Autobus

Nejšlechetnější povolání

Literatura faktu

Milan Matouš

© 2013 Milan Matouš, Praha

Veškeré připomínky jsou vítané:

Titul: Nejšlechetnější povolání

Žánr: Literatura faktu

Autor: Milan Matouš

Nakladatel: Autobus

Generováno v http://sw.gurroa.cz 16.04.2020-11:50 pro SW.

Anotace:

Když se do této knížky začtete, asi brzy zjistíte, že ji musel psát komunista. Jistě se sami sebe zeptáte, co to má co dělat na webu, jehož provozovatelem je známý protivelmocenský živel a antipartajník. Zkuste se také tak přemoci a čtěte dál. Zjistíte, že to sice psal komunista, ale jeden z těch mála poctivých, co hned nepřevlékli kabát (jako většina kariéristů v této partaji), člověk, který těmi kariéristy, dnes pyšnými na svůj antikomunismus, ze srdce pohrdá a kterého vám nakonec může být až líto.

Připomenu známé ruské heslo: Všechno, co nám komunisté říkali o komunismu, byla lež. Ale co nám říkali o kapitalizmu, byla a je čistá pravda.

Zveřejnění byl jeden z mých slibů, které se mají plnit, i když to není výhodné...

Normální verze

Generováno v http://sw.gurroa.cz 16.04.2020-11:50 pro SW.

Zdraví a jeho ochránci v mém životě

Každý jsme se setkali s lékařem, s porodní babičkou, se sestřičkou ošetřovatelkou, s venkovskou léčitelkou, s felčarem, vojenským lapiduchem, zubním technikem, nebo i se sanitkou první pomoci. Je v lidské přirozenosti, že na tyto chvíle zpravidla nevzpomínáme rádi. Jsou to však někdy křižovatky, z nichž jedna cesta vede dál životem a druhá za řeku Léthé. Kdo na rozcestí ukazuje směr? O tom bych chtěl napsat pár osobních prožitků, pocitů a ocenění. Nemám vzdělání odpovídající tomu, abych mohl zdravotníky odborně hodnotit. Chci se vyznat z toho, jak jsem různé zdravotní překážky prožíval a komu vděčím, že mi pomohl.

Humánní charakter lékařství s sebou nese nutně širší zájem o člověka, o jeho život, o společnost, o materiální i duchovní kulturu. Lékaři jsou často tvůrci literatury, poesie, hudby, výtvarného umění a aktivními činiteli veřejného života.

Známe historii válečníků od Alexandra Velikého a římských césarů po Bushe a Obamu, kteří za sebou nechávají hekatomby mrtvol a Lazarů, Víme ale sotva co o statisících lékařů a ošetřovatelek, kteří usilují o základní lidské právo - o právo na život. Andělům strážným zdraví by měly být připínány nejvyšší řády a stavěny pomníky. Podle nich by se měly jmenovat ulice, města, letiště a univerzity. O nich by se měly učit děti ve škole. Oč je dramatičtější příchod človíčka na svět, výměna srdce, ale i operace apendixu, než Liga mistrů nebo Formule 1. Může se v tom naše slovutná západní kultura pyšnit převahou nad jinými proudy historie?

V Ulánbátaru v Mongolsku v Muzeu knihy je tisíc let starý lékařský foliant. Text byl napsán, lépe řečeno nakreslen, v několika souběžných sloupcích - mongolsky, tibetsky, čínsky a sanskrtem. Mezi tím barevné nákresy lidských orgánů, systému trávení, krevního oběhu, nervů a jejich poruch, s návodem na léčení a operaci. 21.června 1621 na Staroměstském náměstí při popravě 27 předáků českého povstání Jánu Jesenskému před useknutím hlavy a rozčtvrcením vyřízli jazyk. Proč tak zvěrsky naložili s rektorem Univerzity Karlovy, osobním lékařem Rudolfa II. a Matyáše? Spáchal hřích, pitval lidské tělo.

Kdysi dávno...

Narodil jsem se v roce 1928 na myslivně den cesty od Vodňan. Že jsem se narodil, to je nesporné, ale jak to všechno bylo, to si pochopitelně nepamatuji. Nezbývá než věřit, co mi o tom řekli.

Byl jsem páté dítě, ale zbyli jsme jen tří. O čtrnáct let starší Liduška, po ní za čtyři roky přišel Hubert a poslední po deseti letech jako „vejškrabek“ já. Několik roků přede mnou se narodila dvojčátka, ale po nich zbyl jen malý hrobeček v dětském konci vodňanského hřbitova. Jeden bratříček zemřel hned po porodu, takže mu nestačili dát jméno. Druhý, Luděček, o několik dní později. Maminka onemocněla horečkou omladnic a ztratila mléko. Pokoušeli se je nahradit, ale drobounký kojenecký organismus se oklamat nedal.

Že se narodilo dětí víc, ale naživu jich zůstala jen část, nebylo tehdy nic výjimečného. Na světě to tak chodí, pánbůh dal, pánbůh vzal, říkalo se. Jak to prožívaly maminky, jak se dokázaly smířit se smrtí děcka, které nosily měsíce v sobě, cítily, „jak kope“, vymýšlely mu jméno, šily výbavičku a pak ho ukládaly do země?

Všichni v naší rodině jsme přicházeli na svět doma na slamníku a pomáhala nám porodní asistentka. Na vesnici často i ona byla zbytečný přepych. Rodička se domluvila se starší sousedkou, která měla řádku dětí a zkušenost, a vyřešily to „svépomocí“.

Vodňanská porodní asistentka Anna Reisová byla zkoušená a zkušená paní s nejlepší pověstí. Co si ale mohla počít, když nastaly během porodu komplikace? Rodičky někdy trpěly celé dny, ani praktický lékař nemohl vzít skalpel a udělat císařský řez. Nebyl rentgen, konzervy mateřského mléka, nebyla krevní plasma, inkubátor.

Byl si ministr zdravotnictví Leoš Heger, když se pokusil vrátit porody zpátky ze zdravotních ústavů porodním asistentkám, vědom, co činí?

Když jsem ještě podupával v postýlce s ohrádkou, dostal jsem nějakou dětskou nemoc. Přijel z Vodňan náš rodinný lékař, pan doktor Šilhavý. Nešilhal, ale byl to už starší, trochu nerudný pán. Když mě prohlížel, řval jsem jako tur. Pronesl historický výrok: „Bejt to moje dítě, tak ho přerazím v kříži.“ Nikomu v životě neublížil a se mnou to jistě neměl v úmyslu začínat.

Dějiny znají mnoho věhlasných výroků. Gaius Julius Caesar, když obrátil legie proti Římu a překročil říčku Rubikon, pronesl: „Alea iakta est - Kostky jsou vrženy.“ Maršál Ney, obklíčený vojsky Wellingtona u Waterloo, na výzvu ke kapitulaci odpověděl: „Hovno, nevzdáme se.“ Slova doktora Šilhavého nevešla do dějin, ale víckrát ho rodiče nepozvali. Zvlášť maminka mu surová slova na adresu svého Milánka nemohla odpustit. Rodinným lékařem se stal mladý doktor Badaš, který právě ve Vodňanech začínal.

Když jsem byl o trochu větší, urodilo se na zahrádce pod myslivnou mimořádně mnoho krvavě červených a božsky sladkých jahod. V jejich konzumaci jsem neznal míru. Na nohou až po pás se mi otevřely hnisavé vředy. Liduška mne vzala do Prachatic do nemocnice k specialistovi a jeho diagnosa ukázala na jahody. Nemýlil se. Od té doby jsem zahradní jahody nemohl ani vystát. Jak říkal Švejk: „Čeho je moc, toho je příliš.“

Moje druhá zkušenost s nemocnicí se odehrála v Písku. Ne že bychom si zdravotní ústavy vybírali, ale měnilo se, kam Vodňany okresem patřily. Provázela mne zase Liduška. Rodiče byli životem na samotě u lesa takoví jezevci, že vyjet kousek za humna bylo pro ně jako vypravit se do černé Afriky.

Trhat nosní mandle není žádná slast, ale světe div se, já jsem se na to nejen těšil, ale ještě po skutku samém jsem nadšení neztrácel. To pan doktor provedl zákrok tak bezbolestně? Liduška mi vylíčila předem slasti zmrzliny, která mě po operaci čeká a jíž jsem do té doby neokusil. Slast v kornoutku byla silnější než lékařovy kleště.

Náš nový rodinný lékař doktor Badaš byl příjemný člověk. Utkvěly mi v paměti čokoládově hnědé oči, vlídné, které už pohledem léčily.

Začal jsem chodit do školy a bolelo mě v krku. Nepomohla ani malinová šťáva, které měla maminka pro takovou příležitost zásobu. Přijel pan doktor a konstatoval: „Záškrt.“ Zabořil jsem obličej do polštáře a spustil usedavý pláč.

„Proč pláčeš?“zeptal se mírně.

„Že musím umřít.“

„Ale di, na záškrt už se neumírá. Sjedu do ordinace, vrátím se, dostaneš včeličku do prdelky a za pár dní budeš chlapík.“

Co slíbil, vykonal a na rozloučenou řekl: „Teď pěkně lež a já se na tebe zas přijedu podívat.“

Už mi otrnulo a dovolil jsem si povědět vtip, který jsem četl v Kvítku. Lékař přijde k pacientovi, který leží v posteli, vousy až na zem. „Pane doktore, řekl jste, že mám ležet, než zase přijdete.“ Tak nějak jsem to vykoktal.

Když doktor Badaš za pár dní přišel, anekdotu mi připomněl. Napadly hory sněhu a cesta k myslivně byla beznadějně neprůjezdná. Nechal auto u státní silnice, kterou pluhy protahovaly, a brodil se kilometr po kolena hlubokou nadílkou do kopce k nám.

Moje nemoci byly legrácky, ale sestru postihla od počátků puberty epilepsie. Jednou jsem s ní byl sám v pokoji, když na ni přišel záchvat. Bylo to hrozné. Padoucnice má zřejmě různý stupeň a ona měla zvlášť silný. Pokoušela se najít zaměstnání, ale po několika dnech se vracela domů s těžkou depresí.

Doktor Badaš ji nejen předpisoval léky, pamatuji si podlouhlé bílé krabičky s pilulkami, ale hlavně jí dodával životní optimismus. Udržoval její víru v život od záchvatu k záchvatu. Když mu našili na kabát žlutou hvězdu s písmenem J a Lidušku léčit a udržovat jí víru v život nemohl, zastřelila se.

Strašnější zážitek jsem nezažil. Bylo mi deset let a našel jsem ji v noci ve srubu uprostřed lesa. Jak jsem se dostal přes polámané stromy a spoustu sněhu domů, nevím. Nehnala mne ani prožitá hrůza, šel jsem v polovědomí a nevnímal nic. Jak je takový stav možno definovat, nemám zdání. Byl jsem psychicky mimo sebe.

Sestra nesáhla na tatínkův revolver v afektu. Stiskla spoušť pětkrát. V dopise na rozloučenou nás prosí za odpuštění, že nám působí takovou bolest. Napsala svému milému Edovi, že by mu nemohla dát radost z dětí, protože by její chorobu zdědily.

V jejím osudu tak sehráli úlohu dva lékaři. Jeden to věděl, druhý to netušil. Jeden jí, protože byl Žid, nemohl poskytnou pomoc, na kterou se léta studiem připravoval, druhý ji svou vědeckou prací... Neodvažuji se napsat to surové odsouzení, ani uvést jméno profesora, který byl v té době renomovaným odborníkem na dědičné choroby a uváděl epilepsii mezi nimi. Později lékařská věda takový názor na padoucnici opravila, ale to už Lidušce život nevrátilo. Doktor Badaš tvrdil, že by jí děcko naopak záchvatů zbavilo. Možná, že si to vymýšlel, aby ji utěšil. Ale znám matku čtyř zdravých dětí a čtyř vnoučat, má epilepsii od čtyř let stáří a v těhotenství a po dobu kojení záchvaty zmizely. Myslím, že padoucnice není nemoc, ale symptom, který může mít řadu příčin.

Když uvažuji o tom vědci, profesoru S., který se v názoru na epilepsii zmýlil, musím si vážit lékaře o to víc. Jeho povolání vyžaduje spoustu studia, praxe, ale nese s sebou ohromnou odpovědnost. Rozhoduje o životě nejen tabletkami, injekcemi a skalpelem, ale i slovem.

Manželka doktora Badaše byla zubní lékařka. Sám jsem ji nepoznal, ale vyprávěl mi o ní po letech kamarád Sváťa Kupec.

Zubní vrtačku sotva kdo miluje, ale Sváťa z ní měl jako kluk hrůzu příšernou. Často to způsobí dospělí, když před děckem vyprávějí své zážitky a neuvědomí si, jak to v malé dušičce rezonuje.

Na našem maloměstě se k zubnímu lékaři chodilo jen když bylo nejhůř. Běžné záležitosti vyřizoval zubní technik pan Kálal. Měl šlapací vrtačku. Nechat si spravit zub byl zážitek.

V té době na vesnici bylo léčení bolavého zubu ještě drsnější. Odvážnější šel do kovárny, tam ho učedník, nebo sousedé podrželi a kovář mu zub vytrhl. Kleštěmi, kterými tahal podkováky z koňských kopyt. Většina žen na Pražáku, vesnici blízko naší myslivny, se k takovému jemnému zákroku neodhodlala. Často jsem slyšel lidovou moudrost: Zub se musí nechat vyhnít.

Za války jsem pracoval v píseckých lesích a bydlel u povozníka pana Bečváře. Jeho paní nechávala zub vyhnít tak dlouho, až měla hlavu jako meloun. „Hrobaři z lopaty“ ji zachránil primář písecké nemocnice, Olda Křeček, stomatolog, rodák z Vodňan.

Ale to jsem odběhl od Sváti Kupců a zubního technika pana Kálala.

Malého Svatíka maminka přivedla do ordinace a posadili do křesla. Pan Kálal byl chlap jako hora, ale dobrák od kosti. Na chlapce vlídně promluvil, zažertoval, ale sotva se zubu dotkl, bylo zle. Ani po dobrém, ani silou se nic nepořídilo. Po tuhém boji dvanáctikilový kluk, který šel - jak se v boxu říká - „přes váhu“, nad metrákovým protivníkem vyhrál. Ne sice k.o. leč vzdáním soupeře. Maminka si chlapce nešťastně odváděla a pan Kálal sbíral po ordinaci rozházené nástroje.

Když jel pan Kupec do Prahy, domluvil se se známým, vynikajícím stomatologem a chlapce vzal s sebou. Dopadlo to stejně jako u maloměstského technika.

Paní Kupcová hovořila s paní doktorkou Badašovou a postěžovala si, jaké má s klukem trápení.

„Jaké má synáček záliby?“zeptala se lékařka.

Maminka vyprávěla a zmínila se, že je blázen do strojů, do přístrojů, do techniky.

„Neztrácejí naději, pani Kupcová. Přivedou chlapce, uvidíme, co se dá dělat.“

Paní Kupcová posadila Sváťu v čekárně. Z ordinace vyšla - jako náhodou - paní doktorka a dala se s chlapcem do řeči.

„Prý má rád mašinky“, zmínila se. „Mám tam nějaký nový. Nechtěl by se podívat?“

Paní doktorka se nevyznala jen v zubech, ale i v dětské duši a Sváťa šel domů se zaplombovaným chrupem.

Tak mi to Sváťa vyprávěl v letech, kdy ve vodňanském parku na pomníku obětem nacistické okupace mezi stočtrnáctí jmény byli i Bernard a Pisea Badašovi.

Zmínil jsem se, jak k nám jezdil lékař na myslivnu. Rodiče mu neplatili, tatínek měl pojištění, kterému se říkalo, myslím, zaměstnanecké. Existovalo také pojištění nižší kategorie, které se jmenovalo dělnické, nebo nějak tak. Nebylo povinné a lidé ho platili, jen když měli práci

Tatínek dbal, aby se dřevaři pojistili. Práce v lese nebyla tehdy a není ani dnes žádná hračka. Kus za myslivnou zabil strom Frantíka Kučeru. Pamatuji vytřeštěné oči jeho parťáka, který to přiběhl tátovi oznámit. Když jsem pracoval v píseckých lesích, padl také strom na dřevaře a jeho druh utíkal zoufale pro pomoc k naší partě. Byl jsem „v tréninku“ a hodinku cesty do myslivny, kde byl telefon, jsem uběhl v rekordním čase. Zraněného dali v nemocnici dohromady...

Dva dřevaři z Pražáku, táta Kovanda se synem asi čtyřiadvacetiletým, ženatým, prořezávali tyčovinu. Starý Kovanda byl drsný šlachovitý chlap, hlas jak ze sudu. Tváře si neholil, ale ani nepěstoval plnovous. Štětiny trčely z hlubokých vrásek, krácené občas bůhví čím. Mladého bolelo břicho a už druhý den se kroutil a sténal. Tatínek, můj, ne jeho, mladého hnal k lékaři. „To sou prdy.“ bručel starý s obavou, že bude půldne na práci sám.

Mladý se belhal šest kilometrů do Vodňan k doktorovi, který byl „na pokladnu“. Diagnóza byla stejná, jen slušnějším slovem: „Větry“. Do večera mladý Kovanda umřel. Prasklo mu slepé střevo.

Jeho poslední slova byla: „Pověsil sem tam na stromek pilku, nezapomeňte na ní.“ Umíral a myslel na pilku. Věděl, že ženě s malým chlapcem a tátovi bude po jeho smrti každá koruna dobrá.

Ošetření chudých bylo bídné. Ani nejsvědomitější lékař nemohl obrátit naruby sociální poměry.

V první třídě obecné školy chodil s námi spolužák, který měl jen maminku a bydlel v chudobinci. Byl drobný, samá kost, ale plný života. Zlomil si ruku. Dali mu ji do dlahy. Srostla špatně. Několik dní „chyběl“ a když se vrátil do školy, ukazoval nám novou sádru. Vyprávěl, že mu ruku znovu lámali. Říkal to tak nadšeně, že jsme mu málem záviděli. Slyším jeho ráčkování. Oči mu zářily štěstím, že má čím upoutat naši pozornost. Za pár dní jsme mu šli, celá třída, na pohřeb. Bylo to bez faráře, nad hrobem nikdo nemluvil, jen jeho maminka hrozně plakala. Kromě nás stálo okolo jámy několik starých lidí z chudobince.

Zubních lékařů jsem zažil hodně. Přibližně na každý z dvaatřiceti zubů jednoho. Asi to souvisí s tím, že jsem se jako kluk „zubaře“ bál a když jsem se k němu odhodlal, anebo spíš svrchovaná nutnost mne k němu dohnala, byly už stoličky jako zřícenina hradu Helfenburku, který čněl na západním horizontu.

Co mne k zubní lékařce, paní Dlabolové, konečně přivedlo? Jednoho večera jsem byl sám doma. Bavil jsem se tím, jak vystupuji ze tmy a blížím se k zrcadlu. Pak rána a levý přední řezák napůl. Nerv visel jako nitka. Nebyla to žádná slast a leknutí k tomu.

