Autobus

Slavičí paštika

Literatura faktu

Milan Matouš

© 2008 Milan Matouš, Praha

Veškeré připomínky jsou vítané:

Titul: Slavičí paštika

Žánr: Literatura faktu

Autor: Milan Matouš

Nakladatel: Autobus

Generováno v http://sw.gurroa.cz 16.04.2020-11:50 pro SW.

Anotace:

Víte jak se vyrábí slavičí paštika? Smísí se slavičí maso s koňským v poměru 1:1. Jeden slavík - jeden kůň. Podobně vyprávím příběhy. Špetka skutečnosti a na ní stoh fantazie. Berte to tak a pobavte se.

Normální verze

Generováno v http://sw.gurroa.cz 16.04.2020-11:50 pro SW.

Nevážně

Lenošit není lehká věc

Orli se rodí v horách a nikdy ne v koloniích mezi tučňáky. Jen vítr svištící mezi letkami jejich křídel v oblačných výšinách z nich činí velikány. Kdepak kolébat se v zástupech.

Václav se zrodil a vyrostl na stráních, kde byla jedna chalupa od druhé na dobrý dostřel praku. Bylo tu dost místa pro košatící se osobnost, i pro jiné věci. Zlí a závistiví lidé z kraje (rozumí se z roviny) tvrdili, že tu kvetlo i řemeslo bez výučního listu a živnostenského povolení, které se řídí pravidlem: co sluníčko ukáže, měsíček dá. To byla ovšem holá pomluva. V horách platila odjakživa skálopevná zásada, že není větší ostuda, než se nechat na cizím chytit. V této morální reguli byly děti vedeny už od nejútlejšího mládí, ba sály ji s mateřským mlékem. Nikdy nikdo horáka za ruku v cizím lese nechytil a v jeho stavení nic cizího nenašel, i když se o to žandarmové s fedrpušem za Rakouska a četníci se zelenou helmou za první republiky mockrát snažili.

Václav rostl v bázni boží. Ještě víc než toho na nebi, o kterém se už v epištole sv. Jana píše, že ho nikdo na vlastní oči nespatřil, se však obával dvojího zla: školy a práce. Naštěstí s tím prvním se mnoho nenatrápil. Děda číst neuměl a dožil se devadesáti let. Otec abecedu znal a co mu to bylo platné, když se na něho zvrhla na svahu fůra a do smrti pokašlával.

S prací to bylo horší. Na vršcích, kde se rodilo víc kamení než brambor a kde tři zrnka zaseli a dvě sklidili se musel každý ohánět, sotva mu přestal koukat cumel z kalhot. Říká se, že člověk nejvíc touží po tom, čeho se mu v mládí nedostává. Něco na tom asi je. Václav miloval z duše odpočinek. Ne po práci, ale místo ní. Neprošlo mu to vždycky hladce. Každý člověk s pevnými životními zásadami si pro ně vytrpí své. Václav nebyl výjimkou. Tátovo řemen by mohl leccos vyprávět. Leč hoch si vypočítal - i když nebyl v násobilce nejjistější - že výprask trvá chvilku, ale dřina hrozí od slunka do slunka. A řídil se tím, ať už se pokoušeli zapřáhnout ho na poli, v chlévě, nebo s pilou a sekerou v lese.

Jakožto čtrnáctiletý jinoch skončil povinnou školní docházku ve čtvrté třídě. Každou opakoval jen dvakrát. Třídní učitel sice několikrát uvažoval o tom, nechat ho propadnout ještě jednou, ale pan ředitel mu to rozmluvil. Měl rozumný argument: stejně by to nebylo nic platné.

Táta učinil několik pokusů dostat holomka do učení. Trvalejší úspěch to nemělo, ale docela bez vlivu na klukovu životní kariéru to nezůstalo Začal v autosprávkárně, pak vydržel nějaký den u truhláře, u koláře, pokračoval u řezníka, u pekaře, vynechal cukrárnu a chvilku se učil kominíkem, ševcem, tesařem, klempířem - nezapomněl jsem něco? Jo, také táhl s rybáři při výlovu nevod, o posvícení roznášel v hospodě pivo a semtam pomáhal obecnímu zvěrokleštiči. To bylo asi tak zhruba všechno. Nikdo mu nemohl vytknout, že se práce štítil. Naopak. Vystřídal jich víc, než všichni jeho vrstevníci v celé vsi dohromady. Jen nesměla žádná moc dlouho trvat. Na to byl citlivý. Jak se do díla s vervou pustil, tak z něj zase ruče vyklouzl.

Nemyslete, že to jde snadno. Kdo to nezažil neuvěří, co takový pohodlnější pracant zkusí. Jinému všechno projde. Když se mu práce zadírá a pot štípe, někde se v tichu „zašije“, „dá si dvacet“, „drobátko si odfrkne“ a je zas jako znovuzrozený. Jak ale připíchnou člověku na kabát Kainovo firmu „lenoch“, hlídají ho jak jalovici před prvním telením. Myslíte, že si břemeno dřiny na chvíli nadlehčí? Hned má na tapetě „darmojeda“ a „flákače“ a „to si můžeš sbalit fidlata a jít“. A není v tom veliký rozdíl, jestli to na něj spustí mistr zednický, nebo kominický.

Když si tak osud Václavem od jednoho řemesla k druhému pohazoval, vypadalo to špatně, ale všechno zlé je k něčemu dobré. Pochytil od všeho trošku. Dokázal položit hřebenáče, kouskem drátu spravil elektriku, když traktor „scíp“, povrtal se v něm a už zase bafal. To byl první plod jeho devíti řemesel. A druhý? Přesně odhadl, kdy je u kterého povolání nejvíc rachoty a kdy masopust. Hladce plul mezi nebezpečím, že by si namohl záda a ošklivou pomluvou, že je lempl. Šla o něm jedna řeč: Šikovnej na všecky ruce, akorát že nemá u ničeho sicflajš. A to už byl přece jen jinačí kádrový popis. S tím už se dalo mezi úskalími života proplouvat.

Pár let dělal údržbáře v továrničce a spokojenost byla na obou stranách. Bylo to jak na něho šité. Většinou se tvářil důležitě, ale nic na práci neměl. Když se někde něco porouchalo, dal honem dohromady tři, čtyři řemesla o nichž měl špetku ponětí a už jen poslouchal, jak si ho pochvalují: „Zlatý ručičky. Depa náš Venca.“

Pak se uchytil u pohřebního ústavu. Také to nebylo k zahození. Musel naladit smutný kukuč, ale ani tady se nepředřel. Umýt nebožtíka, do toho se nikomu nechtělo, ale stejně to nikdo po něm nekontroloval. Věnce se daly při troše šikovnosti prodat dvakrát, s květinářkou se domluvil.

Občas pomáhal v řeznictví. To mělo zase jiné výhody. Že nevyhazoval peníze za maso a uzeniny je na bíle dni. Proč by sháněl pravou svíčkovou, když jí měl okolo sebe plno. A uzeniny? Přece věděl, co do nich dává a nebude riskovat zdraví.

Tak byl Václav blaze živ. Neztrhal se a ještě si pomaloučku doplňoval mezery ve znalostech řemesel a upevňoval pověst machra, který se všude „šikne“.

Náš pohled na něho byl zatím úzký a jednostranný. Člověk přece není živ jen prací a chlebem. Má i jemnější stránky a citlivější struny.

Už od útlých let Václav pozoroval, jak k sobě lnou samečci a samičky v přírodě i v hospodářství. Na střeše cukrovali holoubci, nad zápražím vlaštovky. Jeden čas pomáhal vodit po vsi na provaze za nohu obecního plemeníka. Byl přemýšlivý mládenec a leccos ho při tom napadlo.

Nebyl sice žádný krasavec, ale slepice si kohouta také podle půvabu nevybírají. Měl určité fluidum. Dělal to možná zamyšlený, vážný výraz v obličeji. Často musel přemítat, jak vyklouznout z maléru. A pro zasněnou tvář má něžné pohlaví slabost. Lidé kroutívali hlavou: co na něm proboha ty holky mají?

Přesto že byl Václav jinak tvor pohodlný, v otáčení okolo sukní se překonával. Nebyl ani přesmíru vybíravý. Vzal zavděk blondýnou i přičmoudlou tmavovláskou. Jednou si na něho kumpáni jedné černé krasavice od kolotoče počkali a zvalchovali mu záda. Ale co by člověk pro lásku nepodstoupil.

Protože byl Václav vnímavý, brzy pochopil, že horká ženská náruč nenabízí jen chvilku vzrušení a utrmácení, ale může mít vzápětí i trvalejší blaha. Najdou se mezi děvčaty i taková, která upečou štrůdl, vyperou košili a zašijí roztrženou garderóbu. Jsou s to i přinést korunu do společné kasičky. Konec konců ve dvou se snáz vyorává brázda životem. Od myšlenky ke skutku nebylo daleko. Václav uměl líčit na zajíce a na ondatry, proč by nezkusil políčit na hezkou Lojzičku.

A byla ruka v rukávě. Domácnost jako ze škatulky, Václav si to nemohl vynachválit. Když se jim narodil syn, byl táta štěstím bez sebe.

Zkomplikoval mu to jen zvyk nezůstat u jednoho ponku a řemeslnické dílny střídat. Pustil se do toho podobně i ve sféře citů a se zlou se potázal. Jestliže mu mistři mívali přelétavost za zlé, manželka pro to měla ještě méně pochopení.

Zmínili jsme se, že si z mládí odnesl zkušenost, že výprask není nic příjemného, ale netrvá věčně. Tyhle kalkulace v manželství nevycházely. Hrnec na hlavu sice také letěl jen chvilku, ale výřečná paní mu dokázala vysvětlovat svůj názor na „ty fuchtle, co se s nima tahá“ s obdivuhodnou vytrvalostí. Ani když vyhledal asyl v hospodě, desítka už mu pravý klid a pohodu nepřinášela. Co si měl počít?

Ještě že se našli u piva kumpáni, co nezištně poradili. Šlo vlastně o konzultaci z oblasti práva, ale palmáre nežádali. A tak se Václav nastěhoval k nové holubičce a když se s tím ta první nechtěla smířit, rozvedl se. Nebolelo to a byl pokoj. Šlo to snáz, než by si byl pomyslil.

První pokus je vždycky nejtěžší. Pak už člověk nabude zkušenosti a podruhé a potřetí to jde skoro samo. Ty další manželky už také věděly, že s rozvodem u něho nejsou žerty, méně si vyskakovaly a Václav si žil jako paša.

Děti se mu utěšeně rodily a nové manželky přivedly nějakou mládež ještě věnem. Tak mu říkala „táto“ už pěkná sumička dorostu. Budiž k jeho cti řečeno, že měl děti rád. Vlastní i vyženěné. Nedělal v tom rozdíl. Ani na ty, které soud přiřkl rozvedené paní, a které bydlely o ulici dál nepohlížel jako na cizí. Spolkl i to, že je máma proti němu poňoukala.

Měl veselou povahu, svědomí mu vrásky nedělalo a pro nějakou korunu na cukrárnu nešel daleko. Jeho dětinská nátura si s dětskou duší rozuměla. A tak se celé hejno kluků a holek za Václavem táhlo a měl jen problém, aby Vašíkovi neříkal Stáňo a Mařence Pepičko.

Hned na začátku jsem se zmínil, že Václav nedychtil po vědě. Pohlížel na školu spíš jako na jednu z egyptských ran. Ale změní se časy a co včera nebývalo, dnes se může objevit. Nadešel rok 89 a Václav přišel na to, že se vlastně pokoušel dostat na průmyslovku, ale kádrováci mu položili bariéru přes cestu. Přinutili ho zůstat v zemědělství. Měli tam nedostatek pracovních sil a tak ho na studium nepustili.

Legenda se v té době docela ráda poslouchala. Měla však drobný nedostatek. Václava nikdy nikdo ani hodinu na práci v JZD neviděl. Tohle zaměstnání nefigurovalo ani v bohaté sbírce jeho pokusů, a to už bylo co říct. Naštěstí na takové detaily se v historických převratných dnech nehledělo. Byl obětí komunistické zvůle a basta. Nebyl sám. Ukázalo se, že v hospodské kumpanii byla podobných trpitelů dobrá polovina. Jak to, že se znali léta a na tohle nikdy dřív řeč nepřišla?

Leč čas plynul a i tón rozhovorů u piva měnil houslový klíč. Mučedníci přestávali vzpomínat, co všechno jim „bolševik“ způsobil. Václav už také méně mluvil o „štyryceti letech podělanýho komunistickýho srabu“. Skromnějším hlasem si občas posteskl: „Takle sme si to nepředstavovali.“ Neupřesnil, koho má tím množným číslem na mysli, ale dalo se to pochopit.

S posledním, v pořadí, myslím, čtvrtým, manželstvím se to také nějak zadrhlo. Nebylo lepší ani horší, než ta minulá, ale ukončení se protahovalo. Manželka se držela zuby nehty a nechtěla se dát. Václavovi už někdejší energie povadla. Také nabídka nových a lepších něžných alternativ prořídla.

K čemu byly všechny zkušenosti z předešlých rozvodů? Tahle paní si dokonce dupla a Václav se zmohl jen na to, že práskl dveřmi a šel si postesknout kamarádům. To ovšem bylo na osvobození z manželského jařma málo.

Rok od roku panovala doma víc a víc dynastie v sukni. Václavovi už i to pivo v hospodě kyslo při pomyšlení, jaké srdečné přivítání ho s návratem pod domovskou střechu čeká. Našel si trucovnu v prkenné boudě za humny rodného stavení v horách. Ve štítě se mu usadili sršni, ale s těmi se dokázal shodnout. Nekřičeli na něj, nekomandovali ho. Ani jedovaté žihadlo na něho nevystrkovali tak často, jako se mu to v poslední době stávalo doma.

Sršeň je vlastně němá tvář, i když bzučí, ale zkus mu projevit špetku citu a pohladit ho. Nepochopí tě. Když se jednou k Václavovi přilísalo osiřelé omoulané psisko, neměl srdce ho odkopnout a spřátelili se.

Z městečka k horské boudě to byla pořádná štrapáce a Václav už také neměl nejmladší nohy. Protože pohodlnost a fištrón jsou táta a máma vynálezů, našel řešení. Stávalo se, že přes hranice přejel turista se starším fordem, odšrouboval číslo a nechal ho stát v lese. Přišlo to levněji, než ho zavézt na automobilový hřbitov. Václav nepolitoval jen zaběhnuté štěně, ale i automobil. Trochu se do něj podíval a když místní muži zákona přimhouřili oko, měl dopravu vyřešenou.

Alejemi k horám střílela do výfuku plechová rachotina a za ní utíkal udýchaný mopslík. Ne že by byl pán tak zlý a nechtěl zvíře svézt, ale dbal, aby měl pes trochu pohybu. Však auto o moc rychleji než krokem nejelo.

To už byly večerní červánky naší historie. Každý konec bývá smutný. Nešlo o konec forda, ten byl stejně odsouzený k tomu, aby ho rez kousek po kousku sežral. Rmutná byla poslední kapitola Václavova a labutí píseň jeho čtyřnohého přítele.

Na poslední cestě ke hřbitovu u sv. Vojtěcha se s naším hrdinou přišlo rozloučit půl města. Ať byl jaký byl, nikomu stéblo přes cestu ze zlé vůle nepřeložil. Děti a vnoučata upřímně plakaly, měly ho rády. Manželka zpytovala svědomí a vycházelo jí to tak fifty: fifty. Pár starších žen a mladších babiček si kradí vytřelo slzu. Kdo by jim zlomyslně připomínal hříchy mládí, dávno promlčené.

Jen pejsek Míša za hřbitovní zdí v hlubokém smutku zoufale vyl a psí řečí bědoval: „Co já si počnu?“

Skromnost šlechtí

Dožít se ve zdraví padesátky je hezká věc. Zvlášť když je to ve vysokém společenském postavení. Člověk si sice připadá jako za živa na vlastním funuse, ale stojí to zato. Slyší o sobě ze všech stran jenom samé superlativy. I ti, kteří mu ještě včera bez pardonu prali prádlo ho dneska opatrně obcházejí, jako by váhali, zda je posvěcený, nebo nakažený leprou.

Našemu oslavenci se dostalo přijetí na vysoké úrovni. Hluboké klubovky z kůže, ze žádné koženky. Vedle obligátní kávy dnes mimořádná sklenička pravého francouzského. Přátelské poklábosení beze spěchu.

Vysoce postavený představitel usilovně hledal neutrální téma rozhovoru. V každé páté větě se mu do toho pletly pracovní záležitosti. Konečně mu jedna z přítomných vnukla záchranu: vzpomínání. Tenkrát v Brně... Připomínala se mladá léta. Mělo to jen jednu vadu - zapomnělo se na oslavence. Přerušil to fotograf s bleskem. To pro zítřejší noviny. Mezitím uplynulo povinných X minut a sekretářka s nápadnou nenápadností upozornila šéfa v diskrétním předklonu polohlasem, aby to všichni slyšeli, že už čekají ti a ti.

Oslavenec a jeho průvod se taktně a s ulehčením zdvihli. Loučení, vzájemná přednost ve dveřích a první akt oslav skončil. Tady byl oslavovaný muž malá cudná myška před macatým kocourem, který ho nesnědl, ale pohladil měkkou tlapkou se zataženými drápky. Teď ujížděl myšák do svého myšího království. Chystal se druhý akt. Velkolepější. Zde už nad myším králem vyšší božstvo nebylo a neměl důvod, aby si hrál na skromného.

Narovnal se, vyměnil sladký úsměv podřízeného za žoviální tvář chlebodárce, pána a svrchované autority. Neobíhal mezi planetami kolem slunce, ale byl sám středem mléčné dráhy. Teď teprve odstartovala pravá oslava, holdování a triumf.

Prostředí k tomu bylo jako dělané. Vysoká síň paláce, zlatohnědé hedvábné tapety, sádroví andílci na stropě, těžké křišťálové lustry, mramorový krb, bohatě vyřezávané dveře.

Nastoupili gratulanti. Nesmělost a nejistotu přikryla dovedněji nebo hůř zahraná srdečnost. Obsah blahopřání byl pestrý jako tvar slepičí snůšky: zdraví, pracovní úspěchy a spokojenost v osobním životě. Nezasvěcení řekli - v rodinném životě, ale domácí byli opatrnější. Odvážní přidali mírňounký žertíček, který měl vypadat drsně a mužně. Občas plaše zažertovala laškovná dívenka mezi čtyřiceti a šedesáti a všichni se s ulehčením zasmáli. Na okamžik se uvolnili z trapné komedie.

Součástí gratulačního rituálu bylo podávání ruky. Ne potřásání, chraň bůh. Jeho výsost nabídla jen konečky prstů, mdlé jako zvadlá bramborová nať. Vyjadřovalo to vznešenost a distanc. Říkalo to: nezadám si s tebou, i když mi tady mažeš med kolem pusy a pokládáš vedle na stůl krabici s mašlí.

V každé skupině holdujících byla předem vybraná „líbatelka“. Koketně klapla na oslavence nalepenými řasami, prodrala se kolem vedoucího delegace, který měl právě po přednesení vyčerpávajícího blahopřání mírný útlum, a s dolíčky Mona Lisy na tváři spočinula na padesátníkově šíji. Ten rozkošnicky mžoural jako sousedovic kocour nad hrncem smetany. Po líbání postižená dívka připomínala odchod pacientky ze zubní ordinace.

Následoval přípitek a pár „teplých slov“. Mnoho času na to nebylo, muselo to „odsýpat“. Gratulantů byl celý soupis. Vedoucí sekretariátu si nad pořadníkem lámala hlavu několik dní. Teď režírovala nástupy a odchody ze svého velitelského stanoviště v sakristii. Čekající posedávali v předsálí. Časový harmonogram pokulhával. Netrpěliví lidé kouřili, pošlehávali pugéty a drželi jednu ruku na krabici, aby ji tu, až na ně přijde řada, nezapomněli. Vinšovníci z bratrských a sesterských institucí a přespolní měli přednost. Šli mimo pořadí. Domácí museli počkat.

Dary se hromadily. Většinou šlo o broušený křišťál, sem tam nějaký tranzistorák, hodinky, fotoaparát nebo televizor. Nic zvláštního. To generální ředitelé se dovedli při podobné příležitosti obdarovat jinak. Některý dar se do krabice nevešel. Například štěně německého ovčáka. Bylo sice čistokrevné, mělo na to papíry, ale čistotné zatím moc nebylo. Projevilo se to na koberci.

Gratulace pokračovaly jako pásová výroba. Služba dole u brány příchozí nasměrovala do haly, tam si odložili, posadili se a když na ně přišla řada, vedoucí sekretariátu jim dala pokyn, otevřela dveře a vejít už mohli samostatně. Jedněmi dveřmi se vcházelo, druhými odcházelo. Po vykonání obřadu se ve vedlejší místnosti nabízel teplý guláš s rohlíkem nebo s chlebem - pohoštěný měl volbu - a pivo. Bohužel, pro abstinenty a dietáře nealko k dispozici nebylo. To režie opomněla. Nad vším bděla bdělá vedoucí sekretariátu a okolo ní kmital roj sekretářek ze všech oddělení. Ústav už neměl několik dní důležitější úkol, než šéfovy narozeniny.

Šéf byl toho dne ve výtečné náladě. Jeho příslovečná skromnost měla široké pole působnosti. Všechno se točilo kolem jeho velikosti. Ne fyzické, na té se příroda nevyznamenala, ale co do společenského významu. Střídavě skláněl šíji do oblouku a vypínal bradu v césarském gestu. Jen bobkový list na skráních chyběl. Bílá hříva kolem hlavy bezesporu vědátoru slušela, i když zlí jazykové tvrdili, že zšedl od piva.

Život ho obklopil bludištěm povinností. Než pročetl papíry do všech vědeckých rad, komisí, výborů a schůzí, zbyl mu čas sotva na noviny a detektivku v televizi. Z toho se špatně vědecky tvoří. Zato cokoli zplodil, o to se mohly redakce a nakladatelství poprat. Reedice na křídovém papíře a s rozsáhlými obrazovými přílohami nahrazovaly bohatství objevů. Závistivci se pošklebovali, když v projevech na učených shromážděních komolil pojmy z oborů, které mu nebyly vlastní.

Dnes to ustoupilo do stínu a rampa se skvěla jen světly a leskem. Oslavenec přijímal holdování stoje, s jedním ze svých vezírů po boku. Po několika hodinách už přešlapoval. Cítil, že mu otékají kotníky. Od nedostatku pohybu a od vína.

Ze skleničky, kterou držel v levačce usrkával střízlivě. Zvlášť zpočátku. S každou skupinou gratulantů omočil rty ve víně jen jednou. Jak ceremoniál pokračoval, omočení přibývalo a sklenička se dolévala. Když se jedna láhev vyprázdnila, otevřela se druhá. Lahodného moku jako by neubývalo, ale v oslavencově hlavě alkoholických výparů přibývalo. Doušky, zpočátku skromné a formální, byly čím dál hlubší a upřímnější. Nejprve stačila jedna sklenka na tři přípitky, později bylo potřebí na jedno připití dolévat dvakrát.

Muž pomalu brunátněl v tváři a oči dostávaly zamžený lesk. Mírně se kolébal. Nikoli jen ze špiček na paty, jak mají menší Napoleonci ve zvyku. Elasticky se vlnil v bocích, jak je to typické pro dva druhy lidí. Pro břišní tanečnice a pro ty, jimž se ve vybrané společnosti říká „v náladě“ a mezi prostým lidem - namazaní.

Padesáté narozeniny nemá nikdo v životě víckrát než jednou, a tak se mu musí v ten den leccos odpustit. Kdopak by byl takový puritán, aby se při vzácné příležitosti nepodíval hlouběji do džbánku s olympským nektarem? Nálada v opojení bývá u různých lidí různá. Jeden se všemu směje, i když se třeba doví, že mu zesnula tchýně. Druhý se zatne a sedí jako kakabus. Třetí si umane, že si bude právě v té chvíli ujasňovat s lidmi problémy. Čtvrtý nic nepředstírá a rovnou se pohádá. Pátý se pere, šestý pláče, sedmý usne a je pokoj. Na tohle téma by se daly psát disertační práce.

Náš oslavenec se tuctovým kategoriím vymykal. I v tom nacházela výraz jeho výjimečnost. Jakmile se dostal do nálady, zmocnila se ho kromobyčejná pracovní horlivost a tvrdě pociťoval tíhu služební odpovědnosti.

