijeli tam turisté ze západního Německa s velikým »fárem« a strkali jim nějaké marky. Prý aby se jim o chalupu starali, že se tam hnedle vrátí.

Při semináři na univerzitě se dostal Jenda do debaty se studenty. Mluvili se západoněmeckými kolegy. Cestují volně po Evropě. Jezdí stopem na běžnou občanku, nepotřebují žádný pas ani vízum a přijde je to na pár marek. Když seženou »stýpko«, stráví jeden, dva semestry v Paříži, v Londýně i v Americe. Vidí svět a naučí se jazyky.

»Hlas lidu – hlas boží« měl tisíce podob. Byl každý pes jiná ves, a tvořil kaleidoskop. Něco byla pravda, něco výmysl, něco pravdy půl a kus fantazie nebo zbožného přání k tomu. Byla to velice nesourodá surovina, z níž se hnětlo veřejné mínění. Lidé si formovali názory podle toho, co kdo zažil, co slyšel, čemu uvěřil, o čem pochyboval. Zvlášť pak podle toho, co si od situace sliboval, co si přál.

=*=

Do toho přišel jedenadvacátý srpen. Jenda si napsal do deníku:

»Čas oponou trhl velmi prudce a nečekaně. Na mostech stojí sovětské tanky. Proti bráně kasáren míří děla a bazuky. Je čtvrtý den a už je klidněji. Vytváří se prostor pro kompromisní dohodu prezidenta Svobody v Moskvě. Všechno se naplňuje tak, jak mi to vycházelo v chladných logických úvahách, kterým jsem ale nechtěl věřit. City se vzpíraly. Je to hrozná rána iluzím. Politika tu stojí nahá ve své bezohlednosti. Co nejdál od ní! Stát se menším a ještě menším… Ještě před několika dny tu byly různé názorové fronty. Tohle nahnalo skoro celý národ do jedné řady s nejčernější reakcí. Stěží se dnes najde druhá země, kde tak kypí nenávist k Sovětskému svazu, jako u nás. Člověk by lítostí brečel. I já, přesvědčený komunista, který Sovětský svaz ctí a miluje, se neubráním pocitu nespravedlnosti a ponížení, které nám tou »bratrskou pomocí« způsobili. Nemohu se zbavit přesvědčení, že to nebylo jediné možné řešení, i když chápu, že nechtěli dopustit, aby se rozpadl blok socialistických zemí v tak citlivém místě.«

Co se tím zásahem vyřešilo? Kdo v následujících dnech triumfoval, to byly protisocialistické síly. Na barrandovských kopcích stála sovětská děla, ale monopol pravice to neoslabilo. Národ s pocitem křivdy poslouchal čtyřiadvacet hodin denně štvaní z »ilegálních« rozhlasových stanic. Nejpustší demagogie, polopravdy a lži teď dostaly kredit důvěry. Díky komu?

Jan se nikdy necítil na velkou politiku. Netroufal si na ní. Pokládal se za šroubek v soukolí a přes dvacet let bral linii, jak přicházela. Teď to nešlo. Bylo v tom moc otazníků a příliš mnoho svinstva, které spolknout nedokázal.

„Viděl jsi tohle?“

„Co to je?“

„Umíš číst: Zprávy.“

„No dobrá. A kdo to vydává?“

„Čti a nemusíš se ptát.“

„A kdo to čte?“

„To by ses divil. Mraky soudruhů i bezpartijních to šíří, rozdávají, roznášejí. Progresivisti po tom pasou jako fretky. Když někoho chytí, jak to strká do schránky, snaží se ho stíhat. Ale nikdo neví, od koho to dostal, každý to našel a uklízí to jen, aby se to po ulici neválelo.“

„No fajn, s chutí si počtu.“

„To by bylo, holenku, málo. Potřebujeme články.“

„O čem?“

„To necháme na tobě. Ani nevíš, že jsme tam tvou kritiku Smrkovského vyhrožování otiskli.“

„To – ‚Kdo netleská je zpátečník‘?“

„Jo.“

=*=

Objevil se další známý.

„Co říkáš bratrské internacionální pomoci?“

„To mám být nadšený?“

„A jsi proti?“

„Pomoc jsme potřebovali, ale z tisíce způsobů byl tenhle pozdě a nejhorší.“

„Věděl bys o lepším?“

„Bylo snad málo komunistů, ale i bezpartijních, kterým lezla kontrarevoluce z krku a byli ochotní se proti ní postavit? Chybělo vedení, vedení do akce. Bez velení ani armáda ze samých hrdinů válku nevyhraje. A potom propaganda…Na lidi se sypalo krupobití demagogie a lží. Chyběla síla pravdy.“

„Máš odvahu to napsat?“

„Pro koho?“

„Třeba zrovna pro Sověty.“

„A ty máš odvahu jim to dát? Myslíš, že tě za to pochválí, a mne s tebou?“

„Možná, že by tě překvapilo, jak na věcné stanovisko čekají.“

„Tak napíši, co si myslím: Když je člověk v nouzi, nemůže si diktovat, že má dostat chleba namazaný a ne suchý. To je jedna stránka věci. Ale jestli do 21. srpna byla polovina pro Dubčeka a druhá proti, teď to nahnalo pravičákům do náruče kdekoho. O mezinárodní ostudě nemluvím.“

=*=

Jan se stal nekorunovaným králem otevřených myšlenek. Dodávalo mu chuť a smělost, že mohl psát, co si doopravdy myslí a nemusel se ohlížet, co se nosí a co se momentálně tomu či onomu nezamlouvá.

Chystal se masový aktiv levicových sil ve velkém sále Parku kultury a oddechu Julia Fučíka. Všechno se rozhodovalo a připravovalo nahonem, jak to v revoluční době bývá.

„Soudruhu Lukáši, musíš napsat Husákovi projev.“

„Já? Vždyť ho skoro neznám, v životě jsem s ním nemluvil.“

„Na tom teď nezáleží. Jde o to, aby zhodnotil »obrodu«, a dal perspektivu jak dál.“

„Ale on byl přece sám v té »obrodě« po kolena.“

„Hlavně že dostal včas rozum.“

„Došlo mu, že nic jiného nezbývá.“

„Není kdy na moralizování. Velký výběr nemáme. Když budeme hledat andělsky čisté, co si neomočili, moc jich mít nebudem. Má autoritu a jde s námi. To je hlavní. Že ze začátku tancoval, k tomu měl důvod. Poseděl si v kriminále. A když to nejdřív pomáhal roztáčet a teď obrátil, je to pro některé tím přesvědčivější.“

„A to mu mám psát partesy zrovna já?“

„Proč ne? Není ti jasné, co je třeba říct‘? Nepsal jsi už o tom xkrát?“

„Něco jo, ale ne takhle zásadně a pro takovou veličinu.“

„Teď to bude mít větší účinek. A na váhání je pozdě. Sedni a piš. Soudružka to opíše, za tři hodiny Husák začne mluvit.“

„Za tu dobu to nikdo napsat nedokáže.“

„Tak se mu něco donese třeba ještě na tribunu.“

„A nikdo po mně ani nezkontroluje, co tam navymýšlím za bludy?“

„Neměj strach, já to budu písařce diktovat. Kdyby ses někde ukec, tak to opravím, nebo škrtnu.“

Husák přednášel projev, který měl poprvé v ruce. Když deklamoval z jedné stránky, nevěděl, co je na příští. Poslední listy mu přinesli se sklenicí vody, aby to nevypadalo tak okatě.

Jen jednou se zarazil. To když došel k slovům, kterými se hlásil k odkazu Klementa Gottwalda. Za něj byl jako buržoazní nacionalista v Leopoldově. Ale zaváhal jen na vteřinu. Co mohl dělat? Pár slov přeskočit? Nevěděl, jak další text navazuje. Většina v sále historii znala a jeho přihlášení ke Gottwaldovi ocenila. Sklidil bouři potlesku.

Tak položil Lukáš most mezi dvěma břehy historie strany, aniž si to uvědomil.

=*=

18) Rouno zblízka není samé zlato

Když seděl na postranním balkoně nově upraveného sjezdového paláce, byla už jiná doba. Konal se XIV.sjezd strany. Vlastně už podruhé sjezd, kterému se říkalo »čtrnáctý«.

Ten první byl těsně po příchodu vojsk Varšavské smlouvy. Zpytlíkovala ho pravice. Kdo se ho vůbec zúčastnil a ze zvolených delegátů nezúčastnil – byť zvolených za režie pravice – to se už nikdy neujasní. Probíhal jako překřikování mezi trhovkyněmi. Smysl byl jediný: dát rychle dohromady partu s ručením bez vymezení, jež by nahradila Ústřední výbor, který nebyl ochotný tancovat podle bubnů a píšťal Smrkovského, Kriegela a spol.

Od té doby hodně vody uteklo. Byl květen 1971. Přijely desítky zahraničních delegací a hostem byl generální tajemník sovětských komunistů Brežněv.

Zpráva, to už nebyl projev, psaný Lukášem »na koleně«. Připravovaly ji desítky vedoucích několik měsíců a projednávala se v nejvyšších stranických grémiích. Lukáš se na ní podílel a znal některé pasáže skoro doslova. Bylo to jiné spisování, než ve vypjaté atmosféře osmašedesátého. Nemohl pouštět péro »na špacír«, jak by si přál. Co nyní psal, to několik instancí nalinkovalo a schvalovalo. Držel se pevně jen své staré zásady: i když nemůže napsat všechno, co si myslí, nebude psát, o čem není přesvědčený.

Atmosféra v paláci byla výborná. Sál tleskal a vstával k potlesku nejen proto, že schvaloval jednotlivé myšlenky, ale vyjadřoval spontánně radost, že se strana zase z pochybených bažin a slepých ramen vymotala a dostala do proudu.

O přestávce sestupoval Brežněv do sálu a kolem krku ho popadla jedna z delegátek. Jan to viděl jako letecký snímek s balkonu a málem mu vstoupily slzy do očí. To už se mu nestalo hezkých pár let. Svěřoval se zasvěcenému příteli.

„Myslíš, kdyby to nebylo připravené, že by ji ochranka pustila k němu na tři kroky?“

Tak se člověk léčí z falešných iluzí a učí se kráčet nohama po zemi.

I chování některých soudruhů vedlo Jana k střízlivosti.

V napjaté době, kdy ještě nebylo všechno jasné, pracoval týden nebo dva ve vládní tzv.Čepičkově vile na Prašném mostě s Janem Zlámalem. Pravice ho vykopla z místa ředitele rozhlasu. Psali rozbor antikomunistické taktiky a propagandy proti Československu. Velice se sblížili. Zlámal, i když byl o několik let starší, netajil k Janovým znalostem a schopnostem sympatie. Ve chvílích, kdy odpočívali a procházeli se po zahradě, svěřoval se mu i s důvěrnými stránkami curriculum vitae.

Teď byl Zlámal velvyslancem v Moskvě. O přestávce sjezdového jednání ho Jan uviděl před palácem. Stál a rozmlouval s nějakým soudruhem. Jan se k němu spontánně vrhl. Měl radost, že ho po dlouhé době vidí a může ho pozdravit ve vysoké funkci.

Narazil na zdviženou dlaň a odměřený přísný pohled. »Vidíš, že hovořím…« Nejistě přešlápl, zčervenal a udělal čelem vzad.

Zlámal nebyl výjimka.

Jan o přestávce potkal kromě jiných soudruha Kota. Byli vrstevníci a jako »záklaďáci« spolu sloužili u Pohraniční stráže. Kot se procházel sám a Jan se tentokrát nedopustil žádné společenské netaktnosti.

„Ahoj, Mirku.“

Kot ho zchladil odměřeným pohledem a mírně se uklonil: „Čest práci, soudruhu.“ Byl šéfredaktorem Rudého práva a členem předsednictva strany.

Jan se už nečervenal a pomyslel si něco o užitečném čtyřnohém tvoru.

Na moment řádku let přeskočíme: Na jednom z následujících sjezdů Kot nebyl zvolen do ÚV a přestal šéfovat stranický deník. Zase se s Lukášem potkali. Historie se opakovala, kdysi jako komedie, teď jako fraška. Kotovi se paměť zlepšila.

„Nazdar, Honzo. Jak se máš?“

„Dík. De to. A ty?“

„No, vlastně ještě nevím. Asi půjdu někde do diplomacie.“

„Tak hodně úspěchů. Ať se ti daří.“

Všichni nebyli stejní. S Lubošem Štrougalem začínali oba v Budějovicích počátkem čtyřicátých let. Luboš byl asistentem v krajské politické škole a přednášel dialektický a historický materialismus. Lukáš měl školu na starosti. Teď byl Štrougal předsedou vlády a členem předsednictva strany. Ale nikdy Jana nepřehlédl a neopomenul ho bodře, s drsnou přátelskou ironií pozdravit:

„Ahoj, krajane. Jak se ti vede, antikomunisto?“

Bylo to formální a veselý tón sloužil jako prevence proti seriozní rozpravě, na kterou neměl premiér čas, ale i tak pozornost hřála.

=*=

Lukáš se ke konci sjezdu přece jen dočkal významné role, která připomínala jeho nejplodnější chvíle osmašedesátého. Rozhodlo se, pozdě, ale přece, že by se měl vydat text, který by sloužil jako referát o sjezdu pro členské schůze. Ale kdo je s to to tak rychle sepsat? Vzpomněli si na Jana. Našli ho mezi hosty na balkoně.

„Honzo, musíš. Nikdo jiný to nedokáže, ty jsi na to mistr. Hned to půjde do rotačky a po půlnoci to pojede do republiky s Rudým právem. Do Bratislavy poletí rukopis k převodu.“

Jenda se nezdráhal. Ne proto, že mu polechtali ješitnost, ale cítil zase, jako by mu rozvázali křídla. Spěch garantoval, že mu nikdo nepovede úzkostlivě ruku, a pokud by mu neujela nějaká nehoráznost, může psát, jak to odpovídá jeho naturelu.

Vyžádal si text zprávy a blok a vyhledal idylickou atmosféru, kde se mohl soustředit. Sedl si hluboko v parku na lavičku a psal. Představil si, že stojí před plným sálem hospody »Pod věží« ve Vraňanech. Lidé jsou zvědaví, co nového jim sjezd přinesl, a on jim to vypráví. Srozumitelně, lapidárně, bez frází a funkcionářské hantýrky, tak aby mu rozuměli, aby pochopili, jaký význam pro republiku, i pro každého osobně sjezd má.

Takový způsob vyjadřování pro něj byl nejpřirozenější. Začínal v sedmnácti osmnácti přednáškami a vykládal posluchačům, které v duchu před sebou viděl, i když psal do novin, do časopisů, i když tvořil knihy.

Myšlenky plynuly a péro jim sotva stačilo. Stránky se plnily písmem, které mělo do krasopisu daleko. Skoro po špičkách k němu přicházel co chvíli soudruh a odnášel si kus hotového textu pro písařku. Jan si nemohl zkorigovat, co prve napsal, musel soustředit myšlenky a spoléhat na paměť.

Hodiny ubíhaly a blížil se k závěru. Tu se objevil nezvaný pomocník. Vašek Kouřil byl sepisovatel Husákových projevů. Proč nepožádali o tuhle práci jeho? Asi se něco o tom dověděl a přišel se přihlásit o svou úlohu.

„Nenech se rušit, já si vezmu, co tu máš napsané.“

Vzal pár hotových závěrečných stránek, sedl si na konec lavičky a vyňal plnicí pero. Začal škrtat a přepisovat. Jana brali všichni čerti.

Kouřil byl nesmírně svědomitý a pracovitý člověk, ale typický hnidopich. Dovedl prosedět a prokouřit celé noci nad materiály, jednu větu zobracet a vybrousit slovo od slova tak, až z ní zbyla nejosvědčenější formulace, proti níž nemohl nikdo nic namítat, ale která také nikomu nic neřekla. Jeho mozek se za leta proměnil v encyklopedii nejužívanějších politických obratů.

„Podívej, Vašku, jestli chceš, tak to napiš sám, ale do tohohle mi nevrtej. Jestli tam vidíš něco špatného, řekni a já to opravím. Ale věty po mně nepřešívej. Každý máme svůj styl a když to bude půl tak, půl onak, bude to, jak když spřáhneš kozu s krokodýlem.“

Václav se začal omlouvat, vysvětlovat. Bylo znát, že je udiven a uražen. Jak to, že někdo zpochybňuje jeho bezkonkurenční autoritu ve formulaci politických dokumentů? Jan měl v sekretariátu generálního tajemníka o »přítele«víc.

=*=

Po ukončení sjezdu se konala na Hradě recepce. Lukáše oslovil ideologický tajemník ÚV Forman. Dobře se znali i z osmašedesátého.

„Jendo, budeš rektorem vysoké partajní. V úterý se to odklepne.“

„Já? Ale já se na to nehodím. Kdopak mě tu v Praze zná? Řeknou, že jsem chytil koryto z protekce.“

„Víš, co je to za důvěru a za poctu, taková funkce?“

„Já vím. Ale mně těší přednášet a psát. Já myslím, že v tom jsem užitečnější. Jako direktor bych hlavně organizoval a na to nejsem. Nemám na to, ani mě to nebaví.“

Forman si ho vážně měřil. „Dostal‘s mě do pěkné kaše. Počítali jsme s tebou najisto. Podobná šance se nenabízí dvakrát.“

Lukáš cítil, že si tím pošramotil reputaci ve stranickém nebi. Jeho strmá cesta autority a funkcí jako by se zlomila. Pohlíželi na něj dál jako na myslitele a »psavce«, podílel se na významných dokumentech, reprezentoval v zahraničí, ale vysoké funkce, členství ve stranických orgánech, v parlamentu, na velvyslanectví, v OSN a na podobných prebendách ho míjelo. Když viděl, jak se kolem něj rozdávají tituly a jak jiní stoupají po žebříčku, slzy proto neronil. Ani peníze, ani moc nebo prestiž nepatřily k jeho životním »montblankům«.

=*=

Chystal se jeden z dalších sjezdů. Historie se nikdy nezastaví a podmínky se dál měnily. K lepšímu i jinak. Výroba rostla, lidé se měli lépe – což neznamená, že méně brblali. Ve světě se střídalo uvolňování a zostřování, jak se to kýve od nepaměti. Nová vedoucí politická sestava, která nastoupila v Československu na počátku sedmdesátých let, už se zabydlela, na moc si zvykla a oficialit a neomylnosti přibývalo.

Vasil Benda, druhá nejvyšší autorita po generálním, seděl s několika moudrými hlavami. Nevybral je z nejvyšších funkcionářů, ale spíš z »myslivců«. Chtěl slyšet svěží nápady.

„Bude sjezd, soudruzi. Zavolal jsem vás, abychom se poradili, jak ho připravit.“

Lukáš se mezi veličinami necítil ve své kůži. Poslouchal ostatní a konečně zvedl ruku.

„Počkej chvilku, soudruhu, oni nám teď přinesou párky a kávu,“ zarazil ho Benda. Jan měl pocit, jako by byl pokárán, že se cpe do něčeho, nač nemá. Ale malá přestávka nad svačinou ho uklidnila a na jeho vystoupení soustředila pozornost.

„Mám za to, že nejdůležitější je ujasnit podstatu etapy, do níž jdeme. Aby to sjezd vyjádřil jedním základním pojmem, jedním heslem, které každý pochopí, které řekne, co mají lidé čekat, které je zmobilizuje. V minulosti strana vždycky takovou vůdčí myšlenku pro určitou etapu měla. V poslední době se mi zdá, jako bychom před sebou hrnuli pořád všechno a těžko se pozná, co je hlavní a co vedlejší…“

Mluvil nejistě. Cítil, že tou stísněností svou myšlenku, která ho dlouho trápila, už předem pohřbívá. Nedomluvil a do řeči mu skočil profesor Nigrýn: „A co jako je to vedlejší? Průmysl je hlavní a zemědělství vedlejší? Nebo Slovensko hlavní a Čechy vedlejší? Nebo jak to myslíš?“

Někteří se trochu zasmáli. Benda dal rychle slovo dalšímu, jako by chtěl utřít loužičku, kterou Lukášova naivita udělala.

=*=

Sjezd se připravoval zeširoka, jako by v protikladu s tím, co měl Lukáš stále na mysli. Na tucet skupin odborníků sepisovalo na Orlíku podklady. Každý si valil svou kuličku. Pro každého bylo nejdůležitější právě to jeho.

Chyba byla založena v tom, že nebyli přizváni skuteční výkonní odborníci, ale funkcionáři, kteří v té či oné oblasti rozhodovali. Už tím byla založena slabina stanovisek. Opakoval se panující názor a stydlivě se obcházelo, co bylo sporné a co se neosvědčovalo.

Pánbůh ví, jak došlo k tomu, že se Jan ocitl ve skupině, která psala expertizu o národních výborech. Nebyl v ní jediný předseda národního výboru, zato dva vysokoškolští profesoři a dva pracovníci ÚV. Vedoucím byl Budil, tajemník, který za lidosprávu odpovídal.

Na počátku dal vůdčí ideje: »Národní výbory vykonaly od posledního sjezdu veliký kus záslužné práce. Jejich význam neustále narůstá. Na úseku lidosprávy je třeba dále upevňovat vedoucí úlohu strany, zapojit větší počet bezpartijních, více žen a mládeže.« Bylo jasné, že je znalec na svém místě a má přehled.

Když napsali první slohovou práci o deseti stránkách a předložili mu ji, tvářil se kysele a poškrtal ji tlustou červenou fixkou. Měl zásadní připomínku: „Není to to, co to má být. Musí se to pojmout jinak.“

Když udělali se stejným úspěchem desátou variantu, odhodlali se k trpkému žertu. Opsali znovu první verzi. Budil škrtal stejně suverénně a konkrétnost jeho připomínek se nelišila.

Naštěstí v té době přišel Vasil Benda, který skupiny obcházel. Pochopil situaci a zbytečnou práci ukončil. Odnesl si poznatek, že v osobě tajemníka Budila má strana pitomce k pohledání. (Po sjezdu byl přeřazen do vlády. Stal se ministrem státní kontroly. Dával záruku, že žádný skandál nepropukne.)

=*=

Podklady ze skupin představovaly úctyhodnou kupu papíru. Dočkaly se zaslouženého využití a ocenění. Příprava sjezdové zprávy se přestěhovala z Orlíku do vládní vily v Tróji a začala »od Adama«.

Tam už by se armáda připravovatelů nevešla, ani by je kuchyně ve vile neuživila. Benda si vybral tři spoluautory, vlastně dva, třetí mu byl poskytnut generálním tajemníkem z jeho sekretariátu. Benda pozval Jaroslava Formana, svého nejbližšího spolupracovníka, šéfa ideologie a mnohaletého novináře, který měl nesporné vysoké IQ, byl vynikající teoretik a výborný stylista. Lukáše jako dalšího teoretika, člověka neformálních »kacířských« nápadů a pohotového psavce. Třetím byl Václav Kouřil, který se měl s Lukášem rád jako pes s kočkou. Byl ale velice užitečný. Když každý den večer práce skončila, seděl ještě do půlnoci nad proškrtanými a přepisovanými listy, dával je dohromady a diktoval písařce. Kromě toho měl generální tajemník informace z první ruky, co se ve vile povídá.

Jan váhal nad pokušením zopakovat utkvělou představu, že sjezdová zpráva musí mít hlavní myšlenku, že každý strom má kmen, z něhož vyrůstají větve, že nastávající etapa československého vývoje musí mít jméno. Jméno, které se stane heslem, praporem a také měřítkem výsledků. Vzpomněl si, jak dopadl poprvé a neměl chuť vypadat jako paličatý hlupák.

Když práce začala, viděl, že udělal dobře, když mlčel. Benda to vzal právě za opačný konec. Měl před sebou tři kopičky písemností, tři modely, z nichž stavbu zprávy bral, kapitolu za kapitolou,. Zprávu z předcházejícího sjezdu, materiály nedávného sjezdu sovětských komunistů a Stalinovy Otázky leninismu. Nebylo na tom nic zlého, ale bylo tam zase všechno na jedné rovině vedle sebe. Generální štáb posílal do útoku divizi za divizí, ale neurčil směr hlavního náporu.

Práce byla nesmírně zajímavá. Během několika měsíců se ve vile vystřídali tajemníci Ústředního výboru a každý vysvětlil, jaká je situace na úseku, za který odpovídá a jak by si představoval další vývoj. Byl v tom ohromný rozdíl. Většinou měli bezpečný přehled a bylo zřejmé, že svou prací žijí. Dovedli prosazovat svůj názor a přít se do krve. Někteří mluvili všeobecně. Budila Benda raději nevolal, byla by to ztráta času.

Ostrá polemika se odehrála s tajemníkem pro průmysl. Už předem byl přijímán s jistou averzí. Zvlášť Forman ho ironizoval a postraně ho nazýval »mikroprofesor«. Koutný byl inženýr a vytrvale poukazoval na éru mikroprocesorů, automatizace a nových umělých hmot v Japonsku, v USA a v dalších částech světa, zatím co u nás se stále ještě měřila produkce podle objemu a počítaly se tuny oceli.

Koutného argumentace měla slabinu v tom, že se pohyboval ve všeobecných úvahách a nedovedl dát dohromady skutečné »fachmany« a položit na stůl propracovaný návrh. Pohlíželo se na něj jako na pošetilého intelektuála, který se shlíží v Západu.

Jan s názorem Koutného sympatizoval, i když cítil, že je jeho argumentace slabá a naráží na nepochopení. Zúčastnil se výroční členské schůze v plzeňské škodovce. Pochlubili se a ukázali mu automatické obráběcí stroje, které byly jejich patent a exportovali je do celého světa.

„Máme problém. Mozek stroje, programovací počítačový systém u nás nevyrábíme, ten do toho dělají Angličané. Vejde se do čepice, ale vydělá se na něm víc, než na celé tunové mašině.“

Jan s tím vyrukoval. Benda pozorně poslouchal, jak měl ve zvyku, když někdo řekl něco zajímavého. Připomínalo to polemiku s Koutným a Forman Lukáše hned zpražil: „Tak to zformuluj. Co máme podle tebe do zprávy napsat?“

Kdo byl schopen zformulovat zásadní změnu v orientaci československého průmyslu »z břicha«? A cožpak Lukáš rozuměl elektronice? Forman byl inteligentní, věděl, že je to rána pod pás, ale někdy dovedl použít pohotový obrat místo pravdy. Aby dosáhl »svou pravdu«. Benda ztratil zájem a poznámka se přešla.

Zajiskření názorů v otázce automatizace nebylo náhodné. Bylo součástí širšího problému. Smyslem socialismu bylo překonat nespravedlivé kapitalistické rozdělování. Docílit, aby každý dostával podle zásluhy, podle vykonané práce. Ale vědeckotechnický pokrok dosáhl ve světě takové úrovně, že umožňoval podstatně zvýšit množství a kvalitu toho, CO se rozdělovalo. Bylo dějinnou nutností, aby socialismus v souboji s kapitalismem usiloval současně o obojí, o spravedlivé rozdělování i kvalitativně nový vědeckotechnický pokrok. Jedno druhé nevylučovalo, ale podmiňovalo. Tuto myšlenku promítly do revolučního programu některé strany až o generaci později. V době, kdy se Forman popichoval s »mikroprofesorem« teprve dozrávala.

Nedá se tvrdit, že nebyli lidé, kteří si zázrak elektroniky a automatizace uvědomovali. Shlédli se v něm natolik, že ho povýšili na prostředek, který zaručí sám o sobě všeobecný blahobyt na celé zeměkouli a odkáže boj proti polarizaci nouze a přepychu jako zbytečnost do historie. Antikomunistická propaganda v tom našla šlágr, šitý zvlášť na tělo části inteligence. I v šedesátých letech u nás to sehrálo svou úlohu.

Řada poctivých komunistů přistupovala k požadavkům a nutnosti automatizace s nedůvěrou. Viděli v ní protiklad úsilí o sociální spravedlnost. Zvlášť to bylo pochopitelné u soudruhů, kteří palčivost kapitalistického vykořisťování, bídy a útisku poznali sami na sobě.

=*=

Zvláštní postavou byl Vasil Benda. Bídné životní podmínky, z nichž vyšel, se u něho snoubily s mimořádným nadáním a nenasytnou dychtivostí po poznání.

Narodil se v kraji Olbrachtova Nikoly Šohaje loupežníka. Matka otročila u sedláka, který měl z čeledníku harém. Jako kluk ručil vlastní kůží za to, že mu ze stáda na polonině tele nezadáví vlk, rys, nebo medvěd.

Poprvé viděl vlak, když skončil školu a jel přes celou republiku do Jindřichova Hradce učit se klempířem. Neměl na cestu nic k jídlu a nevěděl, kde je záchod. Když přijel k mistrovi a šel si umýt ruce, poslala za ním paní Pepíka, aby se podíval, jestli tam ten divoch z hor nespadl, nebo neusnul. Postavila před něj hrnec bílé kávy a mísu buchet. »Vezmi si.« Vzal si. Snědl všecky, přichystané na příští den k snídani pro rodinu a učedníky.

V neděli odpoledne měl volno a šel si s Pepíkem hrát. Pomohl mu vylézt na topol, sjel dolů jako veverka, ale Pepíka museli sundávat hasiči. Paní mistrová synkovi zakázala s tím nebezpečným tvorem kamarádit.

Nebezpečný tvor prokázal v pokračovací škole neobyčejně bystrého ducha. Z počátku měl potíž, protože pan učitel nerozuměl rusínsky, ukrajinsky, rusky, slovensky, ani maďarsky. Ale Vasil se rychle naučil česky a přečetl půl školní knihovny. Jeho dychtivost po vzdělání připomínala Londonova Martina Edena. Na rozdíl od oné románové postavy vstoupil na prahu války do ilegální komunistické strany a s ní spojil svůj osud i veškeré úsilí.

Neviděl smysl politického boje pracujících jen v překonání materiálního nedostatku. Vyrostl v nejprimitivnějších podmínkách, ale to v něm kupodivu nezpůsobilo nepochopení, nýbrž naopak hlad po kultuře. Snad jen Romain Rolland obdobou Jana Krištofa by dokázal vylíčit jeho vnímavost pro umění.

Jestliže neměl pochopení pro »mikroprofesora«, kybernetiku, automatizaci a počítače, lze se tomu divit? Jeden lidský mozek nezvládne všechno.

Lukáš ho měl velice rád. Nebyl slepý pro jeho slabé stránky – politické i lidské. Neviděl v něm anděla, ale věřil v upřímnost toho, co říká a dělá. Líbila se mu jeho vnímavost pro nové věci. Netvářil se jako všeznalec, všeumělec. Když zaslechl něco, co neznal, čemu nerozuměl, zpozorněl, soustředil smysly na příjem a snažil se přijít věci na kloub. Bylo mu šedesát, ale v tom zůstával věčně mladý.

Jan se zlobil na Věrku. Zahlédla Bendu za staženou záclonkou šestsettřináctky a tu záclonku stokrát připomínala. Jendovo upřímné nadšení chladila skepsí.

Vyprávěl jí epizodku, která Bendu charakterizovala po lidské stránce zase jemu.

K obědu měli ve vile moučník.

„Prosím vás, zabalte mi to, já to teď jíst nebudu,“ požádal Benda číšníka.

„Mám doma vnoučka a ten mě vítá: »Dědo, cos mi přines?«“ obrátil se s omluvným úsměvem k ostatním. (Jan si tenhle moment připomínal, když pravice na přelomu osmdesátých a devadesátých let vyhlásila desetiminutovou stávku proti komunistům pod heslem »Vraťte, co jste nakradli.«)

=*=

Bendova dychtivost po poznání ho sblížila s Formanem. Jaroslav byl o deset let mladší a Benda k němu měl vztah skoro jako táta. I když se říkalo, že osobní sympatie a antipatie se nemají plést do stranické práce, nezdálo se, že by jejich vztah politice překážel. Ve složitých chvílích – jako byl např. osmašedesátý rok – se potvrzovalo, že čestný člověk je čestný a cenný, a hajzl je hajzl a nebezpečný v politice, právě tak, jako v čemkoli jiném.

Forman pocházel z venkova podobně jako Benda, ale místo medvědů a vlků u nich bylo charakteristické spíš dobré vínko a cimbálová muzika. Doma ho přepych nerozmazlil a chlapec vstoupil do strany. Vystudoval filosofii v Moskvě a jako novinář projel svět a strávil několik let v Londýně a v Paříži. Vzdělání a mezinárodní zkušenost padly na úrodnou půdu. Jaroslav patřil mezi nejbystřejší a nejplodnější představitele KSČ. Byl poctivý, přesvědčený komunista. I když neměl nikdy daleko pro peprný vtip, pro žert, který nebýval šetrný, popřípadě pro slovo, které se ve slovníku obyčejně neuvádí, jeho stanoviska byla seriozní a uvážená.

Lukáš měl i jeho velice rád a vážil si ho. Mnohokrát spolu seděli celé týdny nad materiály pro Ústřední výbor a rozuměli si na půl slova. Jeden i druhý sršel nápady a výměna názorů mezi nimi nebyla spor, ale prohloubení myšlenek a upřesnění formulací.

Ani Formana si ale Lukáš neidealizoval. Kromě jiného si byl vědom, že je Jaroslav ctižádostivý a vysoké postavení v něm lechtá ješitnost. Mezi čtyřma očima se běžně pošťuchovali a dovedli si vyměnit »necenzurovanou« štiplavou poznámku. Běda ale, kdyby si něco takového Jan dovolil, jakmile u toho byla třetí osoba, ať šlo o kohokoli. V tu ránu byl Forman soudruh tajemník, pán, a Honza kmán. Ale každý má nějakou pihu na kráse a Jan to bral jako něco na způsob Jaroslavovy tělesné vady. Jako kdyby kulhal, nebo na jedno oko hůř viděl.

Jestliže byl Jan výborný stylizátor, Forman byl lepší. Jak jsem se zmínil – Jan když psal, vlastně přednášel, a to bylo někdy rozvláčné. Kdežto Jaroslav formuloval jasně a úsporně po novinářsku. A tak když Jan napsal tři stránky, Jaroslav z toho udělal jednu, aniž by obsah utrpěl. Bylo to něco docela jiného, než Kouřilovy »zdeúřední« texty.

=*=

Na závěr prací nad sjezdovými dokumenty si Lukáš zase »polepil« kariéru.

Zbývalo napsat závěr zprávy. Benda ocenil, že se pro to nejlépe hodí Janův vzletný sloh. Byla sobota a »uložil mu za domácí cvičení« přinést v pondělí návrh. Návrh nebyl špatný, jen ze dvou stránek se udělala jedna.

Benda Janovi srdečně poděkoval za několik měsíců práce. Významně vytáhl z kapsy kolibří zápisníček. Vešel se do dlaně, ale znamenal mnoho. Benda měl kromě jiného na starosti diplomatický sbor. Zápisníček byl celá jeho kartotéka.

Zadíval se Lukášovi dobrácky do očí a pousmál se. „Jak si představuješ svoje další? To chceš pořád sedět nad knížkami a papíry a přednášet? Nechtěl bys dělat něco odpovědnějšího?“

Jan pochopil, co se chystá. Teď se dozví, který konec světa a na jaké diplomatické funkci ho čeká.

Rychle a zmateně spustil: „Já mám teoretickou práci nejradši. Když se nemelou věčné pravdy a člověk se pokouší ujasnit nevyřešené věci, je to…cítím se, jako když se prosekávám neprobádaným pralesem…“ Nenapadlo ho v té chvíli nic chytřejšího, než tohle otřepané přirovnání.

„…a šlápneš do hovna,“ zašklebil se Forman.

Benda zaklapl zápisníček. Kolik lidí by po prestižní a lukrativní diplomatické kariéře lačně skočilo.

=*=

Lukáš bez odměny neodcházel. Viděl z blízka, jak se rodí velká rozhodnutí, jak je plodí moudří, poctiví a chybující smrtelníci.