Leč ani tahle pohroma mne ještě hned k zubní lékařce nepřinutila. Nad troskou mého zubu, už ne mléčného, mnozí filosofovali. Jedni říkali, že je třeba počkat, až budou všechny zuby dorostlé a pak pořídit korunku. Nejraděj jsem poslouchal ty, kteří tvrdili, že mladý zub ještě doroste. Utopie, myšlenka krásná ale neuskutečnitelná, má vždycky větší oblibu a autoritu, než drsná pravda.

Trpělivě jsem sledoval v osudném zrcadle, zda polovina zubu roste, ale ono nic. Zato začala nabíhat dáseň nad zubem, hrozně bolela a zvedala horní ret, vypadal jsem jako zajíc. Bolest už byla větší než strach z doktorky a tak jsem vděčně spočinul v jejím křesle. Zkusila váček uvolnit provrtáním zubní trosky. Ordinace se naplnila hrozným smradem, ale mě v hlavě pomalu klesalo napětí jako odtékající láva.

Paní doktorka několik týdnů ránu čistila, a když se zánět nevrátil, pahýl zubu zbrousila a nasadila pryskyřicovou korunku.

Byla to dobrá práce a korunka pevná. Nepočítalo se však s direkty osmiuncovou rukavicí. Když jsem v patnácti letech začal boxovat za ČASK Písek ve welterové váze, korunka nepraskla, ale uvolňovala se a bylo ji nutno zas a znovu připevňovat.

Problém vyřešil - hádejte kdo? Pan Kálal, zubní technik se šlapací vrtačkou.

Do píseckého rohovnického klubu přišel ve čtyřiačtyřicátém roce Lojza Petřina, lehká váha z BC Smíchov. Jeho rodiče byli komunisté, sebralo je gestapo a chlapce se ujal strýc v Písku. V Praze už používali boxeři zubní chrániče. Poprosil jsem Lojzu, aby mi chránič půjčil a ukázal jsem jej panu Kálalovi. Hračičku prohlédl, vzal mi otisk horní dásně a udělal chránič, který mi z úst nevypadl, ani když jsem „koupil hák“na bradu. A že boxerům v takové rozkošné chvilce často chránič vypadne, to můžete sledovat při zápasech v televizi.

Zuby byly spolehlivě schované, ale při boxu padají rány i jinam. V té souvislosti vzpomínám na pana doktora Solara ve Vodňanech, který byl za války mým ošetřujícím lékařem.

Při svém prvním veřejném vystoupení v ringu jsem měl za soupeře jednadvacetiletého Lipšana, který reprezentoval Strakonice. V jejich „osmě“ byla polovina „světských“ z cirkusu a od kolotoče. Vesele jsme se mydlili za bouřlivého hlaholu obecenstva. Pokračovalo to tak bezmála do konce zápasu. Měl jsem, možná, trochu převahu, ale pak se to obrátilo. Už jsem se viděl, jak protivníka „knokautuji“ a hnal jsem se za ním. Lehl si do provazů, ty ho vymrštily jako tětiva luku a zasáhl mne palcem rukavice do očního důlku. Rázem jsem viděl soupeřů bezpočet a zápas jsem prohrál technickým k.o.

Nebudu líčit, jaké pocity jsem prožíval po prohraném boji s lehkým otřesem mozku. Když jsem i následující den viděl všechno víckrát než bylo třeba, šel jsem k doktoru Solarovi. Zjistil výron do očního svalstva. Nějaký čas jsem se nesměl předklánět, trénovat jsem mohl jen mírně a se zápasy v ringu „utrum“ na rok. Říká se, že smůla může být k něčemu dobrá. Byl to můj případ. Ještě několik zápasů jsem v příštích létech absolvoval, ale vášeň pro rohovnickou slávu mě přešla. Mozku a duševní práci to asi na škodu nebylo.

Pana doktora Solara jsem ještě potkával řadu let, ale už to nebylo za tak dramatických okolností. Solarové byli dva bratři z vodňanské rodiny. Oba vystudovali medicínu. Jako to bývá na maloměstě zvykem, oba se po studiích do Vodňan vrátili. Jeden jako zubní lékař a druhý jako pečovatel o zbytek tělesné schránky. Ošetřující lékař byl sice asi o tucet let starší než já, ale choval se ke mně přátelsky a měl jsem ho rád. Navštívil jsem ho párkrát s neduhy, které byly na vesnici a za války běžné.

Když tátu Němci vyhodili z místa lesního a přestěhovali jsme se z myslivny do vsi, propadl jsem lásce ke koním a jezdectví. To mne nepustilo do pokročilé sedmdesátky a nakazil jsem vnučku Peťu, která má dva koně a licenci pro parkurové závody. Ale o tom jsem psát nechtěl.

Ve Sviněticích jsem trávil ve stáji u kamaráda ze selské famílie každou volnou chvilku. Objevil se mi ošklivý bolavý otok purpurové barvy na lýtku. Lidově se tomu říká „růže“. Několikrát jsem slyšel, že nositelem infekce jsou koně.

Pan doktor Solar se k mému lýtku naklonil, trochu je stiskl a mohl bílý plášť hodit rovnou do špinavého prádla. Pár dní jsem ležel, nohu, pokrytou černou páchnoucí příšerností, podloženou stoličkou. Otevřená rána ještě nějaký čas hnisala, purpurový lesk kůže se zvolna ztrácel a na holeni zůstala jen zahnědlá okrouhlá jizva.

Po mnoha letech jako důstojník jsem si při šplhu na laně odřel holeň a „růže“ se objevila znovu. Bylo to v areálu vojenské akademie, kde drezírovali oficíry už za císaře pána. Lékař usoudil, že je to infekce, pocházející od koní, které tu kdysi rakouskouherští lajtnanti rajtovali. Bakterie prý vydrží v půdě léta.

Lásce k čtyřnohým krasavcům jsem zaplatil daň ještě několikrát. Když mi bylo patnáct, zavíral jsem u sousedů ve Sviněticích hřebečka do výběhu, ale tomu se to nelíbilo. Skočil přes břevno, které jsem zvedal, padl jsem na ostrý kámen a v týlu byla díra. Neviděl jsem si tam, ale věřil svědkům a cítil pramének po zádech. Posadili mne do kočáru, který vytlačili z kůlny, otřeli z něj slepičince a vezli mne do Vodňan k lékaři. Cesta pro mne nepříjemná nebyla. Posadili vedle mne jako samaritánku hezkou sedlákovu Miládku. Cítil jsem se v jejích očích jako raněný hrdina. Do města jsme dorazili v noci a službu měl doktor Dlabol. Ránu mi sešil čtyřmi sponami. Na zpáteční cestě jsme s Miládkou oba spali a spočívali si vzájemně hlavou na rameni. Kočí dřímal na kozlíku. Spát s Miládkou - za splnění jakého krásného snu jsem hřebečkovi vděčil!

Když vzpomínám lékaře a vesnické pacienty, nemohu nevzpomenout maminčina bratra, zvěrolékaře Tykala v Jičíně. Bylo mu něco přes padesát a nejezdil za svými čtyřnohými a opeřenými zákazníky autem, ale na kole. Od jara do podzimu v šortkách a tričku. Měl postavu jako gladiátor. Říkal, že tahat tele z krávy, když má špatnou polohu, nebo čistit kobyle kopyto, když ji nešikovný kovář „zakoval“, není hračka a síla je k tomu setsakramentsky zapotřebí. Po vesnicích ho měli velice rádi. Často se se svými neduhy obraceli raději na něj než na lékaře. Strýc je operovat nemohl, ale s řadou běžných případů si poradil. Měl průpovídku: „Dyt von mezi tím zvířetem a člověkem - krom tý lidský duše - není zas tak velikej rozdíl.“

Vojenští doktoři

Po válce v lesnické škole v Písku jsme měli jako školního lékaře doktora Hada. Byl důstojník, lékař vojenské posádky a vzal nás podle vojenského metru. Hned jako vzájemné představení uspořádal „švancparádu“. Každý voják to zná, ale nevojákům to vysvětlím. Nevím proč, ale v armádách, už snad co vojenské umění existuje, se považuje za nejdůležitější předpoklad bojeschopnosti zdravý pohlavní úd. Později i jako důstojník, jsem tímto obřadem pravidelně procházel. Na ministerstvu národní obrany to bylo zvlášť pikantní. Patřili jsme k mladé půvabné lékařce. Kolem ní jsme defilovali a její služební povinností bylo přesvědčit se, že nemáme nic, co by svědčilo o pohlavní nemoci.

Poprvé jsem zažil tuto proceduru v prvním ročníku lesnické školy. Major doktor Had vycházel z toho, že mládež ve vojenské a v lesnické uniformě se mnoho neliší. Prohlížel nám pohlaví a uši. Kapavku neshledal, ale několik spolužáků si pozval do ordinace, aby na nich provedl zákrok, k němuž se sedm let po sňatku neodhodlal Ludvík XVI. a Marie Antoinetta zůstávala (prý - v tom se historické prameny rozcházejí) pannou. Měl jsem zkušenost, že vadou Ludvíka XVI. netrpím.

Bohatší úlovek měl doktor v našich uších. Skoro polovina třídy před jeho špachtličkou s čistou vatou neobstála. Byl jsem přistižen i já. Od té doby se nespoléhám na ručník a s vatovou tyčinkou si připomínám doktora Hada.

S kapavkou se doktor Had v našem ročníku setkal, ani to dlouho netrvalo. Uhnal si ji Franta „z Polánky“ ( tak se jmenovala myslivna, z níž pocházel). Krásný chlapec. Štíhlý, široká ramena, vlnité tmavohnědé vlasy, knírek pod nosem. Typ i vystupování španělského torera. Nejsem si jistý, zda byl „sexu štvanec“ vlastní náturou, nebo to způsobil mimořádný zájem něžného pohlaví. Byl ve svých milostných dobrodružstvích sdílný a se všemi detaily se chlubil. Tak jsme věděli, že už měl jednou kapavku jako lesní praktikant, a nyní si ji odnesl z tancovačky ve Smrkovicích podruhé.

Nespoutanými mravy netrpěl ve třídě sám. Byli jsme až na výjimky sedmnáctiletí, puberta s námi cloumala. Skoro všichni se poprvé vyvlékli z rodičovské uzdy. Měl jsem výhodu. Válka mě vyhnala z domova o dva roky dříve a vyčtené ideály a box mne od nejhoršího ochránily.

Franta tvořil nerozlučnou dvojici s Vaškem z Nepomucké hospody „U reakcionáře“- tak se tam mezi lidmi říkalo. Nenosil mužný půvab na trh, ale příroda ho o to štědřeji vybavila. Měl plných šest stop a půl palce jako pistolník z Texasu a tvář Londonových hrdinů z Klondiku. Vystupující brada a hrbolek na přeraženém nose mu dodávaly bojovný výraz, který odpovídal jeho povaze. Byl dřímající lev, nabitý silou a vitalitou.

Franta a Vašek nebyli zlí, ale svou nespoutaností a fyzickou převahou terorizovali celou třídu. V internátě s nimi bydlet na pokoji nevydržel nikdo, kromě Ládi Šottnera, alias „Pizík“ a mne, alias „Makáby“. Přízvisko jsem dostal podle románu o profesionálním boxerovi a box také nutil oba divochy, aby vůči mně zachovávali minimum ohledů. „Pizík“ s nimi mohl vydržet jen díky andělské povaze. Všechny jejich nehoráznosti šly okolo něj a vznesl se přes ně jako Kristus nad vodami. Několik hodin se mořil s rysem a položil si jej na skřínku. Vašek s gestem Cyrana -„Svůj klobouk odhazuji v dál“ - mu na něj hodil půlkilovku sádla. „Pizík“ jen zamžoural očky za brýličkami, vrhl na Vaška vyčítavý pohled a napjal si novou čtvrtku.

Vašek měl krásné zuby a v nich, jako v celé bytosti, nesmírnou sílu. Položil na rýsovací prkno aktovku a v zubech prkno zdvihl.

Potmě v pokoji zakopl, padl ústy na hranu stolu a dva řezáky si přerazil. Než mu lékař udělá nové, dostal provizorní protézu. Mezi protézou a Frantovou kapavkou došlo ke kombinaci, která odpovídala etické a estetické normě dvou zastydlých puberťáků.

Máte silný žaludek? Jestli ne, tak příští odstavec přeskočte.

Toaleta byla přes chodbu a tak se v noci chodilo na malou v pokoji do umyvadla. V  internátu se vypínalo světlo. Vašek si dal zuby ve skleničce do umyvadla. Co následovalo se neodvážím ani při své otrlosti líčit.

Jen ještě poznamenám. Když dostal Vašek konečně pevný zubní můstek, šel si zahrát hokej. Rána pukem a nové zuby ležely na ledě. Nevydržely ani den.

Ještě jednou jsem se setkal s kapavkou - ne já sám, ale...

Měl jsem vředy pod paží a ležel ve vojenské nemocnici. Pokoj s námi, třemi dospělými ženáči, sdílel slušný chlapec, podporučík základní služby. Svěřil se s prohřeškem a zoufalou situací. Měl lásku, měli se rádi, ale na vesnické tancovačce - ty nešťastné tancovačky - se nakazil. Dříve, než objevil „Venušinu ranní slzu“, se svou milou se pomiloval. Lékaři museli vyšetřit i ji. Byli ohleduplní a domluvili s podporučíkem, že děvče pozve, aby ho v nemocnici navštívilo.

Jak se své milé k hříchu přiznal, toho jsme svědky nebyli, to se v pokoji neodbývalo. Stejně tak jsme neviděli, jak byla dívenka šťastná, když místo hezkého shledání musela absolvovat lékařskou prohlídku.

Mladí se měli nepochybně opravdu rádi a historka skončila happy endem. Mládenec absolvoval sérii injekcí, jen po poslední se bolestí kroutil. Říkalo se, že to je injekce mlékem, která se dává z výchovných důvodů, aby to hříšníkovi neprošlo tak lehce.

Se starým vojenským lékařem jsem se setkal v šestačtyřicátém roce v Rakovníku. Nebyl jsem tam ani ve vojenské, ani v lesnické uniformě. Odsun Němců a odchod mnoha lidí do pohraničí ohrozil sklizeň a tak byl náš ročník nasazen na pomoc zemědělství. Nehněval jsem se. Dostal jsem na starost pár koní, jeden z nich byl krásný jezdecký valach. Kromě toho jsem měl v Rakovníku lásku.

Koně a láska mne přivedli k lékaři, který sešíval hlavy a řezal nohy ještě za první světové války.

Pospíchal jsem, abych nakrmil čtyřnohé krasavce a těšil se za Dášenkou. Naházel jsem seno z vikýře, skočil do něj a zapomněl, že tam trčí ze zdi kus traverzy. Pana doktora má rána do čela z míry nepřivedla. Viděl v životě horší věci. Sepnul mi to několika sponami. Ani tampon a desinfekci do ruky nevzal, i když jsem měl hlavu plnou senného prachu. Nevím, zda to byl výraz jeho profesionality, nebo úsudek, že pacholek od koní za víc nestojí. Žádné zlé následky to nemělo, jen pár let jizvu, jakou si němečtí buršáci pořizovali uměle a jakou měl na tváři i velitel SS Röhm, kterého nechal Hitler v „noci dlouhých nožů“ zamordovat.

Ve vojenské uniformě jsem prožil dvacet let a tak jsem ještě pár vojenských doktorů poznal. Jeden sympatický chirurg mi operoval mandle. Povím to od Adama.

Od dětství mě často bolelo v krku. Myslím, že jsem měl krční mandle trochu pošramocené záškrtem. Když jsem chodil do školy, angínu, provázenou teplotou jsem vítal. Mohl jsem zůstat pár dní v posteli a číst. Když jsem boxoval, měl jsem svérázný způsob léčby. Jakmile se ozvaly první signály nachlazení, naordinoval jsem si několikakilometrový běh a důkladně se vypotil. Znamenalo to hop nebo trop. Většinou to pomohlo, někdy mě to položilo a pohrával jsem si se zápalem plic.

Tenhle handicap mne provázel i do základní vojenské služby. Konalo se velké zimní cvičení na Šumavě a já trávil tři dny v improvizované zemljance. Odnesl jsem si z toho pořádnou angínu a uložili mne na ošetřovně v kaplických kasárnách, kde se sešli marodi z celých manévrů.

Řádný voják má lžíci v botě, ale já jsem tohle pravidlo porušil. Na zadělávané fazole, kořeněné drobnějším kamením, jsem si půjčil lžíci od souseda. Byl to řečný chlapík, který bavil celé osazenstvo sexuálními historkami, které zažil jako šofér na cestách po Evropě.

Jiný voják se ke mně naklonil a diskrétně mě upozornil: „Vod toho si žíci neber, von má syfilis.“ Fazole mi v tu chvíli přestaly chutnat a dokonce i bolení v krku jako kouzlem zmizelo. Pomyslel jsem na manželku a nedávno narozeného syna, kterého jsem ještě neviděl.

Příjice toho žvanílka byla patrně součástí jeho fantazie, ale já jsem se nechal z ošetřovny propustit a mašíroval přes zasněžená pole za svou rotou. Uzrálo ve mně odhodlání, že se zpropadených mandlí musím zbavit.

Sotva jsme se vrátili do budějovických kasáren - na Mariánské náměstí, kde sloužil Hašek - hlásil jsem se na ošetřovnu a žádal, abych mohl jít do nemocnice nechat si vyoperovat mandle. Žádost nebyla obvyklá, ale kdo chce kam, pomozme mu tam.

Ve vojenské nemocnici jsem se hlásil a přednesl svou prosbu. Sestřičky, které měly službu, se daly do smíchu.

„Ty jako myslíš, že tu akorát na tebe čekáme? Ty si řekneš „vyoperujte mi mandle“ a všichni honem poběží, aby ti posloužili? Hošíčku, to musíš mít nejdřív doporučení vod vašeho doktora, že je to třeba, pak tě tady prohlídne specialista a dyž tě uzná, tak tě vememe do záznamu. Víš, jak dlouho se na takovou operaci čeká?“

„Sestřičko, prosim vás, nemoh bych si aspoň dojít k tomu specialistovi, že byste mi do toho seznamu zapsali?“

„Tak poď, já ti vemu krev a uvidíme, co se dá dělat... No pěkně děkuju, ty bledneš. Prosim tě, polož se, nebo nám tu zvadneš...a sráženlivost máš taky nízkou. Nevim, nevim.“

Mezitím druhá sestra odešla, vrátila se a děj se otočil.

„Kde máme toho hrdinu, co se tak cpe na operaci mandlí? Máš štěstí, jeden ze tří na dnešek objednaných nepřišel, tak vemem tebe.“

V ordinaci mne přivítal mladý veselý doktor. Hezký tmavovlasý chlapík, zpod bílého pláště čouhaly jezdecké boty. Jak jsem se později dověděl, prošel frontou se Svobodovou armádou.