Naneštěstí právě v takové chvíli vplula do empirového salonku gratulační úderka pracovníků archivu. Vedoucí pokročil vpřed, trochu se pokrčil v kolenou a přihrbil v zádech, aby nepromlouval k šéfovi s příliš nápadného nadhledu a spustil připravenou tirádu. Oslovený a oslavený se mírně vlnil - jak shora popsáno a snažil se trefit pohledem do řečníka. I když s tím měl jisté potíže, celkem spolehlivě poznal, koho má před sebou. Proud vypitého alkoholu ho přenesl z povznesené oslavenecké nálady do problémů vážných a nejvážnějších. Uvědomil si, že hledí na podřízeného, který dosud nepředložil návrh na úpravu statutu, jak měl uloženo.

Gratulant ukončil řeč, uchopil krabici s darem do levé ruky a napřáhl pravici, aby okusil dotek šéfových poněkud už upocených prstů. Věci příští jeho očekávání obrátily vniveč.

Oslavenec nabízenou ruku ignoroval. Však se také nepatří, aby služebně nižší strkal ruku vyššímu. Místo toho se šéf ujal slova. Ne aby odpověděl na blahopřání. Začal z úplně jiného soudku. Ne hned, musel si nejprve udělat pořádek v ústech, kde se mu jazyk poněkud pletl. Důrazně požádal, aby si vedoucí archivu udělal také pořádek, a to ve věci, za níž odpovídá. Jak to, že ještě nepředložil atd.? Otázka zazněla nejprve docela mírně. Spíš jako ze zvědavosti. Dotázaný překvapeně zatěkal očima. V první chvíli si, dětina, pomyslel, že je to proneseno v žertu. Než připadl na vhodnou humornou odpověď, šéf pokračoval. Co si jako myslí? Jak dlouho se bude na jeho návrh čekat? O žertování už nemohla být řeč. Důraz výčitek se zvyšoval a zaznívaly blížící se kotle a tympány.

Podroušení lidé bývají důkladní. Nepřijde jim zatěžko víckrát opakovat myšlenku, která jim pronikne do ovíněného mozku. Náš muž nezapřel tvůrčí nadání. Zpestřoval svou obžalobu novými a novými arabeskami. Připomínalo to hudební kompozici, která rozvíjí základní větu do nových, stále složitějších, bujnějších a hlasitějších variací až po fortissimo. Sklo v okenních rámech začínalo vibrovat a řinčet. Vedoucí sekretariátu diskrétně jukla, co se to děje a pak zavřela dvojité dveře do předsálí a do místnosti s gulášem.

Nebohé ženy z archivu (rozumí se pracovnice), které tvořily plebs postižené gratulační úderky a krčily se v zákrytu za svým vedoucím, třeštily oči. Jediná osůbka, která si kradí oddechla, byla studentka - brigádnice, kterou vzaly sebou jako líbatelku. Pochopila, že jí povinnost, k níž se dala přemluvit, odpadla. Ostatním bylo bezmezně trapně. Ne za sebe, ale za toho človíčka, který tu poskakoval, prskal, brunátněl v tváři a sám sebe rozněcoval do nepříčetnosti. Být škorpión, hrozilo nebezpečí, že spáchá harakiri vlastním žihadlem.

Trvalo to dlouho, přestalo to šokovat a začínalo to být nudné. Gratulanti přešlapovali a pokašlávali. Zívat si netroufali. Když křikloun udělal přestávku, aby se nadechl, chtěli toho využít a rozloučit se. On to ale nebral v úvahu a spustil svůj monolog znovu od Adama.

S obdivuhodným klidem, alespoň navenek, přijímal běh událostí terč té řečnické smršti. Buď byl obdařen božskou letorou, nebo nezažil šéfův záchvat amoku poprvé. Nechal si lít na hlavu kbelíky obžalob a mlčel. Nezdál se být vyvedený z rovnováhy ani když se oslavenec uvedl do extáze a dal mu na místě výpověď, propustil ho, vyhodil ho na hodinu jako nejsprostšího darebáka.

Konečně se malý zuřivec vykřičel, došly mu síly a zmlkl. Předmět jeho nemilosti ho opatrně obešel, položil na stůl krabici s likérovým servisem a kytici gladiol, pozdravil a vytratil se. V patách ho následovaly zkoprnělé spolupracovnice. Rovnou do haly a domů. Na guláš neměli chuť.

Jaké mělo tohle drama dozvuky? Žádné. Alespoň žádné oficiální a patrné. Co si lidé mysleli a co si šuškali je jiná věc. Navenek se zdálo, že si nikdo na trapnou historku ani nevzpomněl. Vedoucí archivu pracoval dál a šéf se k němu choval, jako by se nic nestalo. Jaká byla jejich vzájemná láska a úcta není těžké si domyslet. Připomnělo mi to jeden drsný vojenský vtip: Co je to subordinace? Schopnost podřízeného tvářit se v každém okamžiku hloupější, než je jeho představený.

Nad oslavou, kterou jsem s ironickou nadsázkou vylíčil, je možno se zasmát. Byla ale spíš důvodem k smutku. Jak se takovíhle lidé mohli podílet na řízení důležitých institucí, spoluvytvářet perspektivu společnosti? Šlo jen o jejich osobní schopnosti a neschopnosti? Kdo jim svěřil odpovědnou úlohu? Kdo je odměňoval a vyznamenával? Kdo zavíral oči nad úrovní jejich práce, když si vrabci na střeše švitořili, zač stojí? Jak se vytvořil na veřejném mínění, na kritičnosti lidí a na rozhodovacím systému takový škraloup, že si lidé nedovolili, anebo pokládali za marné vykřiknout: Král je nahý!?

Byl jednou jeden...dort

Byla - nebyla veliká recepce, velicí potentáti, plno lesku a oficiálnosti.

S pokračujícími hodinami hladina alkoholu stoupala do vysoko postavených hlav.

Mezi hosty seděl známý a slavný muž. Méně slavný tím, že za ním všude krouží a bdí nad ním jeho sedmá svátost. Velice dbá na jeho - ale myslí hlavně na svou -důstojnost a prestiž.

Na hodovní stůl přinesli ohromný, bohatě zdobený dort. Čokoláda, mandlový krém, smělé věže z marcipánu a vše pod závějemi sněhobílé a hnědé pařížské šlehačky.

Oko slavného muže blesklo po ženě, dmoucí se vznešeností a pohoršeným pohledem sledující jeho stále dolévaný a stále prázdný pohár. Namáhavě se zdvihl z křesla, přidržel se opěradla a pomalu, opatrně, nejprve jednou nohou, pak druhou vystoupil na purpurové měkce čalouněné sedadlo.

Síň ztichla. Stříbrné příbory přestaly cinkat o čínský porcelán. Všechny zraky se upřely na zavalitého muže - i když některé už s potížemi hledaly přesnou mušku. Trochu se zvědavostí, trochu s obavami sledovali, jak se komíhá na krátkých nožkách na vratkém povrchu židle. Nikdo nebyl na pochybách, že bude v příštích okamžicích svědkem mimořádného přípitku. Tak velkolepého, tak slavného, tak historického, že jej nestačí pronést z tlustého ručně vázaného perského koberce, že si to žádá vystoupit s ním až nad mísy huspeniny s majonézou, nad kytice gladiol a pleše dějinných postav.

Muž konečně vybalancoval rovnováhu, pustil se opěradla křesla, upažil a - vystoupil na atlasový sněhobílý ubrus, mezi broušené české křišťálové sklo. Sálem to zahučelo. Zčásti údivem, zčásti úžasem, drobátko i mezi obdivem a pohoršením.

Muž se rozběhl drobnými krůčky mezi šunkou v rosolu, stříbrnými mísami s kaviárem, mezi bramboříky a asparágusem. Pod nohami mu křupal porcelán a čvachtal vlašský salát. Zamžený pohled upíral na jediný předmět - dort. Dokymácel se k němu, otočil se a z výšky se do něj posadil. Nepříliš prudce, spíš opatrně a pečlivě, aby se neminul. Dost energicky, aby se zabořil hluboko. Šlehačka explodovala a jako ohňostroj se rozprskla po stolovnících.

Z cukrářského díla vyhlížela spokojená tvář. Muž si hověl jak v sedací vaně. Místo mýdlové pěny kolem něho bublala směs čokoládové pasty, pudingu a broskví. Metodicky se vrtěl ze strany na stranu. Těsto vyluzovalo do vzrušeného ticha mlaskavé zvuky.

Zrak podsaditého muže se s rozkoší vpíjel do fialové vyjevené tváře manželky. A máš to...

Život tropí anekdoty

Bylo to záhy po válce. Vlaků moc nejezdilo, zvlášť v neděli, kdy odpadly dělnické spoje. Nebyli jsme ještě příliš nároční, trochu námahy a improvizace nás z dobré míry nevyvedlo. Pustili jsme se se starším přítelem Janem K. ze Strakonic do Vodňan pěšky. Času jsme měli habaděj, nespěchali jsme a tak se společník dal do vyprávění. Bylo toho za tu dlouhou cestu víc, ale v paměti mi utkvěl jeden příběh.

Jan byl tehdy ještě o pár let mladší. Seznámil se s děvčetem, které sloužilo u měšťanostovské rodiny v domě na vodňanském náměstí. Večer se vodívali za ruce po ztemnělých uličkách. Časem jim to přestávalo stačit. Jan naléhal a pevnost neodolala. Tiše se kradli do dívčina pokojíku. Upozornila ho na každý vrzající schod a tak se ocitli šťastně u cíle.

Pokojík nepředstavoval žádný veliký přepych. Byl takový, jako komůrky služebných bývaly. Tvořil skladiště různých krámů. Koš s prádlem, štafle, košťata, necky s vápnem, na zdi staré hodiny, které bylo domácím líto vyhodit, ale jejichž kyvadlo se už léta nekývalo. Byla zde ale železná postel a to zamilovaným při troše skromnosti stačilo. Nerozsvítili, aby se neprozradili a padli si do náručí.

Noc bývá za takových okolností krátká. Než si stačili povědět to nejdůležitější, tma za oknem začínala blednout. Děvče mělo strach, aby domácí nepřišli na její poklesek a naléhalo na milého, aby pohádka skončila.

Co mu zbývalo? S povzdechem se pustil do oblékání. Bylo léto a neměl toho moc. Avšak i z toho mála něco chybělo. Nebyla to maličkost. Kde jsou kalhoty? Pověsil je přece na pelest postele. Sjely dolů. Propánakrále, sjely. Ale do necek s vápnem.

Co teď? Babo raď! Prchat přes probouzející se náměstí s černobílými kalhotami v hrsti, anebo si ten výkřik módy natáhnout na sebe? Zachránil ho dívčin župan. Pár časných chodců rozespale mžouralo na chlupaté mužské nohy, kmitající pod květovaným atlasem.

Jaký vliv to mělo na pokračování známosti, s tím se vypravěč nepochlubil. Že by to byla jedna z příčin, proč zůstal starým mládencem?

Když jsme u pikantnějších příhod, vzpomínám si na jednu podobnou. Vyprávěl ji kamarád, který slynul pověstí dobyvatele něžných srdcí. Byl urostlý, hezký a příjemný člověk. Nemusel ani mnoho dobývat, znal k ženským srdcím klíček.

Jednou seděl na nudném mezinárodním jednání a krátil si dlouhou chvíli okukováním bližních. Zejména půvabnějších. Zaujala ho černovlasá černooká Bulharka ztepilé postavy. O přestávce se u kávy seznámili. U oběda už seděli spolu. Nebylo pochyb, že křepelka jevila o krmítko zájem. Za večerní procházky se Don Juan osmělil. Do konce jednání zbývaly tři dny a tak kul železo...jak se to říká. Odhodil rozpaky a požádal krasavici aby ji směl doprovodit do pokoje. Sklopila oči, snědá tvář jí zruměněla a zavrtěla hlavou.

Náš hrdina byl zklamán. Všechno se vyvíjelo do té chvíle nadějně a teď dostal košem. Už prve se zmínila, že má žárlivého manžela. Byl to ten důvod? Popřáli si navzájem dobrou noc a na hotelové chodbě se rozešli. Paní se dívala zaraženě, jakoby nechápavě, ale muž byl zklamán, trochu uražen a nevšiml si toho.

Když ulehl do postele, vrtal mu hlavou nepochopitelný konec slibných námluv. Tu se mu rozbřesklo. V Bulharsku přece kývnutí hlavou znamená odmítnutí a pohyb ze strany na stranu souhlas. Bože, já hlupák - bušil se do hlavy. Zbývaly však ještě dvě noci, dvě možnosti.

Ranní setkání bylo rozpačité, ale nejlepší taktikou je netaktizovat. Svěřil se jí se svým včerejším omylem. Měla pochopení a ještě víc je to sblížilo.

Večer spěchali napravit, co se minulý den pokazilo. Byli oba v dobrém rozmaru. Ona vklouzla první v Evině rouše pod lehounkou přikrývku a on k ní rozverně skočil plavmo přes nízkou pelest. Nebyl důvod ke spěchu a tak vychutnávali rozkoš sblížení a sladce se mučili odkladem.

Uprostřed růžového smyslného oparu - na dveře buch-buch-buch. Žádné jemné zaťukání, ale mocné rány pěstí.

Kdo to může být? Teď v noci? Údery se netrpělivě opakovaly. Jejich razantnost rostla. Kdo jiný než manžel. Přijel za ní. Je zle. Svůdce si představil svalnatého atleta, devadesát kilogramů zakalených žárlivostí. Krasavici bledly snědé líce.

Nebyla velká vyhlídka na záchranu, ale naděje umírá poslední. Casanova chopil svršky do náručí, boty ve zmatku zapomněl pod postelí a vrhl se do koupelny. Otočení klíčem o vlásek zvýšilo nicotnou naději. Jaký však může být konec?

Zatím žena vklouzla do košilky a odemkla dveře. Děj se vůle boží. Hrubá paže ji odstrčila stranou a do pokoje vpadl podmračený rozespalý chlap. Vrhl se rovnou k posteli, popadl ji za pelest a odtáhl o pár centimetrů od zdi. Za postelí bylo tlačítko zvonku na pokojskou. Jak se horkokrevný milenec vrhl do lože, postel popojela, dolehla na tlačítko a kdesi u noční služby se rozsvítil a rozječel signál.

Noční hlídač odešel, ale chuť pokračovat v milostných hrátkách také. Ani se nepokoušeli využít poslední noc, která zbývala. Kdo ví, jaký trik by si anděl strážný ještě vymyslel, aby je zachránil před hříchem.

Chcete ještě nějakou opepřenou ? Nu dobrá.

Měli jsme v úřadě rozkošnou dívenku, cudnou, kterou kromě maminky snad ještě nikdo nepolíbil.

Cestou na oběd šéfova sekretářka dávala k lepšímu košilatou anekdotu.

Nejpikantnější byla douška: „Víte, kdo mi to vyprávěl? Jarmila.“

„Ne, to není možné. To si vymýšlíš. Jarmila? To je vyloučené.“

„Tak se vsaďte.“

Parta se vrátila od oběda a rovnou do kanceláře šéfovy sekretářky. Ta zvedla telefon: „Jarmilko, jak byla ta anekdota? Byla moc fajn. Připomeň mi jí.“

Reproduktor na celou místnost hlaholil: „To bylo tak. Ztroskotala loď. Na ostrově se zachránil jeden mužskej a šest ženskejch. Každý den musel tó... s jednou a jen sedmej den v týdnu měl volno. Zmáhalo ho to. Na moři se objevil vor a na něm chlap. Mužskej na ostrově si oddechl. Teď už na to budeme dvá a rozdělíme si to. To se ale zmýlil. Přišel i o sedmý den. Ten chlap byl teplouš.“

Společnost v kanceláři se kuckala smíchy a paní, která Jarmilu vyprovokovala, se její naivitou kochala dál.

„Co jako musel každý den s těma ženskýma...? A co to znamená, že byl teplouš?“ atd.atp.

Jarmilka s prostoduchostí a horlivostí děvčete, které teprve objevuje „třináctou komnatu“ polopatě vysvětlovala. Po první a druhé otázce třetí a další. Až když to mnozí z publika nevydrželi, uslyšela Jarmila v telefonu hurónský řehot.

Řadu dní se kdekomu v práci vyhýbala a při každém setkání rudla jak pivoňka.

Trapas v pubertě se snese. Když potká člověka v pokročilejším stáří, je to vážnější.

Bylo to na jednom obzvlášť vznešeném úřadě. Pracovala tam vzdělaná a seriozní dáma. Byla velmi jemná, mluvila spisovně a potrpěla si na chování comme il faut - jak se sluší a patří.

Přišel tam na jedno z vedoucích míst pán. Nebyl zlý, ale když pánbůh rozdával vtipnou kaši, zapomněl si dojít pro nášup.

Hrnul se na toaletu, popadl za dveře - a proti němu seděla v oné známé, nepříliš důstojné poloze ona důstojná dáma. Věřte, nevěřte, ale ten pán, místo aby zařadil zpátečku, jal se oné paní vysvětlovat, jak se mají ty dveře zevnitř zajistit, aby se nedaly zvenčí otevřít. Že nestačí otočit klíčem, že se musí ještě zasunout zástrčka atd. Aby to dobře pochopila - vzpomněl si asi na Komenského - všechno jí to ukazoval názorně. „Když to takhle zamknete klíčem, vidíte, tak to nedrží...“atd.atd. Dáma jen třeštila oči blízka mdlobě.

Několik dní nepřišla do práce. Až když se za ní vypravil sám ředitel a dlouho se jí omlouval a vysvětloval, dokázala se přes otřesný zážitek jakž-takž přenést.

Dovolte mi ještě jeden příběh, také ostrý, ale s optimističtější pointou.

Byl jsem na přednáškové cestě v jižním Bulharsku. V kouzelném městě Smoljan se u večeře přihlásil místní občan. V Hradci Králové mu zachránili život a nedal si ujít žádnou příležitost s Čechoslováky se setkat a projevit jim svou vděčnost.

Jako partyzán byl těžce raněn a nebyla naděje na uzdravení. Naskytla se ještě možnost, že by se o to mohli vojenští lékaři v ČSR pokusit. Série těžkých operací se podařila a po dlouhých měsících rekonvalescence se mohl vrátit do plného života. Na léčení měl vážné i humorné vzpomínky. Jedna byla spojena s podobností a záludnou odlišností našich bratrských slovanských jazyků.

Po operacích dlouho ležel. Přes noc seděla u jeho lůžka sestra. Povzdechl si: „Oj, sestro, co bych za to dal, kdybych se mohl pohnout.“ Řekl to bulharsky. Neměl zdání, že bulharský výraz „hýbat se“ a české hrubé označení pro pohlavní akt znějí stejně. Ve staročeštině to mělo tentýž význam, jako v dnešní bulharštině, ale to už u nás vědí jen jazykovědci. Mladičká sestra jazykovědec nebyla, pochopila to po našem, zapýřila se, vyskočila a utekla. Co si ten chlap dovoluje, dělat jí takové nestydaté návrhy! A ještě k tomu tak vulgárně. Nemocnému bylo chování sestry divné, ale se svým výrokem to nespojoval.

Po čase svou touhu moci se konečně trochu hýbat vyjádřil znovu. Bylo to v podobné situaci, jen u lůžka seděla tentokrát starší sestra. Mateřsky mu poklepala na rameno.

„Všechno bude. Všeho se zase dočkáte. Teď to musíte ale ještě nějaký čas vydržet.“

Pochopila to stejně po česku jako ta mladičká sestra, jen její životní moudrost a zkušenost už byla jiná.

Když mluvíme o Bulharsku a o přednáškovém turné poblíž řeckých hranic, dovolte malou doušku.

Seděli jsme s překladatelkou a hostitelem v mechaně, rázovité národní vinárně. Kromě nás tam byla skupina důstojníků bulharské armády. Při bulharské družnosti není dost dobře možné, aby se dvě skupiny v jedné vinárně bavily každá zvlášť. Sesedli jsme se dohromady. Brzy přišly na pořad anekdoty a jak večera přibývalo a vína ubývalo, byly stále peprnější. Oficíři se smáli dvakrát. Jednou, když to pověděli mateřštinou a podruhé, když mi to překladatelka přeložila. Některé legrácky byly tak rozpustilé, že by vyvolaly ruměnec na líci porodní babičky. Moje průvodkyně, důstojná vznešená dáma mezi čtyřicítkou a padesátkou statečně překládala všechno. Pak přišla jedna anekdota, kterou přeložit odmítla. Zrudla.

„Ne, to překládat nebudu. To nemohu. Ani za nic!“

Do smrti mi bude vrtat hlavou, co mohlo být ještě ostřejší než to, co mi přeložila.

Vážněji

Iluze

Marjána krmila v Záhorčí prasata. Dělala to dlouhá léta a svědomitě. Nikdo si nestěžoval. Pašíci, když se blížila jejich hodina, sice srdceryvně kvičeli, jako když už už hlady umírají, ale kterépak čuně tohle nedělá?

Marjána byla pořádná. Prasata držela v čistotě, chlívky měla hadicí vystříkané a čerstvou slámou vystlané. Šafář si ji nemohl vynachválit. Jen na sebe moc nedbala. Chodila jako cumploch. Kdy si naposled vyměnila zástěru, bůh suď. Co bylo pod zástěrou, hanba mluvit. Hřebenem se asi také často netrápila. Že ženské chodí občas ke kadeřníkovi, to snad znala jen z vyprávění.

Nebyla ještě ženská k zahození. Čtyřicítku už měla za sebou, ale to není u ženy žádné stáří. Pohyb a práce jí vymodelovaly docela slušnou postavu. Všeho ženského měla požehnaně. Bylo to sice schováno pod nepořádně oblečenými, neforemnými svršky, ale bylo to tam. Marjána sama ale už na své ženství rezignovala.

Nebyla hloupá. Na práci měla fištrónu dost, ale i duševně se po léta ponořila pod hladinu polobdělé - polozasněné rezignace. Nic nečetla, rádio neměla, nepotřebovala ho, muziku neposlouchala. Když s někým prohodila pár slov, týkalo se to brambor, šrotu, nebo které prase poslat na jatky.

Bydlela v malé komůrce v odděleném domku na kraji vsi. Byl to původně výměnek a uzavíral užší stranu dvora hospodářského stavení. Domácím nic neplatila, ale také jim nepřekážela. Ve žních pomohla sbírat za sekáčem ječmen a na podzim vybrat brambory a měla činži z krku.

Byla Němka, ale nikdy si s tím - ani ona, ani sousedé, ani její čtyřnozí strávníci - nelámal hlavu. Narodila se u Volar, a jaké hříčky osudu ji přivedly do Chelčic, to ani sama nevěděla. Sloužila chvíli tady, pak zas tam, a protože to stálo všude za málo, dostala se časem až do Záhorčí. Jako mnozí pošumavští Němci mluvila „pisl čechiš, pisl tojč“ (Ein bisschen tschechisch, ein bisschen deutsch - trochu česky, trochu německy), takže jí rozuměli stejně špatně Češi i její soukmenovci.

Někdy na začátku okupace dostala návštěvu. Hledali ji dva němečtí úředníci. Nechali auto před starostovou »kanceláří« a zašli k ní. Chvíli ji zpovídali, pak štítivě utřeli kraj stolu a přistrčili jí nějaká lejstra k podpisu. Lekla se, ale nic zlého to nebylo. Dostala jen - jako Němka - lepší potravinové lístky, víc masa, cukru, másla atd., ale prasata krmila jako dřív. Německým potentátům nedalo moc práce usoudit, že z Marjány žádnou nacistickou hvězdu neudělají. Jejich zájem o ni jak začal, tak skončil.

Mezitím dějiny nespaly a kráčely mílovými kroky jak světem, tak i naším jihočeským krajem. Nacističtí hrdinové úspěšně zkracovali frontu jak na východě, tak na západě. Budova budějovického gestapa dostala přímý zásah letecké bomby a kartotéční lístky velezrádných elementů a protokoly z přísně tajných výslechů honil vítr po ulicích. Papíry ještě tajní státní policajti posbírali, ale už je to nezachránilo. Zázračná zbraň, kterou Hitler sliboval, a která měla válku rázem obrátit jako rukavici, se ne a ne objevit. Fronta se ze dvou stran hrozivě blížila a tak gestapáci práskli do bot. Lidí, které měli na svědomí, se už nebáli. Trápil je strach z živých, z těch, které nedomučili, nestačili ještě umlátit, ukopat, zastřelit, stít, oběsit, zaplynovat. Před těmi teď prchali a zalézali jako krysy do děr. Čím nenápadnější kout, tím vítanější. Tak došlo i na Marjánku a její komůrku.