Ujasnil si, co ho dlouho trápilo. Jak to, že pokrok pokračuje, revoluce vítězí, socialismus postupuje, kolonie se rozpadají, národy se osvobozují – když kdekterý vedoucí představitel je špatný? Stalin je špatný, Mao Ce tung je špatný, Chruščov je špatný, Gottwald je špatný, Novotný byl špatný? Nejprve sláva a pak, po ztrátě moci – kopa chyb a někdy hříchy smrtelné? Jak to, že kdekdo je špatný a výsledek dobrý?

Čím stane kdo výš, tím se na něho nalepí víc oslav i pomluv. Vidět ho pravdivě, to znamená oloupat deformující slupku a najít jádro. V čem? V činech, ve faktické historické úloze, kterou sehrál.

A že řada pohlavárů hází bláto na své předchůdce? Slavomam a ješitnost je past, políčená na trůně. Už ve starém Egyptě nechávali faraónové otloukat z pyramid jména a oslavné nápisy o svých předchůdcích. Nepropadnout tomu dokáže jen silná osobnost. Stalin se nepřestal hlásit k Leninovu odkazu, Beneš Masaryka nepomlouval. Na Formanovi bylo patrné, jak si Bendy váží, i když při své inteligenci nemohl nevidět jeho »strop«. A on sám a jeho postoj k elektronice a automatizaci…?

=*=

19) Radostmi a úskalím vědy

Praha se konečně stala přístavem pro trojlístek Lukášových. Babička v Budějovicích to oplakala, ale smířila se s tím, když jí v zápětí v úrodném vltavském údolí přibyla vnučka Liduška.

Jan začal v Praze žít a město poznávat nově, jako kdyby sem teprve teď doopravdy přišel. Dosud pro něho existovala kromě stranické práce takřka jen vědecká zařízení, univerzita, technika, pár vysokých škol a s nimi i společnost určitého druhu. Pár akademiků, profesorů a docentů a hejna studentů. Občas se zúčastnil nějaké větší politické akce, nebo ho požádali o přednášku. Paní domácí, poštovní doručovatelka a sousedé v domě, s nimiž se zdravil ve výtahu a setkával čas od času v kočárkárně na domovní schůzi, ti byli spíš jako kulisa.

S Věrkou se začaly dny v hlavním městě ubírat novými pěšinkami. Ze sousedů se vyklubali manželé Koníčkovi, Tesařovi, Hanzlíkovi a další lidé s určitým povoláním a osudy, s Haničkou, která chodí čtvrtým rokem na klavír (to bylo to brnkání, co mu šlo při studiu na nervy) a Pepíkem, který má trojku z matematiky a ne a ne to vytáhnout na slušnější známku.

Vynořily se problémy, které se ho dříve netýkaly. Že je dětská školka obsazená, že v mlékárně, když si člověk nedá pozor, mu strčí včerejší rohlíky mezi čerstvé a z rychločistírny přineseš kabát a ten flek na rukávě je jak byl.

Existovaly i příjemnější objevy. Např. že divadlo, které si Jendu tak podmanilo po příchodu do Budějovic, a na které mu v poslední době nezbýval čas ani myšlenky, je i v Praze a dokonce nejen v jednom vydání. A že v něm může vidět a slyšet Hakena a Podvalovou, Högra a Medřickou a desítky dalších. Že v Domě umělců jsou znamenité koncerty a že Praha má skvělé historické a kulturní památky. Že tu je pro děti Hurvínek se Špejblem, s Máničkou a pejskem Žerykem. Že se dá jít v neděli s dětmi do ZOO, do Parku »Juldy-Fuldy« a na pouť U Matěje (i když ho tam zebou nohy, než se Petřík s Liduškou vytočí na labutích). Zkrátka teprve Věrka s dětmi přivedly Jendu opravdu do Prahy. Dosud v ní byl jen jednou nohou.

Stálo ho to hodně času. Už nemohl ležet v knihách celé dny a od diktafonu, když už mu padala hlava, jít rovnou do postele. Ale ten čas s kulturou a dětským smíchem nebyl ani pro práci ztracený. Jako by mu připomínal, k čemu jeho věda je, od koho odvrací hrozbu zbraní. Bylo to víc než potlesk po přednášce a dopisy čtenářů a posluchačů.

Jako by se teprve teď dostal k jádru vědecké práce. Začal k ní jinak přistupovat. Přestal ji pociťovat jako povinnost a řetěz termínovaných úkolů. Méně myslel na náročného šéfa a nakyslou závist kolegů. Setřásl myšlenku na ty, kdo bude jeho práci posuzovat. Dostal se nad mraky stavovské řevnivosti. Oprostil se od opakování svatých pravd, kterým dosud odevzdával povinné penzum, aby mu nevyčetli, že to či ono opomněl. Promýšlel originální otázky, kterým se pro obtížnost jiní vyhýbali. Připadal si jako prvolezec na skalní stěně, jako geolog, pátrající po nových nalezištích rudy, jako badatel, který proniká do nezmapovaných oblastí. (Jak se to pokoušel neohrabaně vyjádřit Bendovi v Tróji a jak to Forman pohotově a ne nejslušněji ironizoval.)

Ostřeji si uvědomoval hranici mezi potvrzenou pravdou a nevyřešenými otazníky. U nich teprve začíná poslání vědce. Většinu renomovaných lidí s vysokými tituly tvoří učenci, a nikoli vědci. Mnoho vědí, dovedou složité věci vysvětlit a to je také záslužná práce. Ale není to ještě věda ve smyslu poznávání nových zákonitostí, dosud skrytých rouškou nepoznaného.

Ve středisku pracoval docent Ján Zlobok. Jenda ho znal ještě z filosofické fakulty a jeho přednášek o francouzské revoluci si vážil. Při studiu aspirantury ho poznal z horší stránky. Nyní s odstupem několika let ho s ním osud svedl znovu. Ucházel se o práci v ústavu pro výzkum míru a odzbrojení a byl přijat.

Měl stále přísně systematický přístup ke každé otázce. Všechno muselo být přehledně rozškatulkované. Usoudil, že chybí terminologické ujasnění pojmu »mír« a spatřoval v tom svůj výzkumný úkol. Budiž. Kdyby to spojil se společenskou praxí, mohlo to posloužit diplomatům při mírových jednáních, při formulaci smluv a mezinárodních dohod. Snad by to podpořilo tvorbu »neprůstřelných« dojednání, z kterých by se dalo obtížněji vykličkovat. Ale na Zlobokův způsob myšlení a z toho vzniklé výtvory platila hořká Hamletova skepse z dialogu s Poloniem: »Slova, slova, slova.«

Se samoúčelnou učeností se Zlobok podobal alchymistovi z filmu Císařův pekař a pekařův císař, který se tvářil, že připravuje v kotli elixír života, ale vařil tam buřty. Z buřtů byl ale přece nějaký užitek, alespoň pro alchymistu.

Při kolektivním posuzování Zlobokovy práce došlo k zajímavé diskusi. Lukáš souhlasil, že je významné vymezit jednoznačně pojem mír. Jak tomu u obecně používaných výrazů bývá, kdekdo jej považuje za zřejmý a jasný. Proč nad ním ještě teoreticky bádat? Obyčejně se ale chápe jen v negativním vymezení jako neexistence války.

Jan připomněl dobovou západní propagandu, která operovala tzv. »vnitřním mírem«. Měla se tím rozumět tolerance vůči nepřátelským elementům v socialistických státech. Koncem roku 1984 vyzval papež k »světovému dni míru«, který měl »čelit nelidské ideologii třídního boje, jejím nositelům a režimům, které se jí řídí«.

Zlobok reagoval dotčeně. To už jsou utilitární aplikace a jemu jde o ČISTOU teorii. Neřekl to výslovně, ale rozumělo se tím: »nedotčenou politikou«. Ale lze smysluplně uvažovat o otázkách míru a války mimo politiku?

Jan si ujasňoval, v čem spočívá úloha vědy v úsilí o mír. Ve speciálních oborech mu to připadalo jasnější. Jak škodlivé jsou války, zbrojení a veliká vojenská cvičení pro zdraví lidí a hygienu, pro životní prostředí a ekologii, pro národní hospodářství a další oblasti, to bylo jasnější. A filosofie a politologie?

Studoval a psal rozpravy a úvahy o otázkách, které si postupně ozřejmoval. Snažil se postihnout podstatu problému a pokud možno všechny jeho stránky a vymezit tak jeho hranice a rozsah. Překonával slabinu, kterou si uvědomoval. O míru a válce se hodně psalo, ale každý autor si všímal jen některých aspektů a na konci chybělo jen dodat: a tak dále. A právě to »a tak dále« ho dráždilo. Viděl úlohu vědy v tom, že se snaží osvětlit problém na daném stupni poznání v jeho úplnosti. Vymezit, co je zásadní, určující a co sice působí, je důležité, ale přece jen druhořadé.

Psal nejen o zhoubných důsledcích války a militarismu, ale zejména odkud pramení jejich hrozba, co je jejich příčinou. Pochopení jejich zdroje umožňuje klást otázku zda a jak se dá válkám zabránit a skoncovat s tímto nejstrašnějším zlem v historii lidstva. Pojal otázku mírové existence v souvislosti s všestrannými podmínkami života, s globálními problémy, zajištěním výživy, surovin, energie, odstraněním hromadných chorob.

Měl zásadu, které se věrně držel. Byl přesvědčen, že problém řádně nepochopil, dokud ho nedokáže jasně a srozumitelně vysvětlit. Bránil se, aby nepropadl banalitě. Aby místo objasnění spletitých záhad »nevynalezl trakař«. Snažil se řešit nevyřešené a důležité problémy a dobrat se srozumitelného vyjádření jejich podstaty i ostatních stránek. Podobné cíle se snáze vytyčují než splňují. Věčně musel čelit kritice z jedné i druhé strany.

Myslel si, jak populárně dovede přednášet. Pozvali ho na generální ředitelství Škodových závodů v Plzni. Do exkluzivní vily se sjeli ředitelé jednotlivých součástí. Vzdělaní lidé, kteří už v životě něco přečetli, znali a také dokázali. Diskuse byla pro Jendu užitečná lázeň. Soudruzi neměli důvod chovat se jako dav v pohádce o nahém králi. Měli dostatečnou autoritu a sebevědomí, aby hovořili bez obalu. Kritizovali, že nejen on, ale v propagandě a žurnalistice běžně, se operuje slovníkem, který je pro většinu lidí plný nesrozumitelných šifer. Zasvěceným se to zdají být jasné pojmy, ale hovorovému slovníku se vymykají. Mluví se o socialistickém společenství, o reálném socialismu, o socialistické a buržoazní demokracii, o socialistickém a proletářském internacionalismu atd. Naprostá většina lidí však mluví a myslí ve smyslově názorných výrazech, které si osvojili v denním životě, ve škole, z literatury. Tak se běžný jazyk a politický žargon liší jako dvě různé kosmické sféry.

To byla pro Jeníka studená sprcha z jedné strany. Vzápětí ji dostal opačně.

Povinnost ho přivedla do pracovny nového ředitele Ústavu filosofie a sociologie. Už to nebyl profesor Rumpál, ale akademik Skoupý. Sepisovali spolu nějaký dokument. Zbyla chvilka na důvěrný rozhovor.

„Hodně píšeš a máš lehké péro,“ začal akademik. „Čte se to a jsi známý. Jsi profesor.“ (Skoupý profesor nebyl a to mu »leželo v žaludku«.) „Měl by sis zvolit nějaké zásadnější téma.“

„Mír a odzbrojení není dost zásadní?“

„Jistě. Je to ale moc poplatné politice.“

„Mám obavu, že ve společenských vědách a nota bene v politologii se těžko dá politice vyhnout.“

„Mám na mysli – poplatné politice dané chvíle. Mohl by ses při svých schopnostech stát teoretikem, který bude dosahovat světové uznání.“

„Pokud jde o světovost – jaké téma může být světovější, než otázka míru a války?“

„Jde ovšem o to, z jakého hlediska se k tomu přistupuje. Mír a válka je fenomén, procházející celými dějinami. Uvažují nad ním renomované osobnosti ve všech zemích. Badatelé si rádi vymění poznatky, aniž by se museli politicky střetnout.“

Jenda už tomu rozuměl. Skoupý považoval za vědecký takový výzkum míru, který by odhlédl od »strategické obranné iniciativy« USA, nazývané »hvězdné války«, od »křižáckého tažení za svobodu«, jež znamenalo antikomunismus, od amerických »Záštit míru – Peacekeepers«, jak se jmenovaly mezikontinentální rakety, namířené na socialistické země.

Skoupý nebyl sám, kdo tak uvažoval. Konec konců Zlobokův přístup se mnoho nelišil. Skoupý nebyl nepřítelem strany. (Patřil mezi »nomenklaturní kádry«.) Nepopíral souvislost vědy a politiky. Chápal ji však jako jednosměrnou podřízenost politiky vědě. Komunistická politika přece má být vědecká. To bylo správné. Avšak ne všechno, co se ve vědeckých ústavech zrodí je pro stranickou praxi směrodatné. Ne každý vědátor je povolaný stranu kormidlovat.

Vztah je oboustranný. Strana se řídí vědou a orientuje vědecký výzkum v socialistické zemi na klíčové společenské problémy.

Jenda si ani druhou stránku mince neidealizoval. Věděl, jak to »stranické řízení vědy« někdy v praxi vypadá.

Bylo a je zlozvykem snad na celém světě, že si »papaláši« nechávají psát své projevy od poradců, pomocníků, sekretářů a jak je nazývají. Jsou čestné výjimky. Kromě rétorů antiky a robespierovských postav v historii to byl Lenin, u nás Gottwald (jeho tužkou psaná vystoupení byla vystavena v muzeu), z čerstvé doby Fidel Castro. Kolik dalších bychom našli?

Pomocníci, poradci a sekretáři se po příkladu svých šéfů obracejí na níže postavené aparátníky. Když je hierarchie aparátu u dna, jsou tu ještě teoretici ve školách a ve vědě. Něco za něco. Ty napíšeš »podklad« pro referát soudruha XY a my se ti budeme revanžovat. Vezmeme tě s delegací do zahraničí, zatlačíme na tvé jmenování do prestižního grémia, popř. do funkce.

Když nastoupil před několika lety nový generální tajemník, zavolal vedoucí jeho sekretariátu Jendu. Měl přece pověst znamenitého a pohotového »psavce«.

„Doufám, soudruhu, že s tebou můžeme počítat, když bude soudruh generální potřebovat něco zpracovat, nějaké podklady, referát a tak.“

„Jistě. Čím se zabývám, víš. Když se to bude týkat otázek míru a odzbrojení, beze všeho.“

„Abys mi rozuměl. Dáváme dohromady okruh soudruhů, na které je možno se spolehnout, kteří mají úroveň a jsou ochotni pomoci, když je třeba.“

„Ano, já rozumím. Jak jsem říkal. Když se to bude týkat otázek míru, s radostí.“

Od té chvíle se vedoucí sekretariátu neozval. Oba se navzájem pochopili. Jenda si tím asi zas pošpatnil cestu k rychlejší kariéře, ale o to mu nešlo.

Pohyboval se už okolo politiky dost dlouho, aby věděl, že i za socialismu se tvoří skupinky se vzájemným ručením. Pomáhají jeden druhému po žebříčku nahoru, ale když jejich patron odchází, jejich pozice se kýve. O takové vyhlídky nestál. Bavila ho vědecká práce, nalézal v ní uspokojení a po rychle kvašené kariéře netoužil.

Že za sebou nemá nějaké »tlačítko«, to někdy nepříjemně pocítil.

Řídil týmový výzkum mezinárodního mírového hnutí, na němž se účastnila řada pracovišť a badatelů z celé republiky. Bylo to jedno z deseti stěžejních témat pětiletého plánu.

Na závěr se výsledné práce oponovaly. Oponentní komise se převážně skládaly z pracovníků akademie a vysokých škol. Lukáš měl snahu, aby výzkum posloužil praxi. Proto také navrhl do komise představitele ministerstva zahraničních věcí, organizací obránců míru, svazu mládeže, odborů a přirozeně - strany.

Devět stěžejních témat prošlo oponenturou hladce, práce byly oceněny a badatelé odměněni. Jen Jendův výzkum pohořel. Oponenti »z praxe« se předstihovali, aby dokázali, oč jsou chytřejší než ti »papíroví vědátoři«. Jistou satisfakcí bylo, že poté, co hýřili kritikou, si výslednou práci rádi odnášeli.

Jenda nebyl slepý a viděl, jak se dá i ve vědě »plout«, jak jedna ruka druhou myje a známost na pravém místě je někdy důležitější, než znalosti. Neměl ale na takové metody žaludek. Občas na to doplácel.

Na ministerstvu zahraničí se obsazovalo místo pomocníka ministra. Hledali teoreticky připraveného člověka, znalého světových jazyků a pohotového stylistu. Pomocník byl pravou rukou ministra, provázel ho na světových jednáních a připravoval mu vystoupení. Funkce byla nejen dobře placená, ale umožňovala poznat svět a jeho problémy nejen z blízka, ale i ze zákulisí.

Jenda byl ve středisku spokojený a po lepším postavení nešilhal. Když mu však kádrováci funkci nabídli a ministr ho požádal, uvědomil si výhody a souhlasil. Na novou práci se už v duchu chystal.

V té době za ním přišla docentka Schwarzová, zástupkyně ředitele jednoho z akademických ústavů a bez skrupulí ho požádala, aby podal návrh na její jmenování profesorkou. Jenda ji léta znal, byli celkem přátelé, ale o její teoretické úrovni neměl valné mínění. Považoval ji za prototyp horlivého scholastika. Zabývala se teorií hodnot a výzkumem hodnotových postojů lidí. Její texty opakovaly známé pravdy a statisticky dokazovaly triviálnosti, jež byly známé i bez statistiky.

„Mirko, nezlob se, ale to s dobrým svědomím udělat nemohu.“

„A proč, proboha? Co je na tom špatného?“

„Nerad ti to říkám, ale nejsem přesvědčen, že máš na profesora filosofie znalosti.“

„ A ty si myslíš, když jsi profesora dostal, že ty znalosti máš?“

„Víš, že jsem o tu hodnost nežádal. Jestli jsem si ji zasloužil nebo nezasloužil, to posoudili jiní.“

„Nu uvidíme, kam to s těmi tvými brilantními vědomostmi a s tím »dobrým svědomím« dotáhneš,“ zasyčela mu sinalá kolegyně do tváře a měl o dalšího zarytého »přítele« postaráno.

Za několik dní si Schwarzová nenechala ujít příležitost, aby jako první Lukášovi zvěstovala, že pomocníkem ministra zahraničních věcí nebude. Bude jím Milan Blahý. Při tom se – zcela náhodou – zmínila, že se s ministrem zná ze studentských let v Brně.

Jenda byl otrávený. Ne že by po tom místě toužil, ale už se na ně přece jen připravoval. Hlavně ho mrzelo jednání ministra. Dělali spolu na důležitých dokumentech, považoval ho za čestného a přímého člověka. Sám Jendu o to, aby mu dělal pomocníka, požádal a pak – aniž by se slovem omluvil – vzal si někoho jiného. To nebylo seriozní.

Jana napadla lidová moudrost: Nechoď Janku s pány na led, pán uklouzne a sedlák si nohu zláme. Jedna věc byla sedět s ministrem nad dokumentem, který byl jejich společným vysvědčením. To si byli rovní. Něco jiného, když ministr házel kost a Jenda aportoval.

Jak napsat slušně, kam Jenda v duchu ministra poslal?

Příhoda, kromě životního poučení, měla ještě další kladnou stránku. Práce ve výzkumu ho těšila víc než dosud. V duchu se s ní už loučil a teď se k ní – jako ztracený a nalezený syn – s pokorou vracel.

=*=

Kdyby se jednalo jen o kariéru, o nic nepřišel. Vzápětí byl jmenován v ústavu ředitelem. Profesor Hanus nebyl zdráv a funkce ho zmáhala. Požádal o odvolání a jako nástupce navrhl Lukáše.

Jediný, kdo změnu přijal s nelibostí, ba s leknutím byla Mirka Schwarzová. Považovala to za znamení, že Lukášova hvězda je na vzestupu. Špatné svědomí jí šeptalo, že jí Lukáš vrátí její intriky i s úroky. Podle sebe soudím tebe. Jistota je jistota, řekla si a odešla učit zpátky do Brna.

Jan měl jiné starosti. Profesora Hanuse měl v úctě a jeho ředitelování oceňoval, dlouho mu dělal zástupce. Některé věci by byl přece jen řešil jinak a teď k tomu měl příležitost. Snažil se postupovat pozorně, aby starého pána neurazil. Byl přesvědčen, že by ústav měl řešit otázky mírového soužití víc ve spolupráci s ostatními akademickými institucemi. Byla to venkoncem myšlenka, kterou od samého vzniku ústavu hlásal právě Hanus. Bohužel, pro její naplnění se mnoho neudělalo.

Lukáš se rozhodl pro praktický pokus. (Bez experimentů se výzkum neobejde.) Vypravil se za jednou z nesporných autorit, ředitelem Jihočeského badatelského komplexu akademikem Říhou.

Byl to pozoruhodný člověk.

Už postavou působil majestátně. Vysoký, mohutný, tělnatý. Jako by se za to styděl, věčně se trošku hrbil a měl na tváři skromný, omluvný úsměv.

Bylo o něm známo, že je nejen vynikající vědec, ale i organizátor. Sdružil k společnému bádání v oboru zemědělství několik příbuzných ústavů. Jejich vedoucí, i když jinak na samostatnost svých pracovišť žárliví, se rádi pod jeho vedení zapojili.

Když se řekne organizátor, obyčejně si představíme něco na způsob vojenského velitele. Energický, autoritativní, náročný a přísný. Říha byl pravý opak. Lidi vlastně skoro ani v tom vžitém slova smyslu »neorganizoval«. Oni si k němu pro rady, usměrnění a kritické připomínky chodili sami.

Jeho odborné znalosti měly vysokou úroveň. Takovou, že se z ní rodilo to, co bývá pokládáno za bohem danou šťastnou intuici. Vypadalo to jako šestý smysl pro mimořádné vědecké objevy a tušení marné námahy tam, kde se druzí nechali oklamat bludičkou úspěchu. Všechno to uplatňoval jako by samozřejmě, mimochodem, skoro s ostychem. Renomovaní vědátoři, i ti, kteří měli nosánek trochu nahoru, ho respektovali.

Lukáš se za ním rozjel. Znali se z doby Janova působení v Budějovicích.

„Soudruhu akademiku, měl bych pro tebe návrh.“

„Ale příteli, já jsem parazitolog a ještě k tomu rostlinář. Co já vím o mírových a nemírových stycích? Kdyby šlo o nějakou sněť obilnou, nebo tak…“

„No právě. O tu sněť a mandelinku a takové věci jde…“

„Jak souvisí mandelinka s válkou a mírem?“

„Já se na to dívám tak: Mírové soužití není jen věcí vlád a potentátů. Na nich, bohužel, závisí nejvíc. Ale týká se každého člověka. Někdo tomu může pomoci víc, někdo méně. Ale vědátoři jako jsi ty mají přece hromadu společných zájmů v Československu i v Bavorsku a Rakousku. Tvoji paraziti nerespektují hraniční mezníky.“

„To je svatá pravda. Ale když si chceme vyměnit poznatky s kolegy v Linci, děláme to skoro pokoutně. Chlapi mají hnedle strach, že si pokazí kádrový posudek.“

„O to právě jde, abychom z toho udělali v akademii pravidlo a…“

„…aby se to bralo jako samozřejmá a užitečná věc.“

„Co bys říkal tomu, kdybychom si připravili na příští valné shromáždění akademie společné vystoupení?“

„Všemi deseti pro. A jako výzvu ostatním ústavům. Uvedeme pár našich praktických zkušeností, které zatím skoro tajíme.“

„Výborně. A že to není nic kacířského – získali jsme už i generální štáb pro spolupráci s bundeswehrem. Děláme společné akustické a seismické pokusy, jak by se daly na velké vzdálenosti poznat hromadné přesuny těžké bojové techniky. Pro odzbrojovací dohody jsou takové věci důležité.“

„A máme místo Ciceronova »Si vis pacem, para bellum« naše české »Když chceš mír, tak ten mír taky připravuj a něco užitečného pro něj udělej«.“

=*=

Lukáše lákaly složité otázky. Který válečný konflikt není složitý? Bylo to tím komplikovanější, že oficiální výklad připouštěl vždycky jen pohled z jedné strany a to té, která odpovídala politice vlády. Zdálo by se, že je to tak pro veřejnost nejúčinnější a skoro nutné.

Objasnit mezinárodní konflikt všestranně je náročné. Hlavní viník bývá jeden, to potvrzuje veškerá historická zkušenost. Ale nelze přehlížet ani chyby a nedopatření, popř. přehmaty nebo nedomyšlené kroky druhé strany, které slouží agresorovi jako záminky. Jednostrannost výkladu budí nedůvěru a vytváří ideální příležitost pro opačná tvrzení.

Jan chápal, že státní politika se nemůže točit do všech stran jako korouhvička. Ale také si byl vědom, že vědecký pohled musí studovat celou rozpornost situace, i to, kde se my, nebo naši spojenci dopouštíme chyb.

Nebylo lehké skutečnost v podstatě a zároveň v úplnosti zmapovat. Ještě těžší bylo rozpornou skutečnost pravdivě a srozumitelně vyložit a nedostat se při tom do konfliktu s politikou vlády, nenahrávat reakčním silám, neshazovat spojence.

Léta vědeckého bádání přinesla Janovi cennou zkušenost. Když se otázka zdá být takřka neřešitelná, když se nová fakta příčí hypotéze, když je z toho člověk zoufalý (a nejraděj by se vším praštil), je situace těhotná novým objevem. Pokud problém nabízí snadné pochopení, nepotřebuje vědu. Stačí čiperný žurnalista.

V sedmdesátých letech měl profesor Lukáš řadu úspěchů. Vydal několik publikací. Tisk a rozhlas se o jeho příspěvky »pral«. Televize mu nedopřála klid ani na léčení v Karlových Varech.

Stával se expertem mezinárodních vztahů, zvlášť ozbrojených konfliktů. (Bylo paradoxem doby, že se teoretik míru stal fakticky hlavním politologickým odborníkem na války.) Ozbrojená střetnutí a jejich hrozba, odzbrojovací jednání spadaly do okruhu jeho vědeckých zájmů. Pokud šlo o formu prezentace, dovedl konzultovat diplomaty právě tak jako přednést populární přednášku v uliční organizaci. Napsal učený traktát i čtivou esej.

Rubem úspěchu byl u něho pocit nespokojenosti. Zdálo se mu, že mele naprázdno, že oře vyoranou brázdu, že se opakuje, že si jen ověřuje na novách faktech, co už zná.

Rozhodl se, že se pustí do nového, náročnějšího problému. Takového, který mu dovolí využít na vyšší úrovni, rozvinout a obohatit dosavadní znalosti.

Lámal si hlavu, jak by měl postavit základní otázku. Přemýšlel, radil se s moudrými lidmi a ukázalo se, že »bůh mluví nejraděj ústy pacholat«. Pacholeti bylo třiatřicet.

„Když tě tak poslouchám,“ řekla Věrka, „zdá se mi, že ti jde vlastně pořád z různých stran o jedno a totéž. Jak by se daly spolehlivě, řekněme se zárukou vyřešit konflikty, které vedou k válce.“

„Jistě. Ale to je moc široké. V tom je vlastně všecko.“

„Zatím to zkoumáš na jednotlivých případech…“

„…a pokouším se v tom najít něco jako zákonitosti…“

„…takové konce, za které by se dalo vzít a katastrofě zabránit.“

„Anebo ještě lépe: úplně ji znemožnit.“

„Takže zkoumáš, co mohou dosáhnout rozumné kroky vlád, jednání, protiválečné demonstrace a tak.“

„Ano. A jakým způsobem mohou dosáhnout maximum. Co působí víc a co méně.“

„Nezdá se ti, Jendo, že někdy moc spoléháme, že něco válku znemožní, že k ní nemůže dojít a ona přece vypukne?“

„Co máš třeba na mysli?“

„Třeba socialistické země. Vezmi si sovětsko-čínské tahanice v 70.letech na Ussuri. A oč šlo? Stálo to za vojenské akce?“

„Deset let se potýkali o hranice na řece, která mění koryto po každé povodni.“

„Nebo čínský útok na Vietnam. Léta podpora a pak kanóny.“

„Když jsem večer uléhal v Hai Phongu do postele, otřásl mnou každé dvě minuty vzdálený dělový výstřel. Podivný projev socialistického internacionalismu.“

„No vidíš. Možná že zrovna tahle věc by stála za napsání.“

„To jako myslíš tu žabo-myší válku …?“

„Nemyslím jenom to, ale že různé síly mohou a také nemusí pomáhat míru. Že to není automatismus. Že to zkrátka záleží na lidech. I když mají jistě rozdílné podmínky a někde mohou dosáhnout víc a jinde je to horší.“

Jan se na ni zadíval překvapeně, zamyšleně. Byl chvíli zticha. Mlýny v hlavě pracovaly na plná složení. Pak se mu oči rozzářily, popadl Věru a roztočil ji po pokoji. Mohl ji tisknout a točit bez obav, zatím potřetí v jiném stavu nebyla.

„Věrko, ty jsi zázrak. Já se s tím týdny mořím a ty to máš jak housku na krámě. Od nynějška jsi spoluautor nové knihy. Ty jsi vymyslela obsah a já už to jenom napíši a je to v kabele.“

„Hele, dělej si laskavě šprťouchlata z někoho jiného a ne ze mne. Já tu nejsem pro srandu králíkům, jó?“

„Ty blázínku, víš co to je ujasnit si téma, aby se dalo vyjádřit jednou větou s otazníkem na konci?“

=*=

Následujícího půl druhého roku už zbývalo opravdu »jen« knihu napsat. Jan si ji načrtl, rozdělil problémy na kapitoly, studoval, psal podrobnou osnovu s odkazy, příklady, statistickými přehledy a načrtnutými závěry.

Věra zpočátku nadšeně pomáhala. Byla to přece jejich společná kniha! Hlavně přepisovala z diktafonu. Ale jak práce pokračovala, její účast byla nepřímo úměrná. Ne z pohodlnosti. Měla nyní na svých oblých bedrech celou domácnost.. Manžel pomáhal sotva něčím víc, než dobrou radou a upřímně míněnou kritikou. Kromě toho se musela věnovat školákovi Peťovi a před-školačce Lidušce. Ta bratra mermomocí napodobovala a tak už ve čtyřech letech četla. Alespoň veliká písmena. Slabikovala všechny nápisy nad obchody.

Občas přijela pomáhat maminka z Budějovic a tak měla Věra další rady a kritiku.

Kniha byla v první verzi napsaná a profesor Lukáš zorganizoval kolektivní posouzení. Pozval odborníky z Brna, z Bratislavy, z Košic, z celé republiky. Ne aby »mnoho psů« způsobilo »zajícovu smrt«, ale aby si ověřil kvalitu práce a získal připomínky. Všeobecný úsudek byl, jak se dalo očekávat, rozporný. Jedni chválili objevnost a smělost, druzí se lekali, že se údaje příčí oficiální propagandě. Zdálo se jim, že je to »objektivistické«. Ve skutečnosti to byl pravdivý obraz, který se nevystavoval nebezpečí, že se za čas obrátí naruby.

Při prvním přiblížení k nepříjemným faktům se Janovi zdálo, jako by se dostával do zajetí nepřátelských argumentů. Když pronikl do problémů hlouběji a pochopil je ve vývoji, v úplné souvislosti, omyly nazval omyly a nepřikrašloval je, nevyznělo to »kacířsky«. Naopak, potvrdilo to pokrokové, spravedlivé stanovisko a bylo to mnohem přesvědčivější než jednostranná líbivá propaganda. Nenahrávalo to zpátečníkům. Obráželo to světovou politiku jako reálný proces, který nemá na jedné straně jen jasnozřivá rozhodnutí a úspěchy a na druhé hloupost a porážky.

Když se kniha objevila v prodejnách, vzbudila zájem. Brzy byla vyprodána a vyšel dotisk. Celkový náklad činil čtyřicet tisíc výtisků česky a skoro zároveň vyšlo pět tisíc slovensky. Na náročnou teoretickou publikaci to byl úctyhodný počet.

V následujících dvou letech vydali překlad v řadě socialistických zemí, v Sovětském svazu ve stu tisíci výtiscích. Vyšla i v Athénách a ve Stockholmu.

Lukáš byl pozván do několika zemí na přednáškové turné.

V Ulánbátaru zažil epizodku.

Když procházel historickým muzeem, kde jsou unikátní nálezy fosilií prehistorických ještěrů z pouště Gobi, připojil se k němu kolega profesor Damdynsuren. Podával mu s rozpačitým úsměvem obálku.

„Za překlady zahraničním autorům zatím neplatíme, ale vy jste náš mnohaletý partner. Nemáme ale zkušenost a nevíme, kolik vám za vydání vaší knihy máme dát. Přinesl jsem vám 400 tugriků. Bude to stačit?“

„Děkuji mockrát. To je jistě až až,“ koktal Jan, který neměl o hodnotě tugriků představu. Během pobytu peněženku ani nenosil.

„Mohl byste si za to koupit dva velbloudy,“ zubil se Damdynsuren.

Mongolové jsou nám přes půl světa blízcí i tím, že mají příslovečný smysl pro humor.

=*=

20) Třemi kontinenty

Věra zaparkovala před ruzyňským letištěm. Jan vystoupil z auta. S kufrem a cestovní brašnou vešel do letištní budovy. Manželka ho směla provázet z protekce až k letadlu.

Zahraniční cesty pro něho nebyly nic neobvyklého. Každý rok jich vykonal několik. Výlety to byly jen zřídka. Zpravidla šlo o služební cesty, spojené s prací a zodpovědností.

Několikrát byl se ženou a dětmi o dovolené u moře. Poprvé si hned po svatbě vyjeli do Balčiku v Bulharsku. Později se opalovali v rumunské Eforii a v Gurzufu na Krymu. Chladnější vody Baltu poznali na Rujáně a v polském Swinoujsci. Dovolenou v horách trávili jednou v Transylvánských Alpách, podruhé v Rhodopech.

Jan se však turistických a rekreačních výletů brzy nabažil. Ležet celé dny na pláži ho nudilo a považoval to za ztrátu času. Příště poslal ženu s dětmi k moři a sám v nějakém skromném útočišti, v hájence, nebo vypůjčené přítelově chatě v klidu uprostřed lesů psal.

Byl rok od roku významnější vědeckou autoritou. O funkce nestál, z toho bylo jen vysedávání na poradách a připomínkování nanicovatých papírů. Nejdůležitější pro něho byl ČAS. Čas na psaní a na studium. Všechno ostatní se dalo nějak zařídit, nahradit, jenom čas se nedal ani v ohni natáhnout, ani na kovadlině do délky rozklepat, jako ten princeznin vlas v pohádce. Jan o sobě vytvářel záměrně mínění, že pro organizátorskou práci nemá schopnosti. I tak ho neminuly desítky vědeckých a redakčních rad, výborů a komisí.

Každý rok jel na nějaký světový kongres, konferenci nebo sympózium. Jednou se to týkalo filosofie, podruhé sociologie, potřetí politologie. To byly tři sféry, v nichž obíhal zeměkouli. Musel se důkladně připravovat na vystoupení a na diskusi. Dotazy nebyly vždycky jen příjemné a přátelské. Jednání se konalo ve světových jazycích a čeština se mezi ně bohužel nepočítá. Býval to překážkový běh přes jazykové bariéry. Když mohl vystupovat v ruštině, ještě to šlo. Tou hovořil skoro běžně. V němčině a angličtině to bylo horší.

Němčinu se učil dvakrát. Poprvé za okupace a z přinucení. Hned po válce se zařekl, že už nechce jazyk nacistů ani slyšet. Moc rozumné to nebylo. Goethe, Beethoven a Hegel za Hitlera nemohli. Jan jazykovou prohibici dodržel tak poctivě, že když po letech měl dělal zkoušku z němčiny ve vědecké aspirantuře, začínal se učit znovu od »Ich, du, er, sie, es«.