„Tak tebe vezmeme prvního. Dyž se na to tak třeseš, tak se jistě nebojíš. A čeho by ses taky bál, já sem eště nikoho nesněd a vzít mandle není nic hroznýho. Za půlhodinku máš pokoj.“

Podíval se na záznam krevní sráženlivosti a trochu se zachmuřil. Přemýšlel.

„Ale co, když už jsi tady...“

Mezitím se do ordinace vplížila řádka děvčátek a rozestoupily se podél stěny. Zdravotnická škola na praxi. Dívaly se na mne s účastí, připadal jsem si jako exponát v zoologické zahradě.

Doktor si umyl ruce a sestra mu je postříkala dezinfekcí. Oblékla mě do bílého pláště se zapínáním na zádech a pod bradou podržela misku ve tvaru ledvinky. Lékař vzal kovový instrument s ostrým kroužkem na konci a pustil se do práce.

Pokoušely se o mne mdloby. Ukázal jsem to rukou. Lékař si toho nevšímal a sestra ho upozornila: „Omdlívá.“

„To je dobře, aspoň bude míň krvácet.“

Jen to řekl, bylo po mrákotách.

Děvčátka ze zdravotnické školy se jedna po druhé vytrácela. Zůstala jen jedna nejsrdnatější.

„Běž rači taky, běž,“ ponoukal ji doktor „nemám čas tě křísit.“

V tom se kovový nástroj lékaři zlomil a na poloodříznuté mandli zůstal zřejmě jen ostrý kroužek. „Do prdele“, ulevil si doktor a rukojeť instrumentu zahodil. Nový nástroj nehledal. Co mi nyní v hrdle prováděl a jakou úlohu v tom hrál ulomený kroužek, šikovná ruka a možná i nehty, to nevím, neviděl jsem si tam. Ale konec dobrý - všechno dobré.

Za tři dny jsem se jel do Podbořan podívat za manželkou a poprvé uviděl v načančaných povijáncích hlavičku mého Milánka. Dnes je Milánkovi třiašedesát a angínou po tátovi netrpí. Já už mám od té operace také pokoj.

Vrátím se ještě k mému omdlévání v souvislosti s krví. Nepamatuji si, že bych tím jako děcko trpěl. Jednou jsem si v lese vypůjčil od dřevaře sekerku a sekal na špalku větvičky. Najednou bylo zelené jehličí červené a bříško na mém palečku „vejpůl“. Řval jsem a utíkal domů, ale jinak nic. Na venkově jsme hodně chodili bosi a ukopnutý palec nebyla vzácnost. Nikdy se mi z toho hlava netočila. Až jednou...

Byla zima, mrzlo. Abychom se zahřáli, kopali jsme před školou do papírového pytle od cementu. Upadl jsem na drsnou dlažbu a roztrhl si palec na ruce. Schoval jsem se do výklenku před papírnictvím pana Klimeše. Zdálo se mi, že tam bude za větrem tepleji. Omdlel jsem a padl hlavou do dveří. Pan Klimeš se šel podívat, co tam zas ti darebáci vyvádějí. Zvedl mne, odnesl do místnosti za krámem a dal nějak vědět rodičům, co se se mnou stalo.

K naší myslivně byla dobrá hodina cesty. Tatínek se objevil jako kouzlem. Asi si najal ve vesnici bryčku a dojel pro mne.

Proč takový poplach pro raněný palec a kluka, kterému se z toho udělalo nanic?

Bylo to záhy po tragedii Lidušky a rodiče trnuli obavami, aby se i u mne neprojevily příznaky epilepsie.

Příznaky padoucnice to nebyly, ale s Liduščinou smrtí to souviselo. Jak - k tomu dojdu.

Zatím roky ubíhaly, já jsem pracoval v lese, boxoval - tam mi krev nevadila, sloužil na vojně - tam, jak jsem právě popsal, to bylo horší. Patřil jsem mezi posránky, kteří se báli každého krevního odběru. Jednou jsem dokonce ztratil na okamžik vědomí, když jsem četl ve vlaku Hemingwayovu povídku o chlapcích, kteří si hráli na býčí zápasníky a jeden skončil s kuchyňským nožem v břiše. Snad mne drobátko omlouvá, že jsem potkával i chlapy jako Validub, kteří se poroučeli při kapce krve z konečku prstu.

Užil jsem si toho mindráku do dvaatřiceti let. Pak mne vyléčil Zikmund Freud. Dostala se mi do ruky kniha o psychoanalýze. Napadlo mne, že komplex krve by mohl být způsoben nějakým silným zážitkem v minulosti. Nemohu zaručit, že jsem pochopil Freuda ve všem správně, ale pomohlo mi to. Neležel jsem, za mou hlavou neseděl a neposlouchal zkušený psycholog a neprováděl terapii. Na všechno jsem byl sám.

Rekapituloval jsem si život a v hlavě se mi rozsvítilo. Viděl jsem kaluž krve pod Liduščinou hlavou a prožíval znovu strašný šok. Krev, smrt a hrůza. To vězelo v podvědomí.

Pochopil jsem psychoanalýzu tak, že člověk nemá od takové vzpomínky prchat, má se do ní ponořit a snažit se najít, kde spojuje věci falešně. Ta krev přece nezpůsobila Lidušce smrt. V krvi je život, krev pulzuje tělem, díky krvi se člověk pohybuje, myslí, má radost, miluje. Příčinou Liduščina konce nebyla krev, ale to, že krev odešla.

Pochopil jsem také, proč mi v raném dětství krev do bezvědomí neuváděla, ale až od příhody s pytlem od cementu. To nezavinil poraněný palec, ale šok v lesním srubu.

Meditací hrozný obraz z vědomí nezmizel a nestal se snesitelnější. Ale moje filosofie krve se obrátila: krev je život. Když mi doktor Vlk loni řezal bradavici na spánku a sestra přede mnou kmitala s chomáči vaty, plnými krve, nebudilo to ve mně mdlobu, jako když mi frontový lékař vyndával mandle. Věděl jsem, že skalpel v rukou doktora Marka Vlka není smrt a hrůza, ale že lékař usiluje, aby mne zbavil nebezpečného nepřítele - rakoviny.

V šedesátých letech jsem jako důstojník pracoval na politické správě, do jejíž působnosti spadala Ústřední vojenská nemocnice. Byl to tenkrát zdravotní ústav, který se těšil v Československu nejlepší pověsti a nejvyšší autoritě. Působila tam řada vynikajících specialistů.

Když byl profesor Kunc na návštěvě v USA, jedna z předních kalifornských klinik použila jako reklamu, že ji navštívila tato evropská lékařská kapacita.

V armádě byl přísný zákaz požití alkoholu ve službě, ale bylo známo, že neurochirurg doktor Placák pije i před operací. Nikdo se pro to na něho neodvážil ani křivě podívat. Vysvětloval: „Představ si, že musim provést takový řez, jako kdybych měl rozštípnout žiletku na dvě. Moh bych se toho odvážit, kdybych byl střízlivej a nedal si před operací panáka?“

Zajímavá postava byl náčelník stomatologického oddělení, plukovník doktor Souček. Byl odborník v oboru, měl znamenitý pořádek ve své ordinaci, kde pracovalo půl tuctu lékařů a lékařek, ale proslul svým hobby. Měl neobyčejné encyklopedické znalosti. Soustředil se na přivádění na pravou míru obecně tradovaných „pravd“, které byly ve skutečnosti omylem a fikcí. Napsal na toto téma několik knih. Byl komunista, ale nedokázal se smířit ani v politice s jednostrannostmi a povrchností. V osmašedesátém roce si jeho kritičnost někteří lidé špatně vykládali a měl s tím potíže.

Lékaři v „úvéence“ byli machři. Nejraděj jsem měl ortopéda Eiselta.

Vedl oddělení, kterým procházelo nejvíc pacientů. V armádě slouží mladí lidé, u nichž vnitřní choroby nejsou časté, zato úrazy při výcviku na denním pořádku. Eiselt se soustředil na nejtěžší případy. Přiváželi mu je z celé republiky.

Říkalo se, že opravil a vylepšil i pánaboha. Přišel na to, že u vrcholových sportovců je výhodnější přehodí- li se na patě žíla se šlachou.

Bydleli jsme na vojenském sídlišti Větrník pár domů od sebe. Tady už neléčil jen těžké pacienty, ale sloužil jako „děvče pro všecko“. Když si někdo rozbil koleno, běžel k Eiseltovi.

Jednou jsem to zažil a nešlo o rozbité koleno. Na Boží Hod manželka přichystala oběd a šla si na chvilku zabruslit za domek, kde byl kousek ledu. Nešťastně si sedla, dobelhala se domů a ztrácela cit a vládu v nohách.

Běžel jsem pro Eiselta. Vyšel v teplákové soupravě, ještě žvýkal a z pootevřených dveří voněla pečená krůta. Několik hodin prováděl ženě presspunkturu, kterou se naučil v padesátých letech v československé vojenské nemocnici v Koreji. Postupně se manželce cit do nohou vrátil. K večeru se to zase zhoršilo a přišel ještě jednou. V následujících dnech si Dáša poležela v „úvéence“ a vrátila se zdravá.

Znal jsem ještě jednu Dášu, která vděčila Eiseltovi, že jí zachránil nohu. Pracovala devatenáctiletá na Ministerstvu národní obrany. Počátkem padesátých let se zdála být nová válka na obzoru a energický ministr Čepička prosadil pro armádu řadu výhod. Kromě jiného děvčata a mladé paní, jež pracovaly jako spojařky, zdravotní sestry a administrativní síly na štábech dostaly nabídku stát se poddůstojnicemi z povolání. Která by odolala, když se jim znásobil plat? „Vyfasovaly“ uniformy a učily se „vlevo - vpravo v bok“, přískoky, hod granátem a střelbu.

Dáša s kolegyní se vrátily ze střelnice. Čistily pistole. Ovládaly je asi méně než měchačku. Kolegyni vyšla rána a Dáša měla prostřelenou nohu pod kolenem.

Krásné děvče odvezli do nemocnice na ortopedii. Rána byla zlá, ale nejhorší, že noha ztrácela barvu. Byl přerušen krevní oběh. Hrozila gangréna. Eiselt zkoušel možné i nemožné, aby nohu zachránil. Na ráno byla přichystána amputace. Z Plzně zavolali Dášiny rodiče.

Eiselt se nechtěl vzdát. Vybičoval dívčino srdce na nejvyšší míru a ještě něco nad to. Dal v sázku její život a tím i svou kariéru, popřípadě soudní žalobu a trest.

Když začínala tma blednout, noha - růžovět. Přípravy na operaci se zrušily. Když vyděšení rodiče přijeli, Eiseltovi v té chvíli poděkovat nemohli. Spal.

Že se věnoval nejtěžším případům a nevybíral pacienty podle jejich postavení ani ze známosti, to jsem se přesvědčil na sobě. Dobře jsme se znali řadu let. V šestašedesátém roce jsem si na kanoi poranil meniskus. Souhlasil, že mě odoperuje. Říkalo se, že meniskus v ÚVN řeže vrátný. Vrátný mne neoperoval, ale Eiselt také ne. Přivítal mne, ale „bílého anděla“ na sobě neměl. Když mě položili na operační stůl, ujal se mne jeden z jeho lékařů.

Mimochodem, zažil jsem si tenkrát své. Operace to snad vážná není, ale z neznámého důvodu to řezali, a nejen mně, jen s lokálním umrtvením. To umrtvení asi pokožku znecitlivělo, ale jak působilo či spíš nepůsobilo hloub nechci vzpomínat. Dali mi do každé ruky pytlík s ledem a ještě za mnou stál voják s ledovým pytlíkem v ruce a omýval mne. Kolik litrů jsem za tu chvíli vypotil, byl asi rekord. Proč na nás zkoušeli takovou „par-forse“ metodu? Nedovedu si to vysvětlit jinak, než že se cvičili operovat za ztížených podmínek, jako kdyby ve válce neměli možnost použít narkosu.

Jak Eiselt skončil? Alespoň v ÚVN a v Československu?

On i jeho rodina byli komunisté. Neprojevoval to řečněním na schůzích, ale pomocí lidem. V osmašedesátém roce podepsal nějakou rezoluci proti „vstupu vojsk“ a byl potrestán svérázným způsobem. Zůstal plukovníkem armády a lékařem ÚVN, ale - operovat nesměl. Koho taková nehoráznost napadla? „Soudruhy kolegy“. Mezi lékaři panuje kolegialita, ale také závist.

Doktor Eiselt se vystěhoval do Anglie, kde ho rádi přijali. Kdo tím ztratil? Lidé, kterým ještě mohl u nás zachránit zdraví.

Žárlivost na jeho úspěchy mezi kolegy si nevymýšlím, přesvědčil jsem se o ní ještě po létech. Ležel jsem v ÚVN na masážním stole a v hovoru s masérkou přišla řeč na Eiselta.

„Jo, to byl někdo. Toho si ani primář nedovolil nepozdravit. Prošlo mu všechno, i za co by druhý dostal kopačky.“

Jednou při velký vizitě se zastavil u postele. Podíval se do papírů.

„Tak jak se hojí ten pravý kotník?“

„Ale pane doktore, vy jste mi operoval levý.“

Všichni strnuli. Eiselt se podíval do papírů ještě jednou.

„Jo. Nejdřív sme museli operovat ten zdravý, aby sme se přesvědčili, co to udělá a teď vezmeme ten pravý.“

Nepochybuji, že je to - jak říkají Rusové „bylíca -něbylíca“, česky „kachna“, nebo prostě blbost. Ale páni kolegové to vyprávějí a sestry papouškují.

Ústřední vojenská nemocnice měla znamenitou pověst. To ovšem nemohlo platit a neplatilo o všech lékařích, kteří tam byli zaměstnáni. To konec konců je obecné pravidlo pro všechny ústavy. Jejich slavné jméno dělají výteční lékaři, ale sebeslavnější pověst ústavu nedělá výtečného odborníka z každého, kdo si tam chodí pro plat.

Jako voják základní služby jsem si naštípl kost v lýtku. Když mi po šesti týdnech sňali sádru, noha stále otékala. Ortopéd mi řekl, abych si nohu koupal každý večer v teplé vodě. Nepomáhalo to. Ubíhaly týdny a otok nemizel.

Přijel jsem na dovolenku k rodičům do Vodňan.

„Dojdi si k Martincové.“poradila maminka.

Paní Martincová byla mlynářka z rodu žen, v okolí vyhlášených, které rovnaly pochroumané údy. Lékaři na ně žehrali a bděle sledovali, zda pacienti vinou lidových léčitelek neutrpí újmu. Ženy byly zámožné, neléčily pro peníze a nepotřebovaly si dělat reklamu. Ani pani Martincová neměla na mlýně firmu.

Ohmatala mi nohu.

„Vy ste měl tadydle štíplou kost. Zahojilo se to dobře. Pár dní nohu nemáčejte, jen otřete vlhkým hadříkem. Toudle mastí si to mažte. Za tejden budete mít pokoj.“

Za krabičku mazání, které příjemně vonělo po bylinkách, jsem zaplatil pět korun. (Po měnové reformě to znamenalo korunu.) Otok zmizel. Lidová léčitelka vyhrála nad věhlasnou ÚVN.

Než povím druhou špatnou zkušenost s ÚVN, ještě jednu historku o paní Martincové.

Jezdil k nám na chalupu na kole důchodce, pan Popela. Narazil si koleno. Oteklo, špatně se ohýbalo. Ve strakonické nemocnici ho rentgenovali, léčili a nevyléčili. Dokulhal k paní Martincové. Nohou škubla, vymknuté koleno se vrátilo na své místo. Nevěříte tomu? Kdybych tam v těch dnech nebyl a toho starého pána dobře neznal - že nezalže a nevymýšlí si - také bych tomu nevěřil.

Lidovou průpovídku z Berounska o babách kořenářkách najdeme ve Špalíčku Mikoláše Alše: „Já bába, po Bohů pomohů co mohů; a čeho nemohů, nechám pánů Bohů.“

Nyní zpátky k ÚVN. Zkušenost z pozdější doby.

Praskla mi šlacha v posledním článku prsteníku na pravé ruce. Lékař prst narovnal a poslal mne do sádrovny. Dva řemeslníci pospíchali, prst ohnuli a v té podobě zafixovali. Od té doby už bych boxovat nemohl, i kdyby se mi toho ještě v osmdesátce zachtělo. Víckrát jsem do téhle nemocnice nešel, i když, jako bývalého vojáka z povolání, by mě nevyhnali. Název ústavu zůstal, přistavěl se za miliony nový areál, ale Kunc, Placák a Eiselt tam nejsou.

Jako důstojníci na Ministerstvu národní obrany jsme měli ošetřovnu ve Fučíkově domě v Dejvické ulici. V přízemí ordinovala ona hezká mladá lékařka, u které jsme dvakrát ročně absolvovali prohlídku včetně kontroly mužských ozdob. Chybělo mi pět kilo do metráku a paní doktorka mi domluvila:

„Takový mladý a tak tlustý.“ Dala mi papírek s návodem na odtučňování.

Její napomenutí jsem si vzal k srdci a poslušně „shazoval“. Welterovou váhu jsem už nedosáhl, ale s osmdesáti kilogramy to byla na mou výšku a objem hrudníku slušná polotěžká. Redukční dietu jsem ale přehnal a to mne dovedlo k šéflékaři zubní ošetřovny o poschodí výš. Psal vědeckou práci o parodontóze. Zuby už mi nezachránil, ale léčil dásně, aby choroba příliš rychle nepostupovala.

Za několik návštěv jsem si od něho odnesl leccos cenného navíc, pro co jsem tam původně nešel.

Vedl se mnou zajímavé rozhovory. Měl značný kulturní rozhled. Zevrubně mi vysvětlil, co je parodontóza, jak působí, jaké má příčiny a jak se léčí. Vyprávěl o práci, kterou píše, o postupu, radostech a strázních bádání. Bylo to zajímavé nahlédnutí do metod a úskalí terra ignota vědeckého výzkumu.

Bavil se se mnou velice přátelsky. Byl plukovník a já nadporučík a ani socialistická armáda nebyla prosta stavovské hierarchie mezi šaržemi. Zajímal se o mé curriculum vitae a plány do života.

Všiml si, že bydlím v Rybově ulici. „Jan Jakub Ryba, česká mše vánoční.“ poznamenal. Nevěděl jsem co to znamená a hledal v encyklopedii. Koupil jsem si nahrávku na desce Supraphon. Pochopil jsem, že mě nemusí odradit, že je to „mše“, náboženský ceremoniál. Skladba se stala jednou z mých nejmilejších. V digitálním přehrávači mne provází po desítkách let. při procházce kolem Hostivařské přehrady.

Vyprávěl mi, jak se začal učit italsky. Koupil si náhodou italský ilustrovaný časopis a na zadní stránce našel pokračování románu Lva Nikolajeviče Tolstého Anna Kareninová. Jako medik znal latinu a shledal, že psané italštině namnoze rozumí. Opatřil si učebnici a slovník a pustil se do systematického studia.