Bůhví, kde našel budějovický gestapák Fricek o ní zmínku. Vrátit se „domů“? Toho se děsil jako čert kříže. Přepychová vila po židovské rodině, kterou »árizoval« na okraji Jindřichova Hradce, to byla teď spíš past než útočiště. Kam trpký konec snu o tisícileté říši zavál jeho Trudu v dirndlu s Hansem v hitlerjugenďáckých kraťasech, to nevěděly ani všechny nejinformovanější nacistické informační agentury dohromady. Naposledy se pokoušeli utéci k ženiným rodičům do Bavorska. Ale stihnout je, to bylo jako trefit kličkujícího zajíce kulí ze splašeného koně.

Když se Marjána večer vracela těžkým krokem z prasečince, překvapil ji stín, který se vynořil z poza domku. Hezký urostlý chlap. Příjemný, samý úsměv. Marjána od něho nemohla oči odtrhnout. Tenhle čisťounký pěkný pán že by chtěl bydlet v její světničce? Ani tomu nemohla uvěřit. Ale - to by tam museli být docela spolu jako manželé, jako milenci. Ani druhou postel nemá. Což o to, ustele si na zemi. Ale přece... Až se necudnou představou začervenala. Už ani nevěděla, že se něco takového člověku stává.

Skutečnost překonala nejodvážnější sny. Marjána nevěděla, kam skočit dřív. Zda má dát do pořádku byt, anebo sebe, nebo se ze všeho nejdříve starat o pohodlí a blaho svého, snad přímo z nebe seslaného hosta. S ostychem vytáhla z kůlny staré necky - troky, v nichž naposledy loni o masopustu pařila metrákovou svini. Na sporáku ohřála pařák vody. Jindy jí stačilo ošplouchnout se v oprýskaném smaltovaném lavoru. Zavěsila ke stropu prostěradlo, poprosila hosta, aby se na chvíli otočil. Pak ještě převlékla peřinu do nové cíchy. Páchla sice trochu plísní, protože už léta neviděla světlo boží, ale byla dotuha naškrobená, šustila jako papír, a Marjánino srdce plnila svátečním pocitem. Duchna a Marjána pod ní zažily pak něco, co jedna ani druhá dlouho nepamatovaly. Marjánka skoro nevěřila, že na světě takové věci ještě existují.

Pro osamělou krmičku prasat rozkvetlo několik jarních dní do nečekaně krásného »babího léta«. Štěstí ji laskalo v práci i doma. Její nejmilejší prasnice povila jedenáct rozkošných potomků, a v domku, ukrytý za záclonou ji každý večer čekal princ z pohádky.

Ještě že se tak pečlivě schovával. Kromě dvou hluchých stařenek »Na Vepni«, na samotě za vsí, věděla o každém jeho hnutí celá ves. Na vesnici se těžko utají nová spodnička, což teprve dospělý chlap a ještě k tomu taková figura a v posledních dnech na konci války. Lidé sice chodili kolem Marjániny rezidence, jako by nic netušili, ale nebyli slepí.

Netrvalo dlouho a projevilo se to. Osud rozkotal Marjániny iluze surovou botou. Čím sladší opojení, tím bolestnější rozčarování. Prasátkům se nic zlého nedělo. Potýkala se o máminy cecíky a ta žádné nezalehla. Zato na gestapáka uhodila zlá hodina. Válka skončila a chelčičtí partyzáni si pro něho přišli. Netloukli ho, nesmýkali s ním. Nedočkal se zatím ničeho z toho, co sám tak často a bohatě praktikoval a co ho už týdny a měsíce pronásledovalo jako hrůzný strach i ve snu. Půl vesnice stálo okolo domku a sledovalo, jak sousedé obracejí obydlí naruby a hledají zbraně. Marjána i její přítel se zapřísahali, že nic takového nemají a neměli. Jak by také tak seriozní pán, který plnil na příslušném úřadě čistě administrativní úlohu, přišel k nějaké zbrani?

Hledalo se, hledalo usilovně, ale všechna námaha marná. Kde nic, tu nic. Stavení nebylo veliké. Bylo by tu asi opravdu těžké něco bezpečně ukrýt. Kdoví, kde se nepohodlných věcí na poslední chvíli zbavili. Snaha dostat z nich přiznání k ničemu nevedla. Přinutit je mluvit bitím, na to neměli rodáci Petra Chelčického žaludek. Posléze gestapáka i jeho zčerstva upečenou družku sebrali a odváděli do Vodňan.

Mezitím se na zápraží Marjánina domku konala důležitá porada. Účastnily se jí dvě osoby. Růženka a já. Růža byla z hospodářství, k němuž domek někdejších výměnkářů patřil. Když byla nedávno večer na půdě pro seno, zahlédla u Marjány v kůlně světlo. Podezřelý párek tam něco divného kutil.

Zdálo se, že se toho v kůlně mnoho schovat nedá. Ze tří stran řídký laťkový plot, kterým se prostrčila ruka. Na jednom boku králíkárna, na druhém hromada naštípaného dříví, pokrytá vrstvou prachu a pavučin. Po udusané hlíně trocha roztroušeného sena.

Stačilo rýpnout patou a narychlo upěchovaná zem se prozradila. Odkrýt nedávno vyhrabanou jámu nedalo už moc práce. Objevily se naolejované hadry a v nich menší arzenál. Pistole, samopal nejnovější konstrukce, vesta se zásobníky a spousta krabic s náboji. Stačilo by to k vyvraždění celé vesnice. Na jakou krvavou řež se ten mírný pán ještě chystal?

Popadli jsme kořist a na cestě do města eskortu dostihli. Rázovitá chelčická postava, Franta S. pak do konce revolučních dní nosil samopal napříč přes prsa. Nebyla to jen paráda. Rozprášené zbytky německé armády se ještě nějaký čas potloukaly po okolí a působily problémy.

Gestapák putoval do Budějovic, teď už zase Českých, aby tam jeho „čistě administrativní funkci“ po zásluze ocenili. S Marjánou to bylo jednodušší. Co si na ní kdo vezme? Prasata někdo krmit musí. Tak byla do večera zase zpátky doma. Že byla krutě potrestána už tím, jak zoufale rychle, jak příslovečný domeček z karet se ji rozsypal poslední životní sen, to sotva koho dojímalo.

Se svěšenou hlavou seděla ve staré cípaté sukni na hrazení prasečího kotce a drbala svini mezi ušima. Ta k ní oddaně zvedala korálky očí a s rozkoší mžourala vybledlými řasami. Podsvinčátka vesele kvičela. Netušila nic o řeznickém noži a věřila, že život je jedna alej ze samých máminých cecíků.

Hořké probuzení

Neslyšel jsem, že by si Komančové, nebo Apači hráli na Pražáky, nebo Jihočechy. Obráceně to bývá nasnadě. Zejména v dětství. Ve zvláštních případech vydrží dětinství dlouho a pak je to na pováženou. Václav byl taková výjimka.

Zvolil si lesnické povolání a začal pracovat jako praktikant. K téhle profesi patří kus romantiky a zdálo se, že to byl pro něho nejsilnější magnet. Byl městský chlapec křehké tělesné konstrukce a neméně křehké povahy. Vyrůstal ve starostlivých maminčiných dlaních. Čím mu les učaroval? Jako by to byly jen romány Ernesta Thompsona - Setona, Ludwiga Ganghofera a Jana Vrby. Leč romantika je pro volbu životní dráhy přece jen málo. Vážnější zájem o lesní práce, o zvěř, o přírodu se u něho neprojevoval.

Oblékal si kabát se zeleným límcem, za kloboukem měl sojčí pírka, ale to ještě z nikoho lesáka neudělalo. Chodil, kam ho z myslivny poslali, vyřídil vzkaz, zapsal, kolik toho která parta dřevařů pokácela a postavila do metrů, ale opravdový interes - kde nic, tu nic. Když někdo chodí jako duchem nepřítomný, říkává se, že má hlavu v oblacích. Václav ji měl spíš mezi koleny.

Nebyl typ hollywoodského krasavce, nicméně děvčata v lesní školce to na něho zkoušela. Už z principu. Vzájemné pošuškání, dráždivé zahihňání, laškovné pohledy. Když to nestačilo, prohodila se štiplavá poznámka. Tak, aby ji nepřeslechl. Ale nezabrala ani provokace nejsilnějšího kalibru - hlasitě vyslovené pochyby o jeho mužských kvalitách. A na to existuje jediná odpověď - pádný důkaz skutkem.

Vašek však nic. Jako pařez. I dívčí trpělivost měla své hranice. I když měly holky ve školce a „na kopání“ nedostatek povyražení, bezvýsledné dráždění přitvrdlého ignoranta je časem omrzelo. Jen tu a tam do něho ještě jedovatě a uraženě rýply.

Václav měl hroší kůži. Co nechtěl, to jako by neviděl a neslyšel. Dál bloudil mezi smrky, borovicemi a jedlemi jako v opojení. A jeho opiáty? Dalo se tomu stěží uvěřit. Duše mu uvázla v dětských fantaziích. Jako by si chtěl zachovat pohádky a sny, ve kterých mu bylo pod maminčinou něžnou rukou tak dobře. Svěřil se jen ve vzácných chvílích a jako by pootevíral truhlu s ryzími drahokamy. Šeptal o kánoi z březové kůry, o kouřovém otvoru v teepee, který se musí otáčet po směru větru. Líčil, jak vrazit tesák mezi žebra vztyčeného grizzlyho a jak zkrotit divokého mustanga. Hrál hezky na bendžo a zpíval sentimentální písně o touze osamělého kovboje a jeho tragickém konci v zakouřeném saloonu.

Jeho obdiv k Divokému západu nekončil u vyčtených příběhů a country music. Učil se bleskurychle tasit zbraň. Neměl pověstný Smith-Wesson, model 1869, ani armádní revolver Colt 44, ale pistoli mnohem skromnější ráže - flobertovou. I s tou dokázal prolévat krev, naštěstí jen svou. Přikulhal do myslivny s tváří zelenější, než byl límec jeho kamizoly. Nad kolenem měl ranku s rudofialovým okrajem. Prý upadl na ostrý souček. Vyžadovalo to skutečné mistrovství padnout tak, aby si člověk vrazil souček půl pídě nad koleno a namodralá stopa pod kůží vedla směrem dolů. „Souček“ mu lékař vylovil skalpelem a pinzetou. Nebyl hluboko a pistolníka nebylo potřebí uspat lahví whisky, jak to bývá u westernových ranhojičů zvykem.

Jednou se Václavovi podařil hrdinský kousek. V prvních poválečných dnech přivedl z lesa dva zbědované sirotky zkrachovaného wehrmachtu. Tenkrát u sebe neměl ani flobertovou pistoli, jen na loket dlouhou sekerku. Oválení, zarostlí, vysílení a hladoví zoufalci museli jistě klást tuhý odpor. S výrazem štvané zvěře se vrhli v hájovně na krajíc chleba a hrnek mléka.

Václav snil o skutečném dobrodružství, ale to se mu vyhýbalo. Chtěl dokázat statečnost a rozhodnost v pravé chvíli, ale příležitost chyběla. Nebyl dobrodruh, spíš jeho opak. U dobrodruha je čin rychlejší než rozvaha a odvahy více než schopností. S těmi schopnostmi by to u Václava souhlasilo, ale činy katastrofálně pokulhávaly za pochybnostmi, obavami a vyloženým strachem. Hrozně rád by se nebál, ale strach mu v tom bránil. Spoustu mužnosti vyplýtval v představách a ve skutečnosti se mu jí nedostávalo. Až jednou nadešla nešťastná chvíle, kdy se přinutil ke skutku, který se dal těžko vysvětlit zdravým rozumem.

Proskočila udivující zpráva. V pověstné svinětické zatáčce došlo k podivné havárii. Úzká silnice procházela serpentinou a v nepřehledném místě se v ostrém úhlu lomila Odehrála se tam už řada vážných karambolů a dříve to bylo ještě nepřehlednější a nebezpečnější, než dnes.

Václav řídil vojenské nákladní auto a právě v onom místě sjel z cesty a motor mu zhasl. Jel od Prachatic na Vodňany. Že seděl za volantem německé pětitunky, pomalované krycími barvami, na tom nebylo nic divného. K takové příležitosti se v té době mohl dostat bez potíží kdekdo. V kraji, kde válka vypustila poslední dech, kde z jedné strany sovětská, z druhé americká armáda stiskly do presu poslední zbytky neporazitelné, leč poražené hitlerovské válečné mašinérie nebyla o vojenskou techniku nouze. Na silnicích stála opuštěná auta s plnými nádržemi pohonných hmot a klíčkem v palubní desce, a i tanky a samohybná děla.

Václavova jízda a její kolize vyvolaly podiv prapodivnými okolnostmi. Když zůstal vůz stát na dvou kolech, opřený o polovyvrácené patníky, řidič se vytratil. V první chvíli lidé přiběhli, aby ho z havarovaného vozidla vytáhli. Měli starost, zda se neporanil. Hledali ho však marně. Nikde po něm nebylo ani památky. Usoudili, že asi běžel shánět pomoc. Brzy se jich zmocnilo podezření: nevzal ten neznámý šofér nohy na ramena? Když totiž poodhrnuli na korbě plachtu, naskytl se jim překvapivý pohled. Auto bylo naloženo válečným arzenálem. Pušky, samopaly, kulomety, pancéřové pěsti, granáty, minomety. Bůhví, co v těch hromadách zeleně pomalovaných beden s německými nápisy a černou nacistickou orlicí s hákovým křížem v pařátech ještě bylo. Od takového nákladu se člověk jen tak snadno nevzdaluje. Anebo - o zlomkrk utíká, když nemá čisté svědomí. Tady to vypadalo na druhou alternativu a ta se záhy potvrdila.

Bezpečnost zjistila, kdo auto řídil a nedalo jí mnoho práce Václava dostihnout. Proslýchalo se, že se dal do služeb wehrwolfů - vlkodlaků. To byla tajná teroristická organizace, vytvořená koncem války z nejfanatičtějších nacistů a poblouzněných puberťáků Hitlerovy mládeže. Měla ještě po německé kapitulaci vraždit, pálit a šířit destrukci a strach. Že by se Václav do téhle bandy připletl? To se nezdálo pravděpodobné. Jeho nápady bývaly všelijaké, ale sympatie s hitlerovci a sklon ke kolaboraci s nacisty neprojevoval. A proč by vezl zbraně z pohraničí do vnitrozemí? V pohraničních oblastech bylo mezi Němci až do jejich odsunu ještě plno zarytých fašistů, zatímco ve vnitrozemí měli šance mizivé. Ne, tahle verze vysvětlení záhadné kauzy neobstála.

Po čase proběhl v Písku soud. Skupina pochybných existencí si opatřovala z kořisti po Němcích zbraně všeho druhu. Byl odhalen tajný sklad, který by stačil na protistátní puč v menší banánové republice. Sem směřovala také Václavova nepodařená expedice. Jaké byly další plány a vazby nebezpečné šajky, to se veřejnost s určitostí nedověděla. Byly jen dohady, zda šlo o ilegální zahraniční obchod, nebo o domácí diverzní politické záměry. Ve světě bylo stále ještě dost míst, kde se dalo takové zboží dobře zpeněžit.

Nějaký čas bylo možno Václava potkávat v režné šedivé trestanecké uniformě. Dozorce vězňů vodil skupinu píseckými ulicemi na práci. Po nějaké době zmizel, jako by se nad ním zem slehla.

Kriminál se těší rozmanité pověsti. Někdo tam jde - jak se říká - do sebe, poučí se a dá si příště lepší pozor. Jiní si doplní od spoluvězňů „vzdělání“. Snad Václava trpká lekce probudila z infantilních snů a pochopil, že mu není třináct a nežije v devatenáctém století na Rio Grande.

Tři sestry

Byly jako tři schůdky. Nejstarší Libuše měla před maturitou, nejmladší Anička sotva čtrnáct a Magda uprostřed. Nezapřely pošumavský selský rod. Nebyly tlusté ani hubené, něco mezi tím. Všechno ženské i to ostatní bylo uděláno důkladně, možná na některý jemnější vkus trochu od sekery. Zvlášť to bylo znát na tvářích a v chůzi.

Byly hezké, to se nedá upřít. Každý mladík od dvanácti do dvaasedmdesáti se za nimi ohlédl. Výrazné obličeje, hluboké hnědé oči a kolem hlavy čertovská svatozář bohatých kaštanových vlasů, které se nenechaly hladce učesat, ani když se o to jejich majitelky sebevíc snažily. V rysech tváří bylo něco, co působilo velmi malebně, ale z blízka bylo trochu hrubé. Jako kdyby sochař udělal s vkusem a láskou půvabný tvar, ale pak už se nedostal k tomu, aby ho do jemností dopracoval a vyšlechtil. Něco podobného působilo i na postavách. Jak děvčata dospívala, byly z nich čím dál hezčí ženské. Jejich kroku však chybělo na lehkosti. Nepřipomínaly běláska, který poletuje od květu na květ, spíš hříbě, které vznešeně poklusává a z překypující bujnosti ohýbá šíji do oblouku.

Zevnějškem si byly hodně podobné a svědčily o tom, že pocházejí z jedné formičky. Jisté nuance tu přece jen byly. Libuše byla vyšší postavy, Magda poněkud rozložitější a na Aničku jako kdyby už dost materiálu nezbylo. Byla z děvčat nejdrobnější a nebylo jí to na škodu, byla nejhezčí.

Větší rozdíly byly v povahách a v tom, jak se s léty utvářely jejich osobnosti.

Libuše dojížděla do gymnázia v okresním městě, byla jediný mladý člověk, který z Dobronic studoval. Netvářila se proto nijak povznešeně. Patřila ve škole k několika málo „venkovským“ a mnohdy jí to i páni profesoři dávali dost neomaleně znát. Přivážela si tak domů spíš komplexy. I když jí nechybělo mnoho do dvaceti a byla krev a mléko, neměla žádnou známost. Snad mládence odrazoval nedostatek sebejistoty, který na ní byl patrný. Nelze vyloučit ani opačný poměr mezi příčinou a následkem: že menší zájem mládenců podkopával její sebevědomí. Měla tajnou lásku, Karla ze mlýna. Jak to na vesnici bývá, svěřila se kamarádce, ta svému kamarádovi a tajemství se ke Karlovi záhy doneslo. Místo aby vyšel sympatiím vstříc, zvedl jen o kapánek výš nos. Byl takový typ zamyšleného krasavce, který děvčatům imponuje, pokud mlčí. Když otevře ústa, prozradí se, že za rouškou zajímavé mlčenlivosti je prázdno a pusto. Libuše jeho nevšímavostí mnoho neztrácela, spíš se mohla déle těšit iluzemi.

Magda byla jiného založení. Žádné komplexy si nepřipouštěla, i když by pro ně měla důvody. Základní školu prošla bez úrazu, ale bez veliké slávy. Učení nebyla ani její silná stránka, ani záliba. Za to měla ráda práci na poli a na lukách. Dovedla se už jako děvčátko obracet ve chlévě s vidlemi. Záhy pomáhala děvečkám dojit krávy, krmit prasata a hledat ve stodole a v kůlnách za trámy vejce, jež tam slepice zanášely. Lidé její pracovitost oceňovali, ráda to poslouchala a vyvažovalo jí to nedostatek pochvaly ve škole.

S ničím si nedělala těžkou hlavu. Když si spolužáci začali všímat jejích tvarů, které byly spíš bohatší než chudší a sahat ji na blůzku, řešila to podle svého vkusu selektivně. Těm, kteří se jí nelíbili vlepila facku a těm druhým? Proč by měla dělat velké ciráty, když šťavnatá pusa a dráždivé pohlazení byly docela příjemné?

Bylo jí sotva patnáct, když o prázdninách přijel do Dobronic Ivan z Prahy. Měl polozávodní kolo a hromadu sebevědomých řečí. I když byl o málo starší, znal - podle jeho holedbání - ženské jako své boty.

Magdy se zmocnila zvědavost. Z povídání a dohadování mezi holkami měla hlavu plnou představ, jaké příjemné věci se dají s kluky užít. A teď se naskýtala možnost, aby to se zkušeným a docela zajímavým klackem z města okusila v praxi. Když se okolo ní začal mít, nebyla proti. Nechala se naložit na štangli jeho nablyštěného kola s „berany“ a odvést na kraj lesa Pod holinou.

Zpátky už se s ní nenamáhal a přijel na náves sám. Byla neděle a omladina seděla na kládách u potoka. Než Magda dorazila pěšky zpátky do vsi, stačil se Ivan do podrobností a s bujnou fantazií pochlubit co a jak v lese dělali a jaké objevy na jejích nejintimnějších místech učinil.

Je přirozené, že ho nenáviděla a pár dní se styděla ukázat. Za krátko to překonala a řekla si, že udělá z maléru přednost. Stavěla se před kamarádkami do pózy ostřílené milovnice a ty na ní mohly závistí oči nechat. Když se našel domorodý zájemce o její zkušenosti, řídila se osvědčenou selekcí. Nepřeháněla to, netoužila mít pověst trajdy, ale když začal ošlapovat hezký Vilém z hájovny, proč ne?

Brala život tak jak přicházel, snažila se mu přizpůsobit a osedlat si ho, místo aby se jej pokoušela obracet naruby.

Anička byla proti sestrám kuřátko. Měla citlivější povahu. Jestliže Libuše studovala, ale žádné zvláštní nadšení pro vzdělání neprojevovala, pak Anča se učila, sice jen na měšťance, ale velice dobře. Pan ředitel ji chválil a přemlouval otce, aby ji přihlásil do vyšších tříd gymnázia. Sedlák počítal koruny zda by to vyšlo, ale okolnosti postavily radikální překážku. Nacisté ho zatkli a vrátil se z koncentračního tábora v papírové urně. Matka se měla s třemi dětmi co ohánět.

Nadešel květen 1945 a do Dobronic přijeli Američané. Posádkou byli o pár kilometrů dál ve městě, ve škole, ale pohybovali se po celém okolí. Jezdili v otevřených džípech, na kterých měli namontované kulomety. Jak týdnů a měsíců od skončení války přibývalo, kulomety mizely a s nimi i řada přísně vojenských opatření. Z bojovníků se stávali šťastní hoši, kteří přežili nebezpečí a měli znásobenou chuť užívat životní radosti. Po krátkém čase došlo v jejich úvarech k střídání. Říkalo se, že první várka obyčejných kmánů odjela do války s Japonskem. Vystřídaly je protekční děti „z lepších rodin“, elita a studenti. Projevovali větší dávku inteligence, víc zájmu o prostředí, v němž se ocitli. Mnozí uměli trochu německy a tak s nimi byla snazší domluva.

V čem byl mezi první a druhou směnou malý rozdíl, spíš žádný, to byl zájem o krásnější pohlaví. Ve stáří, které vojáci obyčejně mají, je touha po děvčatech a po ženách obecným jevem ve všech armádách a vždycky od doby nejstarších klasických pramenů až po současnost. A přece měl přístup Američanů v tomto ohledu jisté osobité projevy. Kdybychom to vzali hodně abstraktně, mohli bychom konstatovat, že se setkaly dvě v erotice poněkud odlišné kultury.

Američané byli velmi hezcí hoši a na zevnějšek si velice potrpěli. Měli vysoké štíhlé sportovní postavy, zvlášť ona druhá, mohli bychom říci elitní směna. Nikdo od prvních dní po válce neviděl amerického vojáka v pomačkané nebo dokonce špinavé uniformě. Sklady na kalhotách a na zádech košil měli vyžehlené, byli vzorně oholení, vlasy přistřižené, napomádované a každý vlásek přičísnutý. Voněli zvláštním ostrým pachem benzinu a parfémem cigaret.

Naši lidé měli za sebou šest let okupace, kdy byl vzácný kus slušnějšího chleba, který by se nežmoulal v ústech jako nahořklý knedlík. Zapomněli, jak chutná rýže, banán, pomeranč. Američané oplývali všemi dobrotami. Okouzlovali děvčata nejen mužností, ale i spoustou čokolády, keksů, arašídového másla, džemů a báječných konzerv. Neoficiálním symbolem jejich způsobu života, který s sebou přinesli, byla žvýkací guma všech příchutí, vanilková, pomerančová, citrónová, skořicová a bůhví jaká ještě. Některá děvčata si pohyb čelistí, který leccos připomínal, hbitě osvojila a pyšnila se tak známostí s Američanem.

Khaki-mládenci a mladí muži si vybírali partnerky z několika kategorií. Přesněji řečeno, příslušnice určitých kategorií jim vycházely zvlášť ochotně vstříc.