Ještě pár roků na to prožil s němčinou humornou příhodu. Kolegové z berlínského filosofického ústavu ho pozvali na kolokvium. Mimo Němců se zúčastnil profesor z Moskvy. Před zahájením organizátoři oznámili, že se bude jednat bez překladu. Rus nehnul brvou. Jan si v duchu pomyslel: »Potěš mě pánbů. Ten je zřejmě v němčině perfektní a já budu jako jediný pologramot.«

Začala volná rozprava. Jenda si pomohl svou osvědčenou berličkou. Řekl si: »Proč mám mít mindráky, že nevládnu bez kazu jejich samospasitelnou? Ať zkusí oni mluvit česky.« Diskutoval bez zábran metodou amerického volného stylu »catch-as-catch-can – uchop jak můžeš«. Chvílemi mu předsedající nebo auditorium napověděli, jindy se pod fousy uculovali, právě když se pokoušel vyjádřit něco náramně vážného.

A sovětčík? Seděl naprosto klidně. Nediskutoval sice, ale nebylo na něm znát, že by mu průběh diskuse činil potíže. Nerozuměl německy ani slovo. Když to konečně vyšlo najevo, sháněli pořadatelé nahonem tlumočníka.

Pro Jendu nastávala prekérní situace, když měl mluvit francouzsky nebo španělsky. Italština mu potíže nečinila – stejně jako zmíněnému moskevskému profesorovi němčina. Vystoupení ve francouzštině nebo španělštině se učil recitovat z papíru jako básničku.

Jednou s tím měl také zážitek. V Paříži na Sorboně se konal světový politologický kongres. Jan byl komentátorem v jedné sekci a vyjadřoval se anglicky k referátu francouzského profesora. Ten také hovořil anglicky a kromě toho měl Jan jeho referát předem. Z pléna vyskočil menší rtuťovitý Francouz a do Jendy se zuřivě pustil. Prskal a oči mu sršely zlobou. Nebylo pochyb, že milého Čecháčka rozsekal na guláš.

Když jednání skončilo a Jan odcházel, připojili se k němu dva Němci.

„To bylo báječné, jak jste toho francouzského diskutéra vyřídil. Byli jsme zvědavi, jak budete na jeho invektivy reagovat. A vy jste ho prostě ignoroval. To bylo skvělé.“

„Co mi zbývalo?“ Jenda na to skromně. „Já mu nerozuměl.“

Nejraději ze všech zahraničních cest měl profesor Lukáš přednášková turné. Bylo to vyčerpávající, cestou se vždycky o nějaké kilo spadl, ale pronikl ve vymezeném čase hlouběji do atmosféry země. Navštívil kromě center i další místa, někdy i venkov. Přišel do styku s mnoha lidmi a nejen s oficiálními osobnostmi. Nahlédl trochu do místních zvyků a pochopil něco z mentality. Hodně mu napověděly dotazy, které dostával. Dávaly představu, jak lidé myslí, co je pro ně důležité, co je trápí. Chtěli slyšet, zda jsou v Československu podobné potíže jako u nich a jak se řeší. Na Západě musel počítat se silnými předsudky a nedůvěrou, jež byly produktem letité antikomunistické propagandy.

I když bylo téma přednášky různé, Jan udělat vždycky krátký historický úvod. Ověřil si, jak je to důležité. Co se nám zdá samozřejmé, o tom nemají mnozí lidé na jiném konci světa ponětí. Podobně jako je pro nás jejich historie terra ignota. Jádrem přednášky učinil naše problémy, jak se s nimi potýkáme, jaké máme výsledky. Varoval se vychloubání, idealizace, malování skutečnosti na růžovo. Střízlivý a sebekritický přístup byl přijatelný i tam, kde nepanovaly pro nás sympatie.

Představy o Československu byly různé. Lišily se pochopitelně v socialistických a kapitalistických zemích, podle povahy pořádající organizace a složení posluchačstva. V Sovětském svazu, zvlášť v odlehlejších koncích jako ve středoasijských republikách, na Kavkaze či na Dálném Východě o nás měli zidealizované představy. Podobně tomu bylo v Mongolsku. Zvědavost bez předsudků, tak by se dal charakterizovat postoj posluchačů na Kubě, ve Vietnamu, v pobaltských republikách.

V USA, v Kanadě, ve Švédsku, v Belgii, v SRN, v Rakousku bylo cítit zaujetí a nevíru v pozitivní informace o ČSSR. Nebylo to všeobecné. Mnoho lidí chtělo znát fakta, aby si udělali vlastní úsudek.

Když Jan při vystoupení v Torontu kritizoval vysílání západních rozhlasových stanic proti Československu, vystoupil starší muž, zřejmě příslušník inteligence.

„Proč považujete za špatné, když např. Hlas Ameriky přináší zprávy o životě v USA v české řeči? Výměna takových informací může vzájemnému pochopení jen prospět.“

„Pokud by tyto stanice informovaly o SVÝCH zemích, bylo by to tak, jak říkáte. Ale když urážejí představitele naší republiky a popouzejí občany proti našemu systému života, pak to přátelství sotva prospívá.“ V tom smyslu Lukáš odpověděl.

Po skončení přistoupil diskutér k Janovi a za odpověď mu poděkoval. Omlouval se, že neměl představu o štvavé povaze rozhlasových vysílání a odsoudil je.

Překvapivou reakci akademických posluchačů zažil Jan v rakouském Innsbrucku. Zmínil se o osvobození Československa z rakousko-uherského područí v roce 1918.

„Hovoříte odmítavě o době, kdy byly Čechy pod habsburskou dynastií. Ale je přece známo, že slovanské národy, jmenovitě Češi, měli svobodu a větší privilegia, než sami Rakušané. Bylo to období jejich rozkvětu.“ Starší profesor vyjádřil zřejmě názor, který sdíleli i další posluchači.

Lukáš uvedl fakta o pobělohorském režimu v Čechách, o národnostní, náboženské a sociální diskriminaci, o germanizaci ve školství, v úřadech a v kultuře, o životě českého národa, který byl habsburskou politikou tři sta let deptán.

Rakouští posluchači přijali výklad pozorně. Omluvili se, že takové stanovisko slyší poprvé. V Rakousku se tyto skutečnosti neuvádějí a nikdy si z tohoto hlediska problém neuvědomili.

=*=

Cestování po světě bylo výbornou formou vzdělávání. Pár dní pobytu v cizí zemi vydalo za týdny studia. Hlavní metodou, často i bezděčnou, byla komparace – srovnání.

Denně jíme chléb. Co je na něm pozoruhodného? Chléb je dnes takový, jako byl včera, jako bude zítra. Prostě – chléb. Když se setkáš ve Francii s bagetou, v Gruzii s pšeničným chlebem ve tvaru placky podobné pingpongové pálce, když okusíš v Mexiku žlutý chléb kukuřičný, pojem chleba se v tvém vědomí košatí a tvoje poznání se obohacuje. I na skutečnost doma se po návratu díváš jinýma očima.

Vyžaduje to ovšem pozornost. Jsou lidé, kteří jedou do Alp a na Kanárské ostrovy a vracejí se zklamaní. »Nemají tam knedlíky a plzeňské pivo.« Je to konec konců také jistý druh komparace, i když k ničemu.

Cestování je produktivní metoda zdokonalování v cizích jazycích. Jazyk však byl mnohokrát v historii a je i dnes součástí a prostředkem mocenské politiky. Angličtina je šířena po celém světě jako nástroj vlivu USA. Je užitečné si to uvědomit, ale podcenit její znalost je nesmysl.

Cestování umožňuje poznávat cizí kulturu, zvyky, způsob života, bydlení, umění atd. Jedna z prvních věcí, které si člověk v cizině všimne ať chce nebo nechce, je jídlo. U nás patří k spokojenosti naložit si talíř vepřovou pečení, knedlíky a zelím. Ve Francii vám naservírují tucet porciček všeho možného. Je to látkově bohaté a zůstanete štíhlí jako Yves Montand nebo Brigitte Bardotová. Italové potřebují k životní spokojenosti nejprve pyramidu »pasty«-těstovin s pikantní omáčkou, a pak pomalu ochutnávají ryby, ráčky, chobotničky a spoustu dalších lahůdek Samozřejmě – ne bez vína... Vietnamci jsou drobní; při konzumaci kilogramu rýže denně trpí jednostranností látkového příjmu a tudíž po generace podvýživou. Ve Střední Asii je nejoblíbenější koňské maso, v Koreji psí. Indové se štítí hovězího, semité vepřového. U nás si sotva kdo pochutná na dešťovkách jako v některých koutech Afriky a pro talíř hmyzu a larev nás nezíská ani to, že jsou bohaté na proteiny.

Jan jedl v Hanoji s největší důvěrou smažená žabí stehýnka. Připomínala mu kuře. Žáby jsou tam veliké jako koťata. Na ostatní dobroty pohlížel s nedůvěrou. Ke každému jídlu mu postavili na stůl pyramidu vajíček natvrdo. Měli zkušenost, že Evropané jsou velcí jedlíci a že vajíčka v nich nebudí podezření.(Ale posaďte vedle sebe drobnou Vietnamku a hřmotného českého bařtipánka, dejte oběma po kilogramu spařené rýže a pak suďte, kdo je jaký jedlík.)

Chutě se podle zeměpisné délky a šířky liší, ale všude mají nějaký delikates, který by stál za to, aby se stal internacionální pochoutkou. To dosáhl například německý »štrúdl« a vídeňský »šnycl«. My bychom mohli do světové gurmánské pokladnice přispět švestkovými knedlíky (pokud je bruselští úředníci Evropského společenství nezakáží), Rusové pirohy a borščem, Slováci haluškami s brynzou atd.

Když jezdil Jan po světě, viděl, že všude je něco zajímavého, co by stálo za zevšeobecnění. A nebylo to zdaleka jen, co se servírovalo na talíři. Jak by to bylo skvělé, kdyby si země své přednosti a vymoženosti nezištně vyměňovaly. Dosud se to dělá naopak. Čím je něco hodnotnější, tím se vyvine větší úsilí, aby se to ohradilo vysokou zdí monopolu, patentů, pokut a penále. Halířová léčiva, která by mohla osvobodit lidstvo od prokletí hromadných chorob, se zpeněží miliardovými zisky.

Panuje snaha rozdělit země do přihrádek. Jedny jsou socialistické, druhé kapitalistické, jedny demokratické, druhé autoritářské, jedny vyspělé, druhé rozvojové, jedny bílé, druhé barevné, jedny jsou země Severu, druhé Jihu, jedny jsou křesťanské, druhé islámské atd.

Škatulkování poznání víc překáží, než pomáhá. V každé z mechanických škatulek je mezi jednotlivými zeměmi obrovský rozdíl. Nic nemůže nahradit konkrétní nezaujatý přístup bez apriorní šablony.

Jaké ohromné rozdíly jsou mezi kapitalistickými státy jako je např. Chile a Švédsko, mezi »demokratickými« jako je Švýcarsko a Pákistán, mezi rozvojovými jako je Nicaragua a Rwanda.

I v rámci jedné země, zvlášť je-li veliká, jsou mezi oblastmi nesmírné rozdíly. Jan si to uvědomil, když letěl šest hodin z Moskvy přes pouště do hlavního kirgizského města Frunze, z Rio de Janeira přes prales a široké meandrující řeky do vnitrozemí, z New Orleans přes kaňony a planiny k Velikým Jezerům.

Když se Lukáš pohyboval světem, měl možnost srovnávat nejen Československo s ostatními, ale i různé země navzájem. Vzpomněl si na Ivana Svítila, jak na liblické sociologické konferenci ironizoval, že se ČSSR orientuje na země Asie a Afriky, zatím co pokrok kormidlují USA. Na první pohled to opravdu dělalo dojem, že se Spojené státy stávají pány světa. USA získaly v mnoha ohledech technický a ekonomický primát, to není těžké statisticky dokázat. Ale v nejprogresivnější technice a technologii, ve vysoce kvalitních umělých hmotách, v elektronice, v samočinných počítačích je předstihuje Japonsko. V tempu ekonomického rozvoje je poráží řada států, i země s tak obrovskou lidskou a výrobní bází jako je Čína.

Nejdynamičtější vývoj sledoval Jan právě v rozvojových zemích. Už to nebylo jen tím, že se přírůstek vypočítával z nízkého základu. Nešlo jen o kvantitativní ukazatele. Čína orientovala ekonomický systém na efekt, na výkon. Výsledek se neměřil ziskem, ale životní úrovní lidí. V tom už se Amerika s Čínou měřit nemohla. Ve Vietnamu viděl Jan stavbu nejvýkonnější hydroelektrárny, několikanásobně převyšující kapacitu asuánské.

Když letěl na konferenci do Adenu, zastavil se na krátký čas v Abu Dhabi, hlavním městě Arabských emirátů. Vstoupil do letištní budovy, kterou tvořil obrovský skleněný hřib. V hale se strkaly a překřikovaly báby v černých šátcích s obrovskými strakatými uzly rodinného haraburdí. Na každém kroku se středověk potkával s příštím tisíciletím.

Do města jej odvezl rolls-roys, taxík, řízený Arabem v bílém burnusu s černým obroučkem kolem hlavy, v řemínkových sandálech. Jeli po dálnici pouští, pokrytou rozpraskaným solným škraloupem. Mezi dvěma pruhy betonové vozovky byl zelený pruh stromků a keřů. V pravidelných časových intervalech, připomínajících tep srdce, stříkaly ze země crkůčky vody.

Milionové město vyrostlo během několika let na pokraji Perského zálivu. Dříve tam stálo pár chatrčí rybářů a podloudníků. Nyní to byla jediná ohromná a ohromující novostavba. Hlavní třídu lemovaly výškové budovy světových bank a obchodních domů. Pár kroků od nich bylo veliké arabské tržiště s pitoreskní romantikou a rámusem. Připomínalo romány Karla Maye. Vedle masivních zlatých džbánů, tepaných mís a křivých šavlí v těžkých pochvách z červeného zlata byly na prknech vyloženy poslední modely japonské elektroniky. Palác vládnoucí dynastie působil jako pohádka, přenesená z Tisíce a jedné noci rovnou do současných vymožeností. Co čtvrť, to prst minaretu, zdvižený nad architekturou, kombinující modernu s arabskou výtvarnou tradicí.

Klíč k zázraku, který se udál během života jedné generace se jmenuje nafta. Smetanu sbírají zahraniční společnosti, americké, britské, holandské a další. Poměr mezi savci a vysávanými se mění. Dokladem je rozpad staleté koloniální soustavy během života jedné, dvou generací.

Je dějinná houpačka něčím novým? Sotva. Pokus mocných impérií o ovládnutí světa se opakuje po tisíce let. Dávno před Hitlerem a Napoleonem se Čína považovala za »Střed světa« a pyramidy Egypťanů a Inků vyrostly na pohádkovém bohatství a moci. Z Kartága zbyla poušť a z pouští Kuvajtu, Saudské Arábie, a dalších států a státečků Blízkého a Středního Východu roste síla, o níž si láme zuby impérium USA. Třetihorní veleještěři vyhynuli na své veliké rozměry. Lidská historie jako by prodělávala čas od času něco podobného.

V bibli v knize Ecclesiastes – Kazatel se píše: »Jest-liž jaká věc, o níž by někdo říci mohl: Pohleď, toť jest cosi nového? Ano pak již to bylo před věky, kteříž byli před námi.«

Jan se naučil, že nesmí dát jen na první dojem. V každé zemi nacházel líc a rub, hezké a ošklivé stránky. Není taková, která by nebyla v té či oné míře pletencem protikladů. Čím je větší a v jistém směru pokročilejší, tím rozporů neubývá a jsou spíše ostřejší. To neznamená, že jsou všechny země stejné. Záleží na tom, z jakého hlediska je posuzujeme, zda vidíme hlavně techniku, způsob a úroveň života lidí, nebo přírodu.

Přiletěl do Spojených států a úředník v okénku s ním jednal přátelsky. Povolení k pobytu mu dal delší, než Lukáš žádal. Žádná byrokracie. Celníci mávli rukou a nebyli zvědaví, co má v kufru. Možná, že to bylo ovlivněno tím, že podle papírů přiletěl na světový politologický kongres ve Washingtonu.

Využíval každou volnou chvilku, aby z Ameriky poznal co nejvíc. Velkou pomocí mu byl československý novinář Podskalský. Povozil ho po metropoli USA a nejbližším okolí a mnoho věcí mu ukázal a vysvětlil.

Cestou od letiště do centra míjeli přepychové vily, řídce rozhozené v bohaté zeleni letitých dubů, platanů a kanadských jedlí. Podskalský vysvětlil, že tam nebydlí nejvyšší vrstva, ale něco jako »horní mínus jedna«. Zámožní podnikatelé, vysocí státní úředníci, bohatí spisovatelé a herci.

Boháči se v posledních desetiletích zařídili osobitým způsobem. Jejich doménou se stal Georgetown. Když tam Jenda přijel, měl dojem, že se ocitl v kulisách westernu. Dřevěné jednopatrové chalupy, pomalované křiklavými barvami, jen místo prašných ulic asfalt a pěstěné aleje. Před saloonem s nízkými létacími dveřmi a prkennou verandou chyběl pouze pistolník s colty nízko u pasu, opřený ramenem o vyřezávaný sloupek a kroutící si nedbale cigaretu. Anebo byl uvnitř a patřil k exotickému personálu? Napříč ulicemi prokopali kanál, obezděný mocnými začernalými trámy, po jakém kdysi kdesi pluly nákladní čluny, tažené na boku koňmi.

Domy pocházejí skutečně z Divokého západu, ze zbytků starých hraničářských městeček. Rozebrány do prkénka, impregnované proti červotočům vytvářejí přepychem přesyceným milionářům v exotické čtvrti hlavního města iluzi tradic.

Opačným pólem jsou nejubožejší černošské čtvrti. Když projížděli pustými ulicemi okolo činžáků bez záclon v oknech, bez květin, s flegmaticky civícími postavami na schodech, měl Jan dojem, že to je poloprázdný kout města. Podskalský ho vyvedl z omylu. V nevlídných budovách žijí napěchovány tisíce rodin, někdy víc než po jedné v místnosti.

O pár ulic dál uviděl jiný obraz bydlení a života »afroameričanů«, jak si černoši přejí být nazýváni. Vzhled domů, chodci i děcka na hřišti připomínali atmosféru maloměsta. To byli zaměstnaní lidé, drobní úředníci, služebná vrstva.

Zvláštním dojmem působilo »čínské město«, město ve městě. Ulice od pestré vstupní brány s papírovými draky připomínaly spíš Čínu počátku 20.století než USA. Exotika byla víc poutačem a reklamou, než výrazem stupně kultury. Technika americká, fasáda čínská, tak by se to dalo charakterizovat. Většina života ukazovala na to, co bývá označováno jako střední třída.

Když Podskalský navrhl, aby zašli do čínské restaurace na oběd, měl Jan obavu, že to bude stát hromadu peněz. Má zabíjet vzácný čas v exkluzivním podniku?

Byla to lidová jídelna. Jen jídelní lístek, vůně koření a obsluha byly čínské. Zákazníci byli všech barev pleti včetně bílého policajta. Většinu asi nepřitahovala exotika. Za dva dolary, za které by se jinde sotva najedl, naložila Číňanka k polévce a masu kopici dušené rýže, jakou si kdo přál.

Lukáš se nesetkal s Američany poprvé. Znal je už z pětačtyřicátého roku z domova a nejednou je potkával v třetích zemích. Neměl o nich nejlepší mínění. Mnozí byli domýšliví, chovali se arogantně a čišelo z nich sebevědomí, jako by jim za dolar patřil svět.

V neděli navštívil historické muzeum a obrazárnu a byl příjemně překvapen. Chápal, že v takových zařízeních nemůže čekat, že potká americký průměr, ale i tak ho chování návštěvníků zaujalo. Tehdy po skončení války měli američtí vojáci ve Vraňanech zájem o tři věci: o holky, šnaps a z nudy o nějaký sport. Mnozí nevěděli v jaké zemi jsou a bylo jim to jedno. Nyní sledoval okolo sebe lidi, kteří pozorně prohlíželi panely, studovali text a statistické přehledy, vyměňovali si tiše poznámky. Ohleduplně se usmáli a dali si vzájemně přednost ve dveřích, omluvili se, když bezděky jeden o druhého zavadil loktem.

Jenda měl už dost světoběžnických zkušeností a přece si tento dojem zapsal hluboko do paměti. Asi proto, že ho tak mile překvapil. (Když o mnoho let později sledoval zprávy o barbarském bombardování a ničení Jugoslávie, o přepadení Iráku, o vyhrožování Iránu, velkohubé projevy amerického státníka s rekordně nízkým IQ, vzpomínal na tyto »jiné Američany«. Budilo to jiskřičku naděje a optimismu.)

Základní dojem, který si odnesl byl, že neexistuje jedna Amerika, jeden Washington, ale že je to několik vrstev, které jako by se pohybovaly po různých trajektoriích.

Veliké kontrasty nejsou patentem USA. Jan se s nimi setkával všude. Nejméně padesátkrát byl v Sovětském svazu a viděl životní podmínky v Moskvě, Kyjevě a Leningradě, nesrovnatelné s úrovní ve středoasijských republikách, v Kirgizii, Uzbekistánu, v Kazachstánu. A jak se asi žilo lovcům, rybářům a pěstitelům sobů za polárním kruhem?

V Rio de Janeiro uviděl krásnou bílou haciendu na útesu vysoko nad městem. Přijela limuzína, široká vrata se na automatickém zařízení rozjela a na několik okamžiků se otevřel pohled do velikého dvora s palmami. Objevil se vysoký černoch s dogou, s dvěma pistolemi na nábojových pásech křížem přes prsa.

Pár kroků odtud se ze svahu otevíral pohled na jednu z favel. Tisíce lidí žije v těchto slamech na příkrých svazích hliněných homolí, kde za tropických lijáků dochází k tragickým sesuvům půdy. Lidské brlohy jsou slepeny ze zbytků krabic a plechu, bez vody a kanalizace, mezi vyšlapanými cestičkami bez ulic a bez chodníků. Policisté, o něž tu jinak není nouze, se do těchto míst neodváží.

Pod tropickým sluncem seděli před vchodem do činžáků ramenatí muži a střídali se na směny. Pistolníci. Vpustili do domu kromě nájemníků jen ohlášené návštěvy. Něco jako »pohraniční stráž« mezi dvěma světy, mezi těmi kdo mají a kdo nemají z čeho žít.

Před vánočními svátky byl Lukáš ve Frankfurtu nad Mohanem. V obchodních domech byla tlačenice. Prodavači, jindy samá ochota, byli už k smrti unavení a nevlídní. Nabízelo se zboží z celého světa, na co si kdo pomyslel. Byla ohavná plískanice, na ulici břečka z mokrého sněhu. V marastu seděl člověk, vedle na chodníku klobouk. Sem tam mu někdo hodil pfenigy. Z tlampače supermarketu zpíval hlas Karla Gotta.

Příkré rozpory současného světa viděl Jan nejen mezi přepychem a bídou. Nad lidstvem jako by visela hrozba konfliktu mezi technickým pokrokem a přírodou. Kdo si u nás dnes dovede představit den bez radia, telefonu, bez elektřiny, bez motorů, bez počítače? Ale příroda je život; je myslitelný život bez přírody?

Jan zažil pár dní v New Yorku. Od rána do večera v betonovém kaňonu ulic, mezi tasemnicemi ocelových oblud ničících vzduch spalováním nafty, v hukotu, rachotu, skřípění, reprodukované hudbě, povykování reklamy. Prchal. Ale co miliony lidí, kteří nemají kam uprchnout? Narodili se tam a umrou tam.

Z toho co Lukáš viděl považoval za nejvyšší životní standart Švédsko. Ne proto, že by bylo nejbohatší. Zdálo se mu, že na rozdíl od amerických velkoměst tu není ten hektický chvat, horečka, hon pro honbu. Jako když si Švédové umí svůj život a blahobyt užít.

Přírodu kolem sebe slepě neničí. Papírny musí čerpat vodu z řeky pod továrnou, ne nad ní. V pátek odpoledne bohatší část měst vyjíždí k chatám na břehu moře. Vytáhnou vlajku na stožár jako by chtěli hlásit: »Hurá, jsme tady a je nám fajn.« Polovina si přiveze jezdeckého koně. Alespoň o weekendu jezdí aniž by zamořovali ovzduší. Koňské koblížky jsou voňavější než benzin.

Kontakt s přírodou, připomínající vztah dětí s rodiči, obdivoval Jan v Mongolsku. Na ohromných prostorách tam žije poměrně velmi málo lidí. Hustota obyvatelstva je asi stokrát nižší, než u nás.

Ujížděl terénním džípem. Vyjeli na kopec. Bezděčně očekával, že za horizontem spatří městečko, vesnici nebo alespoň střechu chalupy, že údolím pojede vlak, že se tam povine silnice. Nic. Desítky a desítky kilometrů až po obzor step, skály, lesy, stráně, ani stopa po člověku. A za příštím průsmykem, po dalších hodinách jízdy? V dálce se zabělala dvojice jurt a na obzoru roztroušené krávy, koně, velbloudi, ovce, jaci. Jezdec držel pod paží dlouhou tyč se smyčkou na konci a zpíval si. Když dojeli blíž, Jan jeho písni stejně nerozuměl, ale průvodci mu vysvětlili, že to není ani šlágr z filmu, ani z radia. Zpíval si na notu, kterou složil a o tom, co viděl okolo sebe.

To byl pastevec, arat. Ten s přírodou žít musel. A co ve městě, v Ulánbátaru?

Jan měl přítele, už tu o něm byla zmínka. Jmenoval se Damdynsuren Saldžin. To nebylo křestní jméno a příjmení. Otec se jmenoval Saldžin a synovi dali jméno Damdynsuren. Byl tedy Damdynsuren Saldžin.

Byl profesorem vědeckého ústavu. Vystudoval v Moskvě aspiranturu filosofie a psal doktorskou práci. Byl ženatý, měl dvě děti a bydlel v hlavním městě v moderním domě, postaveném podle československého projektu. Jeho vztah k přírodě?

Když na jaře slunce roztaví metrový příkrov sněhu, odstěhuje se s rodinou do jurty na pokraj lesa v horách nad městem. Opustí několikapokojový byt s elektrickým proudem, koupelnu s teplou vodou. Každé ráno se v černém obleku, bílé košili s vázankou posadí na korbu náklaďáku a jede do práce. Spolu s ním děti do školy a další lidé do dílen, do úřadů, za nákupem. Odpoledne se to opakuje opačným směrem.

Že je život pohodlnější v domě s ústředním topením, ve městě kde je kino, obchody, služby? Na prstech vypočítal, kolik předností má život v jurtě na pokraji lesa.

A les sám? Jan také bydlel na jeho okraji. Ne v jurtě, ale v hotelovém zařízení mezi strmými svahy. Vyšel si pár kroků pěšinou mezi stromy. Byl zamyšlený. Zvedl hlavu a několik kroků od něho – veliké tlamaté zvíře, které si ho prohlíželo nevlídným pohledem. Tělo jako hrbatý kosmatý kůň, parohy o síle chlapské paže. Los.

Co teď? Utíkat? Vylézt na strom? Římská říše vydržela tisíc let, protože se řídila pravidlem: když nevíš co udělat, nedělej nic. Jan se otočil a bez nápadného spěchu, aby si los nepomyslel, že má strach, kráčel domů. Zvíře se věnovalo dál jívovým pupenům.

Jan to vyprávěl hostitelům.

„To jste měl štěstí. Mohl jste potkat něco horšího. Třeba medvěda, vlka nebo rysa. Zvířata se tu člověka nebojí.“

„Jak je to možné? Mongolové jsou přece vyhlášení lovci.“

„Ano, ale ne v horách okolo Ulánbátaru.“

„Tady je rezervace?“

„Teď ano. Ale zvířata tu nikdo nelovil, co paměť sahá. Jsou to Svaté hory. Věřilo se, že živí tvorové jsou převtělené duše předků.“

„Takže jsem možná potkal zrovna vašeho pradědečka. Nebo některého národního hrdinu.“

„My už na to nevěříme, ale zvířata máme rádi. Tady jim neubližujeme a oni s námi žijí v míru.“

„Kéž by si z toho svět vzal příklad.“

=*=

Že symbióza člověka s přírodou není samozřejmá a snadná věc, o tom se Lukáš také přesvědčil.

Když byl na sociologickém kongresu v Torontu, zajel se podívat na Niagarské vodopády. Znal je z literatury. Od klukovských let pro něho byly pojmem plným romantiky. V pralese u Velkých jezer žil statečný Lovec jelenů, jeho rudý přítel Uncas a další hrdinové románů Jamese Fenimora Coopera.

Okolo nádherné hříčky přírody uviděl něco jako ohromnou Matějskou pouť. Z obou stran, z kanadské i z území USA. Na parkovištích stály stovky aut, přijížděly a odjížděly desítky autobusů. Dvouplošník prováděl nad vodopádem vyhlídkové lety. Dole připlouvaly vyhlídkové lodě až k padajícím spoustám vody. V zapůjčených pláštích, gumových holinkách a rybářském klobouku bylo možno projít terasou pod přepadávajícím proudem. Rychlostním výtahem se dalo vyjet na vyhlídkovou věž. Na každém volném metru plochy okolo přírodní nádhery byly obchody se suvenýry, restaurace, bary, bufety. Nabízela se alba, fotografie, filmy, obrázky – malované, vyřezávané, vypalované. Od uměleckých předmětů po nejnemožnější kýče. Bylo možno koupit slavnostní indiánský oblek s čelenkou z orlích per přibližně za cenu limuzíny. Nabízela se na sta indiánských a eskymáckých prací, figurek vyřezávaných z parohů, kostí a ze žuly.

Děsivý hukot padající vody soutěžil s kraválem reklam a atrakcí.

Jan se vracel bohatší o zážitek a chudší o ztracenou romantickou iluzi z dětství. Viděl příklad, jak člověk dokáže přírodní nádheru zpeněžit a zároveň zprznit.

Nahlédnutí do různých zemí změnilo Lukášovu představu o perspektivách pokroku. Kdysi se mu zdálo, jako by lidstvo stoupalo po jakémsi schodišti od nižší k vyšší úrovni kultury a života. Některý stát a národ je o něco dál, v minulosti jsme byli o tolik a tolik stupňů níž.

Poznal, že lidé nemají všude na život stejné nároky. Mají různé potřeby, požadavky, představy o štěstí. Mongol potřebuje jurtu, aby měl blíž k přírodě, ne automatickou pračku. Je šťastný na koni, ne v přepychovém automobilu na dálnici. Je proto na nižším stupni vývoje? Nebo naopak?

Je těžké rozsoudit, kdo má požadavky lepší a kdo horší, kdo si představuje společnost lépe a kdo hůř. Je to zlé? Je to znamenité. Proč by měl být celý svět přistřižený podle jedné šablony? Proč by měla a musela zmizet osobitost tradic, zvyků, vkusu, životních nároků? Vzájemné sblížení a integrace kultur a národů nemůže přece vypadat, jako když se v míchačce dělá beton. To by byla hrůza. Doufejme a věřme, že budoucnost znamená bohatství zvláštností, alternativ, nabídku široké škály způsobů života.

=*=

Lukáš uviděl postupně tolik cizích zemí, že by snáz vyjmenoval ty, kde ještě nebyl, než ty, jež navštívil. Přesvědčil se, kolik je na světě plodů lidské moudrosti a vynalézavosti, jak kolosální je to dílo rukou a mozků. Jak by se mohl snadno docílit bohatý život pro všechny bez hladu, bez bídy, kdyby místo konfliktů byla dobrá vůle a mír.

Ještě jeden nade vše cenný poznatek si ze světa přinášel. Že každá cesta do ciziny je krásná návratem domů. Že všechno v zahraničí je hezké a zajímavé, když člověk cítí v zádech svou zemi, svůj domov, který ho čeká. (Odpusťte autorovi, že opakuje něco, co už bylo vysloveno mnohokrát, ale on to byl pro Lukáše, jako pro každého světoběžníka, ukrutně důležitý objev.)

Když ho letadlo přiváželo a obloha to dovolovala, vyhlížel, kdy se pod ním objeví červené střechy chalup. Takové jsou jen u nás.

=*=

21) Ptáci se vracejí k rodnému hnízdu

V pětačtyřiceti letech byl Jan Lukáš v plném rozletu. Pracoval s radostí a lehce. Nic nepřeháněl a snažil se nemyslet na slávu a ocenění. Poznal, že se mu věci nejlépe daří, když o nich přemýšlí i ve chvílích odpočinku a spíš jako o zábavě než o povinnosti a pouští se do psaní a bere do ruky diktafon jako za odměnu. Nápady pak měly křídla a diktát za nimi pospíchal. Nové myšlenky si nejprve ověřoval v přednáškách a pozorně sledoval ohlas posluchačů. Dovedl s nimi navázat bezprostřední kontakt a cítil, zda jdou souběžně s jeho myšlenkovým pochodem. Zřídka komu v sále nebo v posluchárně padala víčka a klesala hlava.

Když se občas musel do práce nutit, výsledek za mnoho nestál. Věty byly šroubované a aby vyjádřil jednu věc, musel se třikrát rozběhnout. Škrtal a ještě byl text rozvláčný a upovídaný. Stávalo se mu to, když plodil nějaký »podklad« pro vysoké činitele, nebo se o něj pokoušelo nachlazení.

Pokud byl zdráv a pracoval podle vlastního rytmu, našel si vždycky čas i na špetku pohybu. Téměř denně se proběhl za městem v polích. Dvakrát, třikrát v týdnu chodil do Podolí plavat. Rád se projel na kole. V zimě chodil s Věrou a s dětmi na motolské stráně lyžovat a sáňkovat. Praha, obklopená přírodou, nabízí k sportování řadu možností.

Horší to bylo při cestách po světě. I tehdy se snažil najít chvilku alespoň k procházce. Cestoval s rozkoší, ale zahraniční cesty úmyslně nevyhledával. Bylo jich i tak dost.

Když ho povinnost vyjet za hranice neminula, hleděl spojit nutné s příjemným. Prostudoval si informace o zemi a o místech, která měl navštívit. Mnoho volného času v cizině nemíval, ale snažil se využít každou chvilku, aby uviděl a poznal co nejvíce.

Absolvoval cesty, které jako by mu promítaly před očima barevný film, jako by obracel stránky v živém cestopisu.

Když odlétal na konferenci do Hanoje, rozkvétaly právě v Praze narcisy, tulipány a šeříky. V Moskvě ještě ležely zbytky sněhu. Při mezipřistání v Taškentu byl kraj pod souvislou sněhovou pokrývkou a mrzlo. O pár hodin později zažil v Kalkatě největší žár. Na letištní ploše se tetelil vzduch jako nad pláty rozpáleného sporáku. Na terase stála skupina Indů, mezi nimi vojáci v upjatých soukenných uniformách a nezdálo se, že by jim vedro vadilo. V letištní hale se točila na stropě ohromná vrtule a pod ní se tísnili Evropané, kteří zoufale hledali dýchatelnější vzduch. V křeslech podél stěn seděli Asiaté a měli z umořených a propocených bělochů legraci. Když letadlo startovalo, objevila se pod křídly vesnička s jehlancovitými chýšemi z palmových listů. S kapesním atlasem v ruce sledoval Jan pobřeží Bengálského zálivu a šťavnatě zelený prales. Sem tam trčela sluncem vybělená skaliska. Vynořila se stuha Rudé řeky a přistáli v Hanoji. Zde už to nepřipomínalo pláty rozpáleného sporáku, ale horkou prádelnu. Měl pocit, jako by procházel vyhřátým rosolem.

Takový kaleidoskop prožíval během jedné cesty. Podobnými živými obrazy procházel každý rok několikrát.