Některé věci od Tolstého jsem znal, především Válku a mír, ale Anna Kareninová k nim nepatřila. V knihovně jsem si ji vypůjčil. Inspiroval mne i nápad spojit prospěšné s užitečným. Latinu - kromě „myslivecké latiny“- jsem neznal, ale půjčil jsem si román rusky.

Je hanba, že si nepamatuji jméno „zubaře“, který mě užitečně duševně postrčil.

V cizině

Jezdil jsem hodně po světě, ale ošetření zubního lékaře jsem musel vyhledat v cizině jen jednou.

Zub začal pobolívat už doma a zašel jsem k lékařce. Kaz vyvrtala a zaplombovala. Den na to jsem odjel do Berlína a zub se ozval znovu a naléhavěji. Ošetřil mne lékař státního sanatoria. Nepomohlo to a příští den jsem k němu musel znovu. Večer jsem se vracel nočním rychlíkem do Prahy a celou cestou se bolestí kroutil. Sotva jsem usedl před nádražím do auta, prosil jsem řidiče, aby mi pomohl najít noční službu. Projížděli jsme Prahu od jednoho konce na druhý, než se nám podařilo objevit otevřenou ošetřovnu za podolskou vodárnou. Službu měla starší paní.

Úpěnlivě jsem ji prosil, aby mi zub vytrhla. Prohlédla mého trapiče a klidně pronesla:

„To není třeba.“

Nastal pohnutý dialog. Přemlouval jsem ji, že se zub marně pokoušelo léčit už dvé lékařů doma i v Německu, že na další pokus nemám nervy, že se chci konečně v klidu vyspat. Marně jsem bědoval. Usmívala se s pochopením, ale byla neoblomná a prosadila svou. Zub vyvrtala a zaplombovala. Dala mi bílou tabletku.

„Kdyby vás to ještě bolelo, tohle spolkněte. Ale už to bolet nebude.“

Zachráněný střep dělá dobrotu dodnes.

Z Bulharska jsem si odnesl historku na téma zdravotnictví, ale ta se týkala vlastně vojenské kliniky v Hradci Králové.

Ve Smoljanu, v Rhodopech, kde s východem slunce vyzývá muezzin z věže minaretu věřící k motlitbě, žil muž, který, když se dověděl, že přijel Čechoslovák, nemohl ho nepozdravit. Vyprávěl mi svůj osud.

Za války jako partyzán byl těžce raněn a odsouzen zbytek života strávit s chromýma nohama. Proskočila zpráva, že vojenští doktoři v Československu v Hradci, by se snad mohli ještě o nápravu pokusit.

Prodělal několik těžkých operací a uzdravil se. Na československé lékaře a všechno československé vřele vzpomínal.

Vyprávěl nedorozumění, jež způsobila podobnost výrazu a rozdílnost významu mezi bulharštinou a češtinou.

Celé noci se u jeho lůžka střídaly sestry. Byl od ležení celý bolavý a zanaříkal: „Sestřičko, prosím vás, mohla byste se mnou pohnout?“ Řekl to bulharsky. Netušil že slovo „mrdnout“ má v češtině jiný význam. Alespoň dnes. Ve staroslověnštině to snad bylo shodné. Sestřička filoložka nebyla, zrudla a utekla.

„Co to po mně ten chlap chce. A ještě tak sprostě.“

Muž nevěděl, proč děvče odběhlo, ale se svým povzdechem to nespojoval.

Za několik dní za podobné situace si posteskl znovu.

„Všechno bude, všeho se dočkáte. Teď ale musíte být ještě trpělivý.“ poklepala mu sestra mateřsky na rameno.

Rozuměla tomu také po česku, ale byla starší a zkušenější.

Ještě jednou o hradecké lékařské fakultě.

Obrátil se na mne známý, pan Varvařovský. S rodinou jsme se léta znali. Měli synka, který vynikal v učení a v četných hobby. Byl duševně mimořádně čiperný. Končil střední školu a chtěl jít studovat do Hradce medicínu.

Neměl jsem ve zvyku zařizovat protekci, ale v tomto případě jsem to s čistým svědomím udělal. Obrátil jsem se na bývalého kolegu z Vojensko-politické akademie, plukovníka Zdeňka Konvičku, který byl v Hradci náčelníkem ústavu marxismu-leninismu. Tak se tenkrát jmenovala katedra společenských věd.

Za několik let mě Zdeněk potěšil: Co fakulta fakultou je, takového studenta neměli.

Ještě jednou jsem se dověděl o vynikajícím lékaři, kterého jsem kdysi poznal jako nenápadného človíčka.

Za války v píseckých lesích na myslivně v Nových Dvorech vedl účetnictví a administrativu pan Janíček. To „pan“ se říkalo s trochou ironie, ale i úcty. Byl student medicíny, který, když Němci zavřeli vysoké školy a studenty odvezli do koncentračních táborů a na nucené práce v Německu, - pokud je v ruzyňském hangáru nepostříleli - nějak vyklouzl. Schoval se na místě dřevaře jako já a několik dalších. Těžba dřeva byla „pro válku důležitá“ a tak to platilo jako „totální nasazení.“ Protože pan Janíček měl ručičky hedvábné a sekerou by si ublížil, posadil ho pan lesní Habart do kanceláře a sám se špacíroval s flintičkou po lese.

Pan Janíček byl úzkostlivý puritán, myslím, že vegetarián. Dodržoval přesnou životosprávu. V poledne snědl polévku, kterou mu revírníkova paní do kanceláře přinesla, vybalil své menu z papíru a šel se po cestě vzhůru k Mohelníku na půlhodiny ostrým krokem projít. Mluvil spisovně a sprostých výrazů nepoužíval ani tam, kde se to patřilo.

S krachem říše velkoněmecké a protektorátu Böhmen und Mähren on i já a mnozí další jsme se z píseckých lesů a totálního nasazení rozprchli. Ve víru života jsem na pana Janíčka zapomněl. Za řádku let jsem se dověděl, že je primářem nemocnice v jednom severočeském městě a vynikajícím gynekologem. On, ženských sukní zapřísáhlý nepřítel, a gynekolog? Odříkaného chleba největší krajíc.

Tvrdím, že jsem neměl ve zvyku zařizovat protekci, ale musím se přiznat ještě k jedné.

Koupili jsme chalupu v mém rodišti od Jirky Koreše, kamaráda a skoro spolužáka. Jeho dcera pracovala v Budějovicích v nemocnici jako zdravotní sestra. Práce ji těšila a chtěla studovat medicínu. Představení si ji nemohli vynachválit, ale doporučit ji na fakultu? Ani zaboha. Argumentovali, že je sester nedostatek.

Poznal jsem, že se těžko najde druhé povolání, kde panuje takový uzavřený stavovský klub, jako mezi lékaři. Za hlubokého socialismu, kdy byl důležitý kádrový posudek a třídní původ, na lékařskou fakultu platila protekce jiného druhu. Máš papínka doktorem? Račte. Nemáš? Čelem vzad.

Obrátil jsem se na autoritu těžkého kalibru a klub neklub děvče vystudovalo. Je z ní výborná lékařka. Ani ti, kteří ji včera bránili překročit práh cechu lékařského neváhají říkat jí s úctou „paní kolegyně“.

Když jsem přešel z armády do vědeckého ústavu, stal jsem se pacientem státního sanatoria - Sanopsu. Hodně se o té instituci povídalo, hodně kolovalo pověstí, jaká tam má panstvo privilegia. Nebylo to tak hrozné. Existovala pravidla a kartotéka, kdo sem patří. Ministři, tajemníci ústředního výboru strany a diplomatičtí představitelé cizích zemí měli nárok na léčení s rodinou, popřípadě s vnoučaty. Nižší stupeň byl bez vnoučat. Vážně nemocné léčili stejně specialisté z jiných nemocnic. Ústav pro pár desítek pacientů nemohl mít odborníky na všechno. Ironicky se konstatovalo, že hlavní výhodou tu je - zdvořilé jednání.

Mezi hosty státního sanatoria kolovala anekdota: XY, léčený na apendicitis zemřel na rakovinu střev. „To se u nás stát nemůže,“ prohlásil ředitel Sanopsu „u nás, když má pacient rýmu, umře na rýmu.“

Nejprve jsem připadl do péče primáři, k němuž patřil také prezident republiky generál Ludvík Svoboda. Prezident republiky a dvaačtyřicetiletý vědecký pracovník jsme měli téhož ošetřujícího lékaře. Svoboda neměl zvláštní apartmá.

To zřídili až Václavu Havlovi v ÚVN, kde s ním mohla pobývat i jeho „první dáma“. Přijížděly ho operovat zvláštní kapacity z Německa, čeští lékaři nebyli pro „největšího z Čechů“ dost dobří. Ve vojenské nemocnici si pravicová kamarila po státním převratu udělala extra-sanops, bez kartotéky, ale jen pro elitu.

Primář v Sanopsu zemřel a převzal mne doktor Kraus. Už jsem byl starší, leccos mě tu a tam pobolívalo. Kraus byl starý (ve smyslu „old“), zkušený a velice pečlivý doktor. Každý rok provedl celkové preventivní vyšetření, předpisoval lázně a připravoval mne na „spanilé jízdy“do ciziny.

Cesty po Evropě nebyly zvlášť nebezpečné. I když mezi 30 stupni mrazu v Moskvě a 40 stupni tepla v Janově je rozdíl, pořád jsou tu bakterie, s nimiž si náš organizmus a lékaři umí poradit. Za Uralem dál na východ a hlouběji na jih je to horší.

Pro mé rajzování po světě byl doktor Kraus hotové požehnání. Před každou cestou ověřil, zda odjíždím v pořádku. Vyzpovídal mne, kam jedu, čím se tam budu zabývat, v jakém prostředí se asi budu pohybovat, jak tam budu dlouho. Podle toho mi poradil a předepsal léky pro různé eventuality.

Zdůrazňoval přísně dodržovat osobní hygienu a hlídat jídlo. Střevní a žlučníkové infekce jsou na Dálném Východě a v tropech nebezpečné. Varoval před pohlavním stykem s domorodými kráskami. Nákazy, které nemusí na místní populaci zvlášť působit, mohou být pro Evropana zhoubné. (S tím jsem problémy neměl. Bujné mládí jsem měl za sebou.) Udržoval přehled, v kterých zemích je jaká zdravotní situace, popřípadě nebezpečí.

Mnohokrát jsem si jeho rady připomněl. Hygienické podmínky v některých koutech světa jsou otřesné. Souvisí to s celkovými sociálními poměry, kulturou i vžitými zvyklostmi. Někdy jsem si připadal, jako bych procházel bos teráriem. Leč jsem živ a lepru jsem si nepřivezl.

Na služební cesty do Mongolska nebyla tlačenice. Znamenalo to sedět rozlámaný půl dne v letadle, žádná technická novinka se tam sehnat nedala, spíš nějaká infekce jater. (Jednou jsem odtud přivezl manželce nádhernou látku na večerní šaty s charakteristickými orientálními vzory. Doma jsme na ní přečetli: „Made in Czechoslovakia“.)

Koncem sedmdesátých a začátkem osmdesátých let jsem byl v zemi nekonečných stepí a bílých jurt třikrát. Doktor Kraus mi dal na cestu epidiaron a doporučil brát ráno preventivně jednu tabletku. Poradil mi, že nejspolehlivější prevencí proti parazitům v zažívacím traktu je vypít před jídlem skleničku tvrdého alkoholu. Kladl mi na srdce, za nic na světě nevzít do úst, co není důkladně tepelně opracované.

To se v Praze lehce řekne. Sotva se na konferenci vyhlásila první přestávka a ve vedlejší místnosti se podávala káva, čaj a zákusky, vzal mne za rameno mongolský kolega. Přivedl mne k tácu, na němž byly bílé čtverečky. Vypadaly jako škvarky.

Vysvětlil, že je to tradiční mongolské jídlo, sušená kyselá smetana. Vydrží velice dlouho a nekazí se. Mongolové při taženích Čingischána měli těmito sušenkami nacpané sedlové brašny a jedli v jízdě, aby se nezdržovali. „Blesková válka“ nebyla Hitlerův vynález.

Jak jsem mohl odmítnout? Řekl jsem si „Pánbůh s námi a zlý pryč.“ a čtvereček snědl. Byl příjemně nakyslý. „Co má shořet, ať shoří. Když jsem snědl jeden kousek, bránit se dalším už mě nezachrání.“ Pochutnal jsem si. Ti tatarští nájezdníci se neživili špatně. Přemýšlel jsem, jak si tuhle dobrotu udělat doma.

Jen jednou jsem v Mongolsku chytil nějaké viry, které se do mne ztuha zakously. Zánětu nosohltanu jsem se nemohl zbavit dva měsíce. Neopustil mne ani v rozpálené Gruzii. Vyléčil mne teprve na Slovensku mladý lékař akupunkturou. Naježený vbodnutými jehlami jsem poslouchal podmanivý hlas herce Chudíka. Uvolnil jsem se tak, že jsem ztrácel vědomí. Lékař mne odvedl na lehátko a dal mi banán. Jak mizel banán, mizely mrákoty a usnul jsem. Když jsem se probudil, bylo po virech z dovozu.

Do výletního střediska půl dne jízdy od Ulánbátáru za námi přijel prezident mongolské Akademie věd. Uspořádal slavnostní oběd. Jako předkrm se podávaly párky. Maso je hlavní jídlo Mongolů, ale uzeniny jsem tam neviděl. Párky patrně speciálně pro nás opatřili, ale neměli pro ně dost jemný nos, a nepoznali, že nejsou nejčerstvější.

Já mám naopak čich ze všech smyslů nejcitlivější. Rozsvítil mi červenou: „Pozor!“ Co se dalo dělat? Mohl jsem říct: „Soudruhu akademiku, ty párky smrdí.“?Vytáhl jsem epidiaron a rozdělil se se sousedy. Vodky „Archy“ se připíjelo požehnaně a tak se zdálo, že to projde bez úrazu.

Bulharský kolega seděl dál, epidiaron nepolkl a měl citlivější žaludek. Následky byly otřesné. Autobus musel co chvíli zastavovat a vypadalo to, že než dojedeme do města, nezbude z Bulhara nic. Lékař s námi nebyl. Dal jsem nešťastníkovi tabletky podle Krausova návodu. Trochu to pomohlo.

V Ulánbátáru česká lékařka nemocného vyšetřila a konstatovala, že lepší lék než epidiaron mu nabídnout nemůže. Tak doktor Kraus ordinoval přes čtvrt zeměkoule.

Nejzákeřnější pro našince jsou bakterie v tropech.

První jejich políbení jsem dostal na Kubě.

U bazénu byl kousek skla, trochu jsem se řízl do paty a za hodinku jsem měl nohu podebranou. Lékařka ránu vyčistila a slaná mořská voda léčení dokončila.

Horší to bylo, když mě popadl průjem. Nic mě nebolelo, jen jsem se styděl sám před sebou. Obracelo mne to naruby a tak strašný puch jsem nezažil. Když ke mně přicházela sestřička, hezká indiánka, divil jsem se, že se na mne může přívětivě usmívat a nedrží si nos. Asi se s něčím takovým nesetkala poprvé.

Lékařka, Kubánka, která vystudovala v USA, určila zvláštní způsob léčení. Každou půlhodinu jsem musel vypít sklenici vody. „Co to je?“ řeknete si, „a ještě v takovém horku.“ Ale zkuste to. Za pár hodin jsem pil jen pod přísným dozorem indiánky. Nenechaly to s doktorkou na mně, věděly, že bych švindloval.

Potíže mě přešly a mohl jsem pít čerstvě vymačkanou grapefruitovou šťávu a střídat ji mátovým koktejlem z třtinového rumu. Kubánci kroutili hlavou, jak mohu pít kávu a grapefruitovou a pomerančovou šťávu bez poloviny sklenice cukru. V zemi třtinových plantáží je národním zvykem všechno - na náš vkus - velmi přesladit.

Nepřetržitou válku vede zdravotnictví na Kubě s moskyty. Jsou nositeli nebezpečných chorob.

Když jsme přišli v hotelu do pokoje, divili jsme se, proč máme na stole vázu s umělými květinami. Papírové kopretiny, snad ještě dovezené z Československa, a tady, kde všechno kvete a hýří barvami?

Vysvětlil nám to redaktor československé televize. Na rohu bungalovu měl připevněný plášť pneumatiky, aby se škodovka a hrana budovy vzájemně nepoškodily. Pravidelná kontrola si všimla, že v plášti je dlaň vody. Protože to zjistila poprvé, neplatil redaktor pokutu. Musel ale před očima kontrolorů vyříznout v gumovém plášti okénko, aby se tam voda nedržela a larvy moskytů nemnožily.

V jeho bytě jsem se poprvé setkal s domácími ještěrkami, které se tam pohybovaly náramně emancipovaně a nikdo jim to neměl za zlé. Loví moskyty a přikusují jejich larvy.

My jsme se s moskyty seznámili hned první noc, ale malárii jsme si neodnesli.

Měli jsme pokoje na břehu moře. Rachotící nárazy vln, které před sebou hnaly myriády oblázků, se střídaly s tichým šuměním odtékajícího písku v pravidelných intervalech. Dovedete si představit kouzelnější ukolébavku pro Čechoslováky, kteří něco podobného doma nemají? Otevřely jsme dveře na balkon a sladce usínali.

Když mi začali nezvaní hosté bzučet u ucha, přetáhl jsem si v podvědomí prostěradlo přes hlavu. Ráno jsem měl rudé fleky po nohou. Hůř pochodil přítel Ivan, který měl tvrdší spánek. Tváře měl jako vyšité a pěkných pár dní mu to vydrželo.

Proč nevybavili lůžka moskytiérou? Měli modernější techniku. Stačilo zapnout klimatizaci, moskyty zábly nohy, od stěny se neodlepili a byl klid. To se ovšem nesměly nechat otevřené dveře na balkon.

Člověk nemůže mít najednou všechno. I pokojný spánek, i ukolébavku mořského příboje.

Největší bídu a zlé hygienické podmínky jsem viděl v Jemenu. Neplatilo to ale po celé zemi, ani pro celé přístavní město Aden, tehdy hlavním městě Jižního Jemenu. Čtvrť, kde dříve žili angličtí koloniální páni je na slušné úrovni. Nejchudší obyvatelstvo bydlí v dřevěných chýších na pilotech, v ulicích, kde se člověk brodi po kotníky v čedičovém prachu.

Je to někdejší říše Sába. V bibli se dočteme o pohádkovém bohatství její královny, jež proslula jako věštkyně. Navštívila Šalamouna a přivezla mu dary, které židovští písaři před třemi tisíci lety zaznamenali v posvátné Toře, později je převzal Starý Zákon a po věky nad nimi lidé žasli. To ale ještě nebyly okolní hory vyprahlá šedá skála, ale žírný kraj. V údolí nad královským palácem zurčely potůčky a kvetla zahrada.