Nejhorší póvl tvořily krásky čerstvě ostříhané dohola. Takovým způsobem nadšení „vlastenci“ poznamenávali kolaborantky, které obcovaly za okupace s německými vojáky. Tyhle madam zavedly „módu“, jež pro ně byla z nouze ctnost. Vázaly si na holou lebku turban. Američané proti nedobrovolné frizúře těchto dam protestovali. Argumentovali, že za lásku se nemá trestat.

Sem tam navázaly přátelství - nejčastěji s nějakým americkým oficírem - i vdané paničky z „lepších“ městských rodin.

Nejsmutnější kapitolu tvořila zelená děvčátka, sotva odrostlá z dětské sukýnky, která se na háček nejsnáze chytila. Naivní zamilovanost do hezkého mládence se nejednou spojovala s chutí na tabulku čokolády. Než se holka nadála, ocitla se ve vojenském klubu, ochutnala whisky a probudila se k ránu po té, co si s ní zahráli svlékací poker.

Vojáci si mnoho svědomí se svými známostmi nedělali. Každý prostředek k pobavení byl dobrý. V tom se projevil střet odlišných kultur. Americké chápání sexu bylo ovlivněno - řekněme - stupněm ženské emancipace. Zatím co u nás se to chápalo ještě namnoze tradičně tak že muž ženu „dostal“, že mu „dala“, za velkou louží byli toho názoru, že si oba hospodaří se svým vybavením stejně. Když chtějí, užijí si a když nechtějí - je to na nich.

Neznamená to však, že Američané brali ženskou dobrovolnost a „demokratické“ rozhodování příliš dogmaticky. Dovedli mu pomáhat. Nejběžnějším prostředkem, který se záhy osvědčil a obecně rozšířil byl příslib, že milenec odveze hned, sotva svleče uniformu, svou lásku za velikou louži, kde bude žít blahobytněji než v ráji. K tomu patřila informace, čím voják v civilu byl a po návratu domů zase bude. Podle tohoto klíče se US-Army skládala ze samých továrníků, bohatých podnikatelů, akcionářů, majitelů doků a paroplavebních společností. Pár vyšších bankovních úředníků mezi nimi působilo jako proletariát.

Na venkovské krásky zvlášť účinkovalo kouzelné slovo „farmer“. V Americe je to běžné označení pro zemědělce od nájemce malého hospodářství až po latifundistu. U nás se pod pojmem „farmář“ viděl velkostatkář, popřípadě majitel tisícihlavých rohatých stád, pasoucích se na nedohledné prérii. A tak zatím co městské slečny měly wallstreetské burzovní spekulanty s mozoly na prstech od střihání kuponů, holky na vsi byly samá „farmářka“. Však jim také tenhle titul jako pejorativní označení zůstal přišitý i nějaký rok po té, co jejich Jackové, Jimové a Johnové v listopadu pětačtyřicátého ukázali paty.

Naše tři sestry sledovaly česko-americké milostné hemžení kriticky. Zvlášť z počátku, kdy největší aktivitu projevovaly „známé firmy“, které dokázaly během jedné tancovačky vyjít na vzduch s několika US šaržemi postupně a pokaždé se vrátily se žvýkačkou jiné příchuti. Ale zvířený prach se časem usazoval a rozdíly se projevovaly jak na dámské, tak na pánské straně. Všechna děvčata, která se seznámila s Američanem, nebyla „lehké zboží“ a právě tak i vojáci byli lidé, kteří po hrůzách, krvi a požárech války toužili upřímně po ženské něze a ušlechtilém citu.

Slunce pražilo a na polích praskaly klasy zrajícího obilí, když Libuše, Magda a Anča vyšly v neděli dopoledne z kostela. Před kamenným zápražím stáli dva vojáci a prohlíželi portál. Zaujal je letopočet.

„Diví se, že tu byl kostel dříve než Kolumbus objevil Ameriku,“ zasmála se Liba ironicky.

Jeden z vojáků pochopil. Netvářil se dotčeně, usmál se a něco k děvčatům anglicky prohodil. Nerozuměly slovům, ale smysl vyrozuměly. Polichotilo jim, že se Američané obdivují stáří naší kultury.

Vyšší a mohutnější z obou mužů promluvil německy. Ptal se, zda děvčata německy rozumí. Jak mohly nerozumět, když jim za protektorátu vtloukali do hlavy „samospasitelnou“ šest hodin týdně.

Rozpředla se zajímavá rozprava. Voják se vyptával na historii města, na zajímavosti v okolí. Některým německým slovům nerozuměl, požádal o vysvětlení. Libuše pochopila, co zvlášť působí. Lovila v paměti trasy středověkých obchodních cest od Středozemí k Baltu a od Říše Francké po Kyjevskou Rus.

To už bylo na vojáka přece jen moc. Pobaveně se zasmál a zdvihl paže na znamení, že se vzdává. Poznamenal něco anglicky k svému druhovi a dali se oba do smíchu.

Libuše si vojáky pozorněji prohlédla. Ten, který vedl rozhovor, byl krásný veliký chlap. Nescházelo mu mnoho do dvou metrů a v ramenou měřil když ne celý metr, pak alespoň yard. Měl ostře řezaný obličej s pevnou bradou. Přeražený nos s hrbolkem uprostřed ho nehyzdil, spíš mu dodával energický, sebevědomý výraz. Nad modrýma očima měl obočí do ostrých trojúhelníků. Podle tváře, držení těla i parády na uniformě se dalo soudit, že to není obyčejný voják, ale člověk, zvyklý poroučet.

Jeho druh nebyl žádná pápěrka, ale ve srovnání s prvním ho byly asi dvě třetiny. To co do tělesné váhy a dalo se soudit - i podle hodnosti.

„Kam jdete, děvčata?“ zeptal se první německy.

Holky se po sobě nejistě podívaly. Vojáci k nim byli milí a zdvořilí, nic nenapovídalo, že by měli špatné úmysly. Přece jen... ukazovat se s Američany, to znamenalo dávat si jisté vysvědčení. Ale zase - jestliže řeknou, že jsou z Dobronic, neprozradí žádné tajemství a k ničemu se nezavazují.

„Můžeme vás odvézt domů, když jsme vás zdrželi?“obr se přívětivě usmál, jako by nenabízel, ale prosil. Jeho pokorný tón, když se k nim ze své výše skláněl, je pobavil.

„Pojďte, holky. Třeba nás svezou v džípu. Já jsem se v něm ještě nesvezla a holky od nás skoro všechny,“ žadonila s dětskou naléhavostí Anča.

„Jsi blbá,“ otitulovala ji Magda. „Proč myslíš, že vozí jen holky a tvrdí, že kluky svézt nesmí? Víš, jaké jízdné se za takové svezení platí? Tváří se jak máslo, ale koukali by tě položit do lopuchu.“

Vojáci vytušili, oč jde a bylo jim trapně. Libuše nerozhodně těkala pohledem z Anči na Magdu a zase omluvně po protějšcích.

„Nebojte se. Jsme lidé,“řekl velikán a v hlase byl náznak hořkosti. Uvědomoval si zodpovědnost za podřízené, i za ty, kteří dělají ostudu.

Libuše se rozhodla. Ani ne tak proto, že toužila ušetřit si hodinu cesty pěšky, jako že jí bylo vojáka líto.

„Jste hodní. Bydlíme v Dobronicích.“

„Promiňte, jsme my ale nezdvořáci. Vždyť jsme se nepředstavili. Já jsem seržant William Tyler, to je můj řidič vojín Richard MacSwiney. Pro vás jsem Bill.“

„A já Dick,“ připojil se druhý.

Bill a Dick - to se dá pamatovat, rovnala si v mysli Libuše.

„My jsme Hrubých, Já jsem..., to je..., a to je...,“ odrecitovala Liba.

Teď si zase lámali jazyk a namáhali mozkové závity Američané: „Libus, Magd‘. Ann - Hrubys.“

Došli k džípu. Magda odmítla nasednout. Projde se ráda pěšky. Přemlouvali ji, až si dala říct. Sedla si na půl zadečku a tvářila se jako by vyskočila z obrazu Únos dcer Leukippových. Postavou odpovídala, jen oblečená byla o něco tepleji než dívky na Rubensově slavném plátně.

Když se blížili k vesnici, vyvstal nový otazník. Mají Američany požádat, aby zastavili, že zbytek cesty dojdou? Než se Libuše rozmyslela, byli na návsi.

„Kde bydlíte?“

Nadšená Anča horlivě ukazovala na otevřená vrata do jejich dvora. Džíp zastavil u samého zápraží.

Paní Hrubá vyšla, otřela si dlaně do zástěry a nezdálo se, že by jí byla návštěva proti mysli. Srdečně hosty přivítala. Zvala vojáky dál. Nerozuměli ani slovo, ale takové věci se dají pochopit i bez příručky anglicko - české konverzace.

Řidič se tvářil nejistě, ale Bill dal s úklonou selce přednost a překročil za ní práh. Uskutečnilo se mu přání - podívat se, jak žijí lidé v tomhle koutě Evropy.

Vešli do prostorné venkovské obývací kuchyně a posadili se okolo stolu, k němuž by se vešlo pěší družstvo. Selka zahájila nepříliš taktní výslech. Odkud vojáci jsou, kudy všude prošli, čím jsou v civilu, co rodiče. Libuše prostřednictvím němčiny překládala. Magda s Ančou za pomoci děvečky prostíraly. Naservírovat dvě porce navíc na selském statku, kde bylo s čeledí víc než tucet strávníků, nebyl problém.

Byla neděle. Po slepičí polévce s nudlemi následovala - jak možno jinak - vepřová pečeně s knedlíkem a se zelím. Mezi tím děvečka běžela s dvoulitrovým hliněným džbánem do hospody pro pivo.

Dobroty voněly. Vojáci si prohlíželi obrovský plát masa se zlatohnědou kůrčičkou, knedlíky, které pro ně byly záhadou, zelí, vonící zvláštní nakyslou vůní, polité vypečeným sádlem. Dohromady to na talíři připomínalo menší egyptskou pyramidu. Po syté polévce už byli hnedle najedení. Ve vojenské kuchyni je nekrmili špatně, měli dost pohybu, aby jim vytrávilo a v Americe se nepokládá za povinnost na návštěvě se upejpat. Ale co je moc, to je přece jen příliš. Když se rozhlédli po svých hostitelích a spolustolovnících, s překvapením zjistili, že ti toho nemají před sebou na talířích o mnoho méně. Ani ta tři „subtilní“ děvčata.

Jídlo bylo pro vojáky nezvyklé, ale chutnalo jim. Maso mívali spíš ve sladké úpravě, ale takhle se jim zdálo dokonce lepší. Zelí znali z Německa, ale tam ho dělali moc kyselé, tohle bylo chutnější. Jen ty plátky tuhého těsta - pošumavské „bytelné“ houskové knedlíky - je nenadchly. Poctivě s nimi zápasili, ale z poloviny to nakonec přece jen vzdali.

Při jídle pokračoval rozhovor. William se přiznal, že pracoval nějaký čas v Kentucky na farmě, že má o zemědělství trochu pojem a že by si docela rád jejich „farmu“ prohlédl. „Pro srovnání,“ zasmál se.

„Tak vy jste kovboj?“ žasla Anička. „To jste měl také kolt? A není moc těžký?“

„Jako teď. To je stejné,“ usmál se seržant a plácl si na pouzdro se služební pistolí, z něhož vyčnívala pažba. Pak se rozmyslel, pistoli vytáhl, opatrně mířil ústím hlavně do podlahy, vyňal zásobník, vyhodil náboj z nábojové komory, stiskl spoušť - dal „ránu jistoty“ a prázdnou zbraň podal Libuši. Ta s leknutím schovala obě ruce za záda.

„Ukaž, ty hloupá,“ natáhla se přes ni Magda. Děvčata se osmělila a jedno po druhém pistoli potěžkalo. Jen selka se toho nechtěla ani dotknout.

„Potěš pánbůh, to musíte pořád nosit? Vždyť to je skoro jako cihla,“ žasla Anča.

„To je maličkost. Puška je těžší.“

„Chtěl jste si prohlédnou hospodářství,“ připomněla selka a vstali od stolu.

Obešli stáj s koňmi, chlév, vepřín, kurník, nahlédli do stodoly, do výběhů. William se na pár věcí zeptal. „Kde máte traktory?“ Libuše se začervenala, jako kdyby se provinila. Selka otázce rozuměla i bez překladu a rezignovaně rozhodila paže.

Když vojáci odjížděli, prohodil seržant Tyler k řidiči: „Stavení včetně chléva je starší a důkladnější než Kapitol, ale hnůj mají uprostřed dvora a močůvka teče pod vrata.“

Příští den se vojáci objevili zase. Přivezli ohromný papírový pytel dobrot s logem vojenské prodejny. Dostalo se na kdekoho včetně kočího a děveček.

„Nechcete se trochu projít?“ navrhl William. Libuše se na okamžik zarazila, ale souhlasila, Anča se mohla nadšením přetrhnout. Magda sestry přejela ironickým pohledem a beze slova se otočila zády.

Bill s Libuší obešli stavení a zvolna se pustili travnatým úvalem, zastíněným řadou rozložitých dubů. Anča měla snahu jít vzápětí ze nimi, ale Dick ji přidržel a obrátili se do úvozu. Ani školačka, které ještě něco chybělo do patnácti, nebyla na pochybách, co to znamená. Zvědavost, první zvonění pubertální touhy a sympatie k hezkému, upravenému exotickému mládenci začínaly působit. Šla jako ve snách. Když ji vzal za ruku, neodtáhla se a když ji objal kolem ramen jako by ztratila vládu nad sebou.

William Libuši za ruku nevzal. Šli na tři kroky od sebe až na konec dubové aleje, kde se pěšina zvedala vzhůru do kopce. Zastavili se, stáli čelem k sobě, Libuše zdvihla hlavu a dívala se mu do očí. Hledala v nich výzvu, nabídku, něco jako požádání. Překvapil ji jeho klid. Jako kdyby si s ní opravdu vyšel jen na čerstvý vzduch a ani ho nenapadlo nic jiného. Překvapil ji, když ji vzal pod lokty, zdvihl a postavil na zvýšený okraj cesty. Měli teď obličeje na stejné úrovni. Přistoupil těsně k ní a s klidnou samozřejmostí jí sjel jednou paží do zátylku, druhou po zádech, naklonil hlavu a začal ji líbat. Nebyl to ostýchavý letmý polibek, jaký znala z filmových limonád. Jako by ji celými ústy a celá její ústa dlouze ochutnával.

Nepřekvapilo ji, že ji líbá, s tím vlastně počítala, ale zarážela ji obyčejnost, samozřejmost s jakou to dělal. Věděla že to přijde, byla na to zvědavá, těšila se na to, jako by tím měla překročit Rubikon, dosáhnout konečně, co její vrstevnice dávno znaly. Ale mělo se to rozhlaholit jako zvony, celý svět se měl rozzářit, roztočit, měl se jí zatajit dech, srdce se v prsou rozskočit, měla opojením ztrácet vědomí. Místo toho se na ni teď z odstupu mírně usmíval.

Cítila jeho pevnou muskulaturu na pažích a podlamovaly se pod ní kolena. Ani sama nevěděla, po čem v té chvíli touží. Tohle přece nemůže být všechno. To musí být úvod. A pokračování?

Napadlo ji, že by se asi měla bránit, vzdorovat, projevovat zdrženlivost, odpor. Ale jak a proč, když on jí nic nevnucuje, žádné násilí jí nedělá. Spíš se jí zdá, že se to všechno nějak příliš pomalu vleče, že se pořád nic neděje, že ten krásný obr, místo aby ji ohnivě a s rozechvěním drtil v náručí je klidný a věcný. Jako by se jen příjemně bavil. Hladí ji po ňadrech, po celém těle, ale pořád jako by uvážlivě, bez ohně. To ho vůbec nevzrušuje?

Sama hoří. Počítala s tím, co nadejde? Není přece dítě a věděla co to znamená, když jí navrhl jít se projít. Bála se toho? Těšila se na to? Styděla se vlastní touhy a představ. Co teď cítí a co chce? Ví to? Rozumí sama sobě? V hlavě se jí roztočil bláznivý vír, nebyla schopná rozumné myšlenky. Objímala muže a nevěděla, zda po něm cítí palčivou žízeň, nebo ho v té chvíli nenávidí. Strhuje ji, uloupil jí vlastní já, zbavil ji vůle, udělal z ní bezmocnou loutku.

Nejodpornější byla jeho sebejistota, vyrovnanost, věcnost. Jako by s ní neprožíval zázrak, neprovázel ji v té chvíli přes práh života.

William Tyler ale opravdu nic zvláštního neprožíval. Měl za sebou pestrou životní dráhu a těžko mohl předstírat, že je pro něho pomilování s hezkým děvčetem ohromující zážitek. Podobných „ohromení“ prožil na cestách po třech kontinentech - v Americe, v Africe a v Evropě - desítky a možná na stovku.. Měl za sebou komplikovaný život příležitostného dělníka. Uchytil se jako voják z povolání, služba se mu stala řemeslem, dosáhl hodnost. Vystřídal posádky, Kalifornii, Texas, Havajské ostrovy. Pak přišla válka, Alžír, Itálie, Francie, Německo. Teď byl momentálně tady. A zítra? Se službou souviselo věčné cestování z místa na místo. Pubertální a mladickou dychtivost po ženských měl dávno za sebou. Bral je jako příjemnou stránku života. Nebyla mu dobrá kdekterá. Neviděl v nich jen tělo. V jistém smyslu si dovedl některých žen vážit, ale neznamenaly pro něho zase příliš mnoho. Povinnost a jistota vojenského povolání byly důležitější. Vzpomínka na dobu nezaměstnanosti a nejisté existence ze dne na den se mu vryla hluboko pod kůži.

Překvapilo ho, že byla Libuše panna, ale nepokládal to zase za tak veliký dar. Nebyl si docela jistý, zda to má chápat tak, že se mu obětovala, nebo spíš že jí umožnil něco krásného poznat. V tomto ohledu byl sebevědomý. Věděl, že ho ženy jako milovníka oceňují.

Čekala, že se budou do nekonečna a nenasytně objímat, laskat, že jí zlíbá celý obličej a možná i ...až se představou zarděla. Místo toho - sedl si vedle ní do trávy, vyňal z kapsičky u košile krabičku Chesterfield a zapálil si. Pak si teprve uvědomil, že jí nenabídl. S omluvou to napravil. Vložila si poprvé v životě cigaretu do úst. Ruka se jí třásla. Zapálil jí. Rozkašlala se. Připadala si jako okradená a pohozená. Jako ta vyhořelá zápalka, kterou patou zašlápl do hlíny.

„Tak co, je vám lepší?“ zeptala se Magda ironicky, když se večer všechny tří ve svém dívčím pokoji před spaním svlékaly.

„No ty vypadáš. Ty to ještě odstůněš,“ podívala se na Anču. Seděla na posteli, rozpálená v tvářích, brada se jí třásla. „Nezdá se ti, že začínáš trochu brzy?“

Žádná z obou milovnic, které ten den poprvé okusily zakázané ovoce, ani ta plnoletá, ani ta ještě „pod zákonem“, nevypadala zvlášť nadšeně.

Leč láska má svá pravidla a podmínkou jejího pokračování není, že by musela napoprvé vyznít ve slavnostní famfáry.

Jestliže se William vracel s Libuší z dobové aleje rezervovanější a méně zamilovaný, než by si byla přála, neznamená to, že na něho v následujících dnech méně myslela a méně po něm toužila. Jeho zdrženlivost a rovnováha ji dráždily. Nemohla se dočkat chvíle, kdy budou opět spolu, kdy na něm uplatní své ženské kouzlo. Cítila po jeho dotecích neukojitelný hlad. Čím byly vzácnější, tím pro ni byly žádanější. Její nenasytná vášeň ho trochu bavila, trochu nudila.

Jejich poměr nabyl jistý rytmus a stereotyp. Diktoval ho spíš on než ona. Vídali se jednou, dvakrát týdně, podle toho, jak měl službu. Prošli se podzimní vadnoucí přírodou, zastavili se ve statku na svačinu, někdy v neděli na oběd. Méně se ujišťovali o lásce a víc času trávili tím, že Bill učil partnerku anglicky.

Přijížděl džípem a tak v závěsu jejich vztahu pokračoval i poměr Aničky s šoférem Richardem. Byli mladší a jejich styky měly víc živelnosti, opravdovosti a zároveň i naivity a nestálosti.

Dick měl sotva něco málo přes dvacet. Nebyl v lásce úplný nováček, ale měl za sebou sotva učednické pokusy. Když Aničku poprvé objímal, prožíval to, jako by skládal maturitní zkoušku. Podle toho to dopadlo. Za svou neobratnost se styděl, ale docela zbytečně. Anička neměla sebemenší zkušenosti, kterými by jeho jednání poměřovala. Měla hlavu v takovém opojení, že byla sotva s to co vnímat, natož pak hodnotit. Zamilovala si ho k zbláznění. Na nic není mladá láska tak vnímavá, jako na lásku a tak jeden unášel druhého do oblak.

Neznamená to, že občas z obláčků nespadli. K velké lásce - zvlášť u dorostenců - patří velká žárlivost. Anička svého vojáka podezřívala, co všechno v Římě a v Paříži zažil a vyčítala mu, že na ni určitě vzápětí zapomene. On zase s nevolí sledoval, jak závistivě se dívá po obrovité postavě sestřina Billa a měl z toho komplexy - i když jeho samého byl také pořádný kus a ošklivý nebyl.

Nezavinily to povahy, jestliže láska obou dvojic plula po nejistém moři. Jeršov má krásnou pohádku Koníček Hrbáček. Na hřbetě ohromné ryby - velryby stála celá města a vesnice plné lidí. Podobně nejistý byl u nás osud tisíců zamilovaných v poválečných měsících. V polovině listopadu se Praha slavnostně rozloučila s Rudou armádou a Plzeň s americkou. Většina lidí si teprve teď naplno uvědomila, že válka definitivně skončila, že jsme zase pány ve svobodném Československu.

Ale vykládejte to patnáctileté Aničce, které může srdíčko utrhnout, že se s ní její Richard stačil sotva letmo rozloučit a jako vlaštovka s hejnem - byl pryč. Ale vlaštovky a jiřičky se zase na jaře vrátí, ale vojín MacSwiney? Kde mu bude na jaře konec. Slíbit se dá všechno, zvlášť aby se zastavila Niagara slziček, ale splnit...? Kdyby se uskutečnilo všechno, co kdy vojáci svým láskám naslibovali, vypadala by bývala celá lidská historie jinak. Jen nevím, zda lepší nebo hůř.

Libuše neplakala. Založila ruce pod hlavu a zírala do tmy. Co cítila, na co myslela? Nebyla si jistá, zda je nešťastná, nebo má osudu poděkovat.

Její život v uplynulých měsících zacláněla ohromná postava seržanta Williama Tylera. Na něho myslela, když se ráno probouzela, s myšlenkou na něho večer usínala. Polovina vzpomínek ve dne a snů v noci patřila jemu. Od září učila na základní škole v okresním městě. Její život se tím změnil, ale stále si to dostatečně neuvědomovala. Jako by byla poměrem s tím člověkem spoutaná, neschopná volného pohybu, svobodného rozhodnutí. Pochopila, že ji má docela rád, ale „docela“, nic víc. Nedělala si iluze, ale při tom se iluzí nedokázala zbavit. Byla jimi omotaná jak kokon bource morušového. Ten ale sliboval hedvábí. Kdežto ona? Jaké měla vyhlídky? Milovala ho jako ještě nikoho v životě nemilovala, ani rodiče, ani sestry. A při tom se modlila, aby jí Panenka Marie dala sílu, aby se té marné a marnivé lásky zbavila. Vždyť pro toho člověka vlastně nic mimořádného nepředstavovala. Byla jednou z řady jeho milovnic, kdepak první a jistě ne ani poslední. Nenamáhal se něco předstírat a krmit ji lacinými sliby a vyhlídkami. Nemohla o něm přemýšlet jako o manželovi, o partnerovi na celý život, o otci svých dětí. A přece k němu byla připoutána nepřekonatelnou magnetickou silou. Jak to skončí?

A právě teď to skončilo. Rozloučil se s ní, zase mile a slušně, ale v té slušnosti byla surová pěst lhostejnosti. Měl v té chvíli větší starost o svou četu, aby všichni nastoupili do nákladních aut v pořádku a nikdo nic nezapomněl. Bylo to tak lepší. Zarazilo jí to slzy v hrdle. Vylila jich plný hořký pohár až cestou domů. Šla přes kopec pěšinou, která ústila v dubové aleji. Tady tenkrát... To už sotva viděla na cestu. Opřela se o drsnou kůru stromu a plakala, plakala sama nad sebou, nad svou slabostí, až do setmění, Teprve pak se odvážila domů.