Bylo to fyzicky náročné. Střídalo se klima, strava, místní způsob života, kterému se musel chtě-nechtě do jisté míry přizpůsobit. Značné potíže činila změna času. V noci se Jan probudil a nemohl znovu usnout; doma v Praze už bylo ráno. Během jednání přicházela dřímota. Víčka trvala na svém a nechtěla zůstat otevřená ani po koflíku silné kávy nebo čaje. V Praze bylo po půlnoci. Za pár dní si na to v cizině jakž takž zvykl. Po návratu domů se to opakovalo a bylo to ještě horší.

Fyzické i psychické nároky a obtíže snášel a nestěžoval si. Cestování po světě bylo od klukovských let jeho snem a ten se mu vrchovatě naplňoval. Měl jinou podobu, než když četl Hlouchu a Běhounka, Vernea a romány z Divokého západu, ale nebyl bez zajímavosti a bez vzrušení. Život plný úspěšné práce a světoběžnictví vyvolával v Janovi pocit, že mládí ve Vraňanech, v Písku a v Budějovicích je dávno překonaná minulost. Nechal ji daleko za sebou.

Nečekaně se začaly dít divné věci. Když se mu v Rio de Janeiro stýskalo, nevybavoval se mu už byt v Praze, vltavské mosty a hradčanské panorama. Viděl lesní cestu za myslivnou a ze smrkového chvojí kanuly kapky deště.

Po návratu domů vyhledal román Karla Klostermanna Ze světa lesních samot, zastrčený v knihovně do druhé řady. Pátral po antikvariátech a četl od autora dychtivě lepší i slabší věci. Vdechoval z nich atmosféru šumavských lesů a hor. Připomínaly mu postavy dřevařů, mezi nimiž trávil klukovská léta. Ve vzpomínkách znovu žadonil, aby mu půjčili sekeru a vyjeveně zíral na krvácející palec.

Nedělní výlety s rodinou už jen výjimečně směřovaly do Českého ráje a do Karlových Varů a stále častěji do Kašperských Hor, do Českého Krumlova a na Lipenskou přehradu.

A dovolená? Jan měl otevřenu polovinu světa. Nabízely se mu rekreační cesty k moři i do hor, návštěva zajímavých měst. V počátcích manželství na takový výlet dlouho šetřili a čtrnáct dní v chatce u Černého moře byl pro ně zážitek.

Nyní se objevil silnější magnet. Záhořanský rybník. Lákal Jana víc, než Copacabana, Varadero a Bali. Děti s ním byly zajedno. Pro ně znamenala zahraniční rekreace mnoho námahy a málo potěšení a zábavy. U moře si pracně našly vrstevníky, spřátelily se s nimi, a bolestně prožívaly, když se za pár dní musely s novými kamarády rozžehnat.

Věra měla pro manželův »home-sickness« – stesk po domově pochopení. Však jí také nebyly jižní Čechy cizí. Opatřila lék. Našla na břehu Záhořanského rybníka na pokraji lesa chatu a najali si ji. Nebyl to žádný přepych, ale o to nešlo. Hajný Braun postavil pár kroků od hájovny srub s verandou. Byl odtud hezký pohled přes jezerní hladinu na stupnici šumavských hor od nejbližších až k Boubínu a Bobíku, na čarovné západy slunce.

Přes léto byl u rybníka veliký ruch. Do autocampu přijížděly stovky hostů. Oblíbili si jej zvlášť Holanďané. Okouzlovaly je hory a lesy. Mohli si natahat suché dříví a zapálit večer táborák. To by si doma mezi plavebními kanály, rovinatými loukami, větrnými mlýny a záhony tulipánů dovolit nemohli.

Vraňanští »domorodci« to měli na pláž k Záhořanskému rybníku jednu stanici lokálkou, nebo hodinu procházky romantickou cestou podél řeky Blanice a mlýnského náhonu.

S podzimem shon a dětský povyk v campu utichly. Na rybník, mokřadlo a na lesy se snesla snivá melancholická mlžina. Jen myriády racků ještě nějaký čas křičely vysoko pod oblohou, ale i ti se pomalu stěhovali do měst a na jih za obživou. Po nebesích plachtil ladnými křivkami jestřáb. Už ho nepronásledovala hejna podrážděných obránců hnízd s vodními kuřátky.

V kraji, kde znal každou pěšinu, Jan omládl. Jako kdyby ho vzala maminka znovu na klín a výskala v blonďatých čupřinách (které už mu »v koutech« řídly). Lidé mu tu teď byli bližší, než za chlapeckých let. Tenkrát se jim každým rokem dospívání vzdaloval. Jako když se mladé jiřičky učí létat a opouštějí hnízdo. Mířil pryč, vzhůru, do světa. Nyní se k nim a mezi ně pokorně a bohatší o životní zkušenosti, vracel. Už neměl pocit, že je životní dráhou překročil. Vyrostl do vědecké autority, do jisté mezinárodní úrovně, ale tím silněji cítil, že jeho kořeny tkví tady, kde se narodil, kde dorostl do vojenské míry.

Že si Lukášovi našli chatu hajného Brauna mělo předehru.

Jan jel počátkem šedesátých let na přednášku do Prachatic. Zastavil se před hájovnou, kde se narodil. Hajný uviděl neznámý vůz a vyšel před vrata.

„Dobrý den, pane Braun.“

„Jeje, to je Honzík. Já bych tě byl – vlastně vás - nepoznal.“

„Snad mi nebudete vykat.“

„Jste velký pán. Kdepak Honzík Lukášů. Koukáme se na vás v televizi.“

„Ale pane Braun, prosím vás, cožpak myslíte, že jsem z jiného těsta, než jsem byl?“

„To ne. My jsme na vás – tedy na tebe, když ti tak můžu říkat – pyšní. Já vždycky: Ten se tady v naší chalupě narodil. Oni to stejně všichni vědí.“

Profesoru Lukášovi šedly skráně, ale při těch řečech se cítil jako cudná panna, div se nečervenal.

„A co vy, pane Braun, jak se máte? Co pani? Co Anča a Frantík? Všichni zdrávi?“

„Zaplať pámbů, zdraví nám slouží. Nevím, jestli se s tím mám chlubit, nebo se za to stydět, ale pořídili jsme si na stará kolena ještě jednu holku, Mirku. Podívej, tamhle ji vidíš, kope brambory s mámou. Holt se nám to povedlo. Máme z ní radost. Už je ve čtvrté třídě a dobře se učí. Budeme mít aspoň povyražení do důchodu.“

Každá rodina, každý člověk má svůj román. Jendovi tu byli lidé blízcí tím, že jejich osudy znal.

Braun se do vesnice přiženil v letech krize. Jako tesař práci nesehnal a tak začal dělat v lese. Byl pracovitý, šikovný a měl dar přirozené inteligence. Lesní, Jendův táta ho udělal parťákem a po válce hajným.

Braunova paní a jejich manželství měly také svou historii. Anča byla velice hezká, ale chudá. Tahle kombinace představovala nebezpečí. Našli se zájemci o její půvaby a když se chytla lehkomyslné kamarádky, bylo zle. Párkrát se nechala odvézt do nočních podniků v Budějovicích a s dobrou pověstí byl amen. Místo toho se jí zakulatilo bříško a svobodné mamince se narodila Anička. Chlapi ve vsi se košilatě bavili a báby nad ní udělaly kříž. Slušný mládenec se pro ni bál na tancovačce přijít, aby ho nepomluvili.

Objevil se Braun. Přišel vlastně kvůli ní. Ne že by ho jiná a »lepší«holka nechtěla. Dlouho to sousedkám vrtalo hlavou. Byl mimořádně pohledný a pořádný mužský. Jako vyučený tesař měl mohutnou postavu, široká ramena, vyklenutý hrudník. Tvář měl drsnou, ale výraznou a vážnou. Po holení mu zůstával na bradě a na lících černý stín s modrým nádechem. Slušelo mu to. Neměl ve zvyku zbytečně mluvit, ale co řekl mělo hlavu a patu.

Nikdy se nepopral a nikomu nevyhrožoval a přesto vtípky na jeho známost s »lehkou Ankou«, která měla »do fóršusu« roční dceru, rychle přestaly. Proč? Přímý a otevřený způsob, jak si Anču namluvil a oženil se s ní, jak se svědomitě staral o malou dcerku, která »nebyla jeho«, ale kterou osvojil a které dal své jméno a když se jim narodil Frantík, nedělal mezi dětmi rozdíl, to všechno dohromady a jedno k druhému vzalo posměváčkům dech. Když se stal vedoucím party dřevařů a později hajným, ani se tomu lidé nedivili. Získal si respekt a sympatie. To nebývá na vesnici pro »přivandrovalce« snadná věc. A jeho žena? Pořádnější manželku a mámu aby pohledal. Její dívčí krása spokojeným manželstvím a zrajícími léty ještě rozkvetla.

Takový byl románek hajného a jeho ženy.

Když se Lukášovi nastěhovali do srubu před hájovnou, pozdravili se ještě s dalšími sousedy. Rodina lékaře Soldáta si postavila patrovou dřevěnou vilku a trávili v ní weekendy. Doktor měl ordinaci v Budějovicích, ale on i jeho žena pocházeli z Vraňan. Měli také zajímavé curriculum vitae.

Doktor byl z rodiny krejčího. Otec nebyl žádný Nehera ani Rolný (před válkou známé oděvní firmy). Pracně se na maloměstě protloukal, ale dokázal NĚCO (jak se tady s oblibou říkalo s krajovým akcentem). Nechal dva syny vystudovat medicínu. Starší byl praktický lékař, mladší měl u každého dospělého pacienta dvaatřicet pracovních příležitostí (pokud už pacient něco v chrupu nepozbyl).

Oba měli u Záhořanského rybníka chatu. Praktický lékař hned vedle Lukášových. Navázali přátelství. Doktor Soldát byl myslivec, ale mnoho toho nenastřílel. Spíš přírodu a zvířata pozoroval a fotografoval.

Jeho paní měla také trochu pikantnější minulost, ale jinou, než paní Braunová. Krásu Anči nedosahovala, za to byla mnohem bohatší. Patřila ve Vraňanech k nejzámožnější obchodnické rodině. Nápadníci si podávali dveře, ale Alenka si chtěla ještě něco užít, než si přikryje mládí manželským čepcem. Přihodilo se jí, co se v takových případech stává. Překročila neopatrně hranici, za níž byly její půvaby a věno slabší, než pihy na dobré pověsti a zájemců ubylo. Skončila válka a do Vraňan přijeli osvoboditelé se žvýkačkou, čokoládou, pomeranči a nenasytnou chutí na všechno od čtrnácti do šedesáti let, co se tajilo pod sukní. Alenka propadla lásce ke khaki-ideálu z Los Angeles. Když se rok na to stala paní doktorovou, drbny roznášely po městě nedoloženou verzi, že si na sňatek plácl krejčí s obchodníkem v hospodě U cínového džbánku.

Ať na tom bylo pravdy hodně nebo málo, jako sousedi na chatě byli Soldátovi příjemní a že by u nich létaly talíře a vyměňovaly se zoologické pojmy, Lukášovi nikdy nepozorovali.

Nechci trpělivost čtenáře přetěžovat místními historkami, ale nemohu se nezmínit ještě o jedné rodině, s níž Lukášovi navázali a v příštích létech udržovali přátelství.

Koncem jara, kdy se vydařila teplá slunná sobota, přijel Jenda s Věrkou na chatu. Pod mohutným dubem na břehu Záhořanského se setkali s čiperným dědou. Vnouček si dělal na mělčině rybníček a snažil se do něj zahnat malinké rybky. Děda byl netrpělivý. Chlapec asi šestiletý se brouzdal ve vodě a i když mu sahala sotva po kotníky, byla ještě studená a hrozilo, že nastydne. Děda bručel, že je čeká hodina cesty domů a že se bude babička zlobit, když přijdou pozdě k obědu. Na vnoučka to nepůsobilo, a do vody, i když mělké, se pro něho dědečkovi nechtělo.

Jan pana Krutinu znal. Býval to vlídný a ochotný úředník na vraňanském městském úřadě. V době, kdy na spravování okresního městečka stačilo pět, šest duší včetně obecního sluhy, dělal »děvečku pro všecko«. Nyní byl v důchodu a jako kdysi pečoval o obec, nyní se svědomitě staral o vnoučata, potomky svých dvou dcer.

„Dobrý den, pane Krutina,“ pozdravil Jan.

„Dobrý den, dobrý den. Jakpak mě znáte?“

„Jak bych mohl neznat duši obecní elektrárny a nejsvědomitějšího úředníka na obci? Lukáš – abych se představil.“

„Lukáš – Jeník? Pana lesního? Nojo, to už jsou léta a já vás pamatuji takhle,“ a děda ukázal dlaní do výšky pasu.

„Zato vy jste pořád stejný, pane Krutina. Vždycky plný života a dobroty. Dovedl jste se někdy v životě rozčílit?“

„To víte že jo a kolikrát. Co se mne natrápili tihle neplatiči elektřiny…“ Děda se dostal do kuráže a rozhovořil se, jako by se ta historie udála včera a ne před čtvrt stoletím.

„Slyšel jsem, jak napomínáte vnoučka, že se bude babička zlobit, když bude ohřívat oběd,“ snažil se Jan převést rozhovor na jinou kolej.

„To víte. Já už moc rychle nemůžu a slíbil jsem, že přijdeme kolem dvanácti.“

„Jestli se nám nebojíte svěřit, pane Krutina, svezeme vás autem. Stejně chceme jít Pod věž na oběd.“

Děda se maličko upejpal, jak to patřilo v kraji k dobrému mravu, ale očka mu šťastně zazářila. I vnouček, když slyšel o autě, vylezl bez pobízení z vody, posadil se na lávku a natahoval na mokré nohy ponožky.

Došli k chatě, představili se s Věrkou a odjeli společně do města.

Babička Krutinová byla učiněná dobrota.

„Kdepak Pod věž. Kdoví, co by vám tam dali. Já sice nemám nic svátečního, je sobota, ale kdybyste se neurazili, že vás zvu tak obyčejně…“

„Děkujeme mockrát, paní Krutinová, ale nemůžeme vás takhle přepadnout.“

„Ne ne, já vás nepustím. Byli jste tak hodní a svezli jste ty naše… Nezouvejte se, já ještě nemám umyto a pojďte dál.“

Babička samou radostí z návštěvy a pohostinností jen kvetla. Co byl děda v důchodu, návštěv a známostí ubylo a byly vzácné.

Z náhodného seznámení na břehu Záhořanského rybníka vzniklo přátelství, které trvalo léta. Upevnila je příhoda, k níž došlo asi za rok.

Obě Krutinovic dcery byly učitelky, jedna ve Vraňanech, druhá v Budějovicích.

Pan Krutina přijel na kole k Lukášovým na chatu. Byl bledý, rozpačitý a rozechvělý. Bylo znát, že ho trápí něco vážného. Nevěděl, jak spustit. Když začal, brada se mu třásla. Těžce ze sebe soukal trapnou historii.

V tom čase se zaváděly v obchodech samoobsluhy místo prodeje přes pult, jak se to praktikovalo od nepaměti. Aby se odradili nenechavci, kteří by si vykládali novotu tak, že se mohou sami obsloužit bez placení, přísně se takové přestupky hlídaly a trestaly. Krutinových dceru, pani učitelku Plachou přistihli, jak v samoobsluze strčila do tašky místo do košíku láhev becherovky a čokoládu a u pokladny se s nimi nepochlubila. Pánbů ví, co jí to, ženskou bláznivou, napadlo. Zadrželi ji, zavolali SNB a byla z toho aféra na celé Budějovice. Učitelka! To bylo sousto pro maloměstské drbny jihočeského velkoměsta.

Děda Krutina byl zničený. V životě nezůstal nikomu dlužen ani pětník. Nezbohatl, ale jediné, na čem si úzkostlivě zakládal, byla poctivost. Teď tohle!

Obrátil se na člověka, který měl v jeho očích z okruhu těch, které znal, největší vliv.

Jan přemýšlel. Prohřešek paní Plaché se nedal omluvit a těžko i pochopit. Oba s manželem měli slušné platy, domek, auto, s dvěma malými dětmi si žili docela dobře – a ona teď ukradne hloupost za stokorunu. To byla jedna stránka.

A druhá? Je to tak strašný čin, aby člověka proto zatratili? Šlo jistě o momentální zlý impuls, selhání jako dílo okamžiku. Vyvolalo to hysterii v místních, zvlášť intelektuálských kruzích. Kdyby se dopustila zločinu, kdyby někoho fyzicky napadla, kdyby ze msty zapálila, kdyby v opilosti někoho přejela, třeba dítě, bylo by to snad pro veřejnost přijatelnější, než tohle snížení se pedagoga, vychovatelky mládeže na úroveň zlodějíčka. Kontrast mezi osobností a mrzkostí provinění budil v malých dušičkách škodolibé zadostiučinění. Ustrašenec a slaboch si s rozkoší kopne třeba i do lva, když je bezmocný.

Lukáš měl v Budějovicích stále autoritu a řadu přátel. Přimluvil se, aby se věc řádně vyšetřila a hlavně aby se přihlédlo k celkové pracovní a morální úrovni paní Plaché i rodiny. Potvrdilo se, že šlo o bezúhonné lidi. Manžel byl zničený podobně jako děda. Čin ženy byl neomluvitelný, ale vymykal se naprosto veškerému jejímu jednání a charakteru, které se do osudné chvilky jevily jako vzorné. Byla přeložena na menší školu v předměstí.

Staří manželé Krutinovi pokládali mírný trest dcery za Janovu zásluhu. Od té doby pohlíželi na Lukášovi jako na své nejbližší.

=*=

Příští Štědrý den, jak bylo zvykem, trávili Lukášovi v Budějovicích u Věrčiných rodičů. Janova matka ani otec už nežili.

Když se k půlnoci podařilo dostat Peťu a Lidušku od dárků a rozsvíceného stromečku do postele, popadla Jendu touha po místech, kde trávil Vánoce jako chlapec. Věra se s chutí připojila. Nastartovali škodovku a ujížděli liduprázdnou noční silnicí do Vraňan.

Chata byla promrzlá, každé prkno jako kus ledu. Rozpálili bubínek do ruda, zavřeli ho, aby se teplo trochu udrželo a otočili klíčem v zámku.

Měsíc proměnil zasněžený kraj ve stříbrnou pohádku. Nikde ani hlásku, ani vánek nešeptal. Led na hladině rybníka se leskl a pruhy navátého sněhu vrhaly stíny.

Skřípot šlépějí se rozléhal jako rouhání. Šli a mlčeli. Člověk se v takové chvíli bojí promluvit. Jako by něco drželo varovně prst na ústech. Jako by lidský hlas hrozil roztříštit skleněné krajky jinovatky.

Obešli hráz rybníka, za ním druhý menší a stoupali příkrou zavátou cestou podél lesní stráně do Vraňanských Hor. Pára od úst mrzla v oblak šedého kouře. Vystoupali do horského sedla ke kapličce svatého Linharta a otevřel se jim pohled do kraje, okouzlený měsíční nocí. Na nízkých kopcích, v dolinách a v dáli na Blatech zářila žlutá světla vesniček. Boží mír. Velebnost, důstojnost panovaly v tichu a stříbrném světle. Nebe bylo plné hvězd, zelenkavých, zlatých, rudých. Byly tak nízko, tak blízko, že stačilo natáhnout ruku a baldachýn polaskat. Nespálil by se člověk o nebeské uhlíky?

Bylo vidět žlutou zář nad Budějovicemi. Petříkovi se tam zdálo o novém polozávodním kole, které ještě stálo u stromečku v obývacím pokoji a Lidušce o tom, jak budou holky čubrnět, až přijde po svátcích do školy v novém kožíšku s kapucou. (To víte – ženská.)

Prošli Křepice a Stožice. Nepozdravil je štěkot psů, kteří se jindy v mrazivé noci rádi lájí zahřejí a rozptýlí z nudné dlouhé chvíle. Dnes jako by i oni ztichli před majestátem svatvečera. Anebo to mělo prozaičtější příčiny? Byli tak zmoření a tvrdě spali po mimořádně vydatné večeři? Nebo se za ně hospodyně přimluvila a vzali je z promrzlého dvora do síně, nebo jim podestlali otýpku slámy v chlévě? (Za každým pokusem o poesii vystrčí nos šotek prózy.)

V okrajových uličkách Vraňan se kmitl vlčák, provázený živou konzervou všech možných psích ras. Co tyhle kamarády přivedlo do opuštěných koutů, kde se kromě nich proháněla jen ledová meluzína? Zavřeli jejich páni nedbale vrátka? Nebo se psiska vytratila nepozorovaně ještě před večerem, aby si pod pláštěm noci užila freje?

Podvraťáček přiběhl k Věře. Asi se mu přece jen stýskalo po lidské dlani a očichal jí rukavici. Jan na něho varovně dupl. To neměl dělat. Pohoršilo to mohutnějšího kamaráda a ochránce. Vlčák dutě zavrčel, zašklebil se a ukázal tesáky. Neměl bojovnou náladu a zůstalo u pohrůžky. Snad proto, že se malému nazrzlému příteli nic zlého nedělo anebo i psi dodržují na Štědrý večer klid zbraní.

Manželé se přes Krasice vrátili domů, k vychladlému bubínku na chatě. Za celou cestu nezahlédli jedinou lidskou duši.

Jan rozfoukal poslední uhlíky v kamnech a přiložil pár polínek. Na plechovém plátu by udržel dlaň a nespálil by se. Vědro s vodou bylo pokryto ledem. Vypili po skleničce koňaku a odhodlali se vlézt do studených pokrývek, které byly jako plechové. Zmáhala je únava z dlouhého pochodu, brodění hlubokým sněhem a klouzání po hladkých zmrazcích. Dojmy z krásného zážitku byly silnější. Než se ponořili do snů, s láskou se pomilovali. Ne z tělesné vášně, ale z touhy duše po spojení, po oddání se, po spočinutí vlastního Já v Já toho nejdražšího. Pak i ledový dotyk palandy hřál.

=*=

Zima byla v Pošumaví krásná. Čím výš do hor, tím opravdovější. Krutost šumavských zim, líčená Klostermannem jako by před náporem moderního způsobu života ustoupila, ale kouzlo lesů a holých strání, požehnaných bílou nadílkou, zůstalo. Bezpečím a pohodou se znásobilo. Školákům už nehrozil »bílý samum« jako ve strašné povídce.

Lukášovi zajeli do Volar. Postavili auto za kostelík a sňali ze střechy lyže. Mrzlo, sníh jiskřil. Než se dostali z města, nebyla to žádná velká krása. Na chodnících byl ušlapaný ledový příkrov posypán pískem a popelem, podle vkusu pana domácího. Jízdní dráha byla plná rozježděné špinavé kaše, vyšperkované koňskými koblížky. Hodili svázané lyže přes rameno a s tyčkami v ruce míjeli několik tyrolských domů.

Veliké začernalé dřevěné stavby kryly pod jednou střechou obytnou část, stodolu a chlévy. Patrová stavení měla štíty zdobené vyřezávanými, některé i malovanými balkóny. Na dvorech mířily šikmo k nebi váhy studní. Na jedné straně měly dlaněmi oleštěnou žerď, na druhé vědro.

Za poslední vilkou, secesní, obklopenou zahradou se stříbrnými smrky, shodili rodiče i Petr s Lídou lyže z ramen a upevnili vázání. Cesta před nimi stoupala k úpatí zalesněných kopců. Les představoval v ranním nízkém slunci koberec vyzlacené jinovatky, která ještě nestačila po mrazivé noci roztát.

Jeli v zástupu, v jedné stopě. Jan první, Petr za ním a »ženské« řadu uzavíraly. Věra poslední, aby někoho neztratili.

Jak se blížili k lesu, přibývalo zvířecích stop. Brázda lyží před nimi nebyla stará. Místy ji lemovaly špetky roztroušeného sena.

„Myslím, že jedeme ke krmelci, kde zakládají zvěři,“ poznamenala hlava rodiny.

„Uvidíme jelena?“ radovala se Lidka.

„Jo. A se zlatými parohy. A také Smolíčka pacholíčka,“ ironizoval Petr. „Ale to bychom se museli plížit jako Vinnetou a my jdeme jako stádo slonů.“

„Nevíš, jak bychom se mohli plížit na lyžích?“ spražila ho máti.

„Kdybychom měli sněžnice…“ bránil se Petr.

„Kdyby nebylo kdyby. A ráda bych tě viděla, jak by ses na sněžnicích potácel. A lyže dělají rámus, sviští, ať chceš nebo nechceš. Tak co vykládáš o slonech.“

„Buďte radši zticha. Lyže zvěři tak nevadí, ale lidský hlas ji leká na dálku,“ vložil se táta.

Ztichli a zpozorněli. Kraj lesa tvořilo smrkové mlází. Když je projeli, ocitli se mezi vysokými kmeny. Jan zastavil a dal mlčky rukou znamení. Mezi mocnými smrky na pár desítek metrů spatřili malou zoologickou zahradu.

Stála tam prkenná bouda. Hoření část sloužila jako seník a pod ním byly jesle. Okolo se to hemžilo šedohnědými i skoro černými postavami. Nezdálo se, že by jim blízkost lidí brala chuť k jídlu.

Z jedné strany jeslí opanoval pole mohutný jelen. Jan napočítal na paroží po šesti lodyhách. Dvanácterák. Po bocích snídal nebo svačil harém – laně. Za nimi poněkud ostýchavě přešlapoval a snažil se dostat k jeslím mladší štíhlý jelínek. Na opačné straně jeslí hodovali divočáci. Chovali se méně delikátně, než jelení rodina. Zápasili mezi sebou o kus žvance rypáky, které si co do tvrdosti mnoho nezadají s ocelovým rádlem. Jejich zájem neplatil ani tak žebřinám se senem, jako korytu pod nimi. Tam se nabízelo něco vydatnějšího. Nejspíš žaludy, kaštany, řepa a podobná jadrná krmě. Bojovnější vepři se pokoušeli dostat k dobrotám i z druhé strany jeslí a odstrčit laně. S tím ale nesouhlasil král s mocnou korunou. Potrestaný vepř bolestně zapištěl a vepřová rodina jako výraz uražené důstojnosti chvíli hlasitěji chrochtala.

Pár kroků dál mezi stromy postávalo a přešlapovalo stádo srn a hopkalo několik zajíců. To byla v lesní hierarchii nižší společenská vrstva. Ti museli počkat, až šlechta pojí a milostivě uvolní hodovní stůl. Kuchyně byla bohatá a slibovala, že hlady neodejde nikdo. I na myšky nahoře v seníku něco z jadrného zbude.

Lukášovi vyjeli ze stopy a postavili se jeden vedle druhého, aby jim nic na scéně neuniklo. Liduška byla v sedmém nebi, zvlášť z jelena. Krůček po krůčku postupovala a nejraděj by si běžela ta roztomilá zvířátka pohladit.

„Pozor!“ varoval táta. „Moc se nepřibližuj. Nejsou tak mírumilovní, jak vypadají. Zvlášť prasata.“

Dívali se, dívali, až je zábly nohy. Na druhou směnu strávníků ještě pořád nedošlo. A tak se obrátili a vydali na zpáteční cestu. Z mírného svahu to šlo rychleji.

Odpoledne si ještě vyšli na sjezdovku ve stráni za hřbitovem. Když se večer vraceli z Volar do chaty, děti se opřely na zadním sedadle jeden o druhého. Usnuly, než se auto přehouplo přes kopce k Prachaticím.

=*=

Zima byla kouzelná, ale nejsilnější dojmy pro Peťu a Lidku byly spojeny se Záhořanským rybníkem. Léto, prázdniny, to znamenalo celé dny na jeho břehu. Hlavně zas a znovu ve vodě, i když už byli zimou modří a Věrka je podesáté volala. Předháněli se, kdo dál doplave.

Dno se od břehu svažovalo a posléze ani dospělý člověk nestačil. O něco dál bylo zase mělčeji až po konec rybníka. Dno v hlubší vodě bylo bahnité, postavit se na něj nic příjemného, ale chvilce oddechu posloužilo.

U břehu byly dvě skluzavky. Petr byl hrdina a sjížděl bravurně z vysoké. Lidku svazoval strach. Jan jí dělal ve vodě společnost a ochranu, ale do ničeho ji nenutil. Věděl, že by to byl nejsnazší způsob, jak jí vodu zprotivit. Obě děti dělaly jen to, do čeho se jim chtělo a na co si troufaly.

Na Lidce bylo znát, že by tobogán také ráda zkusila. Mrzelo ji, že se nemůže odvážit k tomu, co dokáže Petr a další vrstevníci. Obcházela a okukovala nižší skluzavku, pozorovala, jak si kluci a holky počínají, ale stále si nedokázala dodat odvahu. Jan dělal, jako by to neviděl.

Když na skluzavce ani okolo nikdo nebyl, vylezla po kovovém žebříku, postavila se nad skluz, dívala se po něm dolů a váhala. Pohlížela tázavě na tátu, který stál po pás ve vodě. Povzbudivě se na ni usmíval, ale mlčel. Měl sto chutí říci jí: „Neboj se, Liduš, nic to není. Jak jednou sjedeš, máš vyhráno. Pak už budeš jezdit pořád a ráda. Jako ostatní děti.“ Zdržel se ale a byl zticha. Lidka strach nepřekonala. Obrátila se a po žebříku slezla.

Táta jí nic nevyčítal. Když k němu přišla a zahanbeně a omluvně se na něj dívala, s pochopením a přátelsky pokynul hlavou a zaplavali si.

Bylo znát že ji ta nepřekonaná meta v podobě hloupé skluzavky »žere«. Aby dokázala, že se vody nebojí, ani potápění, skákala zas a znovu z prkenné lávky. Sepjala dlaně, zdvihla paže nad hlavu a udělala »šipku«. Do hladiny to pláclo a Lidka měla břicho červené. Vyváděli s tátou ve vodě atrakce. Zdvihl ji za lokty, počítal: »Raz, dva, tři« a hodil ji co nejdál, až voda vysoko vystříkla. »Ještě, ještě,« žadonila a byla k nenasycení. Vzal ji pevně za ruku a za nohu a otáčel s ní dokola, až vířila vodu jako propeler.

Řádili, dováděli, až se rozesmátá a rozjařená Liduška najednou sebrala, přebrodila vodou po prsa ke skluzavce, vyběhla po žebříku, několikrát zalomcovala pákou vodovodu aby namočila skluz, posadila se, přidržela si nos a sjela. Vynořila se, vytřela si předloktím oči a vrhla na tátu vítězoslavný pohled.

=*=

Chata už Lukášovým nestačila. Uvažovali o něčem větším, kam by se všichni čtyři pohodlně vešli, kde by mohl Jan trochu pracovat, kde by v zimě nezakusili tolik mrazu a v létě tolik rámusu a ruchu z kempu, který rostl.

Uvažovali, že si postaví větší chatu alespoň o dvou místnostech, popřípadě s podkrovním pokojíkem. Hledali hezké místo stranou velikého provozu, v klidu. Vyšli si na procházku do Vraňanských Hor. Osadu tvořil asi tucet chalup, roztroušených na stráni, obklopené podkovou lesa. Silnice od Vraňan tam končila a dál vedly jen lesní cesty.

Vystoupili na nevysoký chlum porostlý borovicemi, lípami a břízami. Měl šťastnou polohu v horském sedle. Otevíral se odtud výhled na jih a na sever. Severní svah spadal ostře k řece Blanici a přes pole, louky a rybníky pokračoval k mohutnému vrchu Hrad se zbytky pravěkého hradiště a mohylami slovanských hrobů. K jihu se otevíral pohled na Blata.

„Tady by bylo krásné místo,“ nadchl se Jan a opsal kruh zdviženou paží jak praotec Čech na hoře Říp.

„Mluvíš mi z duše,“ souhlasila Věra.

„Není to moc na větru? Víš, jak tu dovede někdy vichr vyvádět.“

„Mohlo by se to spustit trochu pod vrcholek, aby to bylo chráněné.“

„To bychom se zase připravili o kus výhledu.“

„ Podívej, Honzíku, někdo se sem nahoru škrábe. Nevynadá nám, co tu děláme?“

„Co by nadával? Nic neřežeme, trávu nešlapeme, žádná tu není…“

Po louce pomalu a rozšafně stoupal vysoký hubený muž. Zadýchal se a místo pozdravu pokynul rukou.

„Koukám, že se vám tu líbí. Hezký výhled, co ? Nehledáte něco, nebo někoho?“

„Je tu hezky, to máte pravdu. Uvažujeme, že by tu byla pěkná chata.“

„Tady vám to nepovolí. Je to tu chráněné, rostou tu všelijaké rostliny.“

„To je škoda. Nám by se to právě tady zamlouvalo.“

„Myslíte tady v Horách?“

„Proč ne? Je tu hezky.“

„A kdo jako jste, že jsem tak smělý?“

„Lukášovi. Já jsem se tu za kopcem narodil.“

„Lukáš? Jako revírníka Lukáše, co byl v Krasicích?“

„Jo. Právě toho. A to je moje žena.“

„A vy si mně nepamatujete? Dělával jsem u tatínka v lese. Valenta.“

„Ano, ano, pan Valenta z Hor. Prodávali jste limonádu, podmáslí a chléb s máslem. Sedělo se u vás na zahradě. Měli jste tam z prken lavice a stoly a nohy měly z březových polen s bílou kůrou.“

„No vidíte, že jste si vzpomněl. Ale váš otec na limonádu nebyl. Ten měl rád pivo. Měli jsme flašky. To už je léta… A vy byste tady chtěli bývat? Já bych vám něco poradil. Mladý Kučera – on vlastně se jmenuje Blažený, ale vzal si Kučerů Máňu – ti to prodávají. Kučerů chalupu, však tu si jistě pamatujete…“

Tak se zrodil podnět, který měl pro rodinu Lukášových dalekosáhlé příští. Koupili ve Vraňanských Horách dvě stě let starou budovu s polorozbořeným chlévem, se stodolou a hromadou kůlen a králíkáren a všech možných i nemožných přístavků. Byla postavena v překrásném místě. V mělkém údolí, chráněná před západními větry zalesněným masivem Svobodné hory. Otevíral se odtud podobný výhled na Hrad, jako z chlumu v horském sedle.

Strávili tam celou první dovolenou a proměnili selské stavení v příjemné útočiště v náručí lesů a v božském klidu. Věra se projevila jako praktický člověk. Brzy znala po okolí kdejakého šikovného řemeslníka. Do Budějovic k rodičům měla blízko a chalupa jí přirostla k srdci.

Petr s Lidkou zde vyrůstali. Praha, to byla škola, a Hory, to byly weekendy a hlavně prázdniny. Chalupa byla spojena s jejich nejhezčími léty.

Jan zde nejraději psal. V Praze po volných chvilkách si připravil poznámky, podklady a osnovu a tady v klidu a pohodě u okna, s výhledem do zeleně s diktafonem u úst dával textům finální podobu. Říkal tomu žertem »dělat Boženu Němcovou«.

Mezi ním a Věrkou vznikla svérázná dělba práce. Ilustrovala to anekdotická příhoda.

Jan se na chvíli odtrhl od diktafonu a vyšel před dům. Pokrývač opravoval hřebenáče a obíjel plechem komín.

„Dobrý den, pane domácí,“ ozvalo se ze střechy. „Tak vy jste jako šéf. Já vás ještě ani neviděl. Ona to všechno řídí vaše pani. Já přijdu takhle domů a žena povídá: »Hledala tě tu nějaká ženská.« »Mne a ženská?« povídám. Bylo mi to divné. Za mnou chodí kvůli práci jedině mužský, ženská nikdy žádná. Proč by mne hledala ženská? A pak přišla vaše pani a co jako mám udělat a jaké tašky a co za to a do kdy a že to musí být tak a tak. Já nestačil koukat. Ale nic si z toho nedělejte, pane šéf. Ta moje je taky pěkná semetrika.“

=*=

22) Horečka

„Jaká smůla, jaký pech, že Gorbačov není Čech.“

To byla průpovídka, která s hořkou ironií kolovala kuloáry Paláce kultury. Byl březen devětaosmdesátého roku. Probíhal sjezd a jeho účastníci netušili, že bude v Komunistické straně Československa poslední.