Archeologický výzkum zahájil anglický důstojník - amatér. Aden byl britský válečný přístav v jižním ústí Rudého moře a oficír se nudil. Podobně jako ten, který našel v Egyptě pod tisíciletým písečným nánosem Sfingu.

Když jsem do Adenu přiletěl, bylo krátce po několikadenní občanské válce. Bojovali proti sobě dva vedoucí tajemníci komunistické strany. Jeden měl na své straně letectvo, druhý tankisty. Rodiny našich diplomatů to prožívaly na holé pláni na břehu moře pod sálajícím sluncem bez vody. Chvílemi se tiskly do písku a nad hlavou jim hvízdaly dávky z kulometu. Zachránila je sovětská obchodní loď.

Náš velvyslanec byl statečný muž, rodinu poslal domů, ale sám vytrval. Měl o to větší strach o mne. Přijel jsem na konferenci o nedávných událostech. Neměl jsem dobrý pocit, když jednací sál zaplnila delegace armády se samopaly, aby nás pozdravila.

Velvyslanec mne zásobil whiskou a plzeňským pivem (ani jednomu z obou jsem neholdoval), ale bedlivě dbal, abych se netoulal a nepřišel k úrazu. (To se mi zase příčilo.) Varoval mne vzít do úst cokoli, co by se podávalo mimo můj bungalov. Tam mi prostíral a obsluhoval mne sluha, který sloužil už Angličanům. Nedivil jsem se, že se takový režim kolonizátorům zamlouval. Zle jsem se mu odvděčil. Předával jsem mu darovaný alkohol, i když jsem věděl, že Korán jej dovoluje pít jen jako lék. Sluha patrně hřešil už za předešlého panstva - kromě plzeňské dvanáctky.

Na velvyslanectví působil inženýr; uvažovalo se o stavbě nové budovy. Prodělal dny bombardování, odstřelování a pouličních bojů, ale z dovolené v Čechách se vrátil. Vyprávěl, že když doma zaslechl letadlo, pociťoval nutkání praštit sebou do nejbližší stoky.

Vodil mne po atrakcích, ale nesměl jsem o tom velvyslanci ani muknout. Provedl mne úžlabím zahrady královny ze Sáby. Vzácná památka nebyla tenkrát ještě vědecky zpracována a zpřístupněna. Kromě jedovatého hada mě zde nemohlo nic nebezpečného potkat.

Horší to bylo ve vile bývalého tajemníka, kde zřídili muzeum nedávné „revoluce“. Budova stála na vršku a několik dní se o ni bojovalo. Strefovalo se do ní dělostřelectvo, velkorážní kulomety i letecké pumy. Sem mně vedl inženýr opatrně. Statice toho, co z domu zbylo, moc nevěřil.

Největší hřích jsme spáchali v bufetu. Vysvětlil mi, že místní nápoj z kysaného velbloudího mléka je pochoutka a musím mu dát zapravdu. Asi Arabové, když jim víra zakazuje pít whisku a slivovici, si dali větší práci vynalézt báječné „nealko“.

Ložnici se mnou sdílela sbírka hmyzu. Než jsem se ráno odvážil dát nohu do pantofle, vyklepal jsem odtud stonožku, ploštici, stinku a z okolí zahnal několik roztomilých broučků. Vydatně mi v tom pomáhala malá zelená ještěrka. Byla si vědoma, že je to její poslání, že podobně jako na Kubě ji lidé proto v domě chovají. Když jsem se zpočátku pokoušel v posteli ji od hlavy odehnat, usínat s ještěrkou za uchem není u nás zvykem, nechápavě se na mne podívala a nehnula se ani o fous.

Hůř jsem se smířil s rudohnědými šváby, velikými jako palec. Sídlili v koupelně. Jednoho jsem popadl, jistě ne holou rukou, a šup s ním do vany. Tak, a odtud se nevyškrábeš a sluha ať si to s tebou vyřídí. Příští den jsem našel díru ve zdi, která vedla do švábí rezidence, přikrytou mřížkou, spletenou z drátků. To aby ten hloupý Evropan užitečnému tvorečkovi, jako je šváb, který sežere spoustu neřádstva, neublížil.

Pobyt v Jemenu jsem přežil ve zdraví. Pokud jsem trpěl, pak opálením, které jsem si přivezl z Arabských Emirátů, z Abu Dhabi, kde jsem na letecké spojení den čekal. Domníval jsem se, že ve vodě se nemohu spálit. Z Perského zálivu jsem si odnesl kůži jako opečený špekáček. V Adenu už jsem se nemohl na moře ani podívat, i když jsem měl pláž pod bungalovem a teploměr laškoval nad čtyřiceti stupni.

Velikého švába jsem se lekl v tmavé předsíni v Hanoji. Běhal mi v přítmí pod nohama a zdálo se mi, že je to myš. Chtěl jsem na to dupnout. Nezarazil mne soucit s živočichem, který je také boží stvoření, ale představa rozšlápnuté čvachtavé masy. Šváb se zorientoval a zmizel v otvoru pod prahem koupelny.

Pro boj se škodlivým hmyzem jsem měl v Hanoji v pokoji také ještěrku. Jak byla veliká a jakou měla barvu nevím. Ukrývala se za stórou a než si na mne zvykla, rozčileně štěkala. Následující dny už štěkala jen na mé hosty.

V dřevěné krabici nad čelem postele byla složena moskytiéra. Hotel stál na pilotech nad jezerem a v noci se maxi-komárů vynořily roje. Sotva jsem se ve spánku špatně obrátil, injekce skrz jemné pletivo sítě mě narovnala.

Vietnam byl z mých zahraničních cest asi nejnebezpečnější. Doktor Kraus mě na cestu vybavil dražé velikosti svrchníkového knoflíku. To pro případ, že bych jel na jih, kde po válce a neslavném úprku Američanů řádil dýmějový mor. Ani na severu nebyly hygienické podmínky ideální.

Oknem z pokoje jsem sledoval hladinu rozsáhlého mělkého jezera, kde celé dny postavy s pytlem kolem beder vybíraly cosi z bahna. Sbírali mlže, které v syrovém stavu jedli. V těle živočichů působí parazit, který se přenáší do lidského organismu a je nebezpečný. Hrozba hladu byla tehdy pro mnohé děsivější.

Cestou do Haiphongu jsme sběračů všelijakých mořských potvor viděli nespočetně. Při odlivu Jihočínského moře se obnažuje až kilometrový pruh bahna.

Měl bych zaklepat na dřevo, že jsem z cest do tropů vyvázl celkem bez úhony. Hůř dopadl můj šéf, akademik Snítil. Když se vrátil z Číny, nevěděli si v Sanopsu s jeho zdravotními potížemi rady. Uložili ho a podávali antibiotika. Specialisté na orientální choroby na Bulovce zjistili, že jde o tzv. Zlatý kok. Nasadili příslušnou léčbu. To už Zdeněk onemocněl zápalem plic, antibiotika nezabrala a zemřel. Zachránil mi vlastně život, protože do Číny jsem měl původně letět já.

Lázně

Opakem zdravotně riskantních cest byly lázně. I když ani lázeňská léčba není zcela bezpečná. Kdy je člověk úplně mimo ohrožení? Na ulici mu může spadnout na hlavu cihla a na procházce lesní idylkou uštknout zmije.

V devětašedesátém roce vojenští páni zjistili, že se zdravotní stav vojáků z povolání, zvlášť starších a na štábech, v důsledku mimořádného služebního vypětí povážlivě zhoršuje. Ministr nařídil dát těmto kategoriím kromě dovolené ještě čtrnáct dní v roce organizovanou rehabilitaci. Byl jsem se skupinou ve Vysokých Tatrách. Při společném výletu na horskou chatu jeden major uklouzl, sjel se svahu a zabil se. I taková výjimka se najde. Jinak jsou lázně odpočinek, pohoda a člověk se po nich cítí výtečně. Říká se, že zvlášť prospívají zdravému.

Koncem šedesátých let jsem dostal za odměnu měsíční pobyt s manželkou v Gurzufu na Krymu. Je tam lázeňský areál, starý ne sešlostí věkem, ale proslulostí. Jezdíval sem Puškin a olivovému háji věnoval verše. V jednom z domků ve stínu mohutných platanů pobýval první člověk ve vesmíru, Gagarin. Ukazovali nám okno ve druhém poschodí, z kterého v povznesené náladě vypadl, ale díky tréninku dopadl na nohy, pád zmírnil výsadkářským kotoulem a nic se mu nestalo.

Takové eskapády jsme nezkoušeli, ale přesto s námi měly starostlivé sestřičky soužení. Rozpočítaly, jak má vypadat náš denní režim. Kolik minut se máme slunit, jak dlouho být ve vodě. Po obědě jsme měli hodinku v přístřešku na bíle povlečených lehátkách ve vzduchu plném soli a jódu spát. Naše pláž, vyhrazená pro Čechoslováky, byla oddělena plůtkem od sovětů a ti dodržovali všechna předepsaná pravidla s vzornou disciplinou. My jsme se chovali anarchisticky. Sotva jsme k moři přišli, vrhli jsme se do vody a bylo těžké nás z ní dostat. Na slunci jsme se opékali jako biftek. Spát po obědě? Ani ránu. Lehátka nám byla dobrá, jen když jsme se hned první den spálili a sestřičky nás mazaly hustou smetanou. Prý je na spáleniny nejlepší. Varovaly nás, abychom v noci do moře nevstupovali, můžeme šlápnout na mořského ježka a do teplé mělké vody připlouvají veliké žahavé medúzy. Ale právě při měsíčku bylo plavání bez plavek ve vlažné vodě nejrozkošnější.

Kromě moře a slunce jsme užili zajímavé výlety. V Jaltě do domku-muzea Antona Pavloviče Čechova. Do Sevastopolu. Do Bachčisaraje s fontánou slz, o níž napsal Puškin známou poému. Do paláce Livádija, kde se konala roku 1945 Krymská konference. Fotografovali jsme se na bílé zahradní lavici, známé ze společného snímku Roosevelta, Churchilla a Stalina.

Ve dvaasedmdesátém roce jsme byli v polských lázních Swinoujszcie na hranicích NDR. Kromě výborného plavání jsme zažili na horizontu panorama cvičení válečných lodí a doléhala k nám střelba lodních děl. V míru a z hlubokých proutěných křesel na pláži se dá i na námořní bitvu dívat v pohodě.

Zdravotně nám pobyt jistě prospěl, ale mělo to přece jednu vadu na kráse. Naše československá skupina byla v lázeňské budově i v jídelně společně s Maďary. Celkem přes půl stovky osob. Po jednom obědě dostali všichni průjem, provázený horečkou. Jen jeden malý chlapeček a já jsme zůstali zdrávi. Proč? Protože on ani já jsme neměli rádi zmrzlinu. Bylo očividné, že šlo o infekci, způsobenou původcem ve zmrzlině, která se po obědě podávala. Hostitelé nás přesvědčovali, že jsme si to způsobili neúměrným užíváním slunka a koupání, na něž nejsme zvyklí. K večeři naservírovali vrchovaté mísy báječných klobás a jen my dva s chlapečkem jsme se mohli nacpat, až nám břicha praskala. Ostatní přišli do jídelny jen ze slušnosti a zase s prázdnými žaludky odešli. Ani to nepřimělo lékařku, aby ohlásila vrchnosti hromadnou otravu.

V rumunských lázních Euforia-Nord bylo slané jezero a bahenní kůra. Jezero vzniklo za věky odpařením mořské zátoky. Voda byla hustý rosol minerálních látek, potopit se člověk nemohl, na povrchu ležel jako na peřince. Šatny tvořily segment boxů otevřených do jezera. V každém stál sud s černým léčivým blátíčkem, které dováželi z hor. Oba s manželkou jsme se svlékli a bahnem pomazali. Za chvíli na nás slunce vytvořilo pevný škraloup a vlezli jsme do vody - dá-li se to vodou nazvat. Plavky jsme nepotřebovali, měli jsme černou uniformu od brady k patě. V sakristii boxu byla sprcha, kde jsme se zas proměnili v bělochy.

Léčebné účinky lázní měly vysoké renomé. Nicolae Ceausescu, než mu při státním převratu vystřelili mozek z hlavy, tam létal helikoptérou.

Tenkrát jsem se v Euforii - Nord připletl andělům spásy do řemesla.

Leželi jsme na pláži, kus od břehu, a já četl. Okolo nás se opékalo, dřímalo, namáčelo a sušilo, pojídalo zmrzlinu a cucalo koktejl na stovku lidí.

„Koukej, co to tam ti dva dělají?“vyrušila mě manželka.

Letmo jsem se podíval. „Co by dělali, blbnou.“ A věnoval jsem se dál italské renesanci.

„Ne. Hele, von se topí.“

Podíval jsem se znovu. Muž se střídavě vynořoval a ve vzpažení potápěl. Druhý ho jednou rukou přidržoval, mával a něco volal, ale vlny ho přehlušovaly.

Rozběhl jsem se. Někomu jsem šlápl do rozloženého denního tisku, druhému vyrazil brčko od grenadiny a skočil jsem do vody.

Znáte jistě pravidla záchrany tonoucího. Popadnout ho zezadu za vlasy, nepřipustit aby se vás chytil, nebo se utopíte oba. Když se bude bránit, třeba ho i omráčit. Učil jsem se to už jako skaut. Na vojně jako ženisté na Dunaji jsme to procvičovali, jen bez toho omráčení.

Všechno je to racionálně promyšleno. Představte si ale, že máte před sebou člověka, který zoufale třeští oči plné smrtelné hrůzy, vedle něj se mu stařeček snaží pomáhat, ale sám má právě tolik sil, že se sotva jakž takž drží nad hladinou.

Udělal jsem všechno právě opačně, než se má. Chytil jsem tonoucího do náručí a nohami jako propelerem hurá ke břehu. Nešťastník už byl na konci sil, zvadlý jak chaluha, takže mne neutopil a skončili jsme oba šťastně.

Na mělčině nám běžela vstříc celá rota pomocníků a muže, který moc živý nevypadal, vynesli. Mezi naháči byl lékař a ujal se velení. Já už jsem další běh událostí neviděl, protože kolem vytaženého se shromáždilo veškeré osazenstvo pláže. Jen jsem zahlédl, jak lékař držel muže pod břichem a žasl jsem, kolik se vejde do člověka špinavé vody. Pohled na bezvědomého nebyl vábný. Oteklá strhaná tvář, nic pěkného.

Příští den jsem nemohl uvěřit, že ten mladý, hezký Polák je onen „utopenec“, který přecenil síly a kterému se starší krajan snažil přivolat pomoc.

Plavčíka, který se v osudové chvíli věnoval u baru příjemnější společnosti, vyhodili, ale mně jeho místo nenabídli.

Několik let jsme jezdili do léčebného střediska Sanopsu ve Starém Smokovci. Tůry po Vysokých Tatrách jsme milovali. Nejhezčí vzpomínky mám, jak jsem nosil v dřevěné sedačce střídavě na zádech a na břiše tříletou vnučku Petrušku. Turisté, kteří nás na horských stezkách potkávali, vzdychali: „Ta se má. To bysme si taky dali líbit.“

V druhé půli osmdesátých let mi začínalo trochu zlobit srdce a tak jsme jezdili s manželkou do Karlových Varů do „Bristolu“, do „Družby“ a do „Oravy“. Protože do zařízení Sanopsu se nesměly brát děti, soudruh Ryško, ředitel rozhlasu mi umožnil ubytovat Peťu v jejich domě na nábřeží. Nenechal jsem ji tam samotnou a tak manželka byla po většinu pobytu slaměná vdova.

Karlovarský Sanops měl několik blahodárných zařízení. Patřily k nim masáže, sauna a skvělá pečlivě propočtená redukční dieta. Člověk si pochutnával, necítil hlad a kila šla dolů. Mně už od sedavého způsobu života začalo nad mou ideální váhu zase 10 -15 kilogramů přebývat.

V lázních se jsme se setkávali se zajímavými lidmi.

Zvláštního člověka jsme poznali ve Zlatých píscích v Bulharsku.

Zahraniční hosté tvořili skupinu okolo jednoho stolu, asi půl druhého tuctu lidí. Mezi seriozními postavami se pohyboval muž, který působil dojmem duševně omezeného, zakřiknutého a zanedbaného. Věčně se přiblble usmíval, chodil neupravený, cuckovité vlasy nečesané a špatně přistřižené vousy. S nikým se nebavil a nikdo ani o rozhovor s ním nestál. Jen s dětmi skotačil a vyrážel při tom špatně srozumitelná ruská slova. Bulharští hostitelé se k němu chovali s velikou úctou. Provázela ho manželka, krásná žena a dcerka asi deseti-dvanáctiletá. Kdo to byl?

Pochopil jsem to teprve v Moskvě v divadle a na dvou různých představeních. V prvním byl titulní postavou odstrčený a ve vývoji zpožděný ruský carský syn. To byla postava ze Zlatých písků. Herec Innokentij Smoktunovský po celý pobyt studoval roli. Podruhé jsem šel s přítelem Stanislavem Vasiljevičem na jinou hru a podle programu jsem zjistil, že bude Smoktunovský vystupovat. Požádal jsem přítele, zda bych se mohl s hercem o přestávce setkat. Podíval se na mne překvapeně, spíš polekaně. Setkat se se Smoktunovským!!!???

Proč kapitán prvního stupně, válečný hrdina, který bojoval po celé obklíčení v Leningradu, neměl odvahu dovést mne k Smoktunovskému? Pochopil jsem to, když se opona rozhrnula a na scénu vyšel důstojný, sebevědomý aristokrat s jemně ironickým úsměvem a s povzneseným studeným pohledem. Hrál jinou roli, než Fjodora Prosťáčka. V té době v Sovětském svazu na divadelní scéně a ve filmu panoval „kult“ jeho osobnosti.

Karlovy Vary měly světovou pověst. Mnohde jsem se přesvědčil, že pojem „Karlsbad“ říkal protinožcům víc, než „Praha“. Zvlášť je milovali Rusové a platí to dodnes. V Karlových Varech pobýval už car Petr Veliký. Je zde i pravoslavný kostel. Sověti bývali v hotelu Imperiál, který vévodí nad městem. Myslím že ho koupili. Elita byla státními hosty v zařízeních Sanopsu.

Jednou jsme tu byli současně s madam Brežněvovou. Připomínala staré kněžny z Tolstého románů, ale nechovala se nápadně. Kdyby člověk nevěděl, kdo to je, řekl by: staromódní ruská babička. Provázela ji starší přítelkyně a ošetřovatelka v jedné osobě. Jako to bývá, skleníkovou atmosféru kolem ní vytvářeli poskoci, patrně ochranka.