Magda se zlostně na posteli obrátila, až drátěnka pod matracemi zaúpěla. „Jedna bečí, druhá vzdychá. Jak má v tomhle blázinci člověk spát? Nechtěly byste s tím už přestat? Schovejte si něco na zítřek.“

Jí se to mluví. Žádná ryba-velryba se jí nepotopila. Má svého Vilíka pár kroků přes náves. Je také v uniformě, v lesnické. Čert mu sice věř, oni jsou ti lesáci, zelená krev, také lišky podšité. Ale o toho ji přece jen žádná postupimská konference a úmluva velmocí nepřipraví. Toho si uhlídá sama.

A jak nesli rozluku jejich khaki- lásky? Skončily jednu kapitolu a ujížděly s lehkým srdcem vstříc novým dobrodružstvím? Ani pro ně to nebylo tak lehké.

„Jestli vás mrzí život, tak na to máte pistoli a neničte džíp - a mně taky ne,“ vykřikl William, když MacSwiney v poslední chvíli strhl vůz na dvě stopy od příkré stráně v ostré levotočivé zatáčce.

Nebylo třeba si nic vysvětlovat, oba věděli, oč jde.

Richard prožíval surovou bolest. Chvílemi se mu tlačily slzy do očí a to není pro řidiče, byť i jel v koloně nepříliš rychle, nic dobrého. Že by se mohl někdy k Aničce a pro Aničku vrátit? Takový romantický a naivní snílek nebyl. Kdoví, kdy svleče uniformu, a pak ho čeká dokončení studií. Kde mezitím, a s kým Anča bude? Slíbili si všechno možné a spíš nemožné, ale jakou budou mít všechny ty přísahy za měsíc váhu? Bill to má snadné. Potěšil se, užil si svoje, obrátí list a najde si v nové posádce nějakou Grätchen. Ženská jako ženská. Je to pro něho něco jako ten džíp: když zvládne jeden - ví, jak se nastartuje, kde je rychlostní páka, kde brzda - snadno přesedne a může řídit druhý a třetí a třebas desátý.

Seržant kouřil, žvýkal, mračil se a vrčel. Co mu bylo?

Probíral v hlavě zmatek, který byl pro jeho vyrovnanou letoru překvapením. Není přece puberťák, aby ho o jednu sukni víc, o jednu míň vyvedlo z rovnováhy. Kolik všelijakých lásek prožil a zaklapl jak kapesní nůž. A přece ho ta Liba bolela u srdce. Čím to je? Stárne?

Co na ní bylo jiné, než na ostatních? Postava? Nebyla špatná, ale znal lepší. Tvář? Totéž. Že by si spolu nějak zvlášť rozuměli? Dostala se sotva za práh negerské angličtiny.

Oči. Ty to byly. Hnědé, hluboké. Ale proč právě ty ho pronásledují, vidí je pořád před sebou? Začínalo mu svítat. V těch očích to bylo napsané: Ona ho měla doopravdy ráda. Tak, jak se to ještě v žádných z těch desítek očí - zmalovaných i nenamalovaných, koketních i přihlouplých, s nalepenými mrkacími řasami i modře podmalovaných flámem - nedočetl.

Jak to, že si to uvědomil až teď, kdy je od ní na sta kilometrů, a ne když s ní byl celé dny? Nechtěl to vidět. Nechtěl tomu věřit. Myslel, že se mu to jen zdá, že něco takového ani není. Asi se toho bál. Uvěřit tomu, to by znamenalo rozhodnout se a jednat. A jak mohl jednat? Jaké má možnosti? Vzít si jí? Odvézt si jí do Států? Uživil by ji ze seržantského žoldu?

Čím víc se snažil logicky a rozumně přemýšlet, tím to šlo hůř. Rozum a cit se popadli do křížku a bily se jako nesmiřitelní rivalové. K čertu s přemýšlením! V prsou se mu rozlévala palčivá trýzeň. Stiskl čelisti. Chtělo se mu brečet, jemu, seržantu Tylerovi, takovému pověstnému drsňákovi. Kdyby to viděli jeho podřízení v četě, smíchy by se váleli. Nebo ne? Nebo by jim byl lidsky bližší? Nejspíš jedno i druhé. Řehtali by se, ale řekli by si: ‚Je to přece jen náš chlap, ten Bill. Není takový kámen, jak ze sebe dělá.‘

Ale k čemu tyhle meditace a sebezpytování. Měl sto chutí zařvat na řidiče: „Obraťte to!“ Ale věděl, že nemůže. Nemůže vůbec nic.

Proč si nevzal její adresu, když mu ji dávala! Číslo své polní pošty jí také nedal. Bál se nechat zadní vrátka otevřená. Mohli si alespoň psát. Psát? On, který nerad a špatně vyplní denní hlášení? Zaklel. To bylo jediné, co mohl.

MacSwiney se po něm udiveně podíval. Co se mu stalo, že nadává? To nemá ve zvyku.

Zamilovat se! To mu ještě scházelo. Takovouhle blbost víckrát neudělá. Přeříznout a pryč, umiňoval si Tyler. S lítostí cítil, že tohle předsevzetí snadno splní. Nic jiného mu nezbude. Druhou Libuši nepotká.

Ale ty oči, ten její pohled, to, že to bylo všechno doopravdy a ne na chvilku, to mu zůstane. To nezapomene, to neztratí, to si poveze na druhou stranu glóbu. To má v sobě, to by mu mohli jedině vystřelit z hlavy i s mozkem.

Jak to tenkrát začalo? Jo, před tím kostelem...

Učitel jízdy

Štábní kapitán Hrazdíra byl vynikající jezdec. Bylo to pár let po válce, v níž sláva dragounů, husarů, hulánů a podobných elitních zbraní uvadla. Hodiny v sedle nepatřily k jeho služebním povinnostem. Už proto ne, že byl náčelníkem spisovny. Nicméně koně miloval a jízdárna byla jeho druhý domov.

Kolegové ho podezírali, že tím dohání, co mu chybělo do řízného marciálního typu. Měl sotva vojenskou míru a robustní postavou také nevynikal. Pro jezdecký sport to byla výhoda. Na koni byl veliký dost, zvlášť když jeho ryzák měl plných osmnáct pěstí v kohoutku. Běžný smrtelník aby si k němu přistavil štafle. A štábní kapitán? Že sotva dosáhl nohou do třmene? To byste ho špatně znali. Vyskočil do sedla, ani jste nestačili postřehnout, jak to udělal. Jak pérový čertík z krabičky. Za mlada dokázal skočit na koně z rozběhu roznožmo přes koňský zadek. To už ve čtyřicítce raději nezkoušel. Přece jen si nebyl tak jistý a jsou jisté mužské hodnoty, které mají větší cenu, než okamžik obdivu a potlesk.

V sedle působil impozantně, zato když byl oběma nohama na zemi, doháněl nedostatek mužnosti, jak se dalo. Velel svým podřízeným, několika spisovenským babkám a paťatému rotmistrovi, zásadně v polní ústroji, v naleštěných holinkách a jezdeckých gatích se semišovým rajtflekem. Mluvil hlubokým hlasem, i když ho lakomá příroda obdařila skoro fistulkou. Zamořoval čísla jednací vůní z chlapského, důkladně zakouřeného čibuku. Bral jemnějším povahám v sukni dech drsnými výrazy, za něž by byl jeho synátor po škole.

Tak ho znali v kasárnách. A doma? Tam vypadal docela jinak. Co mu na váze a výšce chybělo, to jeho něžnější polovička dvojnásobně dohonila. Jak je ruka osudu spojila, bůh suď. Dohromady vážili tak sto osmdesát kilogramů a měřili skoro půl čtvrtého metru, ale nebylo to rozděleno spravedlivě. A kdo se těšil větší váze fyzicky, nenechal se o ni připravit ani co do autority. U Hrazdírů panoval tak vzorný pořádek a disciplina, že nebylo divu, když mužíček prchal, jak mohl. V koňské stáji nalézal víc tepla, pohody a pochopení než u rodinného krbu. Vypouklé zvířecí oči se dovedly podívat tak mile a oddaně, že zapomněl na chvíli na ty lidské domácí, které to tak hezky neuměly.

Nebyl sobec. Svou koňskou lásku se štědře snažil rozdávat bližním. Byl tím na velitelství známý a působil skoro jako postrach. Jak začal o jezdeckém sportu, každý měl okamžitě něco naléhavého na práci a prchal. Pro starší pány a vyšší hodnosti to bylo snadné. Hůř na tom byli mladí poručíci. Poslat vyšší hodnost rázným slovem do nehostinných míst si dovolit nemohli a pravděpodobná výmluva člověka vždycky dost rychle nenapadne. A vůbec nejhůř na tom byl ten, kdo se ocitl na štábu nový. Než ho někdo varoval, nechal se od sirény v rajtkách svést a vyválel se párkrát na jízdárně v pilinách, pokud se to obešlo bez gypsu.

Na jeden druh obětí se Hrazdíra zaměřoval s mimořádnou oblibou a což bylo překvapující - ne bez úspěchu. Na ženské. Přesněji řečeno na děvčata. Dovedl poeticky a svůdně líčit, jak jezdectví pěstuje krásnou štíhlou postavu, jak vypadá mladá žena v sedle půvabně a vznešeně, jaký je to aristokratický sport a která kněžna, císařovna a filmová hvězda mu holdovala a holduje a jak je tím proslulá. Zvlášť těmto svodům těžko odolávali zajíčci, kteří přišli na spisovnu rovnou ze sekretářského kurzu jako novicky.

Obětí čižby se stala kráska, které se to nepřihodilo z nezkušenosti. Jarce se přehoupla třicítka a úsměv jí začínal kysnout. Když si vytrhávala pinzetou vousky na horním rtu, znervózňovaly ji jemné - jemňoučké vrásečky v koutcích úst.

Nevěděla, zda byl víc překvapený štábní kapitán nebo ona sama, když mu na bůhví kolikáté pozvání na jízdárnu kývla. Zval ji víceméně ze setrvačnosti. Dělali spolu už na velitelství léta a Jarka o koně zájem neměla. A najednou...?

Z mladistvé nerozvážnosti se to určitě nestalo. Bylo to z nudy? Z nedostatku lepší zábavy a z potřeby špetky vzrušení? Aby zkusila zpevnit vadnoucí postavu? Od všeho trochu. Ale nejvíc na ni asi zapůsobilo, že ten starý kocour doprovodil pozvání takovým mlsným zašklebením, jako by naznačoval ještě něco mimo uzdu a třmeny. Jaruška byla v takovém rozpoložení, že ji to neurazilo, spíš odpovídalo momentální potřebě. Hrazdíra přes svůj drobnější exteriér nebyl tak nepohledný mužský. Jarka neměla mnoho na výběr a po trošce něhy a hrubosti v pravé chvíli a na správném místě se jí stýskalo.

Začalo to na kryté jízdárně. Míhalo se tam pár jezdců, několik diváků přihlíželo z ochozu a podkoní trávili veselou vojnu u mariáše. Moc zábavné to nebylo. Kobylku jí dali menší, aby jí při šplhání do sedla nepraskly nové rajtky. Hrazdíra halekal: „Paty prošlápnout! Pořádně tisknout kolena! (Ve slabinách už ji braly křeče.) Povolit v zádech, ne tak prkenně!“ Ve veliké hale se to rozléhalo, bylo jí trapně a nudila se.

Dvakrát, třikrát se to opakovalo a uvažovala, že toho nechá. Záhadný úsměv mužské „Mona Lisy“, s kterým ji původně zval, se také nějak vytratil a co si slibovala - kde nic tu nic.

Pak to přišlo. Vyjížďky do terénu. Ne že by přírodu tak milovala, byla spíš komorní typ. Štábní kapitán ale oživl. Jejímu držení v sedle věnoval větší pozornost a nejen hlasem. Neváhal ukázat rukou, jak má přitisknout lýtko. Přejel dlaní plynule od kolena až k páteři a při té názorné výuce mu na chvilce nezáleželo. Věnoval se jí důkladně. Ve slabinách ji zase trnulo, ale tentokrát to bylo příjemnější.

Jejich opakované projížďky se prodlužovaly. Jaruška dělala pokroky a učitel jízdy neskrýval potěšení. Akční rádius jejich výletů se rozšiřoval a oblíbili si pár mechem vypolštářovaných lesních cestiček v pražském okolí.

Všechno se vyvíjelo k oboustranné spokojenosti, než se objevila v pisárně nová pracovní síla. Bylo jí o dobrý tucet let méně než Jarce. Ta ji na první pohled kriticky otaxovala: naivní husička, věčně uchichotaná tlustá blondýna. Jenže smůla byla v tom, že tahle administrativní pracovnice měla kypré kilogramy dislokovány (jak zní odborný armádní výraz pro umístění vojenských objektů) rafinovaně právě na těch místech, kterých si chlapi nejspíš všimnou. Štábní kapitán měl na blondýny slabinu. Asi proto, že doma měl mixáž mezi vlasem havraním a sem tam šedinami.

Nebyla to Jarka, kdo náhle ztrácel o společné vyjížďky ve dvou zájem. Vrchol byl, když přišla na jízdárnu a na její hřebičce se vlnil jiný a kulatější zadeček. Pan štábní byl horlivost sama a agilně upravoval vlastní rukou správnou polohu jezdčiných údů v sedle. Ani to neodkládal do terénu.

Jarka vzteky zlomila jezdecký bičík. Nejraděj by na místě shodila jezdecké kalhoty. Leč spolucestující v tramvaji by si to všelijak vykládali a nepochopili, že je to protest proti hanebné mužské zradě.

Nová síla v pisárně se neobyčejně osvědčila. Její šéf, pan štábní kapitán s ní byl velice spokojený. Přimhouřil oko i nad tím, že měla častou absenci. Alespoň u staré underwoodky. V jízdárně a na vyjížďkách byla svědomitější. Sedlo jí dělalo po všech stránkách neobyčejně dobře. Spokojeností jen kvetla. Sportem utužená postava se v chůzi kouzelně vlnila jak lán zrajícího obilí v přívětivém letním vánku.

Ale nic netrvá věčně, říká lidová moudrost, a někdo k tomu přidává: ani láska k jedné slečně.

Hrazdíru nelze podezřívat, že byl v citech k ženám vrtkavý. Alespoň jeho vztah k domácí drahé polovičce nedoznal za léta změnu. Co bylo neutuchající, to byla jeho horlivost při výcviku mladých adeptek na jezdectví.

Na štáb přišla nová zvlášť nadějná síla. Janička měla sotva sedmnáct let. Byla křehká jak poupátko v ranní rose, růžovoučká a nevinná jak andělíček. Rázem pro ni vzplálo srdce ztepilého poručíka od ženistů. Janička se pýřila, ale srdíčko jí bušilo, když jí přinesl brambořík a požádal o schůzku.

Do sladkých tónů romance zazvučely hrubé kotle. Štábní kapitán využil nestřeženou chvilku a vyložil dívence kouzla koňského sportu. Poradil, kde si pořídí nejslušivější jezdecké vybavení a domluvil první lekci na jízdárně.

Když se to poručík dověděl, zrudl. Barvitě Janě vymaloval, co je ten štába za prevíta a co jí hrozí. Se zlou se potázal. Co si o ní myslí? A jakým právem jí předpisuje, co má a nemá dělat? To ji chce za jeden brambořík komandovat - když má hodnost a ona je jen občanský zaměstnanec? Okusila zatím život jen z té sladší stránky a nevěřila, že by hodný pan Hrazdíra mohl mít jiné, než nejčistší úmysly. Na poručíka zanevřela: ošklivě pomlouvá lidi. Panu štábnímu kapitánovi asi závidí vyšší hodnost. Co si o ní myslí? Cožpak ona by se nechala svést k něčemu špatnému?

Koupila si béžové rajtky. Když se v obchodě prohlížela v trojkřídlém zrcadle ze všech čtyř světových stran, zvlášť z jedné, pochopila, že nad tenhle druh sportu není.

Janička byla hodinami jízdy nadšená. Byla ohebná jako proutek a každou lekci rychle zvládala. Jediná kapka jedu do sladkých začátků byl nepřátelský kukuč a ohrnutý pysk blondýny z pisárny. Prý asi proto, že jí obsedla její oblíbenou hřebičku.

Po pár jízdách se odhodlala na překážky. Nejprve to byly nízké kavalety. To šlo. Pak se břevno zvyšovalo. Chytila sice za překážkou kobylku za krk a tak tak že nespadla, ale štábní kapitán jí vysvětlil, jak se má v sedle naklonit při nájezdu, na překážce a za ní a dařilo se jí to čím dál lépe.

„Příště to zkusíte metr,“ slíbil, když odcházeli na tramvaj.

Zkusila to. Několikrát objela obdélník jízdárny, stiskla kobylku koleny, sevřela pusinku napětím a namířila si to doprostřed červeno-žlutě pomalované žerdě. Maličko to přehnala doleva a nad překážkou cítila mírnou převahu na opačnou stranu. Kůň se hladce přenesl a všechno by bylo dobře dopadlo, nebýt jízdárna krátká. Než se stačila Jana dostat do patřičné rovnováhy, musela zabočit vlevo a cítila, že je zle. Setrvačnost ji táhla doprava. Ještě to stačila převážit opačně, ale to už bylo moc. Pravá noha vyjela ze třmenu, před očima se kmitl koňský bok, bariéry, piliny a pak ještě, to, co nedokázala nikdy zapomenout - stříbrné kopyto nad hlavou. Levá noha zůstala ve třmenu a Jana jela pilinami jako pluh. Na štěstí se kůň v zápětí zastavil.

Několik vteřin měla naprosté „okno“. Probrala se teprve, když seděla na lavici v čele jízdárny a tváře jí omýval ne právě nejčistší mokrý ručník. Z jedné strany se nad ní skláněl štábní kapitán, z druhé - je to možné? - její poručík od ženistů. Kde se tu vzal? Nezdá se jí to? Není ještě v transu? Neprozradil, že se o ni bál, i když čekal nebezpečí z docela jiné strany.

Bolelo ji v zádech pod levou lopatkou. Nemohla se pořádně nadechnout. Viděla okolo sebe plno tváří, přiběhli všichni, kdo tu v té chvíli jezdili. Nejprve jim četla v očích starost, ale už se smáli a sem tam padl vtip.

„Když se spadne, to se musí hned zase hezky na koně zpátky. To je takový rajtarský zákon. Kvůli vám a kvůli koni. Aby si nezvykl, že když jezdce shodí, má pokoj.“

Přivedli hřebičku, která stála opodál, jako by cítila vinu za to, co se stalo. Jana se k ní došourala a za přeochotné pomoci několika mužských rukou vysoukala béžové rajtky, trochu od pilin, do sedla. Za všeobecného povzbuzování a v mukách objela třikrát jízdárnu.

Se štábním kapitánem toho moc nenamluvila. Ne proto, že by se k ní neměl, ale poručík se mu vždycky hbitě připletl do cesty. Osoboval si na ni teď nárok docela nepokrytě a Janě to nebylo proti mysli. Nedal jinak a musela s ním do vojenské nemocnice. Vedli se pod paží ať už z lásky, nebo proto, že Jana oporu potřebovala. Rentgen prozradil dvě zlomená žebra. Na pár dní bezohledně přitáhli pruhem obinadla to, co měla vpředu tak hezké.

Jedno ne příliš moudré přísloví říká, že všechno zlé atd.- znáte to. Tentokrát se osvědčilo. Poručík využil příležitost a pečoval o Janičku, jak jen to její maminka dovolila. Happy end si můžete přečíst v červené knihovně.

A štábní kapitán? Věnoval se záhy výcviku další adeptky. Jen místo kavalet a překážek dával přednost rovnou vyjížďkám do terénu. Byly přece jen po všech stránkách bezpečnější.

Kulový blesk

Oldřich Roubal byl vojenský teoretik. Ani na to nevypadal. Byl přemýšlivý typ, vážný, věčně zadumaný. Nic vojensky řízného v sobě neměl. Když jsem se ho na něco zeptal, jako by se teprve probudil z vlastních myšlenek, v nichž někde v povzdálí bloudil. Pátravě si mne prohlédl, jako by zkoumal, zda za otázkou netkví jakýsi postranní záměr nebo chyták. Po několika vteřinách věcně a vtipně odpověděl.

Vystudoval sovětskou vysokou válečnou školu a otevírala se před ním slibná kariéra, ale nestál o ni. Netoužil velet divizi ani vést správu na generálním štábu. Zdálo se, že dělá co je v jeho silách, aby takové hvězdné dráze unikl. Nosil uniformu plukovníka s nonšalancí přestárlého dandyho. Mohutná hříva sněhobílých vlasů rámovala něžný, spíš ženský obličej. Brigadýrka na vlnobití šedin plula jak bárka v příboji. Když si odmyslíme epolety a zlaté knoflíky, dělal spíš dojem vlídného primáře gynekologické kliniky.

Zevnějškem v žádném případě marciální typ nebyl. Pokud šlo o obsah jeho mozkovice, to už byla jiná. Dějiny válečnictví měl v malíčku od tažení Césara do Galie až po strategii Američanů v korejské válce. Vydal tři knihy, poslední o vojenské doktríně Severoatlantického paktu. Jeho přednášky patřily v akademii k vyhlášeným. Vlastně ani nepřednášel, to není ten správný výraz. Vyprávěl. Nechal katedru katedrou a navzdory všem didaktickým zásadám chodil mezi posluchači po místnosti, sedal si na některý stolek, žertoval, občas se mezi řečí na něco zeptal. Posluchači si zapomínali psát poznámky. Ve skriptech našli látku učesanou do bodů a podbodů, ale vlastní výklad byl tisíckrát zajímavější a utkvěl lépe v paměti. Jestliže v písemné podobě bylo všechno hezky srovnané jako sardinky v oleji, pak Roubalovy lekce sloužily jako klíč k otvírání konzervy. Často si jeho přednášky-nepřednášky přišli poslechnout i kolegové.

Seděli jsme spolu rok, skoro dva roky v jedné kanceláři. Když řeknu „seděli“, platí to asi stejně málo, jako když jsem řekl „přednášel“.Zastavili jsme se chvilku než jsme odešli na hodinu anebo po ní. Občas jsme se zdrželi, když nám školské oddělení naplánovalo lekce a semináře v různých třídách tak nešikovně, že jsme měli mezi tím volný nanicovatý čas. Za těch několik semestrů to bylo dohromady přece jen dost příležitostí, abychom se s Oldou sblížili.

I to spřátelení bylo svým způsobem zvláštní, jako na Oldovi vlastně kdeco. Věděl o mně brzy všechno, já o něm nic. Zdálo se mi, že má upřímný zájem o mé osobní problémy i o život rodiny, ale sám nikdy vrátka do svého soukromí neotevřel.

Naše debaty - světe div se - se týkaly hlavně profese, toho, co jsme oba přednášeli. Jak je to možné? Každý normální člověk si přece od toho, co ho živí a od čeho má mozoly na dlaních nebo na mozku, rád odpočine. A my jsme i ve chvílích volna omílali Clausewitze, Žukova a Patona. Vtip byl v tom, že jsme se nepohybovali v rovině našich standardních lekcí, ale nad nimi. Otevírali jsme zakázanou třináctou komnatu válečnických úvah, uplatňovali karteziánské pochybování. Ne abychom zviklali sami v sobě to, co jsme vkládali do hlav posluchačů, ale abychom pronikali do hlubších vrstev pravdy.

Mluvím v množném čísle: „my“, ale rozhodující roli měl Olda. Pronikali jsme společně do tajů poznání podobným způsobem, jako Sherlock Holmes s doktorem Watsonem. Nemusím vysvětlovat, kdo byl objevitelem a kdo otázkami nahrával. Jestliže Roubalův výklad v posluchárnách přesahoval hladinu základních znalostí, pak naše diskuse se pohybovaly ještě o stupeň výš.