Mnozí byli Gorbačovem a jeho »perestrojkou-přestavbou« v SSSR nadšeni. Lukáš k nim patřil. Sledoval sovětský tisk ještě horlivěji než jindy. Kde mohl, tam sympatické reformní myšlenky šířil. Ne všechno, co se v Sovětském svazu dělo, přijímali vedoucí činitelé stejně jednoznačně. Mnohé vyhlašované zásady i praktické kroky Moskvy představovaly nepřímou kritiku nedostatků a slabých míst, jež se projevovaly i v Československu. To byl ale hlavní důvod, proč Jan s takovým entusiasmem o sovětské přestavbě psal a přednášel.

I jeho však některé věci v SSSR znepokojovaly. Např. literární kritika se pustila velmi nevybíravým způsobem do řady spisovatelů, které znal a měl rád. Do Šolochova, Alexeje Tolstého, Majakovského. Velebila Pasternakova Doktora Živago. Jan tuto knihu považoval za nesourodé dílo, sešité z několika značně stylově i ideově odlišných částí. Znal už dříve z ruských originálů i anglických překladů knihy Solženicyna, Šukšina, Ajtmatova, Bulgakova a bylo mu proti mysli, když někteří žurnalisté mermomocí stavěli jedny ruské autory proti druhým.

V Tvorbě byl otištěn na celou stránku článek přední československé rusistky, věnovaný těmto otázkám. Zabýval se výslovně literaturou, ale z podtextu bylo zřejmé, že autorka má i širší výhrady k tomu, co se v Sovětech pod hlavičkou »perestrojky« odehrává. Jan byl přesvědčen, že se s vaničkou špinavé vody vylévá i zdravé dítě – jak říká staré německé rčení.

Stať byla o to pozoruhodnější, že autorka byla ženou Formana, tajemníka ústředního výboru strany. Manžel jistě o článku věděl. Jestliže se na něm nepodílel, pak s ním nepochybně alespoň souhlasil.

Jendovi se to příčilo. Dobrá, říkal si, s moderním trendem přestavby souvisí »glasnost«, otevřené a svobodné vyjádření i takových názorů, které se právě nenosí. Svoboda slova. Proč by se nemohl otisknout i kritický článek. Ale když se ukazuje na slabiny reforem, měly by se uvádět také – nebo spíš v prvé řadě pozitivní stránky. To v článku chybí. Působí to, jako by se pro umazaný šos zahazoval celý kabát. Jako by se odmítalo všechno, nebo alespoň podstata toho, co se ve Svazu děje. A když to napíše manželka čelného stranického představitele, působí to skoro jako oficiální linie. Navíc ještě podsouvaná neobvyklou nepřímou cestou.

»Nebo jsem ještě poplatný oficiálnosti?« pochyboval Jan.

O světodějné pokrokové roli gorbačovské reformy byl pevně přesvědčen.

Pozvali ho do Ústí nad Labem na přednášku pro krajský stranický aktiv. Vystupovali společně s šéfredaktorem časopisu Svět, který se právě vrátil z reportážní cesty po několika ruských městech. Oba byli horoucími stoupenci přestavby.

Jan vyzdvihl zvlášť to, co Gorbačov vytyčil jako hlavní heslo v polovině osmdesátých let, sotva se ve funkci »generálního« zabydlel: Urychlit rozvoj socialismu. Znamenalo to zejména zvýšit v Sovětském svazu životní úroveň lidí. Bylo to svrchovaně třeba. O blahobytu se v propagandě hodně mluvilo, všechno bylo v novinách a v ústech řečníků »nej«, ale lidé to málo cítili. Zvlášť na venkově a v odlehlých místech. Věci nebyly drahé, zejména bydlení, jídlo, oblečení, hromadná doprava a vůbec všechny základní životní potřeby. To byla pravda. Ale občas některé věci sehnat »bez fronty« bylo umění.

Nábytek se ve svazu kupoval po kusech, na auto nebo motorku se čekalo roky. Gorbačov otevřeně vyhlásil, že se nebude pokračovat v dosavadním kurzu na těžký průmysl, investice a zbrojení a na prvním místě bude spokojenější život občanů. Kdo by takové politice z duše rád nezatleskal? Jan v uplynulých letech projel Rusko, Ukrajinu, Gruzii, Kirgizii, Litvu a Bělorusko, byl na Kavkaze, na Krymu a na Urale a věděl, jak svrchovaně je tato linie potřebná. Ve vystoupeních ji zdůrazňoval tím víc, čím naléhavější byla u nás. V posledních letech se z priority těžkého průmyslu a investic stal v některých směrech fetiš. Stavěly se i závody, které ztratily význam dříve, než se dokončily a uvedly do provozu. Jasnou výhledovou koncepci nahrazovala setrvačnost.

S chutí vykládal o »glasnosti«. Desítky let přednášel a psal a věděl, jaký to někdy vyžadovalo tanec mezi vejci. Lidé se ptali na věci, o kterých celou pravdu říkat nemohl. Oni jeho kličkování poznali a pohlíželi na něj s nedůvěrou. Jaká je to politika dělnické třídy, pracujících, když se nedělá otevřeně a informace se dávkují podle toho, kdo kolik má či nemá vědět?

Nejcitlivější Achillovou patou byla tzv. kádrová politika. Na řadě vedoucích míst byli lidé, kteří – lidově řečeno – na to neměli. Někdy charakter, častěji schopnosti.

Neobohacovali se, nekradli – i když takové případy se také stávaly, ale nebyly časté. Mezi funkcionáři panoval spíš asketismus. Alespoň navenek. Dávat najevo přepych, to se nenosilo. To byla hanba a kádrový nedostatek, který si nemohl dovolit ani vysoce postavený člověk.

Jeden čas, někdy koncem 70.let se rozmohl nešvar okázalosti, osobních oslav a bohatých darů. Jeden generální ředitel obdaroval druhého generálního ředitele z reprezentačního fondu barevným televizorem, koberci, broušeným sklem, plastikami, originály od známých mistrů. Když měl »papaláš« narozeniny, sestavovala sekretářka pořadník gratulantů a nikdo nepřicházel s prázdnýma rukama. Na poradách a přijetí u vedoucích pracovníků se podával koňak.

Blížily se pětasedmdesátiny tajemníka z tajemníků nejvyššího. Vytušil nebezpečí, k němuž se schyluje. Okázalosti, alkohol v práci a »darovací« manýry striktně zakázal. Zbytek koňaku ve skříních tajemníků dopili pomocníci.

Zmíněné nešvary způsobily víc ostudy, než skutečných škod. Mnohem horší bylo, že při rozestavování osob na vedoucí místa rozhodovaly někdy jiné vlastnosti, než znalosti a schopnosti kandidátů. Na tzv. kádrovou práci byl vytvořen zvláštní specializovaný aparát. O každém člověku se zakládal fascikl dotazníků a posudků. O lidech, o jejich výběru, určení do funkcí a ocenění se rozhodovalo mimo vlastní proces řízení. Ředitel odpovídal za chod závodu, ale osoby na vedoucí místa mu vybíral a jejich kariéru určoval někdo jiný. Jak to působilo na pracovní disciplinu?

Jan poznal kádrové rozhodování na vlastní kůži. Po funkcích netoužil, měl rád studium a psaní a netrpěl nedostatkem slávy, ani peněz. I jeho se však nemile dotkly jisté manévry, kdy si připadal jako kulečníková koule.

O vztahu ředitele filosofického ústavu, akademika Skoupého k potřebám společnosti jsme se už zmínili. Byl stoupenec představy, že »čistá filosofie« nemá s politikou a denním životem nic společného. Projevovalo se to v úloze a autoritě ústavu, který byl ve společnosti cítit, jako kdyby neexistoval.

Situace dozrála a vedení akademie se rozhodlo ředitele vyměnit. Los padl na Lukáše. Prezident akademie ho zavolal, posadil do klubovky a přesvědčoval ho, jak je důležité, aby se právě on a jedině on do čela nejvyšší filosofické instituce postavil.

„Své osobní záliby nesmíte stavět nad zájmy celku,“ byl poslední zdrcující argument, po němž se čerstvě designovaný ředitel vzdal odporu.

Za několik dní se dověděl, že je všechno jinak. Akademik Skoupý došel za nejvyšším činitelem v zemi, ujistil ho věrností až za hrob a byl omilostněn. Ve funkci zůstal.

President akademie se Lukášovi omluvil. Co jiného mohl dělat? Jako pofoukání na bolístku dostal Jan čestnou funkci předsedy Socialistické akademie, organizace dobrovolných vědeckých a politických lektorů.

Příště se obsazovalo místo šéfredaktora teoretického měsíčníku. Tentokrát nikdo předběžně s Lukášem nemluvil. Z kuloárové šeptandy se dověděl, že byl jedním ze dvou kandidátů. Byl autorem řady teoretických publikací, některé vyšly v zahraničí. Jako alternativa přicházel v úvahu muž, který měl jedinou přednost, že pracoval několik let jako stranický tajemník na jednom pražském obvodu. Volba padla na něj. Generální se vyjádřil, že na toho bude větší spolehnutí, bude disciplinovanější.

Poslušnost se povýšila na důležité, ne-li stěžejní kriteriem kádrového výběru. Bohužel, o výsledcích práce rozhodovaly jiné vlastnosti.

Lukáš si při přednáškách o sovětské přestavbě ohřál polívčičku. O všeobecně známých nešvarech u nás mluvil jako o problémech, které ideálně řeší »perestrojka« ve Svazu. Nejvíc pozornosti věnoval demokratizaci, zvlášť ve straně.

Chápal, že ideální demokracie neexistovala, neexistuje, ani existovat nemůže. Ani nejideálnější společnost není s to naprosto vyloučit rozpor mezi přáním většiny a optimálně kvalifikovaným rozhodnutím. Ale ve straně jako v nejuvědomělejší, nejvyspělejší části společnosti by mělo být rozhodnutí většiny určující především při volbě vedoucích. Základní organizace by si měly svobodně vybrat své předsedy a funkcionáře okresu, ti zase kraje a kraje rozhodnout o těch nejvyšších. Ve stanovách to tak bylo, ale skutečnost byla jiná. Generální tajemník vybral tajemníky krajů a bez jeho stanoviska se neobsadily ani okresy. Čím významnější organizace, třeba jen základní ale na důležitém závodě, tím vyšší instance určovala, nebo – formálně – »schvalovala« její vedoucí.

Lukáš už několik let řídil Ústav pro výzkum míru a odzbrojení. Stranická organizace spadala pod městský výbor. Formálně se předseda volil na členské schůzi, ale fakticky se odkýval »návrh«, který přišel z »města«. Několik let byl předsedou Vrabec. Získal si zásluhy tím, že byl na městském sekretariátě pečený vařený. Jako vědecký pracovník byl nula a zápasil léta se studiem aspirantury. Lidé si o jeho intrikách šuškali, ale báli se proti němu vystoupit.

Aby zjednal nápravu, musel Jan vyhánět čerta Belzebubem. Zašel na ústřední výbor za tajemníkem, který měl na starosti akademii a vysvětlil mu situaci. Ten zavolal »na město« a takovým »demokratickým způsobem« byl místo Petra dosazen Pavel.

V únoru sedmaosmdesátého roku se Jan zúčastnil jako host stranické konference ve Vítkovických železárnách. S delegačenkou dostal text vystoupení, které měl přednést. Byl zde podruhé v životě, poměry na závodě neznal a nic kloudného k místním problémům uvést nedovedl. Kromě toho tu byli zástupci z okresu, z kraje, z městské organizace a každý se chtěl nechat slyšet. Rozhodl se, že nebude číst všeobecné fráze. Předsednictvo konference kvitovalo jeho zdrženlivost s povděkem.

Předseda organizace za ním o přestávce přišel.

„Soudruhu, čteme tě a vážíme si tě. Nemohl by ses po skončení chvíli zdržet a pobesedovat s námi? Zůstalo by tu pár lidí, kteří budou mít zájem.“

„Jistě. Rád,“ souhlasil Jan a potěšilo ho to.

Přišlo asi třicet lidí. Předseda celozávodního výboru, hutník, začal: „Soudruhu Lukáši, ty jsi vzdělaný člověk, my jsme dělníci. Jsou tu inženýři, ale to jsou machři na ocel, ne na politiku. Máme pochyby a nevíme si s tím rady. Máme otazníky nad některými zprávami o tom, co se děje v Sovětském svazu. Připomíná nám to nedobré věci, které jsme poznali u nás v osmašedesátém roce. Chlapi, co jezdí do Svazu na montáže vyprávějí, že je to ve skutečnosti ještě horší, než co je známo z novin a z televize. Prosím tě, jaký je tvůj názor? Když nám to řekneš ty, tobě věříme.“

Jan to považoval za lehkou otázku. Rozjel se a dvacet minut vykládal o přednostech »perestrojky«, »glasnosti« a demokratizace. Zodpověděl pár dotazů a zdálo se, že se lidé spokojeně rozešli. Přesvědčil je.

Ale stalo se, co se v takových situacích člověku stává. Co zdánlivě snadno a jasně vysvětlil, to mu po skončení dál vrtalo hlavou. Těch třicet vítkovičáků mu leželo na svědomí. Je to opravdu všechno tak čisté a jednoznačné, jak jim to vylíčil? Věděl, že někdy je »dělnický čich« spolehlivější barometr než velká učenost.

V dubnu přiletěl Gorbačov do Prahy. Už dlouho Pražané nevítali v ulicích sovětského představitele – s výjimkou Gagarina – tak spontánně a srdečně. Měl ve zvyku procházet se se svou suitou ulicemi. Získal tím popularitu i ve Spojených státech. Na Příkopech ho obklopovaly nadšené špalíry.

Jan se nenechal unášet vnějšími efekty. Holdování vůdčímu představiteli světového proletariátu mu připadalo nedůstojné, ale tím svědomitěji studoval jeho projevy a stati.

Některé věci mu nebyly jasné, ale pokládal to za svůj nedostatek. Snažil se nové nezvyklé teze sladit se základními marxistickými postuláty. Gorbačov se často odvolával na Lenina. Uváděl citáty, které zněly neobvykle. Kladl všelidský přístup nad třídní. Všelidské hledisko? Proč ne? Co jiného je boj za mír? Zájem světového proletariátu a socialistické společnosti je v současné době totožný se stěžejním zájmem celé lidské společnosti. Tak si věci vysvětloval a tak o nich psal. Bylo to ono, co měl Gorbačov a jeho horliví přizvukovači na mysli?

Disharmonický tón Jendovi zazněl, když mu redaktor Rudého práva vyprávěl:

„Pražský dopisovatel sovětské Pravdy položil na tiskovce otázku: »Michaile Sergejeviči, jak se v SSSR projevuje »glasnost«? Cenzura už neexistuje?« Když Gorbačov odcházel, stáli jsme se sovětským korespondentem vedle sebe. »Gorba« po něm šlehl pohledem a zasyčel: »Durak.«“

„Co na to sovětčík?“

„Zbledl.“

„Mělo to nějakou dohru?“

„Jo. Za dva dny dopisovatele odvolali. Nepomohlo mu ani, že napsal o návštěvě reportáž, jako by do Prahy přijel sám pánbůh.“

Jedna vlaštovka jaro nedělá a jedna špatná zvěst Jana o víru ve velikého demokrata nepřipravila.

Krátce nato letěl do Moskvy na konferenci společnosti »Znanije«. Předpokládal, že celá země žije »perestrojkou«. Ve svém vystoupení hovořil o tom, jak se u nás provádí přestavba a jak byl v Praze Gorbačov nadšeně přijat. Líčil, jak lidé lezli na stromy a na elektrické sloupy, aby ho zahlédli. Čekal srdečný ohlas »široké ruské duše« a v sále bylo rezervované, skoro trapné ticho. Žádný spontánní aplaus ho nepřerušil, jen nakonec dostal povinnou dávku potlesku, jaká hostu ze slušnosti patří.

Odcházel z řečnické tribuny zmaten. Co to bylo? Nepovedlo se mu vyjádřit dost přesvědčivě obdiv a vděčnost Sovětskému svazu, že »perestrojkou« znovu dává veliký historický příklad? Anebo…? Skoro se bál domyslet.

Po skončení konference se ho ujal Anton Ivanovič, bývalý prezident, nyní tajemník Akademie věd. Znali se léta. Několikrát ho Lukáš provázel Prahou. Akademik ho na koncertu pro delegáty posadil vedle sebe do čestné první řady. Jen letmo se zmínil o Janově vystoupení a s jemnou ironií se zeptal: „Tak u vás lezli lidé na stromy, aby viděli Michaila?“ Jan cosi zakoktal a Anton Ivanovič převedl řeč na jiné téma.

Lukáš se tentokrát vracel z Moskvy se zmatenými pocity. Bylo to něco podobného, jako když v opeře zazní první vzdálené akordy blížícího se dramatického obratu.

Zřetelnější signály zaznamenal koncem roku 1988 během přednáškové cesty do Kyjeva. Jeho vystoupení byla oznámena na plakátech, v rozhlase a televizi. Přednášel na univerzitě a pro akademické pracovníky.

Den před veřejným vystoupením, které bylo připraveno jako přímý televizní přenos, přišel za Lukášem mladý sebevědomý režisér a oznámil mu změnu v pojetí večera. Nebude žádná přednáška a Jan bude rovnou odpovídat na dotazy. Dostal soupis asi patnácti otázek. Přednost budou mít dotazy, které položí účastníci večera na místě. Mladík jednal autoritativně. Bylo znát, že sdělovací prostředky jako »sedmá velmoc« (a televize jako její královna) panují i v Kyjevě a s manipulací takových veličin jako jsou akademici si nedělají těžkou hlavu.

Sál se naplnil a televizní kamery se rozestavily. Reflektory ho oslnily, ale živé pojetí programu Janovi vyhovovalo. Ani ruština mu nedělala potíže. Jen ráz dotazů, které začaly přicházet z publika ho překvapil. Nepochyboval o tom, že jejich režie byla předem připravená. Proč povaha těch, které dostal písemně předem a oněch, které nyní přicházely, se zásadně lišila? Otázky na papíře se týkaly životních podmínek a kulturního dění v Československu. Na rozdíl od toho z auditoria se teď lidé ptali výlučně na tzv. neformální skupiny, jinými slovy na protisocialistická vystoupení.

Jan argumentoval rozmanitostí organizací, sdružených v Národní frontě. Celkový počet členů politických, kulturních, sportovních a zájmových sdružení více než dvakrát převyšoval počet všech občanů včetně nemluvňat. Každý občan byl v průměru členem nejméně dvou veřejných složek a měl tak možnost aktivně se podílet na veškerém dění.

Z celého aranžmá nabyl dojem, že se od něho čekalo něco jiného, než jak to dopadlo. Jak si to má vyložit? Předpokládalo se, že bude horlit pro »neformální skupiny« a vydávat je za rašící demokracii? Vypadalo to tak.

V té době ještě Jan jako většina lidí netušil, k čemu se schyluje. Ze všeho nejméně si připouštěl, že by nejtěžší rána dělnickému hnutí, socialismu a veškerému pokroku mohla přijít ze Sovětského svazu.

=*=

Když byl Husák v čele strany vystřídán Jakešem, Jan to upřímně přivítal. Husáka si zvlášť neoblíbil. Připadal mu příliš »advokátský«. Když Husák někdy improvizoval, byla to ukázka formální právnické logiky. Jako když muzikant na jednu hudební větu zahraje celou skladbu. Připadalo mu, že v jeho politice je víc chytré taktiky, než poctivého zájmu o to, jak lidé žijí, jak se jim daří, jak úroveň republiky po všech stránkách roste.

Rezervovaný vztah byl obapolný. Husák se s Lukášem setkal několikrát a nechal si ho vždycky znovu představit jako neznámého člověka. Poprvé ho bez představování »poznal«, když byl on sám odvolán z funkce vedoucího tajemníka KSČ a ve Španělském sále na Hradě se odbývala formální »oslava« jeho narozenin. Přišel za Jendou a chválil jeho vystoupení v televizi. Paradox byl o to větší, že Lukáš v televizní relaci oceňoval jmenování Jakeše. Nepřímo tak řekl: Zaplať pánbů, že je Husák pryč.

Jan znal Jakeše jako předsedu stranické kontrolní komise, v níž byl jedno období členem. Považoval ho za poctivého »dělníka politiky«. Jakeš si neliboval v imponujících projevech. Problémy řešil věcně a bez pózy. Jezdil po závodech a zemědělských podnicích a víc se zajímal o pracovní podmínky, názory a potřeby lidí, než aby je poučoval.

Jako vedoucí tajemník strany se stal místo Husáka předsedou Národní fronty. Za celá léta, co byl Lukáš v předsednictvu tam Husáka nespatřil. Jednání řídil profesor Trávníček jako zástupce. Jakeš od nástupu do funkce řídil každé zasedání od začátku do konce sám.

Některým lidem vadilo, že byl svou dělností příliš prostý. Podle nich vůdčí osobnost má stát na piedestalu a imponovat. O Jakešovi se dávalo k lepšímu, kde se přeřekl, kde mluvil o brojlerech a řekl prý »bojlery«. Ve skutečnosti to byl vzdělaný a moudrý člověk. Byl zvídavý a všemu se snažil přijít na kloub. Neměl ve zvyku předstírat a hrát divadlo. Už jeho chůze a chování byly prosté. Na schůze nepřicházel, když všichni seděli na místech a netrpělivě čekali. Přišel o chvíli dříve a před zahájením stál a rozmlouval v hloučku.

Bohužel, ani svatý Petr nemohl zachránit stranu a socialismus v Československu před zhroucením. Stoličku tomu podrazil Gorbačov z Moskvy a trio kumpánů, Jakovlev, Ševarnadze a Jelcin. Jan poslouchal vystoupení Jakovleva na vysoké stranické škole ve Veleslavíně, kde horoval pro »neformální skupiny« a vydával je za atribut demokracie. To už si Václav Havel chystal šortky, aby v nich ostentativně vpochodoval jako »Masarykův nástupce« na pražský Hrad.

Za předsednickým stolem vedle Jakovleva seděl Forman. Jan si vzpomněl na stať jeho ženy v Tvorbě. Už mu neměl za zlé, že jí tenkrát nezadržel ruku, když psala kriticky, nebo alespoň skepticky o Gorbačovově »perestrojce«. Forman měl nepochybně lepší přístup k informacím a pochopil už tehdy, jaká je to panychida socialismu. »Přestavba« byla demolice socialismu, okrášlená nejsympatičtějšími řečmi a gesty a režírovaná z nejvyšší funkce. Něco podobného historie nepoznala. Jidáš Iškariotský byl proti tomu břídil. Ten se pak podle pověsti oběsil na osice, která se od té doby odporem třese. Tenhle se ještě dál naparoval v Kremlu a přijímal pocty vlád, které za desítky let vynaložily miliardy na rozvrácení jeho říše. Tak se odehrála jedna nejparadoxnější tragedie v historii.

=*=

17.listopadu se ve středu Prahy v zařízení ministerstva zahraničí sešel Jan s Američankou Paulou Batturrini, dopisovatelkou Chicago Tribune. Zajímala se o situaci v zemi a hlavně naléhala na otázku, »kdy se to u nás také sesype«. Po hodině začala být nervózní a snažila se interview rychle ukončit. Bylo zřejmé, že má v programu jinou, významnější záležitost.

Jan zavolal Věrce a odjeli společně metrem domů. Netušili, že v příštích chvílích se pár kroků od nich na Národní třídě odehraje dramatické střetnutí »mládežnického« průvodu s policií. V rafinované režii se smyšlenkou o násilné smrti studenta obletěla tato událost svět a posloužila jako rozbuška státního převratu v Československu, na který světová reakce netrpělivě čekala…

Tragický osud socialismu se nemohl Praze vyhnout. Po Berlinu, Varšavě, Budapešti a dalších socialistických metropolích byla mezi posledními.

Jakeš byl zbaven funkce vedoucího tajemníka KSČ a vyloučen ze strany. Proč? Místo něho se na pár dní, dalo by se to počítat na hodiny, ujal vedení Urbánek. Kdo to byl? Kdo ho znal? Asi to myslel upřímně, ale Titanik už dávno nabral vodu. Na městském aktivu strany se ještě objevil Štěpán, který byl prototypem funkcionáře stůj co stůj. Nejprve ve Svazu mládeže, pak v čele Mezinárodního svazu studentstva a nakrátko ještě jako vedoucí tajemník stranické organizace hlavního města. Říkalo se, že má být po Jakešovi korunním princem. Teď ho také vyloučili ze strany. Bez funkce zůstat nehodlal. Založil novou stranu, svou vlastní, pravou revoluční. Její členské masy se vešly do jedné tramvaje.

Předsedou vlády se stal Čalfa. Do té chvíle vedl komisi, jež připravovala novou socialistickou ústavu ČSSR. Do prezidentského křesla se posadil Václav Havel, vůdce »disidentů«. Šířila se legenda, že se nechal dlouho přemlouvat, aby post přijal. Veřejně prohlásil, že funkci podrží jen do svobodných voleb a pak se vrátí ke spisování svých »absurdních dramat«. Složil přísahu na socialistickou ústavu ČSSR. V prvním projevu vyzval občany, aby nevěřili pověstem, že chce zrušit socialismus, aby hnali každého, kdo hrozí nezaměstnaností. Narýsoval nejhezčí perspektivy v duchu hesel »Nejsme jako oni« a »Místo lži a nenávisti pravda a láska«.

V těch dnech si Jan připadal jako v blázinci. Někteří lidé snad pozbyli zdravý rozum. Když vstoupil do vozu metra, byl jako mezi cizokrajnými tvory. Jedny maloměšťácké dušičky triumfovaly, druhé opanovala nejistota a strach. Zdálo se, že některé dámy, které se do té chvíle zajímaly o Dům módy, pejska a kadeřníka, zachvátilo neodolatelné nutkání projevit nadšení pro nový režim. Triumf se personifikoval v osobě Havla. Přes noc se vyrojily tisíce medailónků s jeho tváří. Samolibě se usmíval ze šosů kabátů, ze vzdouvajících se ňader, z výloh uzenářských krámů, z titulních stránek novin. Lidé ponoření do tiskovin byli znakem doby. Jedni nadšení, druzí sklíčení a zděšení.

Janovi události připomínaly devětatřicátý rok, kdy se země ocitla v rukou nacistů. Tenkrát mu bylo deset, jedenáct, ale atmosféru si pamatoval. Od současnosti se v jednom ohledu výrazně lišila. Tehdy si naprostá většina uvědomovala tragiku chvíle a lidé ji prožívali společně. Bolest jednoho nacházela solidaritu a oporu v prožitku druhých. Nyní člověk, který si uvědomoval, do jaké propasti se země řítí, viděl okolo sebe dezorientovanou, zaraženou většinu a triumfujícího měšťáčka. Toho, který záhy vystřízliví a upadne do kocoviny, ale už bude pozdě, už mu nepomůže ani svěcená voda. Vyjádří skepsi tím, že bude ignorovat volby a prohlašovat, že politika je svinstvo a »všem jde akorát o koryta«. To ovšem kontrarevoluci nezastaví, naopak jí to uvolní ruce. Jak se jednou zmocní vlády, masy jí stačí jako mlčící stafáž. Vrstva úplatných přisluhovačů se vždycky najde.

Příští dny šla Věra nakoupit do samoobsluhy.

„Cos tam dělala tak dlouho?“ divil se Jan.

„Byla stávka.“

„Stávka? Teď? Kdo stávkoval a proč? Je přece všude svoboda, tak proč ještě stávkovat?“

„Proti komunistům.“

„Proti komunistům? Kde ještě komu překážejí? Vždyť už vyházeli pomalu i báby na toaletách, když se prošťouchlo, že byly jako holky ve Svazu mládeže.“

„Heslo stávky je: »Vraťte, co jste nakradli.« Byla desetiminutová, povinná v celé republice. Byla jsem zrovna v krámě. Jedna prodavačka rovnala z dlouhé chvíle na poličce konzervy. Druhá do ní šťouchla: »Nech toho. Ještě tě někdo uvidí a máš malér. Víš, že je stávka.«“

„Ach ty boží prostoto,“ povzdechl si Jan. „A co jako komunisti nakradli a co mají vrátit?“

„Ty paláce, ty sekretariáty. Teď z nich prý budou dětské domovy a domy pro přestárlé.“

„Na tom něco je,“ připouštěl Jan.

Ty sekretariáty, co se stavěly v posledních letech, byly skutečně zbytečný flanc a provokovalo to. Po válce jsme měli ve Vraňanech okresní sekretariát ve dvou místnostech ve starém domě na náměstí. Jedna místnost z toho byla prázdná, bez nábytku a po zemi byly rozloženy brožury. Celý aparát představoval soudruh Škopek, tajemník, a Pavla, sekretářka. Dneska stojí např. v našem před válkou okresním městě, v Prachaticích, nová velká budova. V polovině strana, v druhé odbory. Přednáškový sál, bufet. Vedoucí tajemník má kancelář obloženou modřínem. Sám na to vrčel, že si tam připadá jako Schwarzenberg a když k němu přijdou lidé ze samot v horách, aby se před nimi skoro styděl. (Jan si to připomněl, když sociálně demokratický předseda vlády Gross a jeho nástupce »odeesák« Topolánek vysvětlovali, kde vzali pár let po převratu miliony na rodinné paláce.)

=*=

8.prosince 1989 si napsal Jan do deníku: „Jediná rozumná věc by dnes byla soustředit veškeré úsilí na sjednocení a aktivizaci strany. Vykašlat se na jednání s Havlem atd. Jít do krajů, do okresů a hlavně do závodů a poslouchat lidi a zaujmout jasné stanovisko. Nejen pro dnešek, ale i pro zítřek – až emoce pominou, iluze opadnou a lidé budou hledat, kdo měl pravdu. V kašovitých projevech, které se chtějí zalíbit všem, tu pravdu nenajdou a ani cestu zpátky ke straně.

Dojde na tvrdý pokles životních podmínek. Všechno budou svádět na komunisty. Musím počítat se sprostými útoky antikomunistů, proti kterým jsem léta bojoval, se zradou lidí, kterým jsem věřil, s tím, že se mne zbabělci budou štítit jako malomocného.

Zatím ještě mnohé vypadá jako dřív, skoro jako dřív. Jsem ještě ředitelem ústavu, předsedou Socialistické akademie, členem vedení Národní fronty. Ale všechno to je, jako kdybych stál na vysokém žebříku a někdo zatím pode mnou vylámal špršlíky.

To je ale jen osobní. Horší je osud, do kterého se řítí země a lidé. A nejen naše země, ale Evropa a snad i svět. Rozpad výsledků druhé světové války, nový Grossdeutschland, Sovětský svaz scvrklý na torzo…To všechno zvyšuje nebezpečí války, ne pro dnešek, ale na léta…“

=*=

Lidé nepřestali žít svými denními starostmi, zvlášť děti. Život se nezastavil. Podobně jako v tisíci jiných tragických okamžiků v historii.

Večer volala nadšeně dědovi vnučka Petruška, dcerka provdané Lidušky. Měla pro babičku Věru překvapení k Vánocům. Složila jí básničku.

„Co by sis nejvíc přála pod stromeček?“

„Papírového panáčka, který by hýbal nohama, rukama a hlavou.“

„Co je nového ve škole?“

„Dědo, představ si – zítra budeme dělat čerta a já jsem přišla na to, jak udělám mrkacího. To budou holky koukat.“

Jan se pustil do malování a vystřihoval papírového panáčka.

=*=

23) Panoptikum charakterů

Nastala honička na komunisty. Tisk, rozhlas a televize se předháněly. Byla taková svoboda slova, že se nenašla kleveta, která by neprošla. Obrana neexistovala. »Právo« přestalo být »rudé« a dostalo neurčitou barvu, jakou mívá chameleón. Vedení strany bylo tiše jako pěna a neopovážilo se zastat vlastní politiky. Natož pak zaštítit členy, vystavené pomluvám a denunciaci. Někteří mužové, jejichž jména po léta plnila první stránky novin, zmizeli a nebylo po nich ani vidu ani slechu. Éterem zněly pohrůžky. Strach o vlastní kůži opanoval zaječí duše.

Sotva kdo se vyznal v tom, kdo z vedoucích byl ze strany vyloučen (proč, to se nikdo nepokoušel vysvětlit) jako Jakeš, Bilak, Husák, Fojtík a další, a kdo nový se ocitl v jaké funkci. Odkudsi se vynořil nový šéf strany, který do té doby nebyl snad ani desítkovým důvěrníkem, filmový režisér Svoboda. Podle rozšířené verze mu byla funkce přidělena na poradě OF–Občanského fóra, samozvaného štábu kontrarevoluce.

Profesor Bohumil Němec, prorektor Karlovy univerzity, s nímž se Jan nedávno fotografoval před Bílým domem, skončil infarktem. Pomohla mu zdivočelá skupina studentů, inspirovaná proklamací, že pravda a láska zvítězí nad lží a nenávistí. Vedoucí tajemník pražského městského výboru KSČ Kapek se pokusil o sebevraždu, ale zachránili ho. Podruhé se mu to podařilo.

Jan potkal na nábřeží soudruha X, tajemníka ústředního výboru.

„Žiji na chalupě v lesích za Trhovými Sviny. Máme tam vnoučata.“

„Co lidé okolo, jak se k vám chovají?“

„Ale jo.“

„Žádné nájezdy?“

„Dohromady se tam s nikým neznáme.“

„To není moc dobré – v téhle době.“

„Koupil jsem to jako bývalou hájenku. Někdo nám to tenkrát nabídl.“

Jan si připomněl chalupu ve Vraňanských Horách. Znal tam každou pěšinu a každou babku. Po převratu se našel jediný »známý«, který mu vmetl: »Ty eště nejseš zavřenej?« Tenhle člověk byl v padesátých letech trestaný jako »element práce se štítící«. Teď byl rehabilitován. Ostatní lidé se k Janovi chovali pořád stejně jako vždycky. Jako on k nim.

Pro Lukáše byla taková prostá věc balzám na duši. Věra si jednání lidí skoro nevšimla. Proč by se k nim měli sousedé chovat jinak než dříve? Nepovyšovali se, nenárokovali si žádné výhody, nikomu neubližovali. Chalupu nedostali lacino z protekce. Zaplatili za ni cenu, jakou si majitelé řekli a bez smlouvání. Přizpůsobení zemědělského stavení rekreaci věnovala Věrka rok dva roky života. Zapadli do prostředí a mezi místní lidi docela přirozeně. Jan, který odtud pocházel, se vlastně vrátil domů. To vše se nyní projevilo.

Tajemník X nebyl horší. Také se narodil a vyrostl v obyčejné rodině na vesnici. Teď se ale ocitl v jiném místě. Lidé ho tu znali jen z doslechu jako »papaláše« a věděli, že hájenku dostal »za babku«. Nikdo ho nenapadal, ale ani se s ním nepřátelil. Považovali ho za cizího a on se také tak cítil. Když k tomu přibyly útoky a skandalizování v prostředcích, které sdělování proměnily ve štvanice, zastřelil se.

Slabší povahy peřejemi převratu proplouvaly těžce. Zvlášť obtížně to prožívali introvertní lidé, kteří se o svízele nedokázali rozdělit s nejbližšími. Dále pak nervově labilní a také zchoulostivělí, zvyklí na lesk a slávu, kteří propad vnímali jako zhroucení všeho.

Projevily se i silné osobnosti. Bývalého generálního prokurátora vláčeli nejen revolveroví žurnalisté, ale soudní kauzy zbrusu nových představitelů spravedlnosti. Po rozpolcení republiky si ho podávali mezi Prahou a Bratislavou a marně se mu snažili něco »přišít« a zlomit vaz. Vymýšleli si absurdní obvinění. Proč neobžaloval Bilaka za pozvání sovětských vojsk v srpnu 1968? Proč nežaloval prezidenta Husáka, že přijal k narozeninám dary, koupené za státní peníze? atd.