Ostatní sověti byli společenští, i když to také byla „velká zvířata“ - ve smyslu autority, ne povahy. Když poznali, že mluvíme rusky, rádi se bavili. Vedoucího tajemníka kirgizské komunistické strany potěšilo, že jsem byl v hlavním městě Frunze a rád na jeho zem vzpomínám. Kirgizie má bohatou historii a kulturu. Patří k ní velkolepý epos., který právě v té době vycházel dvojjazyčně, v originále a rusky. Slíbil, že mi knihu pošle. Nepřišla, ale to mě neudivuje. Na rekreaci a s volnou hlavou se leccos slíbí, a když člověk zapadne zpátky do pracovního kolotoče, kdopak by si vzpomněl.

Koncem osmdesátých let sousedily naše pokoje s vedoucím tajemníkem jednoho sibiřského kraje. Jeho působiště mělo velikost naší republiky a možná o trochu víc. Spřátelili jsme se. Ocenil jsem jeho kulturnost, když mi dal na památku knížku a ne brož nebo kožešinu.

V té době byl celý Sovětský svaz vzhůru nohama perestrojkou a glasností. Zeptal jsem se, jak se mění situace na Sibiři. Vyložil mi, že život jde svým tempem a na experimenty nemají kdy. Pochopil jsem, že Gorbačovovými excesy není nadšený a udivilo mne to. Později jsem na něho vzpomínal, když gorbačovsko-jelcinovské katastrofě se ani Sibiř nevyhnula.

V naprosté většině případů lékaři působili na mne, já byl objektem a oni aktivním činitelem. Párkrát to bylo opačně. Ne že bych léčil lékaře, ale byl jsem v úloze působícího ideového či politického subjektu.

Nemohu tvrdit, že by mi to působilo vždycky radost. Zvlášť když jsem byl vyslán na stranickou schůzi nebo konferenci do prostředí, kde jsem k místním problémům neměl co říct, ale bylo mým úkolem přednést text, slepený z obecných frází.

V takové roli jsem byl např na stranické konferenci v ÚVN. Účastníci ocenili, když jsem raději poslouchal a a mlčel.

Podruhé to bylo ve stejném sále a před stejným auditoriem. Pozvali mne, abych vysvětlil události roku 1968. Jedni s mým stanoviskem souhlasili, druzí ne. Byla živá diskuse a nepřipadal jsem si zbytečný.

Rád jsem chodil do výzkumného ústavu leteckého zdravotnictví - tak nějak se jmenoval. Nebylo tam mnoho lidí, asi půl tuctu. Seděli jsme v jedné pracovně, pili kávu, někteří kouřili. Nemělo to formu přednášky, spíš besedy. Utkvěla mi v paměti výměna názorů na otázku, kde jsou hranice vědecké odbornosti, kde je člověk „doma“, a kde „na návštěvě“. Nejsou výjimkou vědátoři, kteří podlehnou fikci, že když jsou autoritou v jedné oblasti, rozumějí všemu. Stávají se nepříjemní a směšní. K inteligenci člověka patří poznání, kde jsou meze jeho vědomostí a schopností.

Jeden z doktorů v ústavu se zabýval problémem snu. Co může být na snech za záhadu? Otevřel mi oči, kolik je za zdánlivě prostými fyziologicko-psychickými procesy nevyřešených otazníků.

Doktor Kraus v Sanopsu byl předsedou odbočky Svazu československo-sovětského přátelství a požádal mne o přednášku. Auditorium bylo pestré. Kromě lékařů zdravotní personál, lékárna, uklízečky. Pochopil jsem, jaká je i v socialistickém zdravotním zařízení stavovská hierarchie. S dotazem a příspěvkem vystupovali jen soudruzi doktoři, zatím co soudružka ošetřovatelka, nebo soudružka uklízečka se něčeho takového neodvážily.

Jednou jsem narazil. Stranická organizace v sídlišti, kde bydlela většina zaměstnanců ÚVN, mne požádala o přednášku k otázkám boje za mír, proti válce. Všechno proběhlo normálně, ale v příštích dnech na mne přišla stížnost na Hlavní politickou správu, že jsem strašil válkou. Uváděl jsem ničivý dosah účinku atomové pumy, kdyby epicentrum bylo v Praze. Za válečného štváče mne náčelník HPS neprohlásil, ale co jsem si měl o stěžovateli s akademickým titulem pomyslet?

Proti věku není léku...

Měl jsem velice pestrý a zajímavý život. Psal jsem, přednášel po republice i po světě, řídil mezinárodní výzkum.

V Bulharsku se říká, že osla nakládají dokud se pod ním nepodlomí nohy. Takovým oslem jsem byl i já ve stáří jednašedesáti let. Kolena se mi ještě nepodlamovala, ale bylo to namále. Nepřijít státní převrat roku 1989, už bych asi dlouho po matičce zemi nešlapal. Všechno zlé je k něčemu dobré, říkávala maminka a Mao-ce-tung. Ona to od něho neopsala, byla starší a čínského mocnáře neznala.

Ze dne na den ze mne všechny funkce a povinnosti - ty úřední - spadly a byl jsem volný jako pták. Osobní lékař amerického prezidenta Reagana napsal, že když odchází člověk do důchodu, je nejrozumnější, aby se věnoval tomu, po čem do té doby toužil, ale na co mu nezbýval čas. Je to moudrá rada. Znám lidi, kteří odešli do penze, dali ruce v klín a umřeli. Mám život rád. S rukama v klíně bych nevydržel a tak jsem se dal do studia historie, do francouzštiny, italštiny, do psaní beletrie. A co hlavně - mohl jsem žít s vnučkami a pro vnučky, kolik se mi zachtělo. A zachtělo se mi hodně.

Ženy prodělávají okolo padesátky přechod a říká se, že muž prochází něčím podobným. Snad ne právě v padesátce, někdo dřív´, někdo později, ale nikdo tomu neuteče. Dlouho jsem nevěřil, že by to mohlo platit i pro mne. Člověk se nechce smířit s tím že už nedokáže, co pro něho bylo dříve hračkou, že už činku jednou rukou nezvedne.

Nepamatuji si, kdy jsem začal používat brýle, nejprve na čtení a pak i na dálku. Někteří státníci a herečky se za brýle stydí a když už se bez nich neobejdou, alespoň je skrývají před fotografem. Dnes s kontaktními čočkami je to snazší. Vnučka Verča má téměř půl tuctu dioptrií, a není to znát.

Známky „mužského přechodu“ se projevily na mém chrupu. Parodontóza se dala do pohybu. Dásně ustupovaly a řezáky se kývaly. Ošetřovala mne příjemná doktorka Šimonová. Pracovala se sestrou, s níž byly přítelkyně. Výborně sehrané a jedna i druhá hovořily o své práci v množném čísle: „My vám to spravíme, my vám zaplombujeme...“

Nebylo mi veselo, když paní doktorka poznamenala: „Ty řezáky vyndáme, stejně jen překážejí. Na pár dní vám uděláme provizorní protézu, než se dáseň zahojí. Pak vezmeme otisk a dostanete definitivní náhradu. Injekci vám dávat nebudu, zbytečně by vás to bolelo. Tyhle zuby už půjdou ven samy.“

Odcházel jsem se zraněným sebevědomím: falešné zuby. Už nebudu mít své zuby, kterými jsem se pyšnil. Budu jen s trpkým humorem říkat: „Samozřejmě, že jsou to moje zuby, přece jsem je zaplatil.“

Pro mne to bylo spíš dětinství než rána. Paní doktorka Šimonová vzápětí trpěla hůř. Postihla ji, veselou, příjemnou, šťastnou jedné noci tragedie. Její manžel, lékař jel v sanitce a přes silnici ležel člověk. Vystoupil, aby ho ošetřil. Skupina podnapilých mladíků si zahrála na přepadení. Praštili ho do hlavy a zabili.

Paní doktorku Šimonovou jsem víckrát neviděl. Začal mne ošetřovat mladý doktor Ludvík Adamec. Osud mi ho přivedl do cesty, aby mi zachránil život. Ale k tomu došlo o pár let později. Mezitím na mně pomalu, ale vytrvale hlodal zub času, kterého se nikdo nezbaví.

Byl jsem malicherný a nechtěl jsem si připustit, že mě fyzické síly a smysly pomalu opouštějí. Ne úplně, ale po kouskách.

Moji bližní byli nervózní, když mi něco řekli a já na to: „Cože?“ Vytýkal jsem jim, že drmolí a mluví nezřetelně. Zakřičeli to na mne. „Neřvi a ar-ti-ku-luj.“ opakoval jsem, až se z toho stala humorná průpovídka.

„To musí televize tak hulákat?“ pohoršovali se a já se stával postrachem rodiny.

Konečně jsem se obrátil na paní doktorku a ta mne poslala na speciální zkoušku sluchu. Technička mne posadila do kabinky, na uši dala sluchadla a řekla, abych stiskl tlačítko, jakmile uslyším zvuk. Pouštěla různé tóniny a ty se tichounce po špičkách vynořovaly z dálky. Byl z toho obrázek na milimetrovém papíře jako Vysoké Tatry. Paní doktorka mi objednala z Lipska sluchadlo. Stálo několik tisíc, ale dobrou polovinu hradila vojenská pojišťovna.

Protože jsem strávil léta jako voják z povolání, předpokládalo se, že mám ušní bubínky poškozené střelbou. U dělostřelců jsem nesloužil, ale kulomet ani samopal nerachotí polohlasem. Když nás při výcviku strčili do zákopu a kus od nás odpálili kilovku toluenu, bylo to, jako když člověka kopne do hlavy.

Protože jsem nesloužil „to páté léto“, jak se zpívá v národní písničce, ale mnohem déle, nevysloužil jsem si „telátko za to“, ale solidní aparátek, který mi rázem učinil cvrkot okolo mne srozumitelnější. U televize jsem přestal bližní obtěžovat.

Vážnější vadu mi zjistila kardioložka doktorka Marešová k mým sedmdesátým narozeninám. Srdeční arytmii. V písecké nemocnici mi doktor Fábik provedl kardioverzi a srdce se na osm let umoudřilo. Následovaly jiné radosti.

Když se člověk naučí plavat, jezdit na kole nebo na koni, nikdy to nezapomene. Potřebné nervosvalové reakce se koordinují automaticky. Když mi bylo jednasedmdesát, potvrdilo se, že v sedle jsem stále jako doma, ale co už nejde, je z koně padat. Zlomil jsem si dvě žebra. Dřív jsem také padával, ale asi jsem byl kapku obratnější a kosti ohebnější. Pár dní jsem se ráno sesouval s postele jako píďalka. Byl jsem šťastný, když už jsem mohl kýchnout, aniž mi vytryskly slzy.

Za pět let nato jsem zakopl a upadl na rovné cestě a odnesly to další dvě žebra. Už jsem k tomu nemusel dát ani nohu do třmenu.

Vrátím se k doktoru Ludvíku Adamcovi, který mi jako „zubař“ zachránil život. Jak? Měl jsem něco tak katastrofického s chrupem? Samá voda.

Seděl jsem u něho v křesle a zeptal se : „Tu skvrnku na nose máte od narození?“

„Ne. Objevila se před dvěma, třemi lety.“

„Dojděte si ke kožní lékařce. Tady na Jižním Městě v zeleném domku tam a tam ordinuje paní doktorka Frösslová. Napíši vám k ní doporučení. Nemusí to být nic, tchán měl něco podobného. Ale jistota je jistota.“

Paní doktorka mne prohlédla a poslala do nemocnice, abych zamluvil operační sál. Při operaci mi kromě skvrny na nose odstranila nehojící se ranku na ušní řase.

Za čtrnáct dní jsem si šel pro verdikt. Co řekla histologie? Připravil jsem se na nejhorší. Nabídli mi židli. To už nebylo dobré znamení. Přišel ještě jeden lékař. Proč?

Paní doktorka začala:

„Na uchu to nebylo nic zlého.“ Vic už ani říkat nemusela. Bylo to jasné. Na nose byl melanom.

V té chvíli je člověku hrozně. Hlavou mi prolétly případy, které jsem znal. Žádný pěkný.

Na sebelítování mi nedali čas. Poslali mne na venerologickou a dermatologickou kliniku za doktorem Zloským, šéfem dermatologie.

Sympatický muž. Mám na „sympaťáky“ štěstí. Přijal mne vesele, nekondoloval mi, ale domluvil kontrolní prohlídku každý čtvrt roku.

„Kdybyste potřeboval, zavolejte hned.“

Patřil k lékařům, kteří dovedou pacienta povzbudit, někdy žertem, někdy i strojeně drsnější poznámkou.

„Svlékněte se.“

„Docela?“

„Stydíte se snad? Sestra už nahejch chlapů viděla...“

Při prohlídce po půl roce to na žerty nebylo. Na nose se okolo operovaného místa objevilo černé okruží.

„Operoval bych vás sám, ale asistentka je nemocná. Pošlu vás k doktorce Vrtiškové do Vinohradské nemocnice.“

Šel jsem tam rovnou. Ordinace byla v případném místě, u zdi Olšanských hřbitovů. Myslel jsem, že mě položí rovnou na operační stůl, ale to jsem si to představoval „jak Hurvínek válku.“ V přijímací kanceláři mi dali termín za čtrnáct dní.

Tehdy jsem teprve pochopil, k jaké kapacitě mě Zloský poslal. V čekárně seděla hromada lidí a mezi nimi známé osobnosti, např. herec Otakar Brousek. Pár hodin jsem si počkal, než na mne přišla řada. Lékařka ve středních letech byla zřejmě mistr ve svém oboru. Klidná, každým pohybem racionální. Než jsem se nadál, s operačního stolu jsem slézal.

Za čtrnáct dní jsem si přišel pro výsledek. Přemýšlel jsem: „Hodí se, abych přinesl nějakou pozornost?“ Nebyl jsem na to zvyklý. A co jako důchodce mohu dát, aby to nebyla ve srovnání s významem operace banalita? Když nevíš, co dělat, nedělej nic - bylo pravidlo Říše Římské, s kterým vydržela tisíc let.

Byl jsem napjatý, jaká Jobova zvěst mne čeká. Doktorka se podívala na zprávu.„Čisté, bez nálezu.“ Byl jsem schopen štěstím létat i bez křídel.

Než jsem se vzpamatoval, lékařka popadla tašku, prohodila k sestře: „Jedu domů.“ a byla pryč. Maně jsem přejel pohledem po místnosti. Baterie lahví se světovými vinětami, bonboniéry a záhadné balíčky s nerozvázanou mašlí. Moře gladiol, růží, orchidejí. Doktorka zmizela, ani si těch darů nevšimla. Byly pro ni asi jako pro operního zpěváka potlesk. Jen tam nebylo proscénium a nevycházela se před oponu klanět.

Bratr Hubert, o deset let starší, bydlel ve Štětí a občas jsme ho s manželkou navštěvovali. S obavami jsem sledoval, jak schází. Zvlášť koncem devadesátých let jsem se ho zhrozil. Ruce se mu třásly, bryndal kávu z koflíku, který držel oběma rukama. Když vstal, musel se přidržet, aby neupadl. Začínal špatně mluvit.

„Musíš chodit, Huberte, celý život jsi chodil a teď sedíš. Pohyb je život.“

„Rád bych chodil, Miláne, ale nejde to. Ujdu padesát kroků vyvenčit psa a jsem rád, že se dovleču zpátky.“

To bylo naposled, co jsme se viděli. Pak už jsem se s ním loučil jen v krematoriu.

Co dokáže Parkinsonova nemoc jsem viděl v naší ulici na svém bývalém kolegovi z armády. Už jako důchodce učil ještě ve škole němčinu. Skoro jsem mu záviděl svěžest a životní elán. Pak to šlo rychle. Potkával jsem ho, jak ho vedou, napůl nesou, na procházku, z jedné strany dcera, z druhé její manžel. Když jsem ho pozdravil, jen se na mne smutně podíval.

Všiml jsem si, že se mi také začíná třást levá ruka. Nečekal jsem a vyhledal v Tererově ulici neuroložku MUDr.Šedivou. Podrobně se mne vyptala na všechny choroby a úrazy, které jsem prodělal, na rodiče, sourozence. Velmi důkladně mne vyšetřila a po půl druhé hodině konstatovala: Parkinsonovu nemoc. Nasadila léky.

Po několika letech se nemoc zhoršovala a podrobila mne zkoušce EEG a poslala do nemocnice na CT, tzv. »tunel«. Všechno bez nálezu.

Ale se mnou to vypadalo stále hůř. Padalo mi pravé oční víčko, díval jsem se jen jedním okem a ztrácel plastické vidění. Začínalo mi klesat i víčko na druhém oku. Oční lékařka doktorka Věra Váňová se domnívala, že mi oko dráždí řasy a několikrát mi je trhala. Uvažovala o operaci svalstva nad okem.

Potřeboval jsem fotografii na občanský průkaz. Fotografka se se mnou mořila, opakovala snímek asi pětkrát, ale vypadal jsem stále jako chovanec psychiatrické léčebny. Takový debilní výraz jsem pak měl šest let na občanském průkazu.

Klesala mi hlava a nemohl jsem ji udržet ve vzpřímené poloze. V chůzi mi padala brada na prsa a potácel jsem se.

Všechno jsem viděl dvakrát. Dva obrazy se mi protínaly jen v jednom místě a to se zužovalo.

Na paní doktorku Šedivou jsem si nemohl stěžovat. Šest let mi věnovala velkou pozornost, svědomitě mě léčila na Parkinsonovu nemoc. Myslím, že stanovit správnou diagnózu není tak prosté a samozřejmé, jak si my pacienti myslíme. Není to jako najít v kuchařské knize odpovídající recept.

Čtvrtého listopadu 2004 nadešel pro mne historický den, aniž jsem to předem tušil. Doktorka Šedivá byla nemocná a zastupovala ji mladá paní Krejčí. Přišel jsem si pro léky, které mi docházely. Lékařka nebyla ochotna napsat mi předpis jen podle karty. Nechala si vylíčit mé potíže a vyšetřila mě. Trvalo to zas déle než hodinu - měl jsem dojem, že je to časová porce pro svědomitého neurologa. Pojala o mé Parkinsonově nemoci pochybnosti. Absolvoval jsem řadu vyšetření a výsledky soustřeďovala a kombinovala.

17.prosince mne s jejím doporučením dovedla manželka pod vyšehradské hradby do Vratislavovy ulice na EMG - repatitivní stimulaci. Sám jsem se už pohyboval nejistě. Čekala tam řádka lidí, ale procedury „odsypávaly“ rychle. Doktor Kalous mne položil na stůl, připojil po těle tucet kontaktů a na okamžik zapnul reostat. Výsledek mi dala sestra do obálky a donesl jsem jej doktorce Šedivé, která se po nemoci vrátila.

V čekárně bylo několik pacientů. Dal jsem obálku sestře a ta ji zanesla do ordinace. V příští chvíli lékařka vyšla. Dala mi desky se všemi písemnostmi za šest let léčení a poslala na neurologickou kliniku.