Na dobu, kterou jsme spolu strávili, rád vzpomínám. Vděčím mu nejen za cenné znalosti,ale zejména za metodu myšlení, přemítání, nalézání podnětných otazníků tam, kde se člověku zdá, že je všechno nad slunce jasné a není už nad čím bádat. Nicméně nemohl jsem se zbavit pocitu, jako by mezi námi stále byla jakási stěna. Do jisté míry byl rozdíl mezi ním a mnou přirozený. Byl o něco starší, měl daleko vyšší vojenskoteoretické vzdělání, byl vyšší autorita. Já jsem byl proti němu učedník. Ale přesto tu bylo ještě něco kromě toho, cosi těžko definovatelného. Jako by ho něco svazovalo, bránilo mu v opravdové srdečnosti, jako by za hlubokým pohledem hnědých očí něco skrýval. Měl snad na svědomí nějaký skrytý hřích, utajenou vášeň, něco zač se styděl a co jako by ho na posledním kroku před prahem upřímné otevřenosti zabrzdilo, zastavilo, jako by mu v té chvíli bliklo červené výstražné světlo? Už už - ale náhle rozzářené oči pohasly, upřímný smích odezněl a Olda zvážněl.

Po čase nás erární osud, nebo spíš kádrová správa rozdělila. On zůstal na škole, já jsem se k nevelké své radosti ocitl na generálním štábu.

V té době se začalo v armádě polemizovat o Československé vojenské doktríně. Otázka zaujala hlavně teoretiky a kde jinde, než na školách mezi kantory. Zlý jazyk by poznamenal, že z nedostatku důležitější práce si lidé vymýšlejí. Na dvou školách se vyhrotil protichůdný názor. Jedni naši vojenskou doktrínu vydávali takřka za jeden ze základních atributů suverenity státu. Druzí naopak argumentovali: Jakoupak zvláštní doktrínu, když jsme součást Varšavské smlouvy.

Ministr požádal generální štáb o stanovisko. Armáda je v takové chvíli vynikající instituce. Dokáže absolutně všechno. Má na to dva nástroje. První se jmenuje „Rozkaz“ a druhý „Provedu“. Kdyby se mělo dát do sériové výroby perpetum mobile, nebo spočítat kvadratura kruhu, stačilo by dát rozkaz a ať si někdo z podřízených zkusí neříct „Provedu“ a nedovolit se odejít.

V tomto případě došel úkol gravitační cestou od nejvyšších potentátů až ke mně. U mne se zastavil. Na mých vetchých bedrech bylo poučit ministra co je to vojenská doktrína a zda Československo takový přepych potřebuje. Na mně toto břevno odpovědnosti spočinulo nikoli proto, že jsem byl tak slovutný vědátor, ale z prostého důvodu, že jsem neměl žádné podřízené, na které bych to přenesl. V duchu mně bleskla hlavou myšlenka přímo svatokrádežná, že když mne pokládají za schopného poradit ministrovi, jak se má rozhodnout v takové kardinální otázce, mohl bych funkci ministra popřípadě místo něj rovnou vzít.

To jsem se ovšem neodvážil ani sám sobě pošeptat. Místo toho jsem uvažoval, kde bych našel pomoc. Vzpomněl jsem si na plukovníka Roubala. Napsal sice o doktríně NATO, ale dá se předpokládat, že alespoň ví, co to doktrína je.

Vyhledal jsem ho. Když jsem mu vysvětlil oč jde, byl potěšen důvěrou a pustili jsme se do práce. Nejdříve mi udělal školení, o čem vlastně máme psát a pak jsme přemýšleli. On byl Holmes, já Watson. Vyřešili jsme to šalamounsky, ale podle zdravého rozumu. Je samozřejmé. že musíme vycházet ze společných postulátů našeho spojenectví, ale při tom respektovat možnosti a potřeby země. Tuto základní moudrost jsme rozvedli do konkrétnější podoby a naše útlé dílko odevzdali.

Obvykle se stává, že taková práce prodělává zpětný proces tentokrát zdola vzhůru a na každém stupni si ji přisvojí a podepíše příslušný náčelník. Tentokrát došlo k výjimce. Otázka byla v dané chvíli tak ožehavá, že se pod stanovisko nikdo podepsat nechvátal, raději několikastránkovou expertizu předal opatrně dál a umyl si ruce. Tak došel text s podpisem dvou prostých plukovníčků až na stůl nejvyšší.

Mělo to dvojí důsledek. V sekretariátu ministra se uvolnila jedna kancelář a zaujal v ní místo generál XY, který tak měl o zaměstnání na léta postaráno. Na základě naší expertizy zadal objednávku odborníkům na vějíř dalších expertíz, z nichž se měla posléze doktrína slepit. To byl důsledek první. A druhý - zase se stal div divoucí a my s Oldou, místo v armádě běžného potrestání jsme byli odměněni. Sám soudruh ministr se nechal vidět a dal každému z nás přibližně jeden měsíční plat k lepšímu.

Netušil jsem, že tenhle historický krok mi konečně svými důsledky dá klíček k duši mého přítele.

Začalo to nevinně. V bytě zacinkal zvonek. Otevřel jsem a přede mnou se rozpačitě uculoval Olda.

„Když jsi mi pomoh‘ k takovému džobu, a ta odměna a tak ...cítím jako morální povinnost..,“ a vybaloval z hedvábného papíru láhev.

„Pojď dál. To jsi nemusel..,“ koktal jsem a prohlížel štíhlé skleněné tělo kubánského rumu. Viněty hrály purpurem a zlatem, zlatistý mok už svou barvou omamoval.

Což teprve když jsem vytřel prach z koňakovek a připili jsme si. Vůně byla báječná, opojné to bylo, ale kdybych si pochvaloval požitek na jazyku a patře, musel bych si vymýšlet. Měl jsem ústa jako v ohni.

Byli jsme s Oldou přibližně stejní alkoholici. On měl ze studií v Moskvě víc zkušeností. Vodku a gruziňáček jsme občas při různých oslavách popíjeli, ale nic moc. Když chtěl člověk večer číst anebo dokonce psát, ohnivé vodě se raději vyhnul. Teď jsme proti sobě za nízkým stolkem seděli, polykali utrejch jako hořké pilulky a tvářili se z povinnosti, jako by nám to kdo ví jak chutnalo. Teprve po létech v Havaně jsem pochopil, že tohle je báječné v koktejlu daiquirí, v čaji, v mátovém nápoji, ale ne čisté a nezředěné, jak jsme to tu ze vzájemné společenské konvence s Oldou cucali a demolovali si hrdla a mozky.

Když jsme se s pomocí boží dopracovali do poloviny lahve, bylo nám oběma pěkně zle. Nebyli jsme ani tak opilí, jako jsme měli spíš otravu alkoholem. Olda se převrátil na gauč a usnul, nebo ztratil vědomí. Já jsem se sesul a propadl do snů v křesle.

To bylo první jednání našeho pohnutého dramatu. Druhé nastalo, když jsme se za nějaký blíže neurčený čas probrali. Kulisy kolem nás se zatím vyměnily. Setmělo se, i když tomu hodiny neodpovídaly. Nebe kleslo na střechu paneláku, mračné, olověně šedivé. Pak se otevřelo a okenní tabulky zakryl proud kalné vody. Blesk stíhal blesk a po každém zapraštěla rána, jako by se svět trhal ve dví.

V první chvíli mne divadlo za oknem zaujalo tak, že jsem si nevšiml, co se děje s přítelem. Až pak - chvíli mi trvalo, než jsem si srovnal v hlavě, že se mi to nezdá, že je to skutečnost. Olda se svezl z gauče na koberec, polo seděl, polo ležel. Byl bledý až zelený. Oči měl vytřeštěné, ústa otevřená do šklebu plného děsu. Nechvěl se, ale třásl od tváří až po skrčená kolena. Ruce měl křečovitě napjaté a svíral a žmoulal shrnutý okraj koberce. Nemluvil, ale vydával tlumené neartikulované zvuky, sténal.

Bylo to tak nečekané a překvapující, že mne z počátku napadlo, zda to není nepovedený žert, zda nepředstírá, jak se bouřky bojí. Na takovou scénku to bylo přece jen příliš drsné.

Jak bouře pokračovala, Olda se poněkud zklidnil. Zůstal sedět na zemi, ukryl obličej v dlaních a utišil se. Jen po každém zahřmění jako by mu celým tělem projel elektrický šok. Když se bouře vzdalovala, slábl a pomíjel i záchvat.

Zvedl se, upravil, posadil se do křesla. Bylo patrné, že se cítil strašně trapně, že se hrozně styděl. Nevěděl jsem, jak se mám zachovat, co mu mám nabídnout, nebo zda se mám tvářit, jako by se bývalo nic nedělo. Na stolku před námi stála láhev kubánského rumu a prázdné skleničky. Nabídnout mu na vzpružení? Ale mně samému se pomyšlení na ten tekutý oheň příčilo v krku. Nepochyboval jsem, že jemu není o mnoho lépe.

„Uvařím kafe,“ přišel jsem na spásonosný nápad. Velmi vřele souhlasil. Uvítal asi nejen naději na šálek kávy, ale i to, že zůstane chvilku sám a dá se fyzicky i psychicky do pořádku. Přinesl jsem kávu, cukr, věnovali jsme se každý soustředěně svému hrníčku a lžičce a míchali, jako kdyby to bylo to nejdůležitější na světě. Dívali jsme se do kávy, jako kdybychom z jejích kruhů a přelivů chtěli věštit. Tu Olda spustil. Nejprve se mu hlas chvěl, ale nabýval na pevnosti, až jsem v tom zase začínal slyšet plukovníka Roubala. Z počátku byla po každé větě přestávka.

„Nemohu se ovládnout...Nejsem to vlastně já...Když to přijde, popadne mne to a je to jako konec světa...Vím, co dělám, ale nezáleží to na mé vůli.“

Mlčel jsem, nic jsem se neptal, pozoroval jsem ho kradí koutkem oka. Čekal jsem vysvětlení a přišlo.

„Stalo se to, když mi bylo asi pětadvacet. Byli jsme na Špičáku v chatě. Měl jsem bouřku strašně rád. Stál jsem u otevřeného okna. Do světnice vlétla hořící koule, motala se, a pak už nevím nic. Byl tam naštěstí doktor a udělal mi masáž srdce. Přežil jsem to bez následků. Až na ten komplex...Když se blíží bouřka, uteču od lidí, zalezu a mám hrůzu, aby mne někdo neviděl. Nebýt tady té narkózy,“ ukázal na láhev, „byl bych se včas vytratil...“

„Oldo, můžu ti něco říct? Jsi mi po dnešku tisíckrát bližší, než dřív.“

Norský svetr

Vojenská akademie byla v majestátné budově. Postavil ji ještě císař pán a nezapřela, jak své cíňáčky miloval, i když mu za jeho dlouhého panování dokázaly prohrát všechny války, do kterých se se svým rakouským a později rakousko-uherským mocnářstvím pustil. Stála kousek od pražského Hradu, aby se podtrhl její význam. Průčelí prozrazovalo velmocenskou skromnost. Aby si nikdo nespletl marciální zařízení s dívčím lyceem, byly nad každým vchodem, na rozích i na sloupech kolem rozlehlé plochy plasticky vyvedené laufy kanónů, kopice dělových koulí a štukované vlající válečné prapory.

Když to převzala Československá republika, nebylo zapotřebí mnoho měnit. Teprve po šestiletém panování hitlerovského wehrmachtu se musel vyklidit svinčík, vymalovat a sem tam opravit omítka.

Když rakouský erár plůdkový rybník pro své oficírstvo proponoval, nebyl žádný troškař. Rozmáchl se velkoryse. Páni kadeti tu měli rozlehlou rajtarskou dráhu s pevnými i nastavitelnými překážkami. Když po druhé světové válce kobylky ztratily lesk a slávu i jako stavovský odznak důstojnického řemesla, z jezdeckého eldoráda zbyl jen běžecký okruh, doskočiště a hřiště na odbíjenou a nohejbal. To nezabralo mnoho místa a tak kolem zahrady zbyl široký prostor pro okrasné keře i pro „anglickou zahradu“, což jinými slovy znamená volné bujení brslenu, černého bezu a - přiznejme to - i lopuchu a kopřiv.

Doktoři znali ještě jednu památku na koňské století akademie. Neškodné oděrky, způsobené na atletické dráze se občas rozšířily v jasně červené, lesklé skvrny. Lidově se tomu říká „růže“. Tahle zákeřná kultura prý se udrží v půdě po koňském trusu s obdivuhodnou houževnatostí.

Do počátku šedesátých let dvacátého století se uniformy ve zdech akademie několikrát změnily, i povely vypadaly odlišně, ale význam armády nepoklesl. Však to století přineslo dvě světové války, jaké historie nepoznala, a zaclonilo mírové nebe termojadernou hrozbou.

Ale ani Martova líheň, i když je obehnaná železným plotem a v noci ji obchází stráž s nabitým samopalem, není nepřístupná normálnímu životu s porcí legrace. Jeden příběh vám povím.

Ve dne vojenská škola kypěla životem. V posluchárnách se přednášelo, v kancelářích klapaly psací stroje, na nádvoří se salutovalo, v ARMĚ svačilo. Náčelník akademie se věnoval svému hobby. Neměl doma dva burše, kteří by museli počítat: „První - druhý, první - druhý...“ (Viz Švejk, díl třetí, kapitola 2.) Zastavoval však frekventanty a kontroloval, zda nemají zašlou zlatou šňůru na brigadýrce.

K večeru mraveniště ztichlo. Posluchači se ponořili do skript, slepovali a malovali červenou a modrou pastelkou mapy, důstojníci a občanští zaměstnanci odešli domů. Pár nenapravitelných sportovců hrálo na hřišti fotbal. Pak už i zpocení čutálisté odešli do sprch a poslední známky ruchu dozněly.

Záklaďáci z pomocné roty drželi stráž a obcházeli objekt. Měli parádní vojnu. Přes den se nepřetrhli a ve stráži podléhali každý den jinému dozorčímu. Obchůzky nepřeháněli. Hodili si samopal za záda, trochu se prošli po prázdném nádvoří. Když ještě někdo hrál nohejbal, chvíli se dívali a pak šli podřimovat nad starými výtisky Obrany lidu a Československého vojáka na strážnici.

Přihodilo se, že se jednou přece jen něco stalo. Příští dny toho byla plná akademie. Šuškali si to a pochichtávaly se sekretářky, uklízečky, prodavačky v ARMĚ, ale i majoři a plukovníci, o lajtnantech, kapitánech a posluchačích nemluvě. Co zvířilo hladinu tak utěšeně stojaté vody? Našli v internátu bombu? Otrávil někdo v závodní jídelně segedínský guláš? Lezl v noci diverzant přes plot? Samá voda. Něco pikantnějšího.

Bůh suď, co strážnému vnuklo, aby obešel pozdě z večera okruh kolem plotu. Pouliční světla pronikala litinovými mřížemi a spletí bezlistých keřů. Byl pozdní podzim. Chladna zvečera, chladna z rána. Nehledě na nižší temperaturu - v pološeru se mihly dvě postavy v bílém, s teplejším oblečením v náručí.

Ještě že nebyl strážný bdělý a ostražitý. Docela nevojensky vyvalil oči a otevřel ústa, místo aby podle řádu vnitřní služby uchopil zbraň v palebné poloze, vykřikl „Stůj!“ a žádal heslo. Díky tomu, že byl tak řečeno „voják na baterky“, skončila dramatická příhoda v pohodě.

Ale ne docela. Měla ještě ne-li pohnuté, pak pikantní pokračování. Postavy z křoví se vytratily, strážný je nepronásledoval. Když však chvíli stál a rovnal si v hlavě, co se vlastně přihodilo, pohled mu padl na hnízdečko, odkud koroptvičky vyletěly. A ejhle! Upoutalo ho cosi pestrého. Na pelíšku v suché trávě ležel tlustý červeno-žluto-hnědý vlněný dámský svetr. Zdvihl ho a jako korpus delikty, hmatatelný důkaz své neobvyklé bdělosti, odnesl na strážnici. Celá stráž i s hotovostí a dozorčím důstojníkem podrobila objev zevrubné prohlídce.

Že by si byl za plotem v prostoru vojenského zařízení udělal nepřátelský narušitel pohodlí, na to to nevypadalo. Svetr odpovídal módě, jež panovala a nebyl to ledajaký kousek. Nic nenápadného. Přes prsa na píď široký žlutý pruh, na něm řada hnědých sobů. Níž stejně široký pruh červený s velikými bílými sněhovými vločkami. Barvy a vzory se v různých obměnách opakovaly na ramenou, na zádech, po břiše i po rukávech. Takové svetry právě po Praze „letěly“ a říkalo se jim norské.

Strážní i dozorčí měli o čem meditovat. Čemu se ty dvě postavy asi věnovaly, na tom se celkem bez velikých potíží a názorových diferencí shodli. Lišili se v názoru, koho svetr připomínal, kdo se tím výkřikem módy v posledních dnech pyšnil. Vážná polemika se točila kolem otázky, jak najít majitele a jak mu nález poctivě vrátit. Bylo se obávat, že dotyčná dáma - páni takovou strakatinu nenosili - se bude ostýchat, i když ji ztráta jistě mrzí.

Trochu z dobré vůle, ale víc ze škodolibosti vystavili ráno svetr v celé kráse za oknem vrátnice. Nikdo z osazenstva nemohl projít okolo, aby si ho nevšiml. Dozorčí ochotně vyprávěl, jak se tam ten krásný kousek ocitl.

Teď teprve se rozšuměly repliky a komentáře. Klapot psacích strojů byl dopoledne slabší. Spíš se celou akademií ozývalo poťouchlé hihotání. Jestliže se strážní dohadovali, koho snad v podobném odění zahlédli, ženské to věděly „tutově“. Přece taková nápadná věc nemohla zůstat v babinci bez povšimnutí. Čím víc té parádnici včera záviděly, tím s větším zadostiučiněním se jí dnes po straně šklebily.

Celá akademie čekala věci příští. Spíš ani nečekala, ale sledovala, jak se z toho ona osudem postižená kolegyně. dostane. Objeví se zítra ve svetru na nit stejném? Ale i kdyby ho sehnala, bylo by to příliš nápadné. Okatější, než kdyby si rovnou pro svůj svetr k dozorčímu došla.

Jak se tváří? Jestliže se první den červenala, příští dny zelenala žalem a zlostí. Nedivme se, je to k vzteku chodit dvakrát denně kolem své věci a povinně se tvářit, že se k ní člověk nezná. A ještě k tomu poslouchat pitomé špičkování. Jak se to červenání a zelenání vzájemně rušilo, přestávalo to lidi pomalu bavit a senzace ztrácela punc.

Svetr ve vrátnici překážel a nebyla vyhlídka, že by se postižená duše odvážila. Některé srdnaté sufražetky prohlašovaly: „Když si to ta a ta stydí vzít, já půjdu a řeknu, že je to moje. Takový drahý svetr za trochu ostudy stojí.“ Ale i ty nejstatečnější zůstaly jen u slov a skutek utek´.

Až někdy za měsíc, za pět neděl dozorčí důstojník povídá strážnému: „Tenkrát jsi ten svetr našel ty, jak jsi vyplašil ten párek, že jo?“

„Ano, soudruhu majore.“

„Máš holku?“

„Mám, soudruhu majore.“

„Kde bydlí?“

„V Náchodě, soudruhu majore.“

„To je dost daleko, tam až se ta historie nedostane. Vem si ten svetr, je ho škoda. Dej ho svej holce pod stromeček. Je úplně novej.“

Štědrý večer

„Kde budete zítra na Štědrý den, paní S.?“

„Budeme doma s dcerou, s Vlastou.“

„Samy?“

„Jak to samy? Když jsme spolu s mojí Vlastičkou, ani ona, ani já nejsme samy. Je nám spolu dobře.“

„To je krásné. Závidět se nemá, ale přiznám se...“

„Vy nebudete... u nikoho? Já myslela, že Martin bydlí někde blízko... říkal jste.“

„Oni jedou za dcerou do Francie, do Nancy.“

„Ti se mají. A Standa?“

„Ti mě pozvali na Boží hod.

Víte, paní S., já jdu k mladým strašně rád. Těším se na to vždycky jak malý kluk. Ale Štědrý den, hlavně ten večer, to je něco jiného. Připadám si skoro jako vetřelec - od slova „vetřel se“, jako bych se vetřel a překážel.“

„To si zbytečně namlouváte. Děti vás zbožňují. I vnučky, ty u vás také vyrostly. To se tak někdo uměl narodit; jejich máma a táta nevědí, co ve vás mají.“

„Vnučky jsem měl a mám radši, než vlastní děti. Když jsem šel do penze a rozvedl se, řekl jsem si: Budu žít jen pro Míšu. Bylo jí deset. Učili jsme se spolu, hráli si, vymýšlel jsem jí pohádky. Miloval jsem jí nade všecko a ona mne. Přibývaly roky a přišly kamarádky. Pak se jí začala zapalovat lýtka a děda byl tááákhle maličký.“

„To si nesmíte tak brát.“

„Nepokládám to za tragédii. Malé vlaštovky se naučí létat a už se do hnízda nevracejí. V přírodě je to vždycky tak. Proč by to mělo být u lidí jiné?“

„Když děti překonají „telecí léta“, zase se vrátí.“

„Já bych tomu ani „telecí léta“ neříkal. Chtějí se postavit na vlastní nohy. Největší neštěstí, když zůstanou rodičům na krku.“

„Máte pravdu. Někdy je to lenost, někdy z přemíry rodičovské »opičí lásky«.“

„Vím, že se děti k rodičům vracejí, ale to je něco jiného. Jsou už zralí lidé, i když potřebují oporu, radu a tak.“

„Abychom to nezamluvili. Jak budete trávit Štědrý den, pane Marek? To budete sám? Rozsvítíte si stromeček?“

„Ne. To bych asi brečel. Celý život jsem si říkal, že Štědrý den je nejkrásnější chvíle v roce. Alespoň u nás v Čechách. Vzniklo to z náboženství, ale většina lidí to tak nepociťuje. Je to vlastně tradice mnohem starší, než křesťanství. Příběh o narození Ježíška zasadili do dnů slunovratu, vzkříšení přírody ze zimní smrti.“

„Vy na to jdete moc vědecky, pane doktore. Já si nelámu hlavu s tím, jestli je to kvůli slunovratu, Ježíškovi, Dědu Mrázovi, nebo Santa Klausovi. Rozsvítíme svíčky na stromku, dáme si dárky a je nám krásně.“

„Máte pravdu. I když jsem ty teorie o prapůvodu svátků poznal, radost z Vánoc jsem neměl menší. Teď se Štědrého dne skoro bojím a říkám si, kdybych už ho měl radši za sebou.“

„Proč?“

„Člověk si myslí, že má rád stromeček a dárky a slavnostní večeři na atlasovém ubrusu. Ale Vánoce, to je vlastně rodina, to že se sejdou všichni dohromady a je jim spolu dobře. A já - jakoupak já mám rodinu? Děti mají rodiny své, vnučky budou u svých mládenců a děda zbyl. Jako když se hraje Škatulata hýbejte se a poslední zůstane uprostřed sám.“

„Tak to není. Ke komu půjdete, tomu uděláte radost.“

„Pochybuji. Nikomu Černého Petra dělat nebudu.. Projdu se večerní Prahou, po Karlově mostě, po Starém městě. Těším se na zasněžené uličky, na staré lampy.“

„Všechno nejlepší...“, potřásli si rukama.

Přijel skoro prázdným metrem k Muzeu. Šel dolů Václavským náměstím. Ze stánků místo opečené klobásy voněl grog, ale zdálo se, že ani o ten nebyl veliký zájem. Chodců bylo pořídku a češtinu nebylo slyšet. I Japonci a Vídeňáci se chovali nějak jinak, než obyčejně. Nepohybovali se ležérně, nedemonstrovali, že jsou zde hosty. I oni někam spěchali, nebo to alespoň předstírali. Nebo chvátali jen proto, že je zábly nohy a mrzly jim uši? To asi také, ale nakazil je všeobecný cílevědomý pohyb. Každý Pražák i venkovan věděl, kam a proč jde, kde ho čekají, kde dnešní večer stráví. I pár tisíc bezdomovců našlo škvíry ve svátečním velkoměstě a vytratili se z promrzlých ulic.

Šel a vzpomínal. O Štědrém dni každý omládne. Ne o rok, o dva, ale o celý život. Vrátí se do dětství. To ho zformovalo a určilo mu osud. „Dítě je otcem člověka“.

V duši se mu promítal film.

Stříbrná noc se snesla na myslivnu. Hvězdy červené, zelené, modré a nejvíc zlaté. Celé nebe posypané zlatým prachem.

Tatínek se vrátil z lovu. Byl cítit mrazem, potem a střelným prachem. Zajíc a bažant byli zmrzlí na kost. Chudáci, ty potkal smutný Štědrý den. Ještě dva dny budou mrznout za oknem a pak je čeká kremace ve smetanové omáčce.

V kuchyni visel u stropu věnec z jedlového chvojí a celou místnost provoněl.