Žalobci státního žalobce byli v nevýhodě. Neměli před sebou člověka slabé povahy, prosťáčka, kterého by snadno zamotali do pavučiny paragrafů, ani kariérou rozmazleného slabocha. Vyrostl v nejtvrdších podmínkách rusínských hor. Všechno v životě získal prací. Paragrafy nejen znal, ale v nejplodnější části života s plnou vehemencí prosazoval.

Nepořádali na něho hon měsíce, ale roky. Selhaly všechny pokusy usvědčit ho z nezákonnosti, dohnat ho k nervovému zhroucení či k sebevraždě. Nepovedlo se to ani, když jim sám Lucifer přišel na pomoc a udusil mu manželku v srdeční křeči. Léta od kontrarevolučního převratu ubíhala a nepolevoval jeho zájem o politiku, stejně jako o vnoučata a o květiny a zeleninu na zahrádce. Bohaté vysoké fazole rostly a zrály navzdory zuřivcům, kteří dychtili jejich pěstitele stůj co stůj zdeptat.

To jsem předběhl o léta. Vraťme se do počátku roku devadesát.

Lukáš sledoval velkou politiku a zároveň prožíval bezprostřední události v ústavu.

Sešla se pravidelná pondělní porada. Obyčejně každý složil účty jak postupuje jeho práce a upřesnily se další úkoly. Tak to bývalo vždycky. Tentokrát se to svezlo na jinou kolej.

První vyskočil Zahradník: „Jak to, že jsi, soudruhu řediteli, ještě nesložil funkci? Vrhá to špatné světlo na celý ústav.“

Jeníka rána pod pás nepřekvapila. Takové manýry vládly v těch dnech všeobecně. Věděl, že to dříve či později přijde i sem. Překvapilo ho, kdo to nastartoval jako první.

Docent Zahradník učil marxismus na církevním semináři v Litoměřicích a ucházel se o titul profesora. Jako historik se zabýval dějinami KSČ. Nedávno mu vyšla brožura o Únoru 1948. Bohaté ilustrace ukazovaly Gottwalda, Lidové milice. A teď…

Nezůstal sám. Podpořil ho profesor Hustil: „Všude se přijímají rezoluce a my nic. Vypadáme, jako bychom nepochopili velikost doby.“

Hustil byl typ kabinetního filosofa. Bylo mu přes šedesát a měl odejít do důchodu. Lukáš za něj orodoval na prezidiu akademie, aby ho ještě nechali sloužit. Nešlo ani tak o to, že by starý pán byl nepostradatelný, ale v trochu přezrálém věku se ještě jednou oženil a měl malou dcerku. V penzi by se byl hůř oháněl. I on, který se svými filosofickými pracemi hlásil k nejpravověrnějšímu leninismu nyní obrátil na pětníku.

„Navrhuji, abychom přijali rezoluci, že si Lukáše jako ředitele nepřejeme,“ ozval se třetí hlas.

Vyznělo to poněkud nejistě, jako když se mladý kohoutek učí kokrhat. Jan se překvapeně podíval po mladém Martinovi, kterého nedávno přijal, vyjednal mu studium aspirantury a stal se jeho školitelem. Co to do něho vjelo?

Už se ale zvedly i rozumné hlasy. Inženýr Diviš byl na rozdíl od Zahradníka a Hustila člověk veskrze nepolitický. Nebyl členem strany a zajímala ho jedině atomová fyzika. Něco o politice začal tušit až v poslední době. Stal se vědeckým tajemníkem a přicházel s ředitelem často do styku. Získal k němu důvěru a začal se ho občas ptát na něco z politického dění a postupně i z teorie. Jak absolvoval »marxák« na technice bůh suď. Lukášovým vysvětlováním se dodatečně »školil«. Pořídil si tak soukromé hodiny politických věd.

Třeštil oči na trio diskutérů, kteří vystoupili proti Lukášovi. Zahradníka a Hustila znal jako pravověrné komunisty.

„Co je to za nesmysl? Proč jakou rezoluci? Co se vám na soudruhu řediteli nelíbí?“ žasl s upřímnou naivitou prvních křesťanů. „Všechno s námi projednává společně. Nikomu výzkumný úkol nevnutil, každý si ho navrhl sám. S každým ho podrobně probral. Celkový plán ústavu jsme také doplňovali a schvalovali společně. S platy a s odměnami nedělá tajnosti. Co spáchal zlého?“

Bezradný čtyřiadvacetiletý Martin se díval po Zahradníkovi a Hustilovi. Když ho přemluvili a nastrčili, ať ho teď zachrání. Oba starší diskutéři také po sobě pokukovali, jako by jeden druhého vyzýval, aby kousl do kyselého jablka. Jednomu ani druhému se do toho nechtělo. Atmosféra v kolektivu neslibovala potlesk. Lukáš byl oblíbeny.

Konečně se odhodlal Hustil: „Lukáš je známý jako kádr Husákova režimu. Jeho doba skončila. Dokud tu sedí, hrozí nám, že se středisko zruší a všichni poletíme.“

„Má moc špatnou pověst. Kdybyste slyšeli, jak se o něm mluví, co si o něm lidé myslí… Co si pak myslí o nás, když nám tu nevadí?“ přizvukoval Zahradník.

Tu se ozval muž, který měl v dané sešlosti jediný něco jako morální právo přivítat »sametovou revoluci« a žehrat na stoupence režimu. Docent Pravda si v osmašedesátém roce připálil křídla. Z funkce šéfa katedry na vysoké stranické škole šel učit na osmiletku. Byl tam jediný muž ve sboru samého něžného pohlaví. Běželi pro něj, když se nějaký klacek ve vyšší třídě sápal na soudružku učitelku.

Pravda promluvil ironickým tónem, jako by to všechno nebral vážně. Naučil se přijímat politické a osobní kotrmelce, jak přicházely. S nadhledem, s rezervou, s »helicopter view« – jak píší Američané v personálních kartách (kterým se u nás říkalo kádrové posudky).

„Jako normální pracovník, ne jako barevný mezi bílými, jsem se začal po létech zase cítit až tady v ústavu. Lukáš se mnou dvě hodiny seděl a probral studijní plán jako s každým. Pak řekl to jeho »Fajn« a vzal mne do delegace na diskusi v Bonnu. Jeli jsme tam s Lukášem. I ty, soudruhu Zahradníku, jsi byl v delegaci. To jsi ještě proti Lukášovi nic neměl. Pokud si vzpomínám, velmi sis ho pochvaloval.“

Pravda mluvil pomalu, skoro ležérně. Ne jako když se chce s někým hádat. Jako by mu nezáleželo na tom, zda někoho přesvědčí, nebo nepřesvědčí. Jako by to povídal mimochodem. Uprostřed myšlenky se odmlčel.

Nastalo ticho. Ne že by bylo slyšet mouchu na okně. Naopak, každý cítil trapnost mlčení a bezděky se pokoušel něčím chybějící slova nahradit. Ten pokašlával, ten šoupal nohou, ten se vrtěl v křesle. Trio vzbouřenců sedělo jak po studeném dešti.

Porada skončila neslaně nemastně a přišli ke slovu ti, kteří prve mlčeli. Hlavně ženy. Když zůstal Lukáš sám, přitočila se k němu soudružka Broková, bývalá Hustilova asistentka. Rozhlédla se, zde nemá nějakého nežádoucího naslouchače v zádech a s horlivostí prodavačky na rybím trhu v Bruggách spustila: „Hustil teď na tobě hledá mouchy. A co on? Napsal na mne takový posudek, že holku nevzali na vysokou. Kvůli muži, že byl tenkrát v Americe. Ale on tam nebyl jako politický. Vyslala ho akademie jako fyzika. Teď bude Hustil dělat obroditele.“

Repetilka toho měla na srdci víc. Hustil kdysi Lukášovi oznámil, že Broková odchází. Je líná a neschopná. Lukáš se chtěl nejprve přesvědčit. Poznal, že je to dobrá pracovnice a že Hustil s ní měl nějaké osobní neshody. Výpověď zrušil. Po čase jí dal odměnu. Jejího muže po návratu z USA pozval do ústavu na besedu. To se teď nemohlo v jejích sympatiích a antipatiích neprojevit.

Lenka Novotná byla tiché ptáčátko a na poradě by se vystoupit neosmělila. Nyní si také přišla za soudruhem ředitelem vylít srdce.

„Včera jsem psala a vedle seděli Zahradník s Hustilem. Oni si mysleli, že jsem blbá, že si ničeho nevšímám. Hustil říkal, že mu mají za zlé, že nic proti tobě neděláme. Že se musí ústav zbuntovat a žádat tvoje odvolání. Zahradník na to, že jsme hloupí, žes nás opil rohlíkem, že proti tobě nepůjdeme. Nakonec se rozhodli, že nastrčí toho kluka, Martina, aby navrhl rezoluci. Jeho táta, co pracuje v Institutu československo-sovětského přátelství, prý byl po osmašedesátém roce vyškrtnut ze strany.“

„Dobře, Leničko, děkuji ti. Podívej se po nějakém místě, tady to asi dlouhé trvání mít nebude. Mír a odzbrojení, to není právě to, po čem noví mesiáši nejvíc prahnou.“

Přišel ještě jeden tiše sympatizující. Jestliže ženy, administrativní pracovnice a pomocné vědecké síly si netroufaly vystoupit na poradě otevřeně, tenhle člověk neměl ostych zapotřebí. Leč – doba byla taková. Dalibora kdysi učila housti a dnes ověřovala charaktery. Přišel muž mezinárodního vědeckého renomé, profesor Matěj.

„Jak tě ten Hustil a Zahradník napadli, to nebylo fér… Však Pravda jim to řek, to si za rámeček nedají. Mám ale strach, že už nejde o to, jestli je jeden takový a druhý makový. Jde o ústav. Má-li se zachránit, musí se něco dělat a rychle. Že se na něj pohlíží jako na nemanželské dítě v rodině akademie není tajemství. Měli bychom se přihlásit k praporu, než bude pozdě.“

„Jak to myslíš – přihlásit k praporu? To je vlastně to, co navrhoval Martin. Nějakou rezoluci. Je jich jako máku, stačí některou opsat. »Přivítali jsme, že skončilo čtyřicet let teroru a nesvobody…« Tak něco?“

„Ale ne. Nemyslím takový nesmysl, ani nic proti tobě.“

„Tak co jiného chceš pro spásu ústavu manifestovat?“

„Myslím vypracovat přesvědčivou koncepci, co budeme řešit, jak je to důležité i z mezinárodního hlediska a tak.“

„Dlouhodobou a krátkodobou koncepci jsme nedávno vypracovali. Všichni jste se na tom podíleli a prezidium akademie to schválilo. Co na tom chceš měnit?“

„Nojo, kdo to bude z těch nových šéfů hledat a študovat? Musíme se připomenout. Vysvětlit, že podobné instituce jako ta naše jsou na celém světě. Přece nedávno jsme byli na diskusi v Bonnu, já byl ve Washingtonu. Děláme společný experiment s bundeswehrem.“

„Když myslíš že to pomůže, sepiš to. Já to rád podepíši.“

„Snad ty ani nemusíš – když nebudeš chtít…“ koktal v rozpacích chudák profesor, světová kapacita, držitel desítek patentů. Měl strach. Z čeho? Z nejistoty, co bude.

Někdo zaklepal. Martin. Červenal se jako panna a i on se zajíkal.

„Soudruhu řediteli, nezlob se, já to nemyslel proti tobě. Vždyť ty jsi mně…a já jsem…“

„Nu dobrá. Ty jsi navrhl rezoluci abych byl odvolán, ale nemyslel‘s to proti mně. Myslel jsi to jen tak obecně, abych byl odvolán vůbec, ne osobně,“ mluvil Jan naoko vážně. Chlapec mu visel na ústech a horlivě kýval, aniž postřehl trpkou ironii.

„Já se na tebe nezlobím.“

„Soudruhu řediteli, on se ústav stejně ruší.“

„Jak to víš?“

„My jsme to projednávali v druhé komoře.“

„V druhé komoře? Co to je?“

„To je revoluční výbor akademie. Jsou v něm ze všech ústavů.“

„Ty jsi tam za náš ústav? A kdo tě zvolil?“

„To se nevolí. To jsou ti nejprogresivnější kteří jdou s dobou.“

„Ty jsi nejprogresivnější představitel ústavu? Ale vždyť jsi sem sotva přišel a jsou tu profesoři a doktoři věd…“

„Ve druhé komoře je také Pravda.“

„Tak ty a Pravda jste nejprogresivnější představitelé ústavu. A kdo to rozhodl?“

„To se tak domluvilo. Mne tam Pravda pozval. On už tam byl.“

„A vy, samí nejprogresivnější, jste v té druhé komoře rozhodli, že se ústav pro výzkum míru a odzbrojení zruší?“

„Ano. Ještě se ruší také Československo-sovětský institut.“

„To také rozhodla druhá komora?“

„Ano.“

„Co jste ještě rozhodli?“

„Ti, co mají zpátečnické názory do akademie nepatří. Vyzvou se, aby se titulů akademiků a členů korespondentů vzdali.“

„Co když nebudou chtít? Podle zákona tenhle titul může odebrat jen soud.“

„Tak se zavolají před komisi.“

„Ta komise bude mít soudní pravomoc?“

„To asi ne, ale tam se jim to vysvětlí, přesvědčí se.“

„Co když budou paličatí a po dobrém se nedají? To je budou mlátit a trhat jim nehty jako gestapáci?“

„To ne. Když se někdo nebude chtít vzdát po dobrém, tak se zavolá před druhou komoru.“

„Takže vy budete něco jako druhý stupeň přinucení. A co bude třetí?“

„Tak se prostě z akademie vyloučí.“

„To ale podle zákona nejde. To by musel soud.“

„Já nevím. Ale řeklo se, že se vyloučí.“

„Ty jsi, Martine, také zvedl ruku pro zrušení našeho ústavu a institutu, kde pracuje tvůj táta?“

„Ne. To se nehlasovalo. Jen se řeklo, že se to zruší a nikdo nebyl proti.“

„Kdo to řekl?“

„To byl někdo z prezídia, já je neznám.“

„Oni to řekli a nikdo nebyl proti. Ale tím přijdeš, Martine, ty i táta o místo. Kam půjdeš? Kde myslíš že budou mít zájem, abys psal vědeckou práci na téma »Mírotvorná aktivita Eduarda Beneše«?“

„Co budu dělat, ještě nevím.“

„Ty nevíš co budeš dělat a jsi ženatý a má se vám narodit potomek, čekáte ho každým dnem. A to jsi klidně mlčel a nic nenamítal, když se rozhodlo, že se zruší místo, kde máš zaměstnání a perspektivu?“

Mlčení.

„To jsi s tím souhlasil?“

„Řeklo se, že to nejsou žádné vědecké ústavy, že si to jen vymysleli komunisté.“

„Vezmi si z toho poučení. Křičí o svobodě a přinutí tě, aby sis uřízl větev pod vlastním zadkem. A to se vyhlašuje, že se v akademii nic neruší, že je to planý poplach. Tady máš důvěryhodnost těch svých kumpánů.“

=*=

Druhá komora byla mocná. Odkývala obrácení akademie vzhůru nohama. Památník národního písemnictví na Strahově byl předán premonstrátům. Ústav české a světové literatury dostal nůž na krk a termín vystěhování. Muzeum českého písemnictví tam církev milostivě nechala s tím, že husitství a Komenský zmizí. Každá výstava musí být předem církví odsouhlasena.

=*=

V dubnu byl Lukáš zavolán před komisi, která ho měla přesvědčit, že má na členství v akademii spáchat dobrovolně harakiri. (Povinné harakiri je už v Japonsku zákonem zakázáno.)

Předsedou tříčlenné komise byl akademik Josef Panenka. Dále v ní byl člen korespondent Pavel Planý a neznámá žena, která si sedla Janovi za záda. Pořizovala zápis, který mu neukázala. Stvrzení hodnověrnosti a podpis od něho nikdo nežádal. Z celého průběhu měl dojem, že je mačkán v kleštích spíš Panenka, než on. Jako by měl účastí na Lukášově popravě dokázat, že si zaslouží milost a důvěru šajky »progresivních«. On, který kdysi jako vědec a komunista byl u zrodu akademie a získal věhlas zpracováním husitské historie.

Jan byl ochoten abdikaci na členství v akademii podepsat. Sám se za člena korespondenta nepřihlásil a když byl jmenován, považoval to za čest. Nové panstvo ho nechtělo a on o ně také nestál. Kdyby ho parta hrobařů socialismu a vědy uznala, nebo dokonce ocenila, pokládal by to za hanbu.

Rozhodl se, že Panenkovi jeho hanebnou úlohu neulehčí. Měl o něm z jeho teoretických prací napsaných v padesátých letech dobrý dojem a zajímalo ho, jak se mohl takový člověk změnit. Kdysi ho jeho kniha o husitském revolučním hnutí nadchla. Podrobně ji konspektoval a přednesl na jejím základě sérii lekcí. Sledoval i další Panenkovy knihy. Podnítily v něm zájem o husitství a sháněl pak kdeco, až po Žižka a jeho doba od Josefa Pekaře a Jana Žižku od Václava Vladivoje Tomka..

Zvědavě pozoroval člověka, který dovedl tak zajímavě a s elánem psát o revolučním hnutí u nás i v Německu a pak se zamotal do politického labyrintu. Nyní tu seděl a těkal nejistým pohledem jako zpola dobrovolný, zpola přinucený Lukášův popravčí.

Jan se s hořkostí bavil. Nechal si zdůvodnit, proč má sám a dobrovolně požádat, aby byl titulu člena korespondenta zbaven.

„Vaše vědecké výsledky neodpovídají. Kolik máte knih?“

„Devět. Některé vyšly i v mnoha vydáních v zahraničí.“

Panenka se zarazil, ale hned se vzpamatoval. „To je málo.“

Jan v duchu uvažoval, kolik toho vyšlo při vší slávě Panenkovi a oč z toho měla zájem cizina.

Panenka rychle pokračoval, aby blamáž z první otázky zamluvil: „Vaše věci byly politické. Titul jste dostal za stranickost a ne za vědeckou práci.“

„To je problém,“ zatvářil se Jan naivně s hranou důvěrou k řečníkovi. „Může být politolog, sociolog a filosof úplně nezúčastněný na politice? Docela nestranický? Výsledky poznání třeba prezentovat objektivně, nepřizpůsobovat konjunktuře, to ano. Ale co samo postavení otázek? Praktický smysl vědy? Dnešní věda se nedá dělat v komůrce při svíčce jako za Komenského. Ale i tehdy existovalo něco jako společenská objednávka.“

Panenka páchl. Jan to zřetelně cítil. Vanulo z něho špatné svědomí. Bylo patrné, že je mu situace nepříjemná. Nebyl hlupák. Tyhle otázky, které mu Jan kladl, dobře znal. Trapná role, do které ho nastrčili, ho škrtila jako celuloidový límec, který se nosil před sto lety. Věděl, že je okolnostmi přinucen dělat ze sebe blbečka, on, taková osobnost… Upíral se na něho ironický pohled prsaté dámy, která za Lukášovými zády psala pozorně výroky – čí? Jendovy, nebo Panenkovy? Jako by ne Jan, ale Panenka seděl na lavici zkoušeného: »Ukaž se, prozelyto, zda tvoje obrácení z komunistické na antikomunistickou víru je dost horlivé a spal za sebou mosty. Už jsi jednou obrátil kabát, pojistíme si tě, abys nám nechtěl za čas také vypálit rybník.«

Inkvizitor ztratil trpělivost a rozkatil se. Začal ze sebe sypat fráze na způsob »Věřím v neposkvrněné početí…«

„Leninismus je zločinná ideologie, orientuje lidi na třídní boj, na nenávist, na vzájemné ničení. Marxismus je hlavní příčinou naší duchovní stagnace; ležel jako poklice na myšlení a kultuře. Lacinými schématy dával klamný pocit duševní jistoty. Na Západě je svoboda tvorby. Mohl jste právě číst o jednom našem emigrantovi, který se stal v USA milionářem a vydal paměti své ženy…“

Jan se v duchu smál a zároveň ronil slzy nad tím upoceným člověkem. Počkal chvíli, až se akademik zadýchal a odmlčel.

„Vy máte jistě velké zkušenosti z řešení dilema mezi svobodou a služebností ve společenské vědě. Jistě jste si tuhle otázku mnohokrát kladl. Vzpomínám, že jste byl už v roce 1952 členem ústředního výboru strany, členem korespondentem ČSAV. Bylo vám třicet let, když jste se stal ředitelem Ústavu dějin. Hrál jste tehdy vůdčí úlohu při konstituování československé marxistické historiografie.“

Panenka třeštil na Jana polekaně oči. Zdálo se, že se o něho pokouší mrtvice. Jan se tvářil dočista nevinně, jako by chtěl jen vyjádřit obdiv, jak velikou cestu od toho špatného kdysi až k znamenitému dnes dokázal tenhle titán vědy projít.

Pan Planý přispěchal na pomoc. Obrátil list. Začal hovořit o pronásledování vědců za Husáka v létech »normalizace«.

Jan se neudržel. „Tenkrát nebyl nikdo vyhnán z akademie, snad kromě Šika, který emigroval. Vy jste, pánové, oba zůstali dál členy akademie, pracovali v akademických ústavech a brali jako členové akademie každý měsíc příslušný příplatek. Na nikoho se nedělal nátlak, aby se členství v ČSAV vzdal. Žádná komedie s quasi-dobrovolnou abdikací jako teď se nehrála.“

Nyní zase rudl Planý. „Myslel jsem, že jste zmoudřel, ale vy jste nic nepochopil. Vaše komunistické tirády nebyly náhodné. Buďte rád, že u nás panuje křesťanská morálka. Jinak by to s vámi dopadlo hůř. Co se komu děje? Pár lidí odchází do důchodu, to je všecko.“

Slova se zas ujal Panenka. Už se vydýchal a zmatek vystřídala zlost.

„Podívejte se, my s vámi hovoříme slušně. Dáváme vám příležitost. Když podáte abdikaci, je všechno vyřízené. Když ne, budete muset jít před druhou komoru a to bude horší.“

„Proč?“ nechal se Jan poučit.

„Tam se s vámi tak dlouho a trpělivě bavit nebudou.“

„To jako v duchu demokratických zásad a křesťanské morálky?“

Panenka zmlkl. Na jeho nervy a svědomí toho bylo moc. Přál si jen, aby to s tím nepříjemným člověkem skončilo.

Zato Planý vyskakoval jako čertík z krabice. Chrlil na Lukáše antikomunistické invektivy, které byly v té době bohatě k dostání v každém novinovém kiosku.

Debata ztratila zbytek pozlátka. Lukáš se s mírnou uštěpačností uklonil dámě za zády a vyšel.

V předpokoji se setkal s polekanými pohledy dvou sekretářek, které znal z mnoha návštěv v prezidiu. Věděl, že nemají ani tak obavy o něj jako o sebe. Co s nimi bude? Jak nové panstvo ocení jejich mnohaletou věrnou službu hierarchii vědy?

Poprosil jednu z nich a ta ochotně vložila arch papíru do stroje.

„Žádám, abych byl zproštěn titulu člena korespondenta Čs.akademie věd. V Praze 19.dubna 1990. Prof. PhDr. Jan Lukáš, DrSc.“

Za krátký čas byla ČSAV s členstvím akademiků a korespondentů zrušena a ponechány jen okleštěné ústavy. To ve znamení velikých slov o rostoucím významu vědy. Ze společenskovědních institucí zbylo něco málo jako loužička.

=*=

Protikomunistická hysterie brzy trpěla na úbytě. Ne že by ji nová politická garnitura nepotřebovala a neživila. Lidé si ale začínali všímat, jak málo ze skandalizovaných nešvarů zmizelo a co ze slibů se splnilo. Přestávaly působit argumenty, že už nejsou fronty na pomeranče a banány a že se může jet volně do zahraničí (kdo na to má).

Množství a sortiment zboží se zlepšily, ale šokoval růst cen. Mnozí lidé přicházeli o práci. Nezaměstnaní, které společnost skoro půl století neznala, se počítali na statisíce. Zároveň vyskakovali milionáři. Jak přišli během měsíců k milionům? Našlo se i něco nového – bezdomovci. Byrokracie nezmizela, množství dotazníků, úřadů a úředníků vzrostlo. Policejní stát patřil minulosti, ale policajtů bylo dvakrát tolik co dříve a zločinů také.

Frázi, že za všechno může čtyřicet let komunistického svrabu, už lidé opakovali spíš jako vtip. Pár idealistů, kteří se zpočátku pustili do politiky ve víře, že se vrací, co si idealizovali jako masarykovskou demokracii, zklamaně odpadávalo. Skepse jako popel z požáru iluzí padala i na některé teoretiky a publicisty, kteří koncem osmdesátých a počátkem devadesátých let hledali štěstí pod křídly pravice.

Ivan Svítil, který špatně snášel, aby nebyl vždy v popředí, nyní na žebříčku zpátečnických sil vůčihledě sestupoval. Po emigraci v roce šedesát devět se uchytil na čas v USA v analytickém ústavu Zbygniewa Brzezinského, který se zabýval světovou politikou. Svítilovy vtipné tirády nestačily a americký antikomunista neměl o další angažmá antikomunisty z Prahy zájem. Svítil našel místo na koleji - učilišti při univerzitě v Yale. Po převratu se vrátil domů. Bývalí souvěrci ho nepřijali s otevřenou náručí, jak očekával. Pozice a obročí byla rozebrána, opozdil se. Nebyl ochoten spokojit se s málem. Zavzdoroval. Pustil se do kritiky nového režimu z liberálních pozic. Ocitl se mezi dvěma židlemi. Opozice mu zatleskala, získal dokonce jistou oblibu, ale do naplnění jeho ambicí mnoho chybělo.

Významnější postavou byl Čestmír Císař. Svého času patřil mezi oficiální stranické ideology. Koncem čtyřicátých let napsal brožuru, která byla jakýmsi prvním poválečným náčrtem dějin KSČ. Lukáš jako neopeřený propagandista podle ní přednášel. V šedesátých letech byl odsunut na vedlejší kolej a poslán jako velvyslanec do Rumunska. Malá funkce to nebyla, kdekdo by si jí považoval, ale vzhledem k jeho ambicím to byla almužna. V roce 1968 se vehementně přihlásil k »mužům ledna«. V prezidentských volbách byl horkým kandidátem na post hlavy státu. Po plotech se psalo: »Císař na Hrad!« Po vyloučení ze strany byl ředitelem muzea Aloise Jiráska v letohrádku Hvězda na Bílé Hoře. (Tak krutá byla perzekuce opozičníků za »normalizace«.)

Po převratu 1989 ho potkal podobný osud jako Svítila. Pravice dávala přednost těm, kdo se stranickou minulostí nepotřísnili. Za kopance do poraženého lva nové kolaboranty pochválila, ale funkce ředitelů muzeí jim nerozdávala. Měla přece heslo: »Nejsme jako oni.«

Tak se statě tohoto pána ocitaly na stránkách levicového tisku. Ve čtvrtletníku Výboru národní kultury »Lípa« došel k poznání, že převrat v roce 1989, který přivítal jako »velký dějinný zvrat« neznamená zlepšení, ale naopak.

Konstatoval: »Otrávené politické ovzduší pronásleduje všechny pamětnické generace a zasahuje i nově dospívající, jako by mělo trvat na věky. Je s podivem, že si to naši občané nechávají líbit a jen ojediněle se různým obviněním vzpírají, ale nejvíce mne trápí mlčení představitelů české intelektuální obce, v dřívějších časech statečné a hlasné vůči diskriminaci a pronásledování občanů kritizujících zlořády režimu, ale v poměrech údajně demokratických a svobodných jakoby oněmělé. Nebo opět nastaly časy, kdy není radno oponovat vrchnosti?« (Lípa, čís.1 2007, s 9)

Jako kdyby se ze sna probudil.

Ještě jeden případ zhrzeného obroditele.

V kritických dnech počátku roku devadesát se Lukáš setkal s dvěma lidmi, kteří ho nepokládali za hodna podání ruky. První byl emigrant Prečan, když přišel přebírat místnosti ústavu. Druhý – Slepička.

Znali se léta. Slepička byl vždycky o stupeň horlivější, než »jedinomyšleníci« okolo něj. Myslel to pokaždé naprosto upřímně. Nedalo se mu vytknout, že by byl kam vítr, tam plášť. Nechal by se pro svou víru čtvrtit. Jednou by se mu bezmála něco takového stalo.

Počátkem padesátých let vedl boj proti třem zlům: náboženství, sociál-demokratismu a masarykismu. Přednášel v Přerově proti třetí z těchto hyder. Rozpálil posluchače a sám sebe tak, že se společně vydali na náměstí, kde stála Masarykova socha, hodili na ni provaz a za bouřlivých ovací ji povalili. Leč tím události neskončily a i provaz měl ještě sehrát úlohu. Seběhli se lidé, kteří měli TGM rádi, nastala mela a na prázdném piedestalu se ocitl Slepička s provazem na krku. Zachránil ho Sbor národní bezpečnosti.

S nemenší opravdovostí v následujících letech vystřídal několik odlišných politických stanovisek. V osmašedesátém roce byl nadšený obroditel. Za »normalizace« byl z místa lektora na právnické fakultě poslán do knihovny a později, když dospěl léty, do starobního důchodu.

Po převratu se s ním Lukáš potkal v metru. Jan si v prvním okamžiku neuvědomil všechny souvislosti a měl radost, že vidí po létech starého známého. Podali si ruce a nyní to přišlo.

„To jsi ty? Kdybych tě byl poznal, tak jsem ti ruku nepodal. Já špatně vidím…“

„Tak promiň,“ vyhrkl Jan a bývalého kolegu spíš politoval, než aby mu měl urážku za zlé.

V dalších letech se potkávali častěji. Jan Slepičkovi ruku nenabízel, ale ten už by ji byl neodmítl. Pouštěl se uprostřed chodníku do sáhodlouhého rozhovoru, spíš monologu. Jako vždycky i nyní přetékal politickým zaujetím. Nepřednášel ani na fakultě, ani na táborech lidu, ale psal. Stěžoval si na historku, která ho potkala.

Napsal stať k výročí 15. března, kdy k nám vtrhli nacističtí okupanti. Poslal ji do novin, ale nevzali mu ji. Donesl ji do druhých, do třetích – totéž. Protiněmecký, protinacistický tón se nenosil. Nakonec se přemohl a zkusil to v komunistických Haló-novinách. Tam se otištění dočkal. Psal pilně dál a komunistická redakce jeho články zveřejňovala. Tak ho politická parabola přivedla znovu na levicové pozice. Už se profesora Lukáše jako soudruha neštítil.

V polovině devadesátých let potkal Jan profesora Hustila. Se zrušením ústavu míru ho ihned poslali do penze. Jeho horlivou snahu přihlásit se pod nový prápor neocenili. Byl už teď zase k Janovi jako máslo. Vyprávěl o zajímavých debatách ve filosofickém klubu na sekretariátě KSČM.

Co si měl Jan o těchto politických ekvilibristech a jejich přemetech myslet? Považovat to za triumf pravdy, která vítězí? Radovat se z toho? Anebo pokrčit rameny nad tím, že strana sbírá odpadky, o které ani pravičáci, ani »levý střed« nebo »pravicová levice« nestojí?

Byly i jiné případy zmoudření a pochopitelnější.

Od zrušení ústavu ještě neuteklo mnoho vody a na Jendu mával rozzářený mladík, který právě vystoupil před výškovým domem z taxíku. Nesl horu načančaných krajek s něčím růžovým. Vedle něj mladá šťastná novopečená maminka. Martin.

„Dobrý den, soudruhu řediteli…vlastně pane, pane akademiku…pane profesore. Dobrý den. Máme Evičku. Podívejte se, pane profesore.“

„No výborně. Hodně štěstí vám oběma, vlastně všem třem. To je vaše paní, že? Já jsem ten a ten.“

„Já vím, já vás znám. Martin o vás vypráví. Škoda že tam nemohl být dál. Tak najednou a zbytečně se to zrušilo.“ V očích mladé ženy hřál přátelský úsměv. Martin, i když byl jako »nejprogresivnější« v té »druhé komoře«, zřejmě nevzpomínal na ústav zle, i když to »nebyl žádný vědecký ústav a vymysleli si ho jen komunisté«.

=*=

24) Přestat věřit bolí

Někdo zvonil. Jan odložil knihu a podíval se k vrátkům. Stáli tam dva muži v pracovním.

„Dobrý den. Pan Lukáš? Mrzí nás to, ale musíme vám vypnout elektrické hodiny.“

„To snad ne. Proč?“

„Víte přece, že dlužíte za elektrický proud, že neplatíte déle než rok.“

„Jak by to bylo možné? Manželka přece…“

„Máme tady příkaz. Podívejte se. Na několik urgencí jste se neozvali.“

„Ale to musí být nedorozumění. Nějaký omyl. Manželka se o tohle všechno stará a myslím, že v tom má pořádek.“

„Je paní doma? Třeba nám to vysvětlí.“

„Ne, není doma.“

„Nemohl byste ji zavolat? Třebas došlo opravdu k omylu. Nevypadáte na neplatiče, to jsou obyčejně jiné typy.“

„Já vlastně nevím, kde je. Odjela předevčírem za nějakým obchodem a ještě se neozvala.“

„To vám ani neřekla kam jede?“

„Mluvila o Ženevě, nebo tak něco.“

Elektrikáři se po sobě podívali. Nevěděli, co si mají o koktajícím profesorovi myslet. Je takový popleta, nebo mazaný podvodník? Podle upřímně vyplašeného výrazu usoudili na to první.

„Podívejte se, pane Lukáši, my jsme si to nevymysleli. Dluh tady je, co s tím naděláme? Není to nic strašného. Dělá to něco přes dva tisíce. To určitě máte. Zajděte na poštu, to stihnete ještě dneska, a zaplaťte to. My vám hodiny zatím vypínat nebudeme. Přijdeme zítra, ukážete nám stvrzenku, my to u nás ohlásíme a je to.“

„Já dva tisíce nemám…“

„Někdo vám půjčí. Pane profesore,“ už s ním mluvili jako s malým dítětem, „když vám hodiny vypneme a budou vám je znovu zapojovat, bude vás to stát zbytečně hromadu peněz.“

Elektrikáři odešli a Jan třeštil oči. Věra hospodaří se všemi penězi desítky let co jsou spolu a nikdy nebyl žádný problém. On se nikdy o finance nezajímal. Měl zásadu, že jeho starostí je udělat práci a placení je záležitost toho, kdo si ji objednal. Nevěděl ani, kde ho vyplácejí, pro peníze chodila Věra. Nikdy neměl důvod pochybovat, že hospodaří svědomitě.

Zvedl telefon a zavolal syna.

„Petře, prosím tě, stala se taková nepříjemná věc. Máma musela narychlo odjet, myslím do Švýcarska a musíme zaplatit asi dva tisíce a já nevím, kde peníze má. Mohl bys mi je půjčit? Já bych k tobě zajel.“

„Samozřejmě, táto. A co bys jezdil, já se večer zastavím.“

Jan bloudil po domě. Napadlo ho hledat vysvětlení ve Věrčině pracovně. Chodil tam zřídka, zvlášť když nebyla manželka doma. Měl úctu k jejímu obchodování, do něhož se po převratu pustila. Byla to pro něho vždycky veliká neznámá.

V pracovně nenašel právě pořádek. Na psacím stole se vršila kupa papírů. Do několika nahlédl a s údivem prohlížel další. Mezi různou obchodní korespondencí, reklamami a módními žurnály byly účty a upomínky za elektřinu, vodu a plyn. Pustil se do řazení nezaplacených částek podle data.

Znovu zavolal syna.

„Petře, prosím tě, mohl bys mi půjčit ne dva, ale deset tisíc? Až večer přijdeš, všechno ti vysvětlím.“

„Jo, tati. Musím skočit rychle do spořitelny, než zavřou.“

„To zas tolik nespěchá. Ty dva bych potřeboval rychle, ale to ostatní stačí zítra, pozítří nebo tak.“ Když to vydrželo skoro dva roky, už to nějaký den počká, pomyslel si s hořkostí.