„V pondělí si tam zajděte. To už není na ambulantní léčbu. Asi si vás tam nechají.“

Proč mám čekat do pondělka? pomyslel jsem si a šel na kliniku rovnou. Šel jsem rovnou, ale ne rovně. Jednou rukou jsem si přidržoval víčko, abych viděl na cestu. Lidé pospíchali z práce. „Co se tady ten dědek plete?“ „Teprve poledne a už je namazaný.“

Na klinice byl klid a mír. Zaklepal jsem na první dveře. Otevřela sestra. Začal jsem dřevěným jazykem breptat, proč přicházím. Po třech slovech mne přerušila: „Vidím, vidím“. Vzala mne za loket a odvedla do vstupní haly.

„Tady si sedněte a počkejte.“

Obrátila se k sestře, která seděla za pultíkem: „Dejte na něj pozor, ať nám neuteče.“ Vypadal jsem jako uprchlý chovanec z Bohnic. Běžela hledat doktora, který měl službu.

Přišel asi třicetiletý hezký muž, Z krátkých rukávů bílé košile vykukovaly svalnaté paže. Asi hraje tenis, pomyslel jsem si. Představil se: Jiří Klempíř. Přečetl si doporučení a prohlédl fascikl písemností. Následovalo zas zevrubné vyšetření. Zkoušel, jak ovládám údy a prsty, jak krk, jak dokáži sledovat pohledem jeho prst, jak mohu udělat grimasy obličeje.

Zvedl telefon a volal lékařku, zřejmě specialistku - jak jsem později poznal - doktorku Ivetu Novákovou. Sdělil jí, co zjistil.

„Chcete slyšet příjemnou zprávu?“ obrátil se ke mně.

„Kdo by nechtěl?“

„Vy žádnou Parkinsonovu nemoc nemáte. Máte...“ a pojmenoval něco, co mi znělo v té chvíli jako mystické zaklínadlo, ale slyšel jsem a vyslovil příštích deset let bezpočtukrát „myasthenia gravis.“

„Možná, že vás tu uložíme. Ale dnes je pátek, jděte domů a přijďte v pondělí ráno k doktorce Novákové. Ivetě. Novákové jsou tu dvě.“ Otevřel skříň. „Zatím si vemte tyhle léky a užívejte je tak a tak.“

Je k neuvěření, co udělá dobrá nálada s fyzickým stavem člověka. Nevím, co si o mně mysleli lidé, kteří mě potkávali, ale já jsem se cítil jako šestasedmdesátiletý mladík.

Léky byly požehnaný utrejch. Příští den jsem mohl s jistými potížemi číst a do týdne mi přestávala padat víčka.

V pondělí se mne ujala příjemná, hezká a milá doktorka Nováková. Léčí mne už víc než osm let a prohlídka zpravidla končí: „Mám z vás radost.“ Ví, jak mě to povzbudí a proto to říká, ale stejně to rád slyším.

Choroba se nevzdávala lehce. Pokrok postupoval slepičími krůčky. Okruh, kde se dva obrazy spojovaly v jeden, se den ode dne rozšiřoval. Nejdéle vydržela těžká hlava, kterou jsem si musel při chůzi a při psaní podpírat. Pamatuji, kdy jsem se vracel domů naší ulicí, která vede s vršku, a díval jsem se bez těžkostí po celé její délce.

Od té doby užívám tucet druhů léků. Srdce a myasthenia se dělí napůl. Kontrolní vyšetření latinskými zaříkávadly popíše, co mi všechno schází a končí optimisticky: Stav stabilizovaný. Chápu to, jako bych šel po kluzkém ledě. Musím jít opatrně, a bude to dobré. Nesmím ale moc vyskakovat, abych neuklouzl.

O Vánocích 2009 jsem vybočil z denního rytmu. Byl jsem u dcerky Dáši v Janově. Dny plné zážitků, a kdo by si lámal hlavu s léky. Měl jsem je s sebou přesně rozpočítané, ale někdy jsem je spolkl, někdy ne. Pomstily se.

Jel jsem s Dášou v autobusu, byl přeplněný a těžce se dýchalo. Probral jsem se na podlaze. Ztratil jsem vědomí jen na chvilku a chtěl jsem se zdvihnout. Mezi pasažéry byl lékař a vstát mi nedovolil.

V příští chvíli jsem byl „na měkko“ z toho, jak ke mně byli Italové hodní. Autobus zastavil u chodníku, všichni vystoupili a neslyšel jsem nikoho brblat, že kvůli mně přijde pozdě tam, kam má namířeno. Zůstal u mne kromě Dáši lékař a příjemný řidič, asi pětatřicetiletý, který jako by měl osobní zájem, abych byl, co by jeho pasažér, v pořádku. Policista zavolal sanitku.

Odvezli mne do univerzitní nemocnice „San Martino“ na oddělení první pomoci a úrazů. Vyděšená dcera byla stále se mnou a držela mě za ruku. V hale nemocnice mne přeložili z nosítek na pojízdné lůžko. Když jsem se rozhlédl, styděl jsem se. Nic mi nebylo, mohl bych vstát a odejít. Kousek ode mne přivezli stařenku, věchýtek, sotva blekotala a těkala vyděšeným pohledem okolo sebe.

V přijímací ordinaci mne celkové vyšetřili, změřili tlak a tep srdce - prst mi stiskli aparátkem, který se podobal kolíčku na věšení prádla.

Převzal mne lékař Ahmed Nidal, Etiopec, který vystudoval v Itálii. Byli jsme malá internacionála. Lékař Etiopan, Dáša Češka s italským občanstvím, já... jak je známo. Lékař zkoumal příčiny mdloby, prohlížel zápis mých léků. Dáša tlumočila. Diagnóza zněla: mrtviční epizoda, způsobená myasthenia gravis. (Fuj, mrtviční, jak nepříjemně se to poslouchá.)

Lékař byl velice svědomitý, ještě dvakrát za námi vyběhl do haly, kde jsme čekali na vnuka Mattio, až pro nás přijede autem. Radil, jaký udržovat denní režim, jak přijímat léky.

Všechno se to odehrálo den před štědrým večerem. Celá početná italská rodina byla z mého kolapsu vyděšená. Řekl jsem si, že takové starosti jim přidělávat nesmím. I když si přáli, abych u nich trávil každé Vánoce, od té doby jsem se tam neodvážil.

Následující rok mne podobná nevolnost postihla na Vánoce v Praze. Den před Silvestrem mne sanitka odvezla do Thomayerovy nemocnice. Vyšetřili mne na nervovém a na kardiologii. Nic neshledali, ale na výsledek jsem na nehostinné nemocniční chodbě čekal několik hodin. Neměl jsem nic ke čtení a byla to duševní muka.

Za dva týdny jsem šel na pravidelnou kontrolu myasthenia gravis k MUDr. Novákové. Poslala mne na CT, ověřit, zda nemám narušeny nervy vedoucí k mozku. Kdysi jsem měl poškozený krční obratel při řecko-římském zápase. Zjištění: kromě menších poruch nic vážného.

Zašel jsem ještě k MUDr. Miňovské , která mi ošetřovala drobné kožní vady tekutým dusíkem. V čekárně na mne přišly mdloby. Paní doktorka mne uložila v ordinaci na lehátko a zavolala pomoc z interny. Nic nezjistili.

Přijel pro mne Milan a odvezl mne zpátky k doktorce Novákové. Také ona nic zlého nenašla a Milan mne dovezl domů.

Sotva odjel, udělalo se mi zase zle a sanitka mne odvezla ten den už potřetí na neurologii VFN. Skončila pracovní doba a službu měla lékařka, která právě ošetřovala naléhavý případ poruchy páteře. Sedl jsem si a čekal. Čekal a čekal. Dělalo se mi zle. Zažil jsem to jedinkrát v životě.

Střídavě v pravidelných několikavteřinových intervalech jsem cítil tlak, který se zvedal z břicha a prsou do krku a do hlavy a před otevřenýma očima mizela skutečnost a pohyboval se stále stejný obraz. Jako v kaleidoskopu vystupovaly ze stran barevné trojúhelníky, pomalu stoupaly a přecházely jeden v druhý. Zároveň v hlavě jako by se přelévala hustá hmota a stupňovala se tupá bolest. Na moment to přestalo a já viděl zřetelně pár kroků před sebou slečnu, která seděla na židli a také čekala. Chvilku jsem střízlivě uvažoval a přišlo to znovu.

Snad ztrácím rozum a je to delirium, polekal jsem se. Kousek ode mne za pultíkem seděla starší sestra, která měla službu.

„Sestro, prosím vás, mně je strašně zle.“

„Paní doktorka o vás ví.“

Paní doktorka o mně ví, tak můžu klidně umřít, řekl jsem si. Jen kdyby mne nemučily ty hrozné fyzicko-psychické záchvaty. Hodiny ubíhaly.

Konečně se objevila sestra, také v letech, ale jiné nátury.

„Pojďte.“ Dovedla mě do postranní místnůstky. „Položte se tady.“ Napojila kapačku. Do žil proudila spásonosná tekutina, halucinace odcházely a já usnul.

Bývalá manželka, s níž bydlíme v jednom domku, se sháněla, co je se mnou. Telefonovala a sestra jí řekla, že jsem byl hrozně dehydrovaný.

Vzpomněl jsem si na to, když jsem četl, jak ve středověku trestali nevěrné manželky. Zazdili je. Když nenechali přístup vzduchu, ženy se vzápětí udusily. Někdy nechali otvor a podávali jim jídlo, ale nic k pití. Ty v mukách zešílely.

Konečně paní doktorka skončila lumbální injekci, přišla a ujala se mne. Vyšetřila, ale nezjistila zase nic. Poradila: Pít alespoň 1,5 litru tekutiny denně, přiměřený pohyb, ale ne velkou námahu, omezit sůl, cukr, tuk., během dne si odpočinout, popř. zdřímnout. Duševní činnost prospívá, ale hlavně se nerozčilovat. (Ani paní doktorka, ani já jsem si neuvědomoval, jak v tomhle posledním uhodila hřebík přesně na hlavičku.) Dala mi ještě několik rad, kterými moji sebereflexi vymotala z falešného kokonu. „Jste starý člověk, nestyďte se za to, smiřte se s tím. Zdráv už být nemůžete, ale o zdraví musíte stále bojovat. Jednejte v souladu se svým svědomím, ničím se netrapte a nic nepřehánějte.“

Když mne sanitka přivezla v noci domů a já se z těch peripetií vyspal, bývalá manželka se projevila jako milosrdná Samaritánka (podle bible je milosrdný Samaritán etnické označení a proto používám velké S.). Zařídila mi léčení v Institutu klinické a experimentální medicíny, na klinice kardiologie profesora Josefa Kautznera. Pan profesor mne přijal, prohlédl, shledal, že nepotřebuji ani nové srdce, ani složitou operaci a věnoval se naléhavějším případům. Dostalo se mi ale vzorné péče.

Je už mým osudem, že se za své mini-choroby musím před opravdovými nemocnými stydět. Uložili mne do pokoje, kde se mnou byli dva muži, jeden čtyřiašedesátiletý také bývalý důstojník a druhý jednapadesátník, oba s druhým srdcem.

Měl jsem klid, o nic jsem se nemusel starat. Ležel jsem, četl, procházel se po chodbě. Jídlo mi přinesli pod nos, konvice s čajem stála na stole. Navlékli mi kšíry, které v místnosti lékaře, který měl službu, ukazovaly, jak se mé srdce chová. Ani proklepávat mě nemuseli. Po celý pobyt se mi přátelsky a pozorně věnoval mladý ošetřující lékař MUDr. Martin Kotrč. Bývalá manželka se o mne starala tak pečlivě, že mi to spolupacienti museli závidět. Návštěvy vnuček, Peti s Pavlem a Míši slibovaly, jak nám bude zase doma spolu dobře.

Po týdnu jsem si odnášel lékařskou zprávu, která na třech stránkách vypočetla, co všechno je na mně v nepořádku. Já jsem se ale cítil jako omlazený. Týden klidu byl právě to, co jsem naléhavě potřeboval.

Nerozčilovat se!

Vrátím se k tomu „nerozčilovat se“, jímž neuroložka trefila hřebíček na hlavičku.

Po převratu roku 1989 manželka podlehla iluzi, že udeřila její hodina a pustila se do podnikání. Protože jsem projel půl světa, věděl jsem, do čeho se řítí, ale nedala si říct. Rychle vydělala milion a stejně rychle měla tři miliony dluhu. S těmi se pak marně potýkala. Prohospodařila naši chalupu v horách. Rodinný domek zachránilo jen to, že soud shledal gaunery, kterým podepsala směnku, jako lichváře a podvodníky.

V lednu 2010 jsem dostal rozhodnutí Exekučního úřadu Olomouc, že mám zaplatit dvacet milionů dluhu. Marně jsem se zmítal jako moucha v pavučině, pavouk byl nemilosrdný. Marná byla potvrzení kardioložky, neuroložky a dermatoložky, že jsem stařec, kterému táhne devadesátka a trpí nevyléčitelnými chorobami. Logika exekutora byla: když je nevyléčitelně nemocný, musí zaplatit honem, než zmizí pod kytičkami.

Tak a teď běhejte od neurologů ke kardiologům a divte se, že nemohou najít příčinu kolapsů. Bodejť by jí našli, když vězí hluboko v duši. Nevěříte v duši? Já také ne. Že se zlo může jmenovat soudní exekutor Mgr.Ing.Radim Opletal a psychický i fyzický stav člověka deptat jako žernov přivázaný na krku, o tom jsem se přesvědčil. Není to vina jednoho člověka, i když si o něm nic pěkného nemyslím. Odpovědnost patří vládě, která umožnila exekucí obohacovat bohaté a ždímat ostatní.

Ani jsem si neuvědomoval, jak strašně mě manželčiny dluhy a zejména exekuce - jako past a křivda, trest za něco, co jsem nespáchal - zdravotně ničí. Nemožnost domoci se spravedlnosti jak prokurista K v Kafkově románu „Proces“. Se ženou jsem se šťastně rozvedl, ale  dluhy, které nadělala, na mně ležely dál.

Jako deus ex machina zasáhl zeť Ivan, který v tom vězel se mnou. Sehnal pět milionů po příbuzných a dluh koupil. Nechci to zakřiknout, měl bych to zaklepat na dřevo, ale od toho dne jsem zmužilejší o jednu degeneraci. Srdeční arytmie se zatím nehlásí, bez problémů vyjdu kopec nad Hostivařskou přehradou, dobře spím. V čekárně u lékaře klidně čtu a mdloby se o mne nepokoušejí. Tím nechci říct, že se čekání u doktorů stalo mým koníčkem. Všechno je najednou veselejší. Sluníčko hezčí svítí, mráčky na nebi jsou pěkně uplácané, s bližními se na sebe uculíme a vyměníme dobré slovo.

Od roku 1990, kdy zrušili Sanops, je mou ošetřující lékařkou MUDr. Marie Řápková.

Když jsem k ní poprvé přišel, všiml jsem si, že na deskách s mými zdravotními dokumenty je nakreslen veliký červený vykřičník. Proč? Aby mi věnovala zvláštní pozornost? Něco jako na cestovních dokladech VIP - very important person? Sotva. Spíš to znamenalo: Pozor, komouš! Kdo to tam namaloval? Stěží to tak přišlo ze Sanopsu. No budiž. V těch dnech bylo víc lidí pod vlivem antikomunistické hysterie, proč by právě paní doktorka měla být výjimkou.

Roky ubíhaly a měl jsem konec konců stejnou péči jako v Sanopsu i před Sanopsem, ani slušné jednání nechybělo. V ordinaci i v čekárně visely originály krajinek, malované osobitým stylem. Zeptal jsem se a dověděl, že to je koníček manžela paní doktorky. Dvakrát, třikrát jsem jí půjčil některý můj literární výtvor. Když jsme se potkali v metru nebo v obchodě, jednou ona s vnoučkem, podruhé já s vnučkou, usmáli jsme se jako dobří známí.

Po letech mi místní „informační kancelář“ v sukni důvěrně sdělila: „Ta? To byla hrozná pravičačka.“ „Byla“, pomyslel jsem si, to je minulý čas, znamená, že už není. Časy se mění a lidé s nimi.

Nicméně k někomu nebyla asi dost roztomilá, nesrší vždycky humorem. Babky v okolí zvedly povstání.

„Marie eště chodí k Řápkový? Hele, řekni jí, že tu máme novou, mladší doktorku, moc fajn. Dyž si jí řekneš vo lék, nedělá drahoty.“

Bývalá manželka se nechala od sousedek přemluvit. Já po třiadvaceti letech nemám důvod, proč bych od MUDr. Marie Řápkové utíkal.

Ne často, ale přece jsem potkal lékaře, kteří nedělají povolání parádu.

Nemohl jsem se zbavit kašle a doktorka Řápková mě poslala k plicní specialistce, jež ordinovala o dvě ulice dál. Doktorka vyšla, podal jsem ji průkaz pojištěnce. Mrkla na něj, zatvářila se vztekle a vyštěkla: „Vojenská pojišťovna se mnou smlouvu nepodepsala.“ a práskla dveřmi. Pomyslel jsem si něco o Hippokratově přísaze a ještě o něčem.

V nemocnici na Budějovickém náměstí také pro pacienty vojenské pojišťovny neordinovali, ale řekli mi to slušně. Sestra vzala telefon a zjistila, kde je nejbližší lékař, který mne ošetří.

Který idiot zorganizoval takhle rafinovaně lékařskou službu, že pojišťovny handlují s doktory jako s posluhovačkami a pacienti kmitají od jedné ordinace k druhé, než kápnou na tu pravou, která jim předepíše syrup proti kašli?

To byla epizodka. Případ nedlouho po převratu byl vážnější.

Manželka byla odsouzena na pět let vězení s ostrahou - „protože se podvodem obohatila o značnou částku peněz“. Kdyby se trestala blbost, zasloužila by doživotí, ale že by udělala nějaký podvod, to je nesmysl. Dva darebáci si ji podali, připravili ji o tři miliony a ona pak léta marně kmitala po Evropě, Asii, za polárním kruhem a v Kalifornii, aby peníze vydělala a dlužnou částku splatila. „Obohatila“ se tak, že nesmrděla krejcarem a žila z mojí penze.

Její advokát jí dohodil psychiatričku, která měla známého psychiatra v Bohnicích a Marie šla místo do kriminálu do blázince. Myslím, že tam za své podnikání patřila. Musela však - podle jejího sdělení - zaplatit psychiatričce a psychiatrovi po dvaceti tisících. Byla to pravda? Za to bych ruku do ohně nedal. Že v tom byly nějaké techtle-mechtle je pravděpodobné. Když vrchní komando přes věznice napsalo, že podmínky, jež choroba vyžaduje, v kriminále zajistit nemohou, byla rázem zdravá a vrhla se do nového podnikání. Díky tomu dluhy dál rostly.

Basa byla poslední, co bych jí přál, ale kolikrát mne napadlo - kdyby byla tenkrát seděla pět let v chládku, nemusela to dovést tak daleko, že nad ní, nad její dcerou, zetěm a nade mnou viset Damoklův meč dvacetimilionové exekuce.