Maminka se sestrou už několik dní pekly pracinky, koláčky z lineckého těsta s šípkovou zavařeninou, vařily čokoládu a lepily báječné oříškové kuličky. Té vůně! A těch lákadel. Maminka mu sem tam kousek dala, když se něco polámalo, připálilo, nebo nepovedlo. Bylo to, „jako když dá volovi malinu“. Víc se laskominy podráždily, než usmířily. Něco se podařilo uzmout, ale plác - a maminka se rozpálenou rukou neminula. To spíš tatínek sem tam vyhrožoval, ale z jeho hromů neuhodilo. Maminka, ne že by nebyla hodná, byla zlatá. Ale přísná, to se jí upřít nedá.

Na Štědrý den se neobědvalo - aby se vidělo zlaté prasátko.

Během roku se mamince nikdo do kuchyně nepletl, ale na Štědrý den? Všichni. Liduška dělala cukroví. Bratr připravoval bramborový salát. To byla jeho specialita. Kde to vzal? Asi někde v Budějovicích nebo v Hradci na studiích. Táta zabíjel a kuchal kapra, opatrně, aby nevytekla žluč.(Já jako nejmenší jsem dostal rybí měchýř a položil si ho ke kamnům uschnout.) Kapr byl zaručeně ona, paní kaprová, jikrnáč. Přece si táta nevybere mlíčňáka. Že se to v kádi nepozná? To se říká jen řadovým kunčoftům, protože by chtěli všichni jikrnáče a mlíčňáci by zbyli. Každý rybář umí zmáčknout kapříkovi trochu bříško a pravda je na bíle dni. Rybí polévka s jikrami je přece jen jiné pochutnáníčko, než s mlíčím.

Já jsem se také činil. Ochutnával jsem a všechny každých pár minut pobízel otázkou, kdy už budou hotovi a půjdeme večeřet.

Uprostřed stolu lampa. Všechny dětské večery v jejím žlutém jasu, pod jejím dohledem. Bronzové postavy na rozkročeném stojanu. Osmihranná skleněná báň s petrolejem, v ní knot, bílý hádek. Hořákem vládne jen tatínek. Odpovědnost je na něm. Aby bylo co nejvíc světla a neočadil se cylindr. Baldachýn z křehkého porcelánu je pomalován květy. Umění nebo barvotisk? Dětství si radost takovými otázkami nekalí.

Zlatý kruh a kouty v šerém přítmí. Spojí rodinu do jedné bytosti o pěti párech očí. Tichnou všechny rozpory, zavládl mír a pohoda. Očarované kolo ohně a světla.

Večeře bývala v ten den výjimečně brzy, sotva se setmělo. Ale dlouhá byla k nepřečkání. A tátovi po té štrapáci v lese a v hlubokém sněhu vytrávilo a po celodenním půstu si musel - ach bože - rybu i salát přidat. Kdo to má tak dlouho vydržet?

Psi z honu uštvaní, ucouraní a vymrzlí okusovali si pod kamny z rousů na nohou rampouchy a žádostivě pohlíželi na hodující kolem stolu. Spořádali sice vydatnou porci své večeře, ale kost, hozená od stolu, je přece jen něco jiného. (I když tatínek to nerad viděl: „Psi se nesmí učit žebrat, sotva slyší, že jsme zacinkali příborem.“) Dnes přicházeli zkrátka. Na rybích kostech si pochutnaly jen kočky. Ty jedly delikátně a opatrně. Psi by to zhltli a udávili by se. Na to jsou naučení jen severští husky a ne ohaři a jezevčíci.

Konečně mísy s rybou a salátem ze stolu zmizely a vystřídaly je ořechy, jablka a pomeranče. Zatím spíš pro ozdobu, aby nebyl ubrus prázdný. Maminka konečně odešla do pokoje. Prosklené dveře prozradily, že se tam rozžíhají svíčičky. Pozor! Nadejde kýžený okamžik. Cink, cink. Nejraděj bych tam utíkal, ale ovládl jsem se a kráčel důstojně a slavnostně. Nastal nejkrásnější okamžik z nejkrásnějšího dne roku.

Špetka jehličí ze vzácné douglasky se od svíčičky připálila a pokoj dýchal neopakovatelnou vánoční náladou. Těch pravých Vánoc, dětských.

Rozdaly se dárky a nejmenší rozbaloval první. Knížky! Zbytek večera zmizel na pustém ostrově Robinsona Crusoe, Dvacet tisíc mil pod mořem, nebo v Díle Jiřího Wolkera. Podle míry stáří.

Pod okny se ozvala pastýřská trouba. To se rodina chudého holiče, který měl pět dětí, brodila sněhem od samoty k samotě a zpívala „Narodil se Kristus pán, veselme se“. Každý rok opakovala: „Šťastnej a veselej novej rok vám vinšuje rodina Pištěců.“

Maminka jim dala výslužku a nějakou korunu a zvala je dál: „Pojte se vosušit a vohřát.“

„Nemůžem, pani lesní, eště toho máme moc vobcházet.“

Nalila jim pořádné kafáče horkého čaje s rumem. (Dětem úměrně podle toho, kam sahaly od země.) Zavonělo to po celém stavení.

„Mockrát děkujem, pani, a pámbů jim to zaplať.“

Tak to nesl v sobě a prožíval uličkami Starého města.

Karlův most byl skoro prázdný, nestát na obrubě v mrazu kamenné sochy a neviset na kříži přibitý Kristus.

Praha přikrytá po bradu peřinou sněhu odpočívala ve žlutém světle luceren. Světélka se tetelila na vodní hladině. Jak dokázalo milionové město v téhle chvíli ztichnout jako myška? Jen jez hučel.

Ještě nějaká postava krom těch kamenných se opírala o žulové pažení a hleděla pod most do černé vody. Žena. Do tváře jí vidět nebylo, ale ramena se otřásala pláčem.

Proboha, nechce ta ženská skočit do vody? Jak by ji zachraňoval? Co má udělat? Jít k ní a promluvit na ni? Není to drzé? Neznamená to míchat se cizímu člověku do života? Jako kdyby vlezl do cizích dveří? Ale co když je ta pani zoufalá, něco se jí stalo, je jí zle, potřebuje pomoc? Na Štědrý večer by měl být každý šťastný a ji něco vyhnalo do studené noci. Naklání se nad ledovou tříští pod mostním pilířem. Kdo už potřebuje účast, ne-li ona?

Odhodlal se.

„Pani, moh‘ bych vám něčím pomoct?“

Ticho. Vyňala kapesník z kabelky. Zdálo se, že se ramena uklidnila.

„Promiňte, nechci se podbízet. Stane se, že člověk potřebuje podanou ruku...,“ zafilozofoval.

Obrátila se k němu uslzelou tváří. Paní S.

„To jste vy?“ vyhrkl překvapeně a ne zvlášť taktně.

„Proboha co se vám stalo? Myslel jsem, že sedíte s Vlastičkou u večeře a vy tady...“

Stála se sklopenou hlavou. Začala znovu plakat. Byl to už jiný pláč. Takový, který odplavuje chmury a slibuje útěchu.

„Nic strašného se mi nestalo. Jsem jen hlupák. Jak jste to říkal o těch vlaštovkách? Moje vlašťovka vyletěla a já se s tím nemůžu smířit.“

„Odešla z domova? To snad ne.“

„Ne, neodešla. Slaví Štědrý večer se svým chlapcem.“

Oddechl si. Žádná srdceryvná tragédie a důvod ke skoku z mostu. (Byla by to ohavná smrt v té ledové vodě.) Začal ji těšit. Veliký smysl jeho řeči neměly, ale přece drobátko působily, jako když se pofouká bolístka. Přestala plakat a dala se do vyprávění. Ulehčovala zraněnému mateřskému srdci.

Šli Mosteckou ulicí. Vedla se ho pod ramenem a cítil, jak se chvěje. Trochu to byly dozvuky pláče, trochu ji pronikala zima. Kdo je potkával, říkal si: milenci, i když už v létech.

„Kde bydlíte? Mohu vás doprovodit domů?“

„V Karmelitské, tady kousek. Jste moc hodný, ale už dojdu sama.“

„Doprovodím vás rád. Co mi to udělá?“

Po chvíli nesměle začal: „Musím se vám s něčím přiznat.“

„K čemupak? Jistě to není nic hrozného.“

„Ne, to není. Ale moc šlechetné to také není. Vy máte bolest, je vám smutno a já jsem z toho skoro šťastný - že jsem vás potkal.“

Mlčela. Podíval se na ni zpytavě. Pochopila ho správně? Pochopil, že pochopila. Na takové věci jsou ženy vnímavé. I když je jim něco přes padesát a řekne jim to muž, který by mohl být jejich tatínkem.

Šli kousek mlčky. Zdálo se mu, že se na jeho loket přitiskla trochu víc. Asi aby jí bylo tepleji.

„Já se vám také přiznám. Vlasta odešla a na mne v pustém bytě všechno padalo. Utíkala jsem a nevěděla vlastně kam. Řekl jste, že půjdete na Karlův most...nohy mě tam nesly... A pak jsem slyšela za sebou kroky a věděla jsem... nemyslete si o mně...“

Vzal ji za ruku, ještě ztuhlou mrazem a přiložil si ji k tváři.

Došli ke dveřím.

„Pojďte dál.“ Řekla to prostě a on to tak přijal.

Na stolku stál stromek. Rozžala nedotčené svíčky. Vyňala z ledničky salát a dala na pánev dvě porce kapra. Začínali štědrovečerní večeři trochu se zpožděním, ale nezdálo se, že by jim to vadilo. Alespoň to na nich nebylo znát. Ona už neplakala a on neříkal, že se Štědrého dne obává a těší se, až jej bude mít za sebou.

Stane se

„Jako vždycky, pane generále. Máte vaše oblíbené místo pod oknem.“

V servilním předklonu ukazoval pan vrchní napřaženou levicí a pravou rukou přidržoval temně rudý sametový závěs. Jeho angličtina měla do perfektnosti daleko, ale milostivá paní si rezervaci kvůli konverzaci neobjednala.

Hosté utichli a zvědavě si prohlíželi zajímavý pár, který šéf podniku úslužně odváděl do séparé.

Starý trochu kulhavý pán a mladá rozkošná dáma.

On měl bílou lví hlavu, vznešenou vzpřímenou postavu, dobrý šedesátník. Zářil pečlivě upjatou uniformou. Modrý dvouřadový kabát se zlatými knoflíky, na ramenou zlatá prkénka s třemi velikými stříbrnými hvězdami. Na hlavě bílou brigadýrku s bohatou zlatou parádou. Na kalhotách široké červené lampasy a na rukou bílé rukavičky.

Muž se tvářil důstojně a vznešeně, žena byla vtělená přívětivost a úsměv. V dlouhých večerních šatech vynikala štíhlá postava. Při každém pohybu se pod duhovými, zlatými a stříbrnými vlnami rýsovaly slibné ženské tvary. Dekolt byl právě tak hluboký, aby napověděl, ale zároveň cudný, aby nechal dost místa představivosti. I když přešla a otočila se zády, bylo co obdivovat. Se vznešenou nevšímavostí plul její pohled nad účesy dam a plešemi pánů. Vychutnávala všeobecnou pozornost, která ji opájela.

Měla, co si vysnila.

Nevedla k tomu snadná cesta a soudek medu se neobešel bez důkladné porce dehtu.

Na počáteční dobu vzpomínala nerada. Ne že by ji byla tenkrát prožívala s trpkostí. Právě naopak, byla tehdy navýsost spokojená. Maturita s vyznamenáním, pět úspěšných let na filosofické fakultě Univerzity Karlovy. Redaktorské místo v televizi. Spolu s kameramanem vyhledávala zajímavosti a byla pyšná, když viděla svůj šot ve večerním vysílání. Znovu byla přijata na fakultu už jako asistentka a nabídli jí aspiranturu. Cítila se v sedmém nebi.

Pak přišel převrat. Z fakulty ji nevyhnali, aspirantské stipendium dostávala dál, ale dráždila ji nejistota. Měla strach, zda ji nová šlechta nevyhodí a se závistí sledovala stratosférickou kariéru některých vrstevníků. Manžel spolužačky se pustil do podnikání a jezdil ve Fordu a Eva se nosila jako pávice.

Co kdyby to zkusila také? Uměla jazyky a uchytila se u švédské firmy, která hledala tlumočníka a domácího člověka, znalého poměrů. Peníze jí vzaly dech. Cesty mezi Prahou a Stockholmem se staly běžnější, než výlet na Slapy.

Leč jak rychle pohádka začala, tak skončila. Firma narýžovala ve všeobecné bonanze popřevratových spekulací miliony a přehodila výhybky. Našla si výhodnější „claim“ v jiné z bývalých zemí „za železnou oponou“.

Co teď? Stipendium ještě stále dostávala, ale ponořit se zase do nudného studia? Zvykla si na „rychlé peníze“. Plat ve valutách a dvornost cizinců jí učarovaly.

Rok, dva poletovala po příležitostných pracích jak motýlek po kytičkách. S překlady úspěšně uplatňovala milé úsměvy. Kromě dolarů, marek a franků sklízela komplimenty v několika světových jazycích. Pracovní zakázky obchodníků byly v zápětí provázeny dotazem, zda má večer volno a mohou ji pozvat na večeři.

Nezdráhala se, ale byla opatrná. Uvažovala chladně a prakticky. Známost se zajímavým, ne ošklivým a movitým cizincem? Trvalejší poměr? Proč ne? Už jí nebylo dvacet, ze zamilovanosti vystřízlivěla a ztráta panenství jí také nehrozila. Ale dělat několik dní matraci chlapovi, který se chce lacino pobavit a pak práskne do bot? Získala by leda firmu lehkého zboží, ne-li něco horšího. Tak to ne, miláčci.

Dovedla být roztomilá, pěkně se pobavit, dobře povečeřet - dobroty, které ještě nedávno znala jen z lehkých románků a detektivek - s mírou se napít, ovšem tak aby neztratila sebekontrolu, dát se odvézt domů taxíkem, ale pak prrr a zpátečku. Dobrou noc, Bonsoir, Gute Nacht, Good night, Buenas noches, See you later, maňana.

Neztrácela víru ve šťastnou hvězdu. Šťastnou? Každý má o štěstí jinou představu. Sledujeme její vzpomínky. Jak si štěstí vysnila, tak ji potkalo.

Nestřetla je v Praze, ale s laskavým zákazníkem na placených cestách mezi Bruselem, Stockholmem a Helsinkami. Zpočátku to vypadalo jako obyčejně. Překlad obchodních papírů z angličtiny do ruštiny a obráceně. Nezajímaly ji, pro ekonomickou špionáž nepracovala a ani si pořádně nevšimla, čeho se to týká. Jen ze zvyku odhadovala, jak je šedivý Američan, kterého provázela, movitý. Nezdálo se to být nejhorší. Když ji pan Andrew Morrison pozval na večeři, neměla důvod, aby se zdráhala.

Nezdálo se, že by starý pán dychtil užít si s českou Mary v posteli a zamávat křidélky. Byl v letech a jeho křidélka už měla nepochybně lesk slávy za sebou. Když vyřídil suchou obchodničinu, zajímavě se bavil. Působilo mu zřejmou radost, když mohl ohromovat společnici líčením, co procestoval a prožil. Marii to moc nebavilo, ale uměla zájem obstojně předstírat a udržet víčka, aby neklesala.

U jedné večeře nezůstalo. Společnost šaramantní překladatelky byla Američanovi čím dál příjemnější.

Pan Morrison se s ní rád předváděl ve společnosti. Sloužila mu jako působivá dekorace. Podobně, jako když předjede v drahým Buicku, nebo si vetkne briliantovou jehlici do kravaty.

Bylo to vzájemné. Přísloví říká, že mladá krásná žena nejvíc vynikne vedle starého ošklivého muže. Pan Morrison nebyl ošklivý, ale určitě nebyl mladý a ztepilý a nevynikal tváří hollywoodského prvního milovníka. Jeho kouzlo bylo v patriarchální vážnosti a právě to byla pro Mariiny půvaby působivá kulisa. Něco jako boa z nebožky polární lišky okolo něžné křivky ve výstřihu.

Neubránila se, aby ji jeho životní zkušenosti a dokonalé vystupování čím dál víc získávaly. Vyprávěl jednou o lovech na lvy v africké savaně, podruhé o cestách s psím spřežením za polárním kruhem, o ceremoniálech u dvora v Nepálském království a o kasinu v Las Vegas. Co z něho však nemohla přes všechny pokusy dostat, bylo souvislé curriculum vitae. Jeho barvitá líčení představovala střípek tady, střípek tam, ale nikdy ne solidní a ucelené údaje o životě. Dráždilo ji to, ale zároveň tím byla jeho osobnost záhadnější a čím dál přitažlivější.

Tajil se v ní dech, když si oblékl do exkluzivního nočního podniku nádhernou generálskou uniformu. Prozradil jí, že je stíhací pilot na mateřské letadlové lodi. Zmínil se o milionové jachtě, kterou má zakotvenu v jihošpanělském přístavu. Pozval ji, aby ho příští léto provázela podél pobřeží Středozemního moře.

Jaká zázračná rybka to oťukávala její háček! Taková příležitost se člověku naskytne jen jednou v životě. Nedočkavost a chvat by to mohly pokazit. Vážila na lékárnických vahách zamilovanost i zdrženlivost. Muž v létech byl pro ni bohatá kytice lákadel a svůdných vyhlídek, ale za srdce ji nechytil. Na to už bylo jeho kouzlo vyčpělé a ona příliš zkušená. Vnímala ho a uvažovala o něm chladně pragmaticky. Bedlivě ho sledovala a opatrně, krok za krokem přizpůsobovala chování zrající situaci.

Došlo i na sex. I z toho dokázala udělat prostředek, který starého pána pevněji připoutal. Mladické vášně už s ním, s chudákem, nelomcovaly. Když se konečně odhodlal k pokusu, Marie se musela kousat do rtů, aby nevyprskla smíchy. Sehrála však pohotově roli, kterou si předem promyslela. Vyznala se, jak horoucně ho miluje a dala znát, že soulož je pro ni až někde na desátém místě. Zároveň se tvářila, jako by díky jeho pokleslému mužství prožívala nepoznané vzrušení a rozkoš. Překonala hnus a odpor a laskala jeho hadrovitý úd. Po několika neúspěšných pokusech se uchýlili k orálnímu sexu a Marie si jakž takž přišla s bídou na své. Pro starého pána to při vší nechutnosti a trapnosti bylo něco jako netušené vzkříšení z mrtvých.

Těžce vysloužená odměna na sebe nenechala čekat. Mariino nejhoroucnější přání se splnilo. Pan Morrison jí nabídl sňatek. Z nepochopitelného důvodu nechtěl jít na americký konzulát v uniformě, ale i tak to byl pro ni životní triumf. Přestala být tuctová Marie Nováková a stala se Maria Morrison. Do rubriky „Národnost“ nyní s pýchou psala: „Americká.“ (Přes doktorát filosofie si dobře neuvědomila, co to je.) Mohlo ji potkat v životě větší štěstí? Vznášela se na andělských křídlech.

Příjemné překvapení pro ni bylo, když si manžel přál žít v Praze. Najali si patro v přepychové vile. Obešla všechny známé a svého manžela představila. Tentokrát neměl nic proti tomu, aby si oblékl generálskou uniformu. Se zvláštním potěšením obcházela bývalé spolužačky z filosofické fakulty a kolegyně z televize. Příbuzenstvo mimo hlavní město postupně objeli v černé limuzíně z půjčovny aut.

Když vychutnala rozkoš ze závistivých pohledů, očekávala další triumfální cestu, tentokrát do Ameriky. Manžel se však rozhovoru na toto téma vyhýbal. Podobně zamluvil zmínku o jachtě ve Středozemním moři. Zdálo se, že na opuštění Prahy nepomýšlí, i když v něm všechno české budilo hluboké opovržení.

Žil v Praze měsíce, pak už rok za rokem, ale neměl chuť naučit se česky ani Dobrý den a Děkuji. Při zmínce o čemkoli z českých dějin se ušklíbl. Na všechno, co se událo dříve, než plachetnice Mayflower s Otci poutníky přistála 11.listopadu 1620 v Plymouthu, pohlížel jako na pravěk. Česká hudba, která je v USA tak oblíbená? Smetana, Dvořák, Janáček? Neměl zájem. Občas si vzali z půjčovny vůz a zajeli do Karlových Varů, do Brna, do Špindlerova mlýna. Ušli sto metrů do restaurace, poseděli dvě, tři hodiny a vrátili se domů.

To pořád ještě šlo. Marie chápala, že každý špás něco stojí a partnerovi se přizpůsobovala. Pak začala vystupovat na obloze vážnější mračna. Ukázalo se, že s bohatstvím pana Morrisona to není slavné. A jeho mezinárodní obchody? Objevily se aféry, vyšetřování, soudy. Nebyl usvědčen a odsouzen, ale neprokázala se jednoznačně ani jeho nevina. A co bylo nejhorší - další příjmy z obchodování vyschly. Dostával jakous takous penzi, která - po výměně dolarů za koruny - stačila na slušné živobytí. Ale skrovnost nebyla ani jeho, ani její vytouženou metou.

Přicházela rána za ranou. Z přepychové vily je vystěhovali a zůstal jim statisícový dluh. Z nouze vzali zavděk jednou místností u příbuzných. Že je jachta ve Španělsku chiméra, to už Marie dávno pochopila. Zděšeně si domyslela, že i generálská uniforma a létání pětašedesátiletého dědečka na stíhačkách mateřské letadlové lodi je podvod.

Co teď? Provdala se za šejdíře, nebo za blázna? Ve slabé chvilce si vylila srdce přítelkyni: „Je to podvodník a gauner.“ Kamarádka ji konejšila, ale v duchu cítila škodolibé zadostiučinění: Co sis nadrobila, to máš.

Rozvod? Moc dlouho se naparovala, že má Američana, že je Američanka, blýskala se vedle jeho generálských hvězd. Teď se má přiznat, že je osel, že skočila na špek darebákovi? Dlouho si s ním notovala a ostentativně pohrdala vším českým. Prohlašovala přece, že je „americké národnosti“. A teď by měla přiznat, že je hloupá česká husa?

Nikdy. Ani za nic. Nechala se nalákat dědkem, aby se s ní mohl pyšnit jako s pěknou kůstkou, aby mu na stará kolena hřála studené nohy v posteli. Za to bude ten chlap pořádně platit. Když ne sumou dolarů, pak jí bude sloužit alespoň jako tahoun a stafáž.

Představovala si to při vší bídě ještě poměrně růžově, avšak drsná skutečnost byla čím dál horší. Neměli peníze, ale on přece jen dostával neslavný důchod. Jenže ji z toho nedal ani dolar, ani korunu. Nejen že ji neživil, ale ona si musela najít práci a živit jeho. Nebyl její tahoun, ale ona jako soumar nesla břemeno za oba.

Jeho stáří se ozvalo. Jednou selhávalo srdce, podruhé ledviny, příště prostata. Koleno bolelo a kulhal víc. V nemocnici mu doporučili francouzské hole, ale ty mu jeho ani její ješitnost nedovolily. Raději v bolestech pajdal. Naučil se kráčet pomalu, opatrně, krok za krokem, aby mu to neubíralo na vážnosti. Spíš to dokreslovalo obraz seriozního starce.

Marie už se také s mládím rozloučila. Přehoupla se za padesátku. Když na sobě před zrcadlem hodinku zapracovala, mohla se vydávat za zachovalou čtyřicátnici. Ovšem navenek. S vlastními tísnivými pocity ženy v přechodu se tak snadno vypořádat nedokázala.

Muži se za ní ještě občas otočili, ale už to nebylo, co bývalo. Zmizely iluze, co by mohla, kdyby chtěla. Dveře se jí pomalu, ale jistě zavíraly.

Skřípala zuby (které už také nebyly bez kazu). Ten všivák si z ní udělal služku a lacinou děvku. Ale může ho vykopnout, i když by si to tisíckrát zasloužil? Má takhle přece jen alespoň navenek mužského a nepatří ještě mezi ženské, na které se všichni vykašlali a odhodili je do starého železa. Kde by sehnala jiného? Sehnala by ho vůbec? A kdo jí zaručí, že to nebude ještě větší pacholek, než je tenhle?

To všechno jí procházelo hlavou, když večeřela po boku tříhvězdičkového generála a úslužný majitel podniku osobně okolo nich kmital. Dvě, tři další dámy v salonku po ní závistivě pokukovaly. Ústřice, želví polévka, bažant, zmrzlinový pohár ani šampaňské, nic z toho nebylo špatné. (Že na to musí týden dřít a řadu dní se krmit jako žebračka, to se nepozná.)