Neměl stání, chodil po zahradě a přemýšlel. Omyl je vyloučený. Dokumenty na manželčině stole mluví jasně. Mezi účty, jež se týkají domácnosti, zahlédl i nějaké obchodní urgence, které raději nezkoumal.

Odkud on vlastně dostává penzi? Hledal a našel papír s hlavičkou. Opsal si adresu a podíval se na plán Prahy. Rozjel se a našel to. Chvíli poseděl v čekárně a pak ho zavolala úřednice, k níž patřil.

„Prosím vás, mohla byste mi říct, kam mi posíláte důchod?“

Překvapeně si ho prohlédla, ale byla asi ze styku s penzisty na ledacos zvyklá. Vstala od stolu a vyňala z police šanon s písmenem L. Chvilku hledala, pak stiskla péro, trochu to cvaklo, vyňala papír a mlčky ho Jendovi podala. Byla to jím podepsaná žádost, aby mu posílali důchod do té a té spořitelny na ten a ten sporožirový účet. Jan si číslo konta opsal, poděkoval a ujížděl do spořitelny.

Ani se příliš nedivil, že po třech letech nevěděl, kam mu posílají penzi a že na to podepsal nějakou žádost. Takovými věcmi si nikdy hlavu nezatěžoval. Spoléhal na Věru. Psal a četl, četl a psal a staral se o vnučky.

Přišel do spořitelny na Jižním Městě a požádal, zda by mohl mluvit s vedoucím. Přišla dáma ve středních letech. Vylíčil jí svou historii. Pozorně a s živou ženskou účastí ho vyslechla. Bylo patrné, že ji jeho svízelná situace zaujala.

„Moc mne to mrzí, ale pomoci vám nemohu. Nesmím to vlastně dělat, ale prozradím vám, že tady máte na účtu penzi za poslední dva měsíce, celkem osm tisíc osm set korun. Vydat vám je nesmím. Podpisové právo na účet má jen vaše paní. Proč si nevyřídíte podpisové právo také vy? To vás nebude stát tolik práce. Stačí, když se tu s vaší paní zastavíte.“

Jan si otevřel nový účet. Zajel zpátky k úřednici na penzijní fond a napsal novou žádost, kam mu mají důchod od příštího měsíce posílat.

Zatím obcházel úřadovny a vyrovnával z peněz, vypůjčených od Petra, »hříchy minulosti«. Pár korun mu ještě syn přidal, aby měl táta z čeho být živ.

Týdny utíkaly a Jan nevěděl, kde má ženu a co se s ní děje. Jindy by byl asi strachy o ni nespal, ale po otřesném šoku minulých dní byl přesvědčen, že jediný důvod, proč o sobě nedává vědět, je špatné svědomí. Představa jeho milované Věrky a nehoráznost, kterou udělala, mu ne a ne jít dohromady.

Přicházely nové Jobovy zvěsti.

Vyšlo najevo, že se Věra pustila bez manželova vědomí a za jeho zády do riskantních obchodních spekulací. Parta mazaných podvodníků ji přijala za společnici. Vložila do podniku rodinný domek jako účastnický podíl. Když se to Jan dověděl, bylo pozdě. Nemovitost byla zatížena několikamilionovým dluhem a banka pohledávku energicky vymáhala.

Jan byl jako ve zlém snu. Tohle přece nemohla udělat jeho Věra. Potřeboval s ní mluvit, ujasnit si, co se vlastně stalo, co se děje, ale nevěděl pořádně ani, kde je.

Objevil se advokát. Zastupoval telefonní společnost, které Lukášovi dlužili sto padesát tisíc. Ukázalo se, že Věra vedla spoustu nákladných hovorů se zahraničními partnery. Telefon byl zapsán na Janovo jméno, takže dlužníkem a neplatičem byl výslovně on. Už nepochyboval, že urgence je oprávněná. Právní zástupce byl rozumný. Profesora Lukáše znal ještě ze studií na právnické fakultě, kde Jan přednášel. Domluvili se, že záležitost vyřídí manželka, až se vrátí.

Až se vrátí – ale kdy to bude? Odjela koncem března, nyní chybělo málo do začátku července. Za celou dobu se neozvala. Neoznámila kde je, neudala adresu, telefon, nic. Ani pohlednici neposlala.

Teprve v těchto dnech od ní přišla zpráva. Nezavolala manžela, ale syna. Pocit provinění jí zřejmě v rozhovoru s mužem bránil. Petrovým prostřednictvím se ale na manžela obrátila. Žádala, aby pro ni poslal pana Srstku, obchodního společníka. Ona čeká ve Vaduzu, v Lichtensteinsku a nemá prostředky na návrat domů.

Jakýmisi cestami už k Janovi proniklo, že byla za policejní asistence pro nezaplacené účty vystěhována z hotelu v Curychu a vypovězena ze Švýcarska. Obchody zřejmě nebyly tak růžové, jak doufala.

Jan byl rozezlen. Neměl nejmenší chuť zajímat se o to, jak se z dobrodružné anabaze dostane domů. Tři měsíce se nestarala o to, jak a z čeho on bude živ. Když se ocitla dočista na mizině, volala SOS.

Co se, proboha, s tím člověkem stalo? Janovy myšlenky a vzpomínky na ženu se střídaly a mísily ve zmateném kolotoči. Jak mohla něco takového vyvádět – po desítkách let normálního spořádaného života a šťastného manželství? Bylo přece šťastné? Nikdy o tom nepochyboval a nezdálo se, že by to ona prožívala jinak. Nedovedl si představit, jak se nyní setkají, jak se ona bude tvářit, co řekne. Jak se k ní má chovat on? Vždyť to vlastně bude jiný člověk, kterého nezná. Zároveň se shledání nemohl dočkat. Jako kdyby čekal zázrak. Jako by se mohla objevit, mávnout rukou, zasmát se a říci: »Apríl. Všechno byl žert. Ty jsi tomu věřil?« Snad se přece jen nevysvětlitelné nějak vysvětlí.

Měl ji pořád rád, i když se to po těch peripetiích skoro styděl sám sobě přiznat. Nemohl to ze dne na den, ani z měsíce na měsíc, ani ze čtvrt roku na čtvrt roku změnit. Nejvíc ho bolelo, že tím jednáním ukázala, že ona jeho ráda nemá. Cožpak by mohla něco takového udělat, kdyby si ho vážila, kdyby jí na něm záleželo, kdyby o něho měla starost? Všechny její obchodní spekulace, v nichž lehkovážně promarnila společný rodinný majetek, dluhy v bance, u telefonní společnosti, v elektrárnách, plynárnách a kdovíkde všude jsou podvody na něm. Jak s ním mohla od rána do večera, rok po roce žít a tvářit se, že je všechno v pořádku? Jak se s ním mohla milovat a po nejkrásnějších chvilkách si položit hlavu na jeho rameno a spokojeně usínat? Její cynická bezohlednost byla nejtěžší rána.

Odjel na chalupu.

Vracel se lesní cestou z Holého vrchu, když uviděl na silnici od Vraňan pomerančové žiguli. Srdce se mu rozbušilo. To je ona. Zaťal zuby a umínil si tisíc věcí, ale věděl, že žádnou nedodrží. Alespoň ne dlouho.

Neodpověděl jí na pozdrav. Nepromluvil s ní jediné slovo. Loktem ji odstrčil, když se mu pokoušela padnout okolo krku. Beze slova a s váháním se posadil ke stolu, když v poledne usmažila řízky a nachystala přivezený vlašský salát.(Věděla, co jí nejraděj.)

Vydržel to dva dny. Ona jako by jeho zarytost neviděla. Chovala se k němu pozorně, dělala pečlivě všechno, co mu vyhovovalo. Občas něco běžného prohodila, ale nevnucovala se.

Ledy zvolna tály. Tady slovo, tady věta. „Podal bys mi, prosím tě… Neviděl jsi někde… Budeš chtít…, anebo…?“ Mluvicí mlýnek se pomalu roztáčel.

Třetí večer přišlo k slovu to, co se označuje za nejlepšího smírčího soudce. I když to z jedné strany vypadalo spíš jako akt pomsty než výraz něžné lásky, nezdálo se, že by to druhé straně příliš vadilo.

Potom už mohl Jan těžko dál mlčet a dělat uraženého. Bariéry byly prolomeny. První souvislý monolog pronesla Věra. Ještě ten večer v posteli. Při zhasnutém světle jí to šlo lépe.

„Vím, bylo to ode mne zlé. Nikdy mi to nemůžeš odpustit. Nedivím se ti. Neumím ani sama sobě vysvětlit, co se se mnou dělo. Byl to takový můj strašný omyl. Strašný hlavně tím, že jsem se na počátku do toho pouštěla s těmi nejlepšími úmysly. Zní to teď jako výsměch když řeknu, že jsem myslela na tebe, na děti, na vnučky. Představovala jsem si, co všechno vám budu moci koupit, kam všude se podíváme, jak holkám zařídím pokojíky, jak je obleču, jak budou s léty studovat, pojedou do světa, na nejlepší univerzity. A pak se to všechno najednou sesypalo. Jako bych se z nejkrásnějšího snu ocitla zase ve snu, ale neuvěřitelně zlém. Viděla jsem miliony dluhů, to strašné mračno nad námi. Fascinovalo mne, byla jsem jak v hypnóze. Ostatní svět pro mne přestal existovat. Vrhla jsem se do toho jako šílená. Na nic jiného jsem nemyslela. Jen chvilkami mi probleskla myšlenka na tebe a na naše nejdražší. Právě kvůli vám musím ty peníze vydělat a dluh splatit, abychom zase mohli žít jako lidé. Už jsem nepřemýšlela o bohatství, o tom, co všechno si dopřejeme. Jedinou mojí snahou bylo vrátit zpátky pohodu a jistotu, které jsme měli dřív, než jsem se zjančila. Tak jsem to prožívala. Věř mi.“

Věra vyprávěla do nízkého stropu venkovské chalupy, natažená na zádech vedle Jana, který poslouchal. Vyprchal z něj vzdor a na samém krajíčku se z posledních sil držel zbytek uražené mužské pýchy. Jako by v duchu Věře pomáhal, aby se jí řeč dařila. Každý přesvědčivý argument byl líbivý akord. Trnul, aby se nevloudil falešný tón. Chtěl jí věřit nejen teď a tomu, co právě říkala. Potřeboval jí důvěřovat, aby ji mohl mít dál rád. Její slova, ať upřímná nebo chytrá, foukala na bolístku a říkala: »Už neplač, to přejde, to se zahojí. Zas bude dobře.«

Leč skutečnost v příští době nebyla tak utěšená, jako večer smiřování na chalupě. Milionový dluh zůstal a rostl každým dnem a jeho prokletí se slovy a ujištěními nezažehnalo.

Následovaly soudní tahanice, vyšetřování, návštěvy arogantních i plačtivých věřitelů, řemeslných vymahačů pohledávek. Všechny dluhy spadaly na vrub společného majetku manželů a tak se Jan zmítal v nechutnostech, které nebraly konce a do kterých přišel »jako slepý k houslím«.

I policejní asistence se dočkal. Policista provázel exekutorku. Měla s sebou ještě jednoho pána v pracovním.

„S manželčinými obchody a s její firmou nemám nic společného,“ ohradil se Lukáš.

„Tak nám pani zavolejte.“

Ukázalo se, že pani Lukášová je mimo Prahu a s telefonickou domluvou se exekuční dáma spokojit nemínila.

„Pustíte nás dál nebo nechám vylomit dveře. Tady je zámečník.“

„Podívejte se, paní, přijďte, až bude žena doma. Já s jejími dluhy opravdu nemám a nechci mít nic společného. Kromě toho nejsem zdráv, nesmím se rozčílit, je nebezpečí, že se udusím.“

„Když vám bude zle, zavoláme doktora. Tak otevřete nám po dobrém nebo ne?“

Co mu po tak ohleduplném vybídnutí něžné dámy zbývalo?

Trojice procházela domkem, poschodí za poschodím a paní sem tam na něco přilepila papírek. „Upozorňuji vás, že strhnout tuhle nálepku je trestné.“

Mladý policajt, slušný muž, který Lukáše přemlouval, aby nekladl odpor, že se nedá nic dělat, se zřejmě cítil trapně. Zámečník si zvědavě prohlížel pokoje, kterými procházeli. Poznamenal, že před několika dny zažil doma totéž; také exekuci.

Když došli do Janovy pracovny, kde stál zapnutý počítač s rozepsaným textem, exekutorka nejistě zatěkala pohledem.

„Vy jste novinář?“

„Ne, to nejsem.“

„Spisovatel?“

„To spíš.“

Chování ženy bylo od té chvíle o stupeň mírnější.

„Která místnost je manželky?“

„Tady naproti.“

V Janově pracovně nic nepolepila. U Věry počítač a tiskárnu. V jídelním koutě kuchyně to postihlo zlacený kávový a čajový servis, dědictví po předcích. Za celé manželství se nepoužil, aby se mu při mytí nádobí neublížilo.

To byly radosti v Praze. Lukáš se jim pokoušel uniknout na chalupu.

Uprostřed lesů měl pocit, že se z trapností osvobodil a může se volně nadechnout. Otevřel dokořán okna. Z louky zavoněla čerstvě posečená tráva. Vysoko na obloze křičelo káně. Oblékl si staré džíny a tričko. Prkenná podlaha příjemně chladila do bosých chodidel. Vytáhl z ruksaku složku s papíry, přistrčil stůl k oknu a rozložil psací potřeby.

Tu uslyšel auto a uviděl, jak se šplhá vzhůru po úvozové cestě. Pojede dál k Valentovým? Propána, aby nejelo za ním. Už je to tak. Auto udělalo elegantní čtvrtoblouk a zastavilo před vraty. Aby to čert… Jak ho hned vypátrali? Kdo to ke všem kozlům je?

Vklouzl do sešlapaných sandálů a vyšel na dvůr. V otevřených vrátkách stál neznámý pán, slušně oblečený. Pozdravili se. Bez velkého nadšení a srdečnosti z jedné i z druhé strany.

„Asi mne neznáte. Mé jméno je Holeček. Stavitel. Vaše pani je mi dlužná velké peníze a neozývá se. Víte o tom?“

„Ne, o tom nic nevím, pane Holečku. A s manželčinými obchody nemám nic společného.“

„To je divné. Jak můžete říci, že nemáte nic společného s tím, co dělá vaše žena. Nedovedu si představit, že by si moje manželka koupila obchod, nechala ho za půl milionu přestavět a já jako její muž bych o tom nevěděl. No budiž. To je vaše věc. Pani přijede?“

Jan měl na jazyku »Doufám že ne«, ale odpověděl: „Je v zahraničí.“

Stavitel byl zdvořilý člověk. Kromě povzdechu toho už mnoho neřekl a odjel.

Jan si sedl na práh domu, zíral do zeleně, do modré oblohy a přemýšlel. Jak by byl život jednoduchý a krásný, kdyby se lidé chovali rozumně a nekazili si ho.

Co se to s Věrou stalo? Kam se poděl ten milý, upřímný, inteligentní člověk? Kde je, kam zmizela jeho žena, s níž prožil tolik let, kterou znal do všech maličkostí? Rozuměli si na půl slova. Jeden pochopil, co chce povědět ten druhý dříve, než otevřel ústa. Obyčejně mysleli na totéž oba zároveň.

Po přestěhování do Prahy Věra přestala chodit do zaměstnání. Představovala si, že bude Jendovou celoživotní pomocnicí. On bude veliký vědec a spisovatel a ona jeho nepostradatelná družka. Romantický plán, inspirovaný literaturou. V praxi to bylo méně romantické a víc nudné. Manžel potřeboval hlavně přepisovat texty z diktafonu a to znamenalo hodiny úmorného zobání do psacího stroje. Využila kdejakou záminku, aby jela něco zařídit do města. Jan byl netrpělivý. Diktafonové pásky se hromadily. Kdyby se kazily, byla by v pracovně atmosféra k nedýchání. Lukáš si nechával některé věci přepisovat od sekretářky a časem ji svěřil tuto práci docela.

Věra našla uplatnění, které jí vyhovovalo. Když koupili chalupu ve Vraňanských Horách, pustila se do zařizování. Studovala literaturu pro chalupáře, radila se s architekty a plnila roli »políra« nad zedníky, mistra nad tesaři, pokrývači, elektrikáři a malíři.

Byla rodinným ministrem dopravy. Koupili nejprve škodovku, později žiguli. Naučila se řídit, udržovat vůz a jeho menší neduhy léčit. I k tomu prostudovala pár »klasiků«. Jan se řízení auta vyhýbal, viděl v tom ztrátu času. Měl služební vůz a i ten dal k dispozici celému ústavu. Vládla s ním sekretářka. Když jel ředitel na přednášku, opatřili dopravu pořadatelé. Když to bylo daleko, letěl letadlem. Jezdit šestsettřináctkou po Praze mu připadalo trapné. A tak ho v tom ochotně zastupovali jeho pracovníci a s chutí i administrativní síly v sukni.

Později se Věra pustila do veliké stavební akce. Začalo to počátkem osmdesátých let skoro náhodou.

V akademii věd bylo stavební družstvo a po léta se v něm prakticky nic nedělo. Věra se o něm dověděla a přesvědčila muže, aby se také přihlásili. Měli dětinskou představu, že za nějaký čas, až Lidka dospěje, vystuduje a bude se vdávat, dostanou pro ni domek na klíč.

Konala se každoroční schůze družstva, na které se jako vždycky dohromady nic neřešilo. Až na jednu věc. Odstoupil předseda a bylo nutné ustanovit nového. Protože Lukáš na schůzi nebyl a nemohl se bránit, byl jednomyslně zvolen. Znali ho a byli si jisti, že nic zlého v družstvu nezpůsobí a že i celý výbor bude žít nadále v klidu. Leč – zmýlili se. Ne v profesoru Lukášovi, toho odhadli správně, ale netušili, že se do věci vloží jeho pani.

Věra se pustila do záležitostí družstva se vší opravdovostí. Zjistila, že všechno je – jako v té anekdotě o rabínovi – jinak. Že polovina papírových členů družstva už bydlí a o domek nemá zájem, že se z Prahy odstěhovali, emigrovali nebo zesnuli. Že stavební místo, s nímž se počítá, je už rozhodnutím magistrátu přiděleno k jinému účelu a z poloviny zastavěné. Že projekt domku, který se má asi ve sto exemplářích postavit, nevyhovuje současným normám. Že stavební podnik, který měl stavbu provádět, patří historii. Že stavební povolení je dávno neplatné. Zkrátka – že celé družstvo je jedna prázdná bublina.

To Věru neodradilo, nýbrž pobodlo jako ostruhy. Rozběhla se po příslušných institucích. Navštívila magistrát, ministerstvo, svaz družstev a řadu podobných zařízení. Dověděla se, že jedno platné ustanovení odporuje druhému ustanovení a že to a ono je dokonce v rozporu se zákonem. Měla neprůstřelné brnění z boží prostoty a z neznalosti, co dokáže úřední šiml. Je to či ono ve stavbě v rozporu se zákonem? Tak se změní zákon.

Nejhumornější na celé věci bylo, že nevyhráli ostřílení byrokrati, ale ta drzá ženská. Měla dvě zbraně. Nenechala se odbýt a když řekla, jak se jmenuje – Lukáš byl v té době známý – zrezivělé soukolí se pohnulo.

Za půl roku se začalo stavět. Na jiném místě, podle jiného projektu, jiný stavební podnik pro jiný seznam zájemců, ale stavělo se. Když na staveništi něco vázlo, nesháněli ani mistra ani stavbyvedoucího, ale volali: „Pani Lukášů, dochází nám ciment.“

Věra si vymínila v družstvu jedinou odměnu. Patřil jí první dokončený rodinný domek. Stál na samém konci sídliště, na kraji Prahy. Dál už byl jen třešňový sad, hluboký úvoz vedoucí do polí, a jezero, obklopené akátovými, lipovými a borovými stráněmi. Zajíci hopkali pod okny, občas sem zabloudila po ránu srna a zahradní jahody sklidili z poloviny bažanti. V hromadě dříví vyvedla liška dva roky po sobě mláďata.

Během práce v družstvu, které postavilo na sto domků, přišla Věra do styku s mnoha zajímavými lidmi a bylo jí líto nevyužít zkušenosti. Jan si ani nepamatoval kdy a jak vstoupila do zaměstnání ve stavebním oboru Obvodního národního výboru. Neporadila se s ním, nic mu nevysvětlovala, rozhodla se a šla. Peníze v tom nehrály velikou úlohu. Tušil, že manželku vedl - kromě toho, že do stavebnictví pronikla a oblíbila si je - ještě jeden důvod. Nebylo jí lhostejné, že muž je »někdo« a ona? Trpce si postěžovala, když ji představovali: »To je manželka soudruha Lukáše.« »Toho akademika?« »Jo, toho.«

Potřebovala se rehabilitovat před lidmi i před sebou. Na národním výboru dostala důležitou práci. Vyrostlo ohromné Jižní Město se vším moderním vybavením a na jeho okraji a někde mezi výškovými budovami se krčily domečky a uličky »starých Hájů«. Pomáhala jim vrůst do rodiny velkoměsta. Zařizovala vodovod, napojovala kanalizaci, zaváděla plyn. Ne vlastníma rukama, ale jako odpovědný organizátor. Rozpočet představoval desítky milionů.

Přišel převrat a Věra se domnívala, že chytí berana za rohy. Využila zkušenosti ze stavebnictví a dala se do podnikání. Její a manželova úloha se obrátily. Jan jako ideový zastánce »komunistického režimu« byl v penzi a jeho hvězda ztratila lesk. Těšila se, jak ho překvapí. Zprostředkováním obchodu s nemovitostmi vydělala úctyhodnou částku, o jaké se jí nezdálo ani v době největší Janovy slávy a nejvyšších honorářů.

Než se stačila manželovi pochlubit, karta se obrátila. Stejně rychle jako se dostavil úspěch přišel krach. Věru okouzlily spekulace a měla tři miliony dluhů. A bylo po pohádce.

Tady byl moment, kdy se začala měnit. Výraz »začala« nebyl na místě. Jako by byla jiný člověk ze dne na den.

V troskách skončil Sovětský svaz, socialistický systém v Československu, rozpadlo se samo Československo, rozpadla se komunistická strana, Akademie věd, proč by se nemohlo rozpadnout jedno do té chvíle šťastné manželství? A vzít za své něco tak křehkého, jako je lidský charakter?

Věra se rozletěla na křídlech podnikání a rychle skončila jako Ikaros, jemuž slunce roztavilo vosk, kterým měl slepená křídla. Ale Ikaros se utopil sám, kdežto Věra strhla sebou do katastrofy muže a v různé míře další příbuzenstvo.

Věděla, že miliony nevydělá drobným obchodem a pouštěla se čím dál do větších a riskantnějších dobrodružství. Koupila na úvěr veliké sklady ve Vraňanech a pokusila se zorganizovat velkoobchod a rozvoz zboží. Garanci na půjčku si nechala podepsat od muže, dcery a zetě. Místo aby podnik uvedla do provozu postupně a sbírala zkušenosti, věnovala vypůjčené peníze do přestavby a zkrachovala.

Jezdila za obchody do Ruska až za polární kruh, do celé Evropy, do Spojených států. Po návratu triumfovala, dosáhla veliký úspěch. Úspěch nebyl nikdy menší než veliký. Zisk představoval vždycky miliony dolarů, někdy desetimiliony. Jednou byl problém, jak to uložit ve švýcarské bance, podruhé jak to přiznat kvůli daním, potřetí už byly peníze ve Vídni a šlo jen o to, dostat je do Prahy. Jednou přiměla muže, aby došel do rakouské banky v Jungmannově ulici a provedl zde vzorový podpis, aby mohl čerpat valuty. Všechno to byl klam a podvod. Nebylo vyloučeno, že některé obchody, na nichž se podílela, byly opravdu výnosné, ale ne pro ni.

Ještě horší než finanční nezdary a ztráty bylo, že se změnil celý její duševní svět. Všechno, čím dříve žila, pro ni ztratilo význam. Léta plynula a nevzala do ruky knihu. Kromě návodů, jak rychle zbohatnout. Ona, která kdysi učila Jana chápat světovou klasiku, Goetha, Lessinga, Dostojevského, Balzaka, Hugo, Cervantese. Nebyla v divadle od chvíle, kdy ji oslnilo drama peněz. Bylo možné, že bývala kdysi milovník a znalec Shakespheara, Moliéra, Ostrovského?

O čem se s ní mohl Jan bavit? Třetí věta každého rozhovoru, ať začal jakkoli, byla u obchodu, u peněz. Ale ne aby ho informovala o podnicích, do kterých se pouštěla, ale aby ho ukonejšila. Kolébala na iluzích především sama sebe. O každé akci uvažovala z hlediska, jaký zisk to přinese. Nikdy nebrala v úvahu možný nezdar a ztrátu. Právě to byla jedna z hlavních příčin řetězu jejích karambolů. Neuvažovala reálně, kriticky, nerozhodovala se po zvážení všech pro a proti. Vrhala se do spekulací se zavřenýma očima a s iluzí zázraku. Zázraky se nekonaly.

A vnučky? Jan je měl rád, raději než vlastní děti. Na ty měl málo času. Vnučky teď pro něho byly vším. Zato pro Věru jako by ustoupily do pološera. Předstírala o ně zájem, žárlila na to, jak lnou k Janovi, ale mnohem bližší jí byly kšefty. Obchody, spekulace, finanční machinace se jí zmocnily, osedlaly si ji, opanovaly její čas, myšlenky, starosti, zájem. I její city.

Její citový život prodělal cosi podobného, jako když herec vymění úlohy. Dříve by dala život za své děti a vnoučata, za manžela. Byla pozorný a šlechetný člověk. Jako samozřejmost chápala pomoc druhým. Teď se z ní stal sobec. Její problémy a těžkosti byly tak veliké, že přes ně neviděla ostatní lidi a nezajímali ji.

Na dřívější známé nezapomínala, ale připomínala se jim způsobem, za jaký by se byla kdysi hanbou propadla. Půjčovala si od nich peníze.

Za Janem přišel na chalupu muž, který mu připadal trochu známý. Představil se: Klečka. Věřin spolužák ze základní školy.

„Ach ano, vzpomínám si. Byli jsme u vás jednou v chatě. Máte ji dole u řeky na kraji lesa.“

„Ano, byli jste u mne s Věrou. Ona tu není?“

„Ne, není.“

„Je mi to hrozně trapné. Půjčila si ode mne padesát tisíc. Moc bych je potřeboval. Syn upravuje domek, dělá si tam dílnu. Je malíř písma a dekoratér.“

„Nezlobte se, pane Klečka, ale já o tom nic nevím. Ani kdy, ani na co a za jakých podmínek jste jí peníze půjčil.“

„To bylo tak. Přišla a brečela. Že má nějaký dluh a ten člověk vyhrožuje, že unese vnoučata. Bylo mně jí líto, ty peníze jsem měl – právě přichystané na tu synovu stavbu – tak jsem jí je dal. Ze známosti, jako spolužačce. Slíbila, že mi to určitě do měsíce vrátí. Že má nějakou velikou částku ve Vídni, že se to složitě převádí. A už je to víc než půl roku…“

Chudák člověk. Smutné oči, málem se dal také do breku. Co s ním měl Jan dělat?

I když si tisíckrát říkal, že za Věřiny všivárny nemůže, svědomí ho hryzlo. Skřípělo mu do uší, že to není pravda.

Po právní stránce to bylo zlé. Věra neoddělila rodinný majetek od podnikání a když se Jan dověděl, že má milionové dluhy, bylo pozdě. Nad pražským domkem a nad chalupou visel Damoklův meč a bylo jen otázkou času, kdy soud vynese zdrcující verdikt.

A morální odpovědnost? Našli by se ze sta ženatých chlapů dva, kteří by pochopili a uznali, že on vlastní ženě v jejím šíleném počínání zabránit nemohl? „Proč jste ji to nechal dělat? Proč jste jí to dovolil? Proč jste jí neporadil? Prošel jste přece svět a muselo vám být jasné do čeho se žene. Proč jste jí nedal - pár facek?“ Tak vyjadřovalo názor a výčitku – podle letory – devadesát devět ze sta. Co na to mohl Jan odpovědět? Čím se mohl omluvit sám sobě? Že psal, že četl, že si hrál a učil se s vnučkami a že si toho nevšiml? A když si všiml, tak ho nějak obalamutila, něco mu namluvila a dělala si zase dál, co chtěla? Ale je to omluva? Byl na pochybách.

A přece věděl, že kdyby se čas vrátil a nastal zase osudový okamžik, kdy se sněhová koule začala valit z kopce a nabalovat se a nabalovat, že by nezmohl zase nic. Říká se, že před nevěrou muž ženu neuhlídá. Tohle bylo skoro totéž.

Ještě že děti měly jakž takž půdu pod nohami. Petr ztratil práci a nezbylo mu nic jiného, než se pustit také do podnikání. Na rozdíl od matky měl rozum a nepouštěl se do spekulací. Řídil se pravidlem o vrabci v hrsti a holubu na střeše a občas mohl i matce nějakou korunou vypomoci.

Lidčin manžel skončil studium aspirantury a vrátil se k učitelování. Stal se ředitelem obchodní školy pro zrakově postižené. Kromě toho přednášel externě na vysoké škole a učil v několika kurzech angličtinu. Lidka příležitostně překládala. Znala slušně rusky a anglicky.

Jan prodělával hořké stáří. S politickými poměry se smířit nemohl a s rodinnými jak by smet. I kdyby byly milionové dluhy kouzlem zmizely a domek i chalupa zůstaly dál jejich rodinným majetkem, to co Věra za roky od převratu natropila, se odčinit a zapomenout nedalo.

Jenda si neměl odvahu přiznat, i když to na dně duše cítil, že nejbolestivější rána pro něho je, že ztratil člověka, který pro něho tolik znamenal, kterého měl rád nade všechno na světě. Pochopil, že ten člověk neexistuje. Co zbylo v podobě fyzické osoby se stejným obličejem, stejnou postavou,stejnými údaji v občanském průkazu, to nebyla jeho Věra.

=*=

25) Bylo to zapotřebí?

Sen o trvalém manželském štěstí, o idylickém manželství, existuje jen sem tam v literatuře. I to zřídka. Častěji laciný autor skončí tím, že se hrdina s hrdinkou vezmou. Jako kdyby pak už byl ráj na zemi samozřejmý a létající kastroly a váleček na nudle patřily jen do humoristických časopisů. Pokud se Lev Nikolajevič Tolstoj, Balzac, Flaubert, Maupassant a další klasici odvážili nahlédnout za práh manželské domácnosti, shledali tam – podle své povahy – námět k dramatu nebo ke komedii s paroháčem.

Francouzský autor detektivek (komisař Maigret) Georges Simenon se v rozhovoru s novinářem pustil do problémů lásky. Podle něj je to nejprve zamilovanost, pak nuda a v padesáti se muž pokouší nalézt nový život, žena žárlí a děti se do toho pletou.(Ještě že zůstal u detektivek.) Podobné moudrosti by se daly sbírat a rovnat do encyklopedie podle míry optimismu či skepse, podle abecedního pořádku použitých výrazů, podle data a místa původu atd. Pokusy narazit subtilní předivo na jednoduché schematické kopyto jsou stejně věčné jako liché. Málokde platí tak bezvýhradně jako zde, že každý jednotlivec prožívá zvláštní historii plnou osobitostí a náhod.

Manželství Lukášových se rozpadlo. Vydrželo v pohodě několik desítek let. To se nestává běžně, hlavně pokud jde o pohodu. Měla na to vliv rozdílná nadání a zájmy obou manželů, kteří se spolu doplňovali a druh druhu dvě desítky let nezevšedněli.

Jan byl pohřížen do svých filosofických a politických problémů. Věčně měl rozepsanou knihu, chystal se na nějakou mezinárodní akci, spolupracoval na významném státním dokumentu. Nosil si domů z knihovny a kupoval kupu knih. Zpravidla čím méně času mu na četbu zbývalo, tím měl »větší oči« a víc toho v příruční poličce u psacího stolu hromadil. Denně se snažil vyšetřit chvilku na studium jazyků, na trochu pohybu.

Věrka byla založena prakticky. Starala se o domácnost, o finance. Vytvářela kolem manžela jakýsi protihlukový a protistresový val. Zachycovala zájemce, kteří se na něho hrnuli s požadavky na články, na relace, na přednášky, kteří ho zvali na tucty akcí, žádali ho o účast v ústavních a redakčních radách. Prováděla selekci podle vlastního uvážení. Rozhodovala se, co mu bude tlumočit a co odmítne. Někdy z toho byl menší konflikt, protože považovala za zbytečnost něco, nač profesor čekal. Celkem byla ale její hráz proti rušivým vlivům blahodárná. Nebýt jí, Jan by toho nikdy tolik nenapsal a nevytvořil.

Určovala program a rytmus života rodiny. Kdy se pojede na chalupu, kdy se půjde do divadla, kdy se navštíví rodiče, kdy se pozvou příbuzní a přijmou známí. Také do čeho se vloží peníze, zda se vymění starší auto za nové, zda se provede oprava rekreační chalupy, nebo se začne stavět rodinný domek v Praze, jaký se pořídí nábytek, jak se vybaví mužova pracovna. Někdy měl Jan odlišnou představu o tom, co je důležitější a co by mohlo počkat. Věra měla jednoduchou a účinnou metodu, jak prosadit svou. Nehádala se s ním, nedohadovala se, ochotně s jeho názorem souhlasila. Udělala si to ale po svém. Jan zpravidla uznával, že její řešení bylo rozumnější.

Poměrná idyla, jež vydržela léta a zdálo se, že stojí na pevných základech, počala náhle trpět na úbytě. Nastalo to od chvíle, kdy Věra propadla představě, že nalezla životní šanci v podnikání. »Rychlé vyhrání z kapsy vyhání« říkají mariášníci a neplatí to jen o dvaatřiceti loupežnících. Potvrdilo se to i na troskách Lukášových rodiny.

Na Věru záhy dolehly maléry, které způsobila. Byla nervózní, podrážděná. Manžel se nemohl smířit s jejími nabubřelými sliby a katastrofálními výsledky. Když se dovídal z druhé ruky o jejích neseriózních spekulacích, propukly spory, jaké byly mezi nimi do té doby nemyslitelné. Soužití se proměnilo v řetěz nevraživostí a hádek.

Chalupu v Horách jim prodali v soudní dražbě a o zadlužený rodinný domek v Praze se vlekl soudní spor.

Trvalo léta, než se Jan dokázal smířit s myšlenkou, že se jeho životní láska propadla v nenávratno. Stále ještě věřil, že mohou žít s Věrou vedle sebe jako dva slušní lidé. Bohužel i to byla chiméra. Pohřbily ji pokračující Věřiny pokusy získat peníze stůj co stůj a vytloukat klín klínem.

Ztráta majetku, který celoživotní prací získal, byla pro Jana ranou, jíž nikdy nečekal. Mnohem horší bylo vědomí, jak zbytečně k tomu došlo. Navíc to bylo ve chvíli, kdy narazila do stěny celá dosavadní náplň a způsob jeho života. Pád socialismu a odchod do důchodu ukončily rušnou aktivitu kypící povinnostmi a závazky. Ocitl se ve vzduchoprázdnu. Hledal, čeho se zachytit.

Myšlenky na zmarněné manželství, na to, že jim po desítkách let pachtění nezbylo téměř nic, působily muka. Proč to udělala? Kdo se ji o to prosil? Proč se do toho pouštěla? Měli jsme všechno. Oba jsme byli zdrávi, děti dospěly, postavily se na vlastní nohy a byly úspěšné, měli jsme roztomilé vnučky, domek v Praze, chalupu v mém rodišti, auto, měl jsem slušnou penzi. Co máme teď? Co nám zbylo? Proč? Cožpak to bylo zapotřebí?

Takové úvahy byly k uzoufání, k zbláznění.

=*=

Třásly se mu ruce. Svědomitá neuroložka ho důkladně vyšetřila. Věnovala tomu půl druhé hodiny. Nasadila léky, ale nepomáhalo to.