Jsou úplatky ve zdravotnictví časté? Hodně se o tom píše. Naběhám se díky svému požehnanému věku po doktorech dost, ale ještě jsem se s tím nesetkal. Podle průzkumů hodně lidí uvádí, že se s úplatky ve zdravotnictví setkali. Myslím, že nelze dávat na jednu hromadu, když doktor ošetřuje za „všimné“ a nebo když mu někdo dá pozornost z vděčnosti. Je to nebe a dudy. Je docela přirozené, že když lékař úspěšným zákrokem zachrání zdraví či život člověku, nebo jeho blízkým, šťastlivec by mu rád snesl modré z nebe. I v tom případě se ovšem peníze etice vymykají. Jde vypracovat ceník finančního ekvivalentu od vyléčení spalniček po vzkříšení z klinické smrti?

Ve třiceti jsem provozoval všelijaké sporty, zvedal činku, padal s kola i s koně a břicho drželo. Ve dvaaosmdesáti jsem si udělal kýlu, ani nevím jak. Asi když jsem uklouzl na náledí.

Operace byla napínavá tím, že mi v důsledku myasthenia gravis nemohli dát narkózu. Bylo nebezpečí, že bych se mohl neprobudit. Bez narkózy nemohli použít moderní způsob operace několika vpichy a museli to provést klasickým „šmik“. Neuroložka paní doktorka Nováková a její šéf mi napsali na dvě stránky poučení, jaké riziko by narkóza znamenala a jak si vzhledem k mé nemoci při operaci počínat.

V malé nemocnici „Pallas Athéna“na Jižním Městě MUDr. Ludvík Winkler přede mnou důkladně doporučení prostudoval. Přemýšlel a zeptal se, zda se operace při vědomí nebojím. Vzpomněl jsem si jak mi brali meniskus před pětačtyřiceti lety v ÚVN a do smíchu mi nebylo.

„Nechám to na vás, pane doktore. Mam k vám důvěru a vím, že zvolíte nejlepší způsob.“

Chvíli se na mne díval a rozhodoval se.

„Uděláme to při lokálním umrtvení.“

Na operaci jsem moc šťastný nešel, ale perspektiva, že se zbavím handicapu byla silnější.

Vzali mě ráno prvního, abych se čekáním nenervoval.

Odvezli mne na přípravnu a ujala se mne půvabná anestezioložka. Stačil jsem říct, že mi ji vybrali takovou krásnou, aby mě to nebolelo a pak už jsem všechno prožíval jako v polosnu. V mlžném oparu jsem viděl lékaře a asistentku. Bolest jsem necítil a ani psychicky nic mimořádného neprožíval.

Přivezli mne k lůžku a přelezl jsem na ně bez pomoci. Odcházel jsem sám na toaletu, v poledne jsem normálně obědval a příští den mne syn Milan odvezl domů. Býval bych došel i sám. Vyjít po schodech do svého pokoje ve druhém poschodí mi nedělalo potíže.

Lékařská věda prodělává obdivuhodný pokrok. Jak je absurdní, že souběžně se zdokonalují prostředky k masovému vraždění lidí. Jako by se generálové a maršálové i jejich političtí komandýři šklebili dětinskému snažení lékařů, sester i vynálezců, kteří dostávají Nobelovu cenu za nový způsob léčení a léky. (Jak získal Nobel peníze na založení této humánní prémie? Vynálezem dynamitu.)

I drobnosti bolí...

Po úspěšné operaci melanomu doktorkou Frösslerovou a Vrtiškovou jsem ještě několik let chodil na kontrolu k MUDr.Zloskému. Když se recidivy zhoubné rakoviny neobjevovaly, předal mne k sledování na ambulanci dermatovenerické fakulty VFN doktorce Vieře Miňovské.

Když jsem k ní přišel poprvé, došlo k humorné scénce. Jak jsem byl zvyklý u doktora Zloského, v kabince jsem se svlékl a na zavolání vplul do ordinace jak mne pánbůh stvořil. Neuvedlo mne do rozpaků, když jsem proti sobě spatřil dvě mladé hezké ženy, lékařku a sestru. By jsem z armády na taková setkání otužilý. Ony však asi v uniformě nesloužily a „švancparády“ neprováděly. Nejprve se na mne dívaly vyjeveně a pak vyprskly smíchy

„Běžte si něco obléct.“

Příště, když jsem na prohlídku přišel, paní doktorka a sestra vyměnily potutelný pohled a uculovaly se. Myslím, že o pár dveří dál, kde byla ambulance venerických chorob, andělé v bílém tak cudní nebyli.

Lékařka mi ošetřovala menší kožní defekty a mohl jsem přicházet, kdy jsem potřeboval.

Některé novotvary byly nepoddajnější a s těmi mě poslala na oddělení plastické chirurgie. Jednou, dvakrát to pomohlo. Po čase jsem zjistil, že v blízké nemocničce Pallas Athena ordinuje každou středu plastický chirurg doktor Moravec. Měl jsem to blíž a požádal MUDr.Miňovskou, aby mi napsala doporučení k němu.

Pan doktor mi floru po puse vytrvale planýroval, ale se střídavým úspěchem. Bradavice na levém spánku narostla podruhé a potřetí. Na čele jsem měl už několik let ošklivý strup „velikosti mexického dolaru“. (V Mexiku jsem nebyl, mexický dolar jsem neviděl, ale výraz z filmu „Limonádový Joe“ se mi líbí.) Zápasilo s ním marně několik chirurgů. Nevěděl jsem, zda mám nosit na čele obvaz, nebo strašit ohavným strupem. Na vstupních dveřích Pallas Athény jsem si přečetl reklamu doktora Moravce, že provádí zpevnění ňader. Poprsí jsem měl pevné dost, ale defektů po obličeji bych se byl rád zbavil.

Poprosil jsem znovu paní doktorku Miňovskou, aby mě poslala někam jinam. Viděla, že je to zapotřebí a napsala mi doporučení na stomachirurgii.

Papíry jsem vzal a donesl, kam jsem byl zvyklý.

„Ale to není k nám, to je na STOMAchirurgii.“

„Ale „stoma“, to jsou zuby, ne?“

„Ano, ale ošetřují celou hlavu.“

U okénka příjmu to šlo jako na drátku. Doporučení jsem odevzdal, byl zapsán a dostal pokyn ve kterých dveřích se mám hlásit. Pak už to tak rychle nešlo. Za hodinku se dveře otevřely. „Další.“- to jsem byl já. Příjemná sestra nahlížela do sešitu.

„Přijďte tenkrát a tenkrát v tolik a tolik hodin do ordinace té a té k doktoru Vlkovi.“

„A není ten doktor podle toho jména?“ udělal jsem ztrápený kukuč.

Sestra měla smysl pro legraci a pochopila to. „Právě naopak, je to moc hodný pán.“

Ve stanovený den a čas jsem se posadil před stanovené dveře. Když mne pozvali dál, rád jsem pozvání přijal. Sestra byla drobounká, ale doktor o to větší. Urostlý mladý muž, husté hnědé vlasy svázané do „ohonu“.

Prohlédl mne a hledal v diáři vhodný termínu pro operaci. Díval jsem se zklamaně. „Já myslel, že si mne tu kousek necháte, ne že se na mne jen podíváte.“

„Užíváte warfarin a ten je třeba po určitý čas před operací vysadit.“

„Já už jsem ho vysadil. Týden ho neberu.“

Zamračil se a spustil bandurskou: „Jak si můžete vysadit lék, kdy si vzpomenete, bez vědomí lékaře, v tomto případě kardiologa?“

Jeho svaté rozhořčení mne pobavilo a potěšilo. Pochopil jsem, že je to doktor, který nedělá jen řemeslo, ale myslí to s pacientem vážně. Lékař mi byl od první chvíle sympatický.

Neubránil jsem se úsměvu, i když se doktor mračil. Cítil jsem, že to se mnou nemyslí zle a on zřejmě také pochopil, proč mi jeho hudrování nenahání husí kůži.

„Paní doktorka by mi nic jiného neřekla, než že mám týden před operací warfarin vynechat. Mám už s tím zkušenosti.“

Doktor se přestal mračit.

„Snídal jste?“

„Ne.“

„Tak pojďte se mnou.“

Sáhoval dlouhými kroky a já za ním cupital skrz spojovací dveře do vedlejšího traktu a o patro výš. Vzali mi krev.

„Tady si sedněte, v jednu hodinu uvidíme, jakou máte sráženlivost. Zatím si dojděte něco sníst. Dole na dvoře je bufet. Hned jak vyjdete, naproti. Pak tu na mne počkejte.“

Ještě nebyla jedna a jeho vysoká postava v rozevlátém bílém plášti se objevila.

„Je to dobré. Přijďte zítra ráno v půl osmé. Můžete rovnou ze dvora, sedněte si zas tady. Jak bude po vizitě, vezmu vás.“

Druhý den jsem seděl zase na lavici na prázdné chodbě lůžkového oddělení a zdravil procházející lékaře a sestry. Trochu udiveně si mě prohlíželi, jako by říkali „Co tu ten chlap po ránu dělá?“ Tvářil jsem se tak vážně a samozřejmě, že nebylo pochyb, že jsem se nevloudil pokoutně a že vím, proč jsem tu a na co čekám.

A ten, na koho jsem čekal se objevil.

„Pojďte.“ Proběhl jsem za jeho dlouhými kroky prázdnou čekárnou do ordinace.

„Tady si odložte. Nemusíte svlékat košili, stačí ji odhrnout. Posaďte se.“ To už nebylo na lavici, ale do operačního křesla.

Měl jsem naproti nástěnné hodiny. Operace na spánku trvala tři čtvrtě hodiny. Lékař vyřízl nejen bradavici do patřičné hloubky, ale ještě pěticentimetrový kořen, který vybíhal do strany. Víckrát už se černá potvora neobjevila.

„Takovéhle trpělivé pacienty bych si přál,“ usmál se doktor Vlk. Vzpomněl jsem si, jak jsem se žertem ptal sestry, zda není podle toho jména.

„Já jsem nic nedělal, jen jsem seděl. Vy jste měl práci a za tu vám moc děkuju. A vám, sestro, taky děkuju.“ Drobounká sestřička, kterou jsem poznal už minulý den, měla rovněž plné ruce práce.

Během operace se s doktorem bavili. V ústavu se zřejmě chystala reorganizace a sestra uvažovala o odchodu. Poslouchal jsem na jednom osudu, co jsem četl obecně v novinách. Jak ministr Leoš Heger nasliboval lékařům a zdravotnímu personálu zvýšení odměn a co z toho zbylo. Kdysi jsem v Budějovicích učil na střední zdravotnické škole. Mám představu, co znamená vzdělání sester a k tomu patří pak léta praxe, trpělivost s nemocnými, noční služby, často i mnoho nechutného, nač si musí sestra zvyknout a nad čím nemůže ohrnovat nos. A pak vláda bezohledných nýmandů, kteří si cpou kapsy milionovými podvody, škrtá odměny a ve skutečnosti škrtá práci odborně připravených lidí a zdraví nemocných.

MUDr. Marek Vlk mne pozval na následující středu do centra fotonické medicíny. Bylo v nevelkém domku v uličce Ke Karlovu. Pustil se do zápasu se strupem na mém čele. Pokoušelo se o něj už několik dermatologů a chirurgů, ale rostl utěšeně čtvrtý rok.

Doktor Vlk použil laser. Když mi to poprvé řekl, nedovedl jsem si to srovnat v hlavě. Kdysi ve Středisku pro mír a odzbrojení ČSAV jsem měl fyzika Milana Pospíšila. Působil v mezinárodním týmu, který se zabýval možností vynést aparaturu na měsíc, která by zachycovala sluneční energii a laserem ji přenášela na Zemi. Představil jsem si vzdálenost od Měsíce k naší planetě a moji ubohou hlavu propíchnutou něčím tak mocným. Lékař mi vysvětlil, že laser má různou intenzitu a podle toho i využití.

Operace laserem nebyla krvavá. Na oči mi nasadil černé ochranné brýle, dal umrtvující injekci a když místo znecitlivělo, polovinu strupu vypálil. Po zacelení rány vzal příště druhou polovinu. Vznikla jáma, která naštěstí nesahala až na lebeční kost.

Teď ale začal strup s lékařem souboj. Když se rána zacelila, udělal se nový strup a ten pomalu vystupoval nad povrch čela a za čas to bylo podobné jako dřív. Jen strup byl o kousek menší. A následoval nový laser a nové hojení. Boj trval několik měsíců, ale doktor Vlk vyhrál. Uprostřed čela zůstal okruh jemné růžové pokožky, ale hladký.

Lékař odstraňoval další kožní defekty, kterých jsem měl hojnost a stále nové přibývaly. Na temeni, na čelisti, v uchu a na uchu. Na větší vady používal laser, na menší postup, který jsem laicky nazýval „opékání.“ Kůži ošetřil, namazal mastí a za tři hodiny jsem se přišel nechat „opékat“. Sestra mne posadila do křesla, zakryla mi oči, namířila na ošetřované místo proud studeného vzduchu a z jiného zdroje vzduch horký. Když jsem tuhle rozkoš prožíval poprvé, zdálo se mi, že snad nebude mít konce a že na mne asi sestra zapomněla. V duchu jsem si říkal: kdyby měl být v pekle takovýhle nesnesitelný žár, dám se v tu ránu na modlení.

Příště to bylo snazší. Spolupracoval jsem lépe se sestrou, a proud chladivého vzduchu směřoval, kam má. Vysvětlila mi, že procedura trvá osm minut, zadrnčí zvonek a aparát se vypne.

Neopatrností jsem si ještě jednou zavinil, že se strup uprostřed čela obnovil. Nad sporákem v kuchyni mám odsávač páry, umístěný přesně na mou míru. Ani výš, ani níž, pávě tak, že se o jeho hranu tluču do čela. Nebyla to žádná rána, jen jako škrábnutí špendlíkem, ale nehojilo se to a stroupek rostl. Koupil jsem si v lékárně hojivou mast na drobná poranění, ale nepomohla. Čelo mělo záminku a usmyslelo si, že ji využije. Znovu musel nastoupit laser. Od té doby chodím k sporáku jen s „kšiltem“, kterým si cloním oči při čtení a psaní.

Pan doktor Vlk mne ošetřuje půl druhého roku a za tu dobu mu vděčím za řadu zákroků. Dělá svou práci se zaujetím, se zaťatou trpělivostí. Říci, že se člověk těší k doktorovi, nezní to absurdně? Pro mne je setkání s ním zážitek. Nejen proto, že mi pomáhá, ale i proto, že vidím, jak má svou práci rád, jak o ní přemýšlí, jak mu na pacientovi, na jeho vyléčení záleží. Použití laseru v lékařství není prý jeho vynálezem, ale hledá nové cesty jeho uplatnění. Napsal na toto téma doktorskou disertační práci (Ph.D), publikoval v zahraničním odborném tisku a nově zavedený titul „velkého doktora“ s úspěchem obhájil.

Zajímá mne jeho osobnost. Je mu čtyřiatřicet let. Z mých vnoučat je Matyáš sedmadvacetiletý, Lenka o dva roky starší. Marek Vlk by mohl být můj vnuk. O to je mi bližší .

Jsem přesvědčen že dosáhne v životě úspěch a udělá lidem mnoho dobrého. Nemohu ho ocenit z odborného hlediska, ale pohled pacienta má také svou váhu. Vždyť pacient, jeho zdraví je úběžníkem a smyslem medicíny.

Pár postřehů...

Zajímavou postavou z lékařské branže současné doby v České republice je psychiatr MUDr.Ivan David. Jako pacient jsem se mu zatím do rukou nedostal. Ale kdo ví, člověk se nemůže nikdy zaříkat.

Není ozdoben množstvím titulů a řádů. Postavení ředitele Psychiatrické kliniky v Bohnicích je jistě důležitá funkce, ale sotva koho oslní. Věnuje se politice, ale nepatří ke garnituře, která hraje »škatulata hejhejte se« od jedné dobře placené funkce do druhé.

Byl ministrem zdravotnictví, který chápal svou úlohu tak, že má pomáhat lidem a ne hrabat peníze, moc a slávu. Dlouho v ministerské židli nevydržel. Když chceš s vlky býti, musíš s nimi výti. Je sociální demokrat, ale jeho velikost je v tom, že se nevejde do žádné škatulky. Myslí a jedná samostatně. Je liberál? Ne. Liberál je rozevlátý do všech stran a neví sám čí je. David je pravý opak.

Jeho pozornost se neomezila na psychickou deviaci jedince. Sleduje souvislost sociálních poměrů a sociální patologie.

„V nemocné společnosti jsou nemocní i jednotlivci,“ říká.

Rozumová, citová a mravní úroveň naší společnosti ovlivňuje její řízení a vice versa.

Je jedním z hlavních činitelů SPaS - Spojenectví Práce a Solidarity. Byl jsem na několika akcích v Domě odborových svazů, které řídí. Zúčastňují se sociální demokraté, komunisté, bezpartijní i někteří příslušníci dalších politických stran a společenských organizací. Nikomu neupírá slovo v diskusi, ale akce vyznívají jednoznačně v pokrokovém, sociálně spravedlivém, demokratickém duchu.

Jeho lidský profil dokresluje umělecká tvorba. V časopise Obrys - Kmen číslo 30.ročníku 1913 je otištěna jeho povídka „Maminka“. Získala cenu v literární soutěži Kouzelný klíč. Je to z psychiatrické praxe, s empatií k pacientům.

Ivan David je výrazem spojení zdravotnictví s politikou k jedinému cíli - péči o člověka.

Na závěr:

Karel Čapek napsal hru „Bílá nemoc“. Vznikla koncem třicátých let jako varování před Hitlerem. Protivníky v dramatu jsou „Maršál“, který rozpoutá válku za světovládu a lékař doktor Galén, který usiluje o zdraví lidí a mír.

„Maršál“ Hitler skončil v díře po granátu politý benzinem a spálený. Čapkova dramatická alegorie tím, bohužel, nepozbyla na aktuálnosti. Situace se zhoršila o to, že aspiranti na světovládu disponují nevídanými vražednými nástroji. Světová válka hrozí zničením lidského rodu jadernými pumami, otravnými látkami a dýmějovým morem. Kéž je osud Hitlera varováním pro ty, kdo si s tímhle zahrávají.

Dilema mezi „Galény“ a „Maršály“ trvá. Potřebuje lékař maršála? Ani za mák. Ale žádný maršál, když je mu zle, se bez lékaře neobejde.

Snad někdy v budoucnu, ve spravedlivé společnosti, se dočká dobrý lékař a zdravotník nejvyššího ocenění a úcty, které si zaslouží.

KONEC

© 2013 Milan Matouš, Praha

KONEC

Table of Contents

Zdraví a jeho ochránci v mém životě

Kdysi dávno...

Vojenští doktoři

Lázně

Proti věku není léku...

Nerozčilovat se!

Pár postřehů...