Přestával vidět, točila se mu hlava, padala mu oční víčka, neudržel hlavu zpříma. Poslala ho na přístrojové vyšetření. Polekala se výsledků které přinesl.

„To už není na ambulantní léčení. Dojděte si na neurologickou kliniku, já tam zavolám. Asi vás tam nechají ležet.“

Potácel se ulicemi. Byl pátek po poledni, proudily davy lidí z práce. »Co tu ten namazaný dědek vrávorá?« pomysleli si. »Uprostřed dne a už takhle zřízený? Že se nestydí.«

Našel neurologickou kliniku, kde už panoval před-weekendový klid. Zaklepal na jedny dveře. Otevřela přívětivá asi čtyřicetiletá sestra.

„ Já, já…,“ blekotal.

„Vidím, vidím,“ přerušila ho. Vzala ho za ruku a vedla šetrně k službě, sedící na chodbě. „Dejte na něj pozor, ať nám neuteče,“ požádala. Vypadal jako debil. Odběhla hledat lékaře, na něhož padl los strávit na klinice konec týdne.

Přivedla mladého atleta. Co mu chybělo z praxe, to nahradil svědomitostí. Zase to bylo půl druhé hodiny vyšetřování a zpovědi.

„Chcete slyšet něco příjemného?“

„Kdo by nechtěl?“

„Léčili vás na Parkinsonovu nemoc. Vy žádného Parkinsona nemáte.“ Následoval latinský titul nervové choroby, kterému normální smrtelník nerozumí. Z lékařova výrazu Jan usoudil, že je to něco méně zlého, anebo se alespoň našla správná diagnóza, která slibuje nadějnou léčbu.

Lékaři dokázali zázrak. Nervy pomalu, měsíc od měsíce přicházely k sobě. Oční víčka se už nezavírala, když neměla, a brada přestala padat na prsa. Debilní výraz tváře zůstal jako památka na fotografii v novém občanském průkaze, který si právě v té nešťastné době pořídil.

Vyšetřili mu srdce. Zjistili arytmii a podrobili ho v narkóze elektrickým šokům. Řekli mu, že se musí vyvarovat rozčílení, stresům. Chce to klid, pohodu.

Stále táž terapie, ale přes svou jednoduchost těžce dosažitelná. Snažil se nemyslet na Sodomu Gomoru, kterou Věra způsobila, vzít to jako skutečnost. Najít si nějaký smysl života, který by zahnal myšlenky na to, co by bylo, kdyby nebylo…

Vnučky.

Chodil s Peťou, Petrovou dcerkou, do lesoparku, vymýšlel jí pohádky. Bral ji na Matějskou pouť, do cirkusu. Naučila se číst ještě dříve, než chodila do školy. Když byla v první třídě, došel pro ni každý den ráno k rodičům, odvedl ji do školy a odpoledne ji přivedl domů. Učil se s ní a hráli si, než přišli rodiče z práce.

Když postoupila do druhé třídy, narodila se Lidce, manželům Skořepovým Michalka, Petřina sestřenice. Jan měl další povyražení. Rodiče ji rozmazlili a když jí byl rok a nevěděli si s ní rady, strčili ji dědovi: Tumáš, starej se. Staral se a rád. Musel ale na čas slevit ze svých pedagogických zásad. Peťu nikdy ani netřepl. Byl přesvědčen, že stačí dát dítěti znát, kdy jedná správně a zaslouží pochvalu a kdy ne. S Míšou to bylo těžší. Když se jí něco nezamlouvalo a dospělí ji neposlouchali, lehla si na záda, dupala patami o zem a ryčela jako tur. Dostala jednu na zadek. Byla překvapená, vyvalila veliká modrá kukadla a údivem přestala vyvádět. Něco takového neznala. Párkrát byl šok zapotřebí a pak se smířila s tím, že je děda nepolepšitelný.

Jan si nebyl jistý, kdo je pro koho důležitější. Zda on pro vnučky, nebo holky pro něho. Staly se mu smyslem života, který naléhavě potřeboval. Zatahovaly oponu za rmutnou současností v rodině i ve společnosti.

Hořkosti Věřina podnikání nezmizely. Soudy, návštěvy právníků, neurvalí věřitelé, řemeslní vymahači dluhů, exekutoři, soudní a policejní výslechy, to všechno byl přívažek k tomu, co specialisté Všeobecné fakultní nemocnice nařizovali léčit klidem.

Ale radost z vnuček byla tonikum. Vnímal ji jako souvislý film jejich úspěchů a drobných svízelí. Jejich vědomosti se košatily, charakter upevňoval. Úzkostlivě střežil, aby nelhaly a nepodváděly, aby nepopadly něco z babiččiných způsobů. Dařilo se to. Charakter se nedědí v krvi, ale utváří na příkladech.

Láska mezi dětmi na jedné a rodiči i prarodiči na druhé straně bývá rozdílná. Ne že by děti své předky nemilovaly, ale jejich vztah k nim se s dospíváním mění.

Přijdou léta, kdy děvčátka velice lpí na kamarádkách. A pak je vystřídají mutující kamarádi a význam dědečka bledne. Pohádky, vyprávění, předčítání, elektrický vláček na Matějské pouti? Kam se podělo všechno tohle kouzlo?

Janovo odhodlání věnovat vnučkám všechen život zůstalo trčet do prázdna. Holky ho milovaly, ale potřebovaly ho už jen občas a ne celého. V jejich poměru k němu bylo víc sobectví, než dříve. Bylo to něco špatného? Bylo to docela přirozené. Příroda staví mláďata na vlastní nohy. Běda, když to někdy selže a šedesátiletá vdova si udrží bezmeznou oddanost čtyřicetiletého syna nebo dcery. U Lukášových se nitky mezi vnučkami a dědou odvíjely normálně.

Zato vztahy mezi dědkem a bábou, mezi kdysi milujícími manželi, se staly neúnosné. Pokojné soužití patřilo minulosti a vystřídaly je nechutné scény. Věřiny nešťastné obchody, její povaha, která se rok od roku měnila k horšímu, jedno k druhému rýsovalo Janovi rozchod jako blahou vidinu. Odloučení od stolu a lože trvalo léta a proměnilo se v bolavý neduh.

Věra se nejprve cítila Janovým návrhem na rozchod uražená. Byla to spíš otázka prestiže, než popel zhrzené lásky. Demonstrovala, jak blaze se jí bude žít samotné. Ledničku si naplnila vším, co měl Jan rád. Týden co týden voněl v kuchyni jablkový závin, který Jan zbožňoval a který dříve neupekla, co pamatoval. K večeři si okázale postavila na stůl láhev ryzlinku. Z obývacího pokoje si zřídila své dominium. Byl tam televizor, ale o ten Jan nestál. Koupila si servírovací stolek, pár atraktivních orientálních polštářů na křesla, do broušené mísy naaranžovala čokoládové bonbóny. (Další Janova Achillova pata.) Zvala známé na kávu a celým aranžmá zdůrazňovala, že jsou to JEJÍ hosté, kteří jeho ignorují.

Brzy ji jalové divadlo omrzelo. Hosté se do nervózní atmosféry rozpadlého manželství nehrnuli. I když to nepřiznala, věděla, že manželství rozvrátila a proměnila v sutiny ona. Její zpronevěra měla podobu nešťastných podnikatelských sázek do loterie. Co následovalo, byl skluz po šikmé ploše, na níž se nedokázala zastavit.

Jan rozvodové řízení nedramatizoval. Věra vyhrožovala, co všechno z manželských intimností proti němu použije a tisíckrát opakovala, že se nerozvede. Zjednala si na to advokáta. Časem ji nesmyslný vzdor přešel. Ze soudní síně odcházeli jako dva rozumní lidé, kteří ani po rozvodu nemusí být nepřátelé.

=*=

Jan se cítil jako probuzený z ošklivého snu. Po bouři a krupobití se hladina okolo něho uklidnila.

Měl však stále problém s časem, s přebytky duševní energie. Jeho životu chyběla bohatší náplň. Zdálo se mu, že rychlík odjel a on zůstal sám na prázdném nástupišti. Jako by se mu volné ruce stávaly přítěží. Hodně četl, ale to nestačilo. Pokud býval zavalen prací, vychutnával každou volnou chvilku nad knihou jako vzácné blaho. Když měl teď čas od rána do večera, četba ztrácela smysl a kouzlo.

Přemýšlel a našel na čas východisko. Léta cítil jako slabinu, že nemůže přijít na chuť francouzské literatuře, že jí nerozumí. Nyní měl možnost mezeru vyplnit. Pustil se intenzivně do studia francouzštiny, na radiopřijímači si vyladil francouzskou stanici, četl francouzskou klasiku, studoval historii a posléze se pustil do Balzaka, Zoly a Anatola France v originále. Nabyl úctu k francouzské kultuře a přiblížil se k pochopení její úlohy v evropském dění.

Ani to však trvale nestačilo. Bylo to přece jen převážně pasivní a on byl zvyklý nejen přijímat, ale hlavně vydávat, tvořit. Člověka zpravidla nepřivede k prostřenému stolu ani tak vůně pokrmů, jako spíš postrčí hlad. Tak to bylo i s řešením, jež se mu připletlo do cesty zdánlivě náhodou.

Koupil si Vraňanské noviny, místní čtrnáctidenník o několika listech. Přečetl pár lokálních zpráviček a reklam a jedna stať ho zaujala. Autor se rozhorloval, že se při zcelování polí rozorala idylická cesta z Vraňan do horního cípu Krasic.

Jan vzpomínal, jak tudy chodil s krasickými »horňáky« do školy a jaké války sváděli s »dolňáky«. Nedalo mu to, vzal propisku a napsal do redakce glosu. Uveřejnili ji. Patrně i proto, že paní redaktorka mnoho přispěvatelů v maloměstě neměla.

Povzbudilo ho to. Vzpomněl si na jeden skoro dobrodružný příběh, který na té cestě »Po trubách«, jak se jí říkalo, zažil. Zase si to čtenáři sedmi set výtisků přečetli. Vzpomínal a psal další epizody z mládí. Vyprávěl zážitky, psal medailony zajímavých postav. Lidé to četli, pamětníci vzpomínali, mladší se dovídali, že jejich předci také nebyli svatí. Mělo to ohlas. Autor jako by znovu v rodišti zapouštěl kořeny. Nebo spíš jako by vazby několik desetiletí zasuté odkrýval a obnovoval.

Okruh známých rostl. Vrstevníci si ho připomněli a tykali mu a pro mladší byl pan Lukáš. Akademické tituly opadaly jako okvětí kopretiny a místo nich se stával mezi místními oblíbeným vypravěčem.

Stoupal po příkré cestě přes Krasice a vzpomínal, jaká tu bývala v zimě sáňkovačka. Před hasičskou kůlnou se pozdravil s hloučkem domorodců. Oddělil se od nich muž.

„Pane Lukáš, nezlobte se, že vás takhle přepadávám. Že to byl Valenta?“

Jenda se dal do smíchu. Oba věděli, o čem je řeč. Jednalo se o povídku, otištěnou ve Vraňanských novinách.

„V hospodě jsme se hádali a já říkám: To nemoh bejt nikdo jinej, než Valenta. Ten měl ve zvyku vždycky v opici někde zabloudit.“

Jindy ve městě na ulici seskočil vrstevník z kola.

„Hele, ten Skuhra, co má vedle nás zahradu, nám dělá, co nejhoršího může. Hází nám přes plot pýr a shnilý kedlubny. Měl bys vo tom napsat. Ty to umíš.“

Jan se dověděl, kde žije spolužačka, do které byl v jedenácti letech zamilovaný. Tenkrát to byla křehká víla s hlubokýma hnědýma očima. Od té doby ji neviděl. Vyhledal ji a setkal se s bělovlasou stařenkou, které nesloužily nohy. Odchovala dvě dcery a syna a měla hromadu vnoučat. Jen krásné hnědé oči zůstaly stejné. Jednou, dvakrát ji navštívil a vzpomínali. Napsal o jejím životě plném práce. Po čase od ní dostal dopis. Něco oslavovali, sešlo se příbuzenstvo. Přečetla jim medailón a ženské si pobrečely.

Jedna vzpomínka navodila druhou. Jenda se po několikaleté přestávce vrátil k psaní. Změnil žánr. Už to nebyla filosofie a politická teorie, ale črty ze života. Nad změnou se zasmál. Nebyl to smích hořký, spíš výraz úlevy. Ohlas drobných vyprávění pociťoval silněji, než kdysi odezvu knih a statí, přeložených do řady jazyků a vytištěných ve statisícových nákladech. Víc než někdejší recenze ho potěšilo, když mu neznámá paní při náhodném setkání řekla: „Jsem ráda, že vás poznávám, pane Lukáš. Ráda vás čtu.“ (Skoro se mu splnilo, o čem v dětství snil. Trochu jinak, než si to představoval, ale přece.)

Kde bylo »zlaté rouno« jeho života? Když dobýval svět a vycházely mu knihy od Moskvy, Berlina a Athén po Hanoj a Ulánbátar a stati po všech kontinentech? Nebo když potěšil pár stovek krajanů kolem rodného města a vkládal jim do duše přívětivý pohled na život, porozumění člověka k člověku? Své místo mělo jedno i druhé.

Psaní krátkých příběhů ho zaujalo. Spojil vzpomínky s fantazií a vznikala stále barvitější vyprávění. Vraňanským novinám vděčil za podnět, čtenářům a jejich ohlasu za styl, jazyk a vtip. Paní redaktorka byla taktní a pozorná a kromě pravopisných chyb nic necenzurovala a na rukopisech neměnila. V jednom čísle novin se nezřídka objevily vedle sebe antikomunistické výpady místních ohnivců a vzpomínky mezinárodně známého marxisty. Konec konců proč ne? Proč by muselo vždycky všechno mít jeden ideologický nátěr, když lidé myslí, cítí a chtějí se projevit různě?

Jan nepsal ani tak pro čtrnáctideník, jako pro sebe. Psaní ho těšilo. Z desítek příběhů vybral nejzdařilejší a nabídl je jako knihu nakladatelství. Kdyby psal detektivky, horory nebo porno, sáhly by po tom s větší ochotou.

Psal v ruce. Kdysi tvořil všechny knihy i články pomocí diktafonu. I přednášky někdy připravoval na malý kapesní diktafon. Šel procházkou lesem a okolo rybníků, skládal v hlavě myšlenky a kapesní pomocník je zachycoval. To mělo ovšem podmínku – písařku. Ta chyběla, a tak nezbývalo, než se spokojit s propiskou. I do Vraňanských novin posílal rukopisy v doslovném významu: rukou napsané.

V té době ještě zápasil s nervovou chorobou. Hlava mu klesala, levou rukou ji podpíral a pravou psal. Pohodlné to nebylo. Celý život měl odpor k psacímu stroji. Jeho rámus a technický ráz mu v přemýšlení překážely. Teď s ním vzal rád zavděk. Kdekdo už ale zatím postoupil o stupeň výš a používal počítač.

Věra počítač měla a mnoho ho nepoužívala. Většinu času zahálel. Stál v její pracovně, kde se zdržovala zřídka. Ještě dlouho před rozvodem ji Jan prosil, aby ho na počítači naučila psát. Prohlásila, že by to »nezvlád« a že by ho zničil. Doporučila, aby se obrátil na paní Koblencovou. Přepisování textů na počítači bylo její povolání.

Koblencová zakázku ochotně přijala. Každý týden několik povídek přepsala a Lukášovi přinesla. Vzala si další. Tak se rodil čistopis knihy.

Klíčilo ještě něco pro jeho život mnohem významnějšího. Návštěvy paní Koblencové se stávaly příjemnou událostí. Posadili se v kuchyni u hrnečku kávy a chvíli hovořili. Chápal to jako věc slušnosti, nebyl na podobné maření času zvyklý. Paní psala pečlivě a tak se s půlhodinkou formální konverzace smiřoval. Pozoroval, že žena hovoří docela ráda. Vyprávěla o své práci a diskutovala o Janových povídkách, které ji zaujaly. Vysvětloval si to tím, že sedí celé dny u počítače a chvilka rozhovoru je pro ni osvěžení. Půlhodinky se prodlužovaly a Jan se na úterní odpoledne těšil.

Hovořila také o sobě. Byla rozvedená. Dvě dospělé děti už měly své rodiny a ona byla šťastnou babičkou. Na babičku, nebo »stařenku«, jak říkají na Moravě, nevypadala. Tmavovlasá žena výrazného obličeje, hezké plnoštíhlé postavy, působila dojmem čtyřicátnice. Jak se přiznala, bylo jí čtyřicet už před patnácti léty.

Žila se starším vdovcem, který překročil osmdesátku. Podle toho, jak zdůrazňovala jeho zdraví, a jak svižně vyjde každý den petřínskou stráň, bylo zřejmé, že její druh má své za sebou.

Jan měl od přírody dar zpovědníka. Lidé se mu často svěřovali. Bylo to také tím, že jako vyhlášený lektor a řečník nebyl v soukromí upovídaný. Raději poslouchal než mluvil. Takovým lidé spíš něco o sobě poví. Neskáčí do řeči a za nejbližším rohem to, co se dověděli, nevyklevetí.

Paní si svého partnera podezřele pochvalovala. Jan nebyl špatný psycholog a poznal, že přesvědčuje sama sebe a s tím jejím Jakubem to asi není tak slavné. Čas plynul a důvěra paní Koblencové k Lukášovi rostla. Mezi chválou muže se sem tam ozvaly stezky.

Jan Jakuba nikdy neviděl. Dal si ale dohromady to, co mu paní Marta kousek po kousku sdělovala. Jakub se zabýval orientální mystikou. Psal o tom knihy, které v tom ideovém galimatyáši po devětaosmdesátém roce šly na odbyt. Byl sebevědomý a na paní Koblencovou pohlížel svrchu. Se zadostiučiněním starého pedanta ji ponižoval. Vytýkal jí nespisovné výrazy, vnucoval jí své puntičkářské regule životosprávy. Připomínal jí, že nemá vysokou školu jako on a vytýkal, že má ráda sladké, což jde na tloušťku. Sám měl postavu jako šindel, trochu pochýlenou, krok svižný jako baletka po autohavárii.

Marta se svěřila, že se s druhem poškorpili. Po několika dnech referovala o usmíření. Zase se poňafali a opět zpívali »Věrné milování«. Intervaly mezi krizemi se krátily. Zpočátku byla sdělení o neshodách plná lítosti, postupně v nich bylo víc hořkosti a posléze skoro uspokojení. Paní jako by sdělovala Janovi něco potěšujícího.

Konečně to dala znát docela otevřeně. Záhadně se usmívala, jako by měla v tašce s přepsanými rukopisy milé překvapení.

„Povím vám něco, co vás potěší.“

Jan přemýšlel. Z logiky jejích přiznání za poslední týdny usoudil, oč se patrně jedná a nezmýlil se.

„Rozešla jste se s Jakubem?“

„Jak jste to uhodl?“

V té její zprávě byl jasný význam. Ještě zřetelnější byl z vítězoslávy, s jakou mu ji sdělovala. Jako by mu přinášela vázané k svátku. Tvářil se, že nechápe, že je to vlastně vyznání lásky. Nebo alespoň znamení, že je její srdce volné. Pro koho asi? Na Martě mu záleželo a její soužití s Jakubem ho mrzelo. Říkal si, že je jí pro takového domýšlivého dědu škoda. Pravé důvody zájmu o její osud byly však jiné. Bál se je sám sobě přiznat.

Po rozchodu s Věrou byl přesvědčen, že jediné »sukně«, které ho mohou ještě zajímat jsou vnučky. Bylo mu sedmdesát a připadal si jako strom na podzim. Jablka sklizena, listí sežloutlo a opadalo a holé větve čeká už jen mráz a sníh. Měl Peťu a Míšu a jejich úsměv ho hřál. V povídkách vzpomínal zážitky z mládí. Lásku pokládal za oheň který dohořel a ani ho to neplnilo smutkem. Užil své a necítil potřebu kazit si hezké vzpomínky pokusy, kterými se starci zesměšňují.

Sympatie Marty se zdály upřímné, ale neodvažoval se tomu věřit. Je to spíš okamžitý rozmar, důsledek roztržky s partnerem. Až emoce vychladnou, klečel by jako komický stařeček u nohou pobavené padesátnice. I tak je to hezké a je jí za to vděčný. Bylo to, jako když se s prvními mrazíky objeví ještě na obloze klín tažných ptáků, poslední pozdrav uplynulého léta.

Cit paní Marty však nebyl chvilkový rozmar. Přestávaly jim stačit úterní rozhovory u kávy. Těšili se na společné procházky přírodou. Dělali si drobné pozornosti a dárce míval větší radost, než obdarovaný. Hodnota dárků nebyla v jejich ceně, ale v srdečností, s jakou si je přinášeli. Marta mu namalovala obrázek: svou dlaň, jež mu podává růži. Hezky malovala. On jí složil básničku. (Po kolika letech se pokusil o verše? Po padesáti?) Jako zamilovaný student. Zas a znovu se smáli sami sobě: Láska kvete v každém věku.

Otevírali si navzájem nejintimnější komůrky vzpomínek a snů. Už se nezpovídala jen Marta Janovi. Bylo to oboustranné.

Šli spolu lesem na okraji města. Marta vyňala z kabelky svazek klíčů a významně je ukázala.

„To je od království nebeského?“ zažertoval Jan.

„Ne. Od něčeho osudovějšího.“

„A to…?“

„Od Jakubova bytu. Odnesla jsem si všechno do své garsoniéry a nemám s ním nic společného.“

„Proč mi ukazuješ klíče?“

„Poraď mi, co s nimi mám dělat.“

„Chceš si je schovat na památku, nebo – pro všechny případy?“

„Nebuď zlý. Mám mu je poslat a napsat mu, že je definitivně konec?“

„To jsi mu už přece řekla a jsi od něho druhý měsíc pryč. Četla jsi mi jeho dopis, kde hraje na citové struny a chtěl by to slepovat. Když mu něco napíšeš, dáváš mu šanci, aby to zkoušel znovu.“

„Mám mu ty klíče hodit do schránky?“

„To si může zase vyložit jako gesto, které vyzývá k odpovědi.“

„Tak co mám udělat? Co mi radíš?“

„Jsi přesvědčená, že ses rozhodla pevně?“

„Ještě o tom pochybuješ?“

„Tak tadyhle je koš …“

Historie čtyřleté nepovedené lásky skončila v odpadkovém koši.

Jaro je pro zamilované bez ohledu na rok narození výzva. Přijali ji a vyjeli si sázavským pacifikem do Vraného. Vzduch byl plný nahořklé vůně rašících pupenů. Jejich pocity se také otevíraly do květů a voněly, ale bez hořkosti. Drželi se za ruce jako v pubertě. Posadili se do loňského suchého listí a mladé trávy a dívali se opojeně do korun stromů. Na zpáteční cestě je přepadl déšť a zmokli na kůži. Ani je to moc nestudilo. Byla to tečka za hezkým dnem.

Prvního máje si vyšli na Petřín. Fotografovali se pod Máchovým pomníkem a sedli si na lavičku. Kolem se procházely zástupy mladých i starých. Marta si položila hlavu Jendovi na rameno a unavena procházkou si za štěbetání kolemjdoucích zdřímla. Prošli se přes Hrad okolo chrámu svatého Víta a Zlaté uličky, kde se za každé ohlédnutí platilo vstupné. Mezi Japonci, Němci, Američany a Senegalci zaslechli i češtinu.

Měsíce jejich idylického soužití ubíhaly a jejich vztah dozrával z plenek do zralé podoby. To jako každá láska přinášelo do jásavých tónů i brumendo.

Vyšlo najevo, že Marta není tak nadšený chodec, jak se při prvních výletech na Sázavu, do Tróje, na Petřín a do Šárky zdálo. Raději se dívala na seriál o Nebeské bráně v televizi.

I v tom měli rozdílný vkus. Marta se málem urazila, když některý její oblíbený film, zachycený na kazetu, označil za kýč. Nechala se unášet příběhem a jeho citovou stránkou, zatím co Jan se nedokázal zbavit ideových měřítek. Shodli se na českých a francouzských veselohrách, na hollywoodských psychologických filmech a na snímcích z přírody.

Na počátku jejich styků působily vzájemné ohledy a jistá zdrženlivost, později měli oba hlavy v milostném opojení a tak se politické rozpory projevily až časem. Byly zásadní. Jan byl celým životem přesvědčený komunista. Marta patřila k jiné generaci a vyrostla v odlišných podmínkách. Jednu větev jejích prarodičů postihlo združstevnění zemědělství. Srpen osmašedesátého roku prožila jako studentka a zanechal v ní nejhorší dojmy. Pozdější úřednické prostředí, kde léta pracovala, na tom změnilo sotva co k lepšímu. Když nyní mezi nimi došlo k politické debatě, mělo to za následek tichou domácnost. (Pokud ještě nežili společně, proměnila se příjemná procházka v mlčelivé napětí.)

Po určitých potížích došli k rozumnému přesvědčení, že svět stejně nezmění a nemá smysl kabonit si mysl hádkami o tom, kolik špatného zavinil Stalin a kolik nezaměstnaných, drahoty, bezdomovců a zlodějin patří na vrub Grossů, Topolánků, Čunků a jim podobných. Shodli se, že slušní lidé se musí umět i hádat slušně, aby jeden druhého nezraňoval.

=*=

26) Bílý racek nad přístavem

Po sedmdesátce nikdo neudělá rekord ve skoku o tyči a nezaběhne stovku pod deset vteřin. V kanadském Torontu seděli ošuntělí starci na lavičkách v parku a ucucávali z placatých láhví. Asi to nebyla ovocná limonáda. Pít alkohol na veřejnosti je tam zakázané, ale jízdní policie (jež po parku chodila pěšky) to přehlížela. V Paříži pár kroků od Eiffelovky hráli důchodci petang. Kde měli kalvádos jsem si nevšiml. Ve Vraňanských Horách štípal děda za humny dříví a rovnal polínka do ježka. Připíjel k tomu bílé kafe z melty.

Většina lidí, když se dožije stáří, si to tuze nepochvaluje – i když ti, kdo se toho nedočkají, by si to s nimi nepochybně rádi vyměnili. Člověk je tvor nevděčný, věčně nespokojený s tím, co má.

Jan nevděčný nebyl. Asi byl výjimkou. Bylo to tím, že znovu omládl. Odpadly mu soudy a všechny vleklé nechutnosti, spojené s Věřiným dobrodružným obchodováním. Neměl už domek o třech podlažích, ale žil v božském klidu v garsoniéře s Martou. Měli vedle sebe dva stoly s počítači, židle, válendu, knihovnu a skříň na šaty. To bylo – kromě Martina televizoru - všechno. Co jim scházelo? Klid a pohoda se neměří na čtvereční metry obytné plochy a na počet předmětů, z nichž je třeba utírat prach.

Po ránu jeden i druhý spolkl svou hrst pilulek, zapili je sklenkou vody a dali se do psaní. A psali a psali. Jan k bohatým životním zážitkům připínal křídla fantazie a rodily se povídky. Něco publikoval, ale mnoho mu nezáleželo na tom, zda se pokochá pohledem na svou desátou, jedenáctou a další knihu. Psaní byla jeho radost a uspokojení. Marta měla své IČO, ale bylo to něco jiného, než podnikání Věry. Měla několik stálých zákazníků, kterým přepisovala na počítači vědecké texty v češtině, v angličtině, se statistickými tabulkami, grafy, s fotografiemi. Jan nevycházel z údivu, jaké zázraky s počítačem dokáže. On někdy ťukl kam neměl a smazal si výsledek dvoudenní práce. Když ho nepotkalo nic horšího, bral to s humorem. Co mu zbývalo?

A četli. Ve všech možných jazycích. Bylo to pro ně jako luštit křížovky nebo hrát šachy.

Chodili spolu po lese a podél jezera a měli stále o čem hovořit. O knihách, o filmech, které Marta milovala a dovedla se zaujetím vyprávět. A hlavně si povídali o potomcích, o dětech, vnoučatech a Jan o pravnučce Emičce.

Smál se, že člověk má výborně konstruované oči. Vidí jen věci kolem sebe, přírodu a hezká ňadra ve výstřihu a ne sám sebe. Nebyl tak pošetilý, aby se krom holení díval často do zrcadla a připomínal si, oč se už liší od toho, jak vypadal v osmnácti.

Tak se i s větším počtem křížků dá žít – když ne právě bujaře, alespoň příjemně a mít radost z každého dne.

=*=

Na Boží hod vánoční přišly za dědou vnučky. Poděkovat za to, co našly pod stromkem a přinést dárky.

Marta si pochvalovala šál s tureckými vzory a Jan přestřihoval stužky na balíčku.

„Copak to asi bude? Vypadá to na kšandy – a já nosím pásek,“ žertoval. „Nebo budík?“ a přikládal balíček k uchu. Na omak dávno poznal, že jde o knihu. Všichni se smáli v příjemném rozpoložení.

„Robert Graves: Zlaté rouno. To je prima.“

„O těch příbězích jsi nám vyprávěl.“

„Udělaly jste mi radost. Tuhle knížku neznám.“

„Nezlobíš se, že je z antikvariátu? Ono se to pod stromeček nehodí, ale vyšlo to už dřív a je to rozebrané. Ulovily jsme jednu jen v antikvouši. Že se nezlobíš?“

„Jak bych mohl. Za co mě máš, Peťo? Z druhé ruky je půl naší knihovny. »Použité myšlenky«, jak říká Marta.“

„Vyprávěl jsi, že příběh o Argonautech tě zaujal už jako malého kluka, pamatuješ? Chtěl jsi být Argonaut,“ ozvala se Michalka.

„Pamatuji. Jak by ne. To víš, že si to pamatuji. Nic jsem neodkládal a hned od šesti let jsem se vydal na cestu za zlatým rounem.“

„Ano? A máš ho?“

„Ano i ne, jak to bývá.“

„Pověz nám, jak ta cesta vypadala, co jsi zažil,“ žadonily holky. Znaly dědu a věděly, že když se nechá vyprovokovat, bude zábava. Míša se uvelebila v lenošce, skrčila nohy pod sebe a obepjala kolena.

„To bych musel povídat o celém životě. Vždycky jsem měl před sebou nějaké zlaté rouno. Většinou ani moc zlaté nebylo, všelijaká maličkost…“

„Jako například…?“

„Například, například… Říkal jsem vám, jaký jsem byl nekňuba, když jsem začal chodit do školy…“

„Nojo, to o tom šplhání na tyč. Ale to moc dobrodružná výprava nebyla a mořské příšery se tam nepletly. Něco jiného si nevzpomeneš?“

„Třebas když jsem se učil jazyky. Nebo když jsem dvacet let kouřil a rozhodl se: nebudu. Nebo když mne Marta učila psát – na stará kolena – na počítači.“

Marta nalévala čaj do božíhodového servisu a smála se: „Kolegové mu dodávali sebedůvěru: »To už nech mladším. Pro naši generaci kufříkový »konzul« a propiska.« Děda ví, že každý je tak starý, jak se cítí. A dokud se za něčím pachtí, je pořád mladý.“

„Děda je mladík,“ chichotala se Míša.

„Jenže to mé mládí už trochu dlouho trvá.“

„Ale chytil jsi druhý dech. Celý život jsi psal politiku a teď máš rozepsaný román.“

„To ale neříkáš, jak mne něco jeden den na počítači naučíš a já to druhý den zapomenu. A kolikrát lovíš ze sichr-kopií kapitolu, kterou jsem ťuknutím na špatnou klávesnici pohřbil.“

„Ale nohu si za krk proto nedáš. Řekneš: ‚Napíši to podruhé lepší.“

„Co mi zbývá? Ale největší zásluhu za moje »omládnutí« máš stejně ty.“

„Povídali že mu hráli. Raději nabízej štrúdl. Holky, berte si.“

„Berte, dokud je. Takový štrúdl jste nejedly. To je Marty patent. A dneska je božíhodový, sváteční.“

„Dědo, a jak to bylo s těmi velkými ideály? Měl jsi jich přece hodně, ne? Splnilo se ti z nich něco? Má vůbec smysl trápit se, jak žije společnost, cizí lidé, které ani neznáš, kteří neznají tebe. Děláš si starosti o osud lidstva a soused v ulici se na tebe vykašle a valí si svou kuličku.“

„A tobě stačí žít tím, co bude zítra k obědu?“

„To ne. Zajímá ji také, co bude k večeři,“ snažila se Míša obrátit meditace na veselejší strunu.

„No dobře. Ale psal jsi o socialismu, o bratrství národů, o mírovém soužití. Co z toho zbylo?“ nedala se Peťa odradit. „Dnes je to naruby.“

„Myslíš, že z toho nezůstalo vůbec nic?“

„Něco snad… trošku. Asi ty ideály o sociální spravedlnosti, ale jen ideály - aby jeden druhého neodíral. Myšlenky o míru snad také docela nezapadnou. To jsi vlastně jen učeně psal, co se časem stejně uskutečnit musí, jinak by lidstvo přestalo existovat.“

„No vidíš, Peťo. Tak to je. Historie nekončí. Po Bastile přišel Napoleon a další Ludvíci a přece už není ve Francii po monarchii památka. Vy jste, holky, mladé, vy se dočkáte, že i u nás sluníčko zase vyjde. Dělení na chudé a bohaté nebude trvat věčně. Nemůže. Většina lidí to nechce. Chtějí to jen ti, co hrabou.“

„Až budeš křísit socialismus, to mě znárodníš, že jsem podnikatelka?“ zavrtala si Marta.

„Co ty jsi za podnikatele? Že opisuješ studentům diplomky a oni tě přemluví, abys jim to udělala napůl zadarmo a ještě jim s placením počkala?“

„Ale jsem soukromá.“

„Že jsme takové soukromé pekaře a ševce a chalupníky zrušili, to byla ta největší blbost.“

„Ještě že to uznáš. Kdopak by si přál žít jako kanárek v kleci a poslouchat, jak mu strana a vláda zvyšuje blahobyt? Každý se chce nějak uplatnit, projevit vlastní nápad, nenechat se vodit věčně za ručičku. To je to, co láká lidi do podnikání. Nejen peníze.“

„Ale Krejčíře, co nakradli miliardy a dělají z Čech chicagské podsvětí, takové »podnikatele« je třeba zavřít, až budou černí. A s nimi politiky, kteří jim umetají cestičky a nejsou sami o nic lepší.“

„Nechte toho a nehádejte se. My si to stejně uděláme, jak to bude vyhovovat nám,“ vložila se do toho Petra.

„Jen aby. Zatím tady kraluje Amerika a Německo. Rukama takových českých »vlastenců«, jako je Schwarzenberg. Kdyby se probudil Masaryk, ten by žasl, koho udělali ministrem zahraničí a posadili do křesla jeho nejvěrnějšího partnera a nástupce - Beneše.“

„Dříve nám tu zase kralovala Moskva,“ přisadila si Marta.

„A nebýt jí, tak jsme tu měli armádu nezaměstnaných a bezdomovců s holými zadky a americké a německé základny už padesát let,“ vyletěl zase načepýřený profesor.

„Nechte toho vám říkám,“ rozhorlila se Peťa. „Tenhle mlýnek dokola jsme už slyšeli stokrát. Stejně si to uděláme tak, jak nám to bude vyhovovat. Dveře do světa si otevřeme na všechny strany a nepřilepíme se na jednoho spojence, i kdyby sliboval hory doly.“

„Jen aby do té doby ještě z Československa něco zbylo,“ uronil kapku jedu Jan.

„Věnujte se radši štrúdlu, to je lepší než politika.“ usmála se smířlivě Marta.

„Rouno může mít všelijakou podobu. Někdy je to státnický čin, podruhé dobrý, pocukrovaný štrůdl,“ pronesla s vážnou tváří Míša. Vyprskla smíchy nad svou filosofickou pravdou pravd.

„Jenže ani ten štrůdl bychom tu neměli, kdyby…,“ neodpustil si děda poslední slovo. Ale to už mu Marta zacpala pusu a holky ho popadly každá z jedné strany kolem krku.

=*=

KONEC