Vystoupili z taxíku. Generál dal taxíkáři štědrý tuzér - z jejích peněz, pochopitelně. Ztěžka odemkl branku, zapotácel se, uklouzl a padl na betonový schod. Lebka zaduněla a brigadýrka se odkutálela. Pracně se hrabal na nohy a umazal si glazé rukavičky.

„Kvůli tobě, ty žebroto, abych chcípal v takovéhle díře. Ještě se v těch zatracených Čechách zabiji. Víš, kdo já jsem byl a co jsem mohl být, nebýt tebe? Kdybych se byl nespřáhl s takovou českou ochechulí...“

Marie mu podala oválenou čepici a blesklo jí hlavou, že bude muset bílý návlek vyprat. Pustila se noční ulicí pryč. Ještě chvíli za ní hulákal. Sousedé anglickým nadávkám nerozuměli a pokrčili rameny. „To je ten dědek, co nosí tu operetní uniformu. Už je zase vožralej.“

Vyňala mobil a zavolala: „To jsem já. Vím, že je půlnoc, ale můžu k tobě? Já ti to vysvětlím.“

„Že váháš. Ale to je překvápko,“ozval se rozespalý mužský hlas.

Ráno vytočila číslo přítelkyně: „Prosím tě, kdyby něco, spala jsem u tebe, jo?“

„Samozřejmě. Spolehni se. A co že... Já myslela, že vy spolu...“

„Však víš, stane se...“

V jádře popravdě

Bestie nešetří spravedlivé

Prahov bylo idylické maloměsto. Lásky a nelásky, radosti a starosti měly úměrné rozměry a vešly se do mírně zvlněného spokojeného hemžení. Pekaři nevražili na Blahýnku, že prodává za korunu pět rohlíků, zatím co ostatní dávali čtyři. Řezník Fleischman zahlížel na Stočese, který měl obchod v téže uličce, že si postavil v krámě stolek a tři židle a podává tam k svačině teplé párky se slanou houskou. Pana drogistu Vydru léta hnětlo, že musí zdravit jako první pana lékárníka, který je o dva roky mladší. Dámy nemohly odpustit paní doktorové Wagnerové, že se nosí jako třicetiletá, když už má dceru na vdávání. Zkrátka byly to všechno bouřky v náprstku vody.

Osobnosti tu neměly strop věhlasu příliš vysoko. O jejich kultu se už o dvě stanice lokálkou dál nevědělo.

Čestné místo mezi místní kulturní smetánkou patřilo panu řediteli Pospíšilovi. Byl to zdatný čtyřicátník výrazné vážné tváře, interesantně na spáncích prokvétajících vlnitých vlasů, energické chůze. Učil francouzštinu - nebyla povinná - a zeměpis ve vyšších třídách měšťanky. Při každoročních oslavách 28.října a o narozeninách prezidenta Osvoboditele T.G.Masaryka 7.března četl z tribuny na náměstí slavnostní proslov. Vítal a za obdivu veřejnosti provázel francouzskou delegaci.

Čím je kdo lidem víc na očích, tím spíš na něm vidí každé smítko. Když je nenajdou, alespoň si je vymyslí. Za panem ředitelem se potutelně uchechtávali, když kráčel úderem dvanácté napříč náměstím na oběd a po jeho boku slečna kolegyně Tichá. Zlí jazykové si šuškaly, že korpulentní učitelka přírodopisu a vlastivědy má kabinet s vycpaným ptactvem a býložravci v postranním křídle školy a vede tam s panem ředitelem delší konzultace.

Našla se dobrá duše, která si zašla vypůjčit k paní Pospíšilové strojek na maso a při té příležitosti hodila řeč.

„Já vám závidím, pani ředitelová, jakou vy máte krásnou rodinku. Taková se snad druhá nenajde. A uklizeno tady máte, radost se podívat. Jak to stačíte?“

„Nepřehánějte, paní Slámová. Co já mám za zvláštní pořádek? Ani okna jsem ještě od Vánoc neumyla.“

„Však jste na všechno sama, ani služku nemáte. I když byste si ji dovolit mohli. Copak o to. Pan ředitel má jistě alespoň tři tisíce.“

„Kdepak by je vzal. A holky, Věrka a Stáňa, ty také něco stojí.“

„Však chodí jako z Paříže. Jako z Paříže - to říká každý.“

„Prosím vás - z Paříže. Většinou na ně šije teta, ještě že ji máme. Tady je ten strojek, paní Slámová.“

„Ano, ano. Abych nezapomněla - z těch drbů si, paní ředitelová, nic nedělejte.“

„Co? Z jakých drbů, paní Slámová? Já na takové věci nemám čas.“

„Jakpak by to přišlo, abyste to neslyšela. Dyť je toho plné město. To jako o panu řediteli a té tlusté učitelce. Však víte, lidi. Těm pusu nezacpete.“

„O jaké tlusté...?“

„No o Tiché, jak bydlí vedle. Takové babské pomluvy. Co si lidi nevymyslí. A já poběžím, abych nezdržovala. Ten strojek hned vrátím.“

Zlolajná huba najednou náramně chvátala. Zlé zrno zasela a to už bude klíčit a růst samo.

Klíčilo. Paní Pospíšilová přistrojila na stůl a nemohla se manžela dočkat.

Konečně. Pozdravil, odkašlal si, zašel si umýt ruce do koupelny, odložil kabát na opěradlo židle.

„Slečna Tichá šla také k obědu?“

„Ano, šla. Proč se ptáš?“

„Jen tak. Že chodíte vždycky spolu...“

„Nu a...?“

„Lidé si o tom povídají.“

„Prosím tě, od kdy dáš na lidské řeči? To abych všechny ženské kvůli babským tlachům ze školy propustil.“

„Se všemi se neneseš každé poledne celému městu na očích.“

„Proboha tě prosím, když slečna Tichá bydlí ve vedlejším domě, to jí mám říct, že musíme jít každý zvlášť, protože žena žárlí?“

„Nežárlím, ani tě nepodezřívám, vím, že jsi čestný člověk. Ale ty pomluvy jsou trapné. Ponižuje mne to.“

Pospíšilovi hovězí polévka hořkla. Sotva dojedl karbenátky, ani kávu nechtěl a odešel do pracovny. Lehl si na otoman a otevřel Národní politiku. Každý odstavec četl třikrát.

Odkud se ta žárlivost u ženy najednou vzala? Je vždycky taková mírná, klidná, spokojená. A právě dnes, jako by něco tušila. Jako by četla myšlenky. Zrovna když Vlasta konečně souhlasila, že k němu přijde na chatu.

Myslel, že si město na jejich přátelství zvyklo. Chodí každý den ostentativně spolu, aby dávali najevo, že nemají co tajit.

Žil v domnění, že jeho si nikdo nedovolí podezřívat z něčeho špatného, že má takovou autoritu...A teď... žena. To nemá ze sebe. To jí někdo musel nasadit brouka do hlavy.

Mají se s Vlastou tvářit, jako by se nic nedělo? Ale dokáží to? Není na nich čím dál tím patrnější, že se mají rádi? Kdyby se spolu najednou přestali objevovat, bylo by to ještě nápadnější.

Rozejít se? Ne. Má ji rád. Že má ženu a dcery? Proto přece nepřestal být mužský a mít citlivou duši. A žena? Je hodná. Až moc velký dobrák. Ale taková domácí putka. O čem se s ní má bavit? S čím se jí může svěřit? Hned má starost, aby nepřišel o postavení, o existenci, aby neztratila autoritu, aby se jí sousedky nepřestaly klanět: „Paní ředitelová sem, paní ředitelová tam.“

A holky? Čím se na nich prohřešuje? Má je rád a ony jeho také. I Vlasta o nich mluví moc hezky.

Mezi ním a Vlastou to vzniklo tak nějak samo od sebe. Nikdy žádná dobrodružství nevyhledával. Vlasta je inteligentní, vážil si jí jako výborného pedagoga, dal jí to znát. Získala k němu důvěru, začala se mu svěřovat. Bylo jim spolu čím dál příjemněji. Těšil se do školy a přistihl se, že se těší hlavně proto, že tam bude ona. Pak to překročilo hranici neškodného přátelství, a zase ani nevěděli, jak a proč k tomu vlastně došlo.

Pohladil ji. Ona asi cítila k němu něco podobného, neudivila se, neurazila, šťastně se na něho podívala. Překročili Rubikon. Když ji poprvé nesměle políbil, bušilo mu srdce a myslel, že mu to musí kdekdo na ulici přečíst z tváře. A příště se sevřeli do náručí a on se s ní líbal tak, jako s manželkou nikdy. Hořel jako věchet slámy. Zažil něco podobného v mládí? Snad ani tenkrát ne. Poprvé prožíval, co poznal jen z krásné literatury, z románů a z veršů. Vrací se do puberty? Není to směšné? Kdekdo ho uctivě zdraví, a kdyby věděli...

Nedokázal se ovládnout. Otočil klíčem ve dveřích kabinetu. Bylo to krásné jako sen, jako nebe na zemi - a ošklivé zároveň. Prostředí bylo v poměru k jejich emocím živá ironie. Dívala se na ně vycpaná veverka a rozepínal nad nimi křídla tetřev hlušec. Připadal si jako darebák, jako by podvedl lidi, kteří ho pokládají za slušného člověka.

Už se to nikdy nesmí opakovat. Měla stejný názor. Ale za pár dní - kam se podělo předsevzetí? A od té doby - kolikrát? Už to nespočítá.

Konečně se pevně rozhodli, že tady v kabinetě ne. Budou se scházet u něho v chatě.

Měl jednoduchý srub na kraji lesa pod Vlčí Horou. Pár kroků nad hájovnou. Tam se cítil nejšťastnější. Bylo tam ticho, klid, jen koruny stromů šuměly a občas zpod oblohy zalkalo káně.

Jeho nejmilejší místo bylo na stráni před chatou. Jak tu byly všechny starosti maličké a daleko, až někde za horizontem. Tady nejraděj četl, tady ho napadaly nejlepší myšlenky.

Někdy, zřídkakdy, tu s ním byla děvčata, ale žena ne. Zpočátku to sem jednou, dvakrát zkusila, ale dlouhý výstup ji unavoval, stěžovala si na srdce. Samota ji nudila. Všimla si jen, že tu má nepořádek, vysmýčila pavučiny, zametla, něco umyla a měla dlouhou chvíli. Příroda jí nic neříkala. Měla hlavně starost, jak se budou trmácet zpátky na zastávku.

Jakpak se tady bude líbit Vlastě? Je mladší, snad ji fyzická námaha nebude tolik vadit. Je trochu tělnatější, víc pohybu jí neuškodí.

Ale co s hajným? Sotva se Pospíšil objeví, chvátá na kus řeči. Není se mu co divit, žije tu s rodinou jako na poustevně. Je dobrá duše, chatu mu hlídá, zásobuje ho všemi pozemskými statky a levně. To ano. Ale když si sem přivede Vlastu? To by to mohl dát rovnou dole ve vsi vybubnovat. Budou to muset nějak chytře vymyslet. Přes den je hajný v lese, ale je doma jeho paní. Do chaty, dovnitř, hajný nikdy nechodí. Sedne si pod verandu na lavičku„na táčky“, to je jeho. Jenže takové popovídání s ním - a je hodina pryč jako nic. Zatím by se Vlasta musela krčit v chatě a nesměla by ani zakašlat. Strašně by tu s ní chtěl být, ale tohle všechno nedomyslel.

Namluvit hajnému nějakou pohádku? Že je to jeho příbuzná? To by nešlo. Asi ji zná anebo by se mohl proříct před holkami, nebo ve vsi. Že tady spolu pracují na něčem ze školy? Není prosťáček, aby takový nesmysl neprohlédl.

Tak je to na tom světě kulatém. Žádná radost není bez kyselého sousta. Před týdnem tady seděl a snil o tom, jak by to bylo krásné, kdyby Vlastu přemluvil, a ona sem s ním přijela. Teď se mu přání splnilo a má z toho nový hlavolam.

Neříká se marně, že víc lidí víc ví. Když se poradil s Vlastou, už na to byli dva a oříšek rozlouskli. Bylo těžké se schovat, a tak se neschovávali. Jednoduché, že? Pospíšil zamluvil pro slečnu učitelku v hájovně podkrovní světničku. S radostí to přivítali. Přibyly jim korunky do domácnosti a paní hajná měla občas na samotě společnost. Když si někdo v hospodě o podezřelou dvojici nectně otřel ústa, hajný byl s to mravopočestnost přátel hájit do krve.

Párek pedagogů se z horské idyly dlouho netěšil, a dolehly na ně vážnější starosti. Patnáctého března se příroda zjančila. Místo pokračování jara se vrátila zima. Na zbytek Československa - po odtržení pohraničí, Slovenska a Podkarpatské Rusi - přitrhly plískanice, spousty mokrého sněhu a - německá okupační armáda v šedivých myších uniformách.

Dosavadní život vzal ze dne na den za své.

Pan ředitel měl hromadu práce. Všechny symboly Československé republiky musely zmizet. Po obrazu prezidenta Masaryka od Švabinského, který visel v každé třídě na čelní stěně vlevo zbyly jen světlejší skvrny na omítce. Úřední fotografii otlemeného protektorátního prezidenta Háchy zatím neměli. Ze zeměpisného kabinetu se musely vytřídit mapy republiky, které se najednou staly velezrádnou provokací.

Byly i závážnější problémy. Němci v kožených kabátech a lodenových brčálových kloboučcích odvezli učitele Prouzu, který byl cvičitelem Sokola. Někdo musel po něm převzít dějepis a tělocvik. V zápětí přišlo nařízení, že se výuka dějepisu ruší. Byla ale zavedena povinná němčina. Nějaký kotrmelec byl každý den a všechno bylo nařízeno přísně a muselo být splněno hned a za nedodržení hrozily tresty.

Co se dělo ve škole byla ještě selanka. Leckdes po městě to bylo horší. Gestapo zatklo dva přední komunisty. Odvezlo náčelníka Sokola a kromě Prouzy ještě dva další cvičitele.

Pár měšťanostů objevilo, že měli někoho v rodokmenu Němce - to nebylo v Pošumaví nic zvláštního - a obrátili kabát. Stali se z nich „Volksdeutsche“.

Pan ředitel Pospíšil potkal před kostelem kupce Krupauera. Byli oba bratři Sokolové a tykali si.

„To je hrůza, co se děje. Co tomu říkáš? Proč toho Granedbauera sebrali? Co myslíš, pustí ho?“

„Že je zatčený, na tom není nic divného. Byl náčelníkem Sokola.“

„Ale ty jsi prvním místonáčelníkem, nehrozí ti to také?“

„Takové narážky si laskavě nechte, pane řediteli. Mohly by vás mrzet.“

„Co? Jak to myslíš?“

„Tak jak to povídám. Berte laskavě na vědomí, že jsem německý občan a člen nacionálně socialistické strany. Prašivá benešovská republika mne nutila, abych svůj původ a přesvědčení skrýval. S tím je, zaplať pánbůh, jednou pro vždycky konec. A podobné důvěrnosti a impertinentní poznámky, jako jste si dovolil, pane řediteli, si napříště vyprošuji.“

Pospíšil se díval s úžasem na souseda, kterého znal od klukovských let. To snad není pravda, to se mu zdá. Nedělá ten chlap nejapné žerty? Krupauer jako by o hlavu vyrostl a překypuje důstojnosti odkráčel.

Znamená to, že se nemění jen poměry, ale i lidé. I takoví, o kterých by si to byl nikdy nepomyslel. Svět se obrací naruby. Komu je možno ještě věřit? A jak dlouho tenhle blázinec potrvá? Přece to nemůže být navždycky. Po Bílé Hoře to vydrželo tři sta let a Hitler vykřikuje o tisícileté říši. To snad není možné.

O setkání vyprávěl u večeře. S údivem zíral, když patnáctiletá Věrka přestala jíst, sklopila hlavu, vyskočila a s hlasitým štkaním utekla do ložnice.

„Proboha, co se jí stalo?“

„Ty ale vůbec nic nechápeš. Copak nevíš, že je do Jirky Krupauerů zamilovaná? Ten klacek teď chodí v černých kraťasech, v hnědé košili a s kudlou na opasku. Je u té Hitlerovy mládeže.“

„Ty jsi věděla, že Krupauer je taková svině a nic jsi mi neřekla?“

„Co ti budu vykládat. Ty máš svých problémů ve škole dost a když přijdeš domů, ani se se mnou nebavíš. A o Krupauerových to ví celé město, myslela jsem, žes‘ už to dávno slyšel.“

„A já s ním vedl tak naivní řeči. Ještě jsem měl strach, jestli ho také nezavřou, že byl náměstkem Granedbauera v Sokole.“

„Tos‘ ještě neviděl jí, jak se nosí v německé parádě, v tom strakatém dirndlu. Kozy jí div nevypadnou, jaký má výstřih.“

„Psst, kroť se. Zacpi si uši, Stáňo.“

V Prahově otevřeli německou školu. Zřídili ji v nedávno postavené budově „školy pro ženská povolání“. „Knédlfakultu“, jak jí lidé říkali, nacpali do narychlo adaptované staré hospody. Direktor německé školy, „Herr Oberlehrer“ se stal „vůdcem“ místního formátu a hlavním zloduchem. Měl lví podíl na zavilém pronásledování Židů, z nichž neunikl z jeho nemilosrdné sítě ani jediný.

Židovské obchody se zavíraly a „arizovaly“, to znamená sebraly se majitelům a předaly ochotným konkurentům. Židovské děti byly vyloučeny ze škol. Židé s povinně našitou žlutou hvězdou na prsou byli vystaveni tuctu zákazů a příkazů. Nakonec je naložili do dobytčích vagónů a odvezli do koncentračního tábora. Nikdo z nich se už nevrátil.

Byly zavřeny vysoké školy a s nimi z Prahova několik studentů.

Běsnění se vystupňovalo na ultimo po 27.květnu 1942, když parašutisté z Anglie odpravili v Praze nacistickou stvůru, Hitlerova oblíbence, generála SS a policie Reinharda Heydricha.

U Krupauera zazvonil telefon. Ozvala se sudeťácká zkomolená němčina.

„Pan hauptsturmführer Krupauer? Heil Hitler. Tady gestapo Budweis, vrchní rada Streletz.“

„Heil Hitler. Krupauer. Ich stehe Ihnen zur Verfügung, Herr Oberrat - Jsem Vám k službám.“

„Co se u vás v Prahově děje? Co zajímavého mi řeknete?“

„Nic zvláštního, pane vrchní rado.“

„No dovolte, pane hauptsturmführere, jak můžete něco takového vyslovit? V takové době. To znamená, že nic nevidíte, že zavíráte oči a sedíte si na uších. Nebo snad je vám líto vašich včerejších přátel?“

„To ne, jistě ne, pane rado, vlastně pane vrchní rado. Ale ti zpropadení Češi jsou zalezlí jako krysy a ani nedutají.“

„No od toho jsme tady my, vy a já, abychom je z těch jejich pelechů vytáhli.“

„Jistě, pane vrchní rado, jistě. Ale jak, když mlčí a nikdo se neprořekne?. Žádný z konfidentů mi nic nehlásí.“

„Abychom si rozuměli, soukmenovče. Takové hnízdo jako Prahov musí pocítit, že shovívavost skončila. Musí se jim stáhnout prdel strachy. Pan oberlehrer nás informuje, že jsou to samí zarytí nepřátelé Říše a našeho vůdce. Když pochoduje mládež se standartou po městě, jsou ulice prázdné. Každý raději zaleze, než aby se postavil slušně čelem a smekl. A o árijském pozdravu ani nemluvím. Ale pan oberlehrer to tam ještě nezná tak dobře, aby nám vytipoval, koho pro výstrahu zmáčknout. To je na vás.“

Jidášské srdce se zatetelilo a vzpomněl si...

„No, byl by tu... Je sice opatrný, nic se mu nedá dokázat...ale byl to největší masarykovec, takový »buditel«...“

„No vidíte, že to jde, když se zamyslíte. Jméno?“

Krupauer vteřinku zaváhal. Hluboko, přehluboko zapípalo něco jako hlas svědomí, přiškrcený, zašlapaný. Ale bylo pozdě, už se nedalo couvnout.

„Pospíšil. Ředitel školy Čestmír Pospíšil. On bydlí...“

„To stačí. To už my si najdem‘. Píšu si: Cestmir Pospisil. Herzlichen Dank. Heil Hitler.“

Ve sluchátku to cvaklo a - ticho. Strašné ticho. Ticho jako fyzická hrůza, která se valila ze všech stran. To snad ne, to snad není definitivní, to přece udělat nechtěl. Zavolat zpátky a odvolat to? To nejde. Co by si o něm řekli. Však to ten rada naznačil: Je vám líto vašich včerejších přátel? Jak tu ale bude žít? Všichni to na něm poznají. Ale čerta poznají. Nikomu ani necekne, ani ženě ne. Na koho si ale lidé hlavně pomyslí? Kdo tu hraje první housle? Třebas se Pospíšilovi ani tak moc nestane. Zavřou ho a za čas pustí. Jako toho učitele Prouzu. Trochu ho tam pro výstrahu zmáčknou, jak říkal pan rada, spadne mu hřebínek a to mu může jenom prospět. Ale co když...? V radiu hlásí: Schvalovali atentát...zastřeleni. Ale on atentát neschvaloval. Nic takového jsem neřekl.

Pani Pospíšilová pekla lívance. Schylovalo se k polednímu a za chvilku přijde muž. Byla u sporáku celá růměná.

Někdo zvoní. Jednou a hned podruhé a mačká zvonek jako potřeštěný.

„No dobře, vždyť už běžím.“

Kdo to může být? Listonoš už tu byl, muž má klíče, holky takhle bláznivě nezvoní. To by si nedovolily, vědí, že by dostaly „houbovou.“ To je někdo cizí.

Spěšně si odepjala zástěru a odhodila ji přes židli.

Ve dveřích stáli dva cizí chlapi, ani nepozdravili a hrnuli se do bytu. Jeden z nich proběhl předsíň a než mu mohla žena zastoupit cestu, byl v kuchyni. Druhý se na ni obrátil:

„Frau Pospisil-ova?“

„Ano. A kdo jste a co si přejete? Já německy neumím.“

„To už nebudete potřebovat. Pojďte s námi.“ Chytil ji surově za rameno a postrkoval ke dveřím.

„Počkejte, co děláte? Kam mám jít? Mám na půl uvařený oběd a za chvilku přijde muž.“

„Váš muž je dole a čeká na vás. Schnell, schnell.“

„Co do mne strkáte? Řekněte mi, kam mám jít. Musím se přece převléknout, takhle nemohu nikam chodit, jsem jen podomácku. A na plotně mám plech s lívanci, ty se připálí.“

„Nestarejte se, to jsem zařídil,“ vycházel druhý chlap z kuchyně a žvýkal lívanec.

Paní Pospíšilová byla jako v Jiříkově vidění. Co je to za loupežníky? Počínají si ne jako doma, ale jako v chlévě. Nepozdravili, nepředstavili se, nesmekli klobouky, hulákají na ni jako by byla nedoslýchavá, smýkají s ní ze dveří.

V hlavě se jí rojí myšlenky a začínají se vázat do jednoho uzlu, ale na nic pěkného to nevypadá. Němci jak poleno, někam ji chtějí odvléct, chovají se hůř než bezohledně - a v radiu a v novinách se nemluví o ničem jiném, než o atentátu na toho nacistického papaláše a o zatčení a o střílení lidí.

To už domýšlela uprostřed schodiště. Koutkem oka zachytila, jak jeden z mužů zamkl dveře bytu a strčil klíč do kapsy. Druhý ji tiskl rameno jako v kleštích a postrkoval ji před sebou ze schodů. Sotva stačila klopýtat.

Před domem u chodníku stál černý mercedes. U něj třetí chlap, jako by těm dvěma z oka vypadl. Otevřel zadní dveře vozu. Jeden z jejích průvodců se tam vmáčkl první a ji strčili za ním.

Teprve v té chvíli uviděla manžela. Seděl, nebo se spíš krčil v rohu zadního sedadla, na smrt bledý a upíral na ni vytřeštěný pohled.

„Prosím tě, rozumíš tomu? Co se to děje?“ obrátila se na něj.

„Maul halten - držet hubu.“zařval chlap, který se navalil mezi ní a manžela. Zavrtěl rameny a roztáhl kolena, aby zatčené zatlačil co nejdál jednoho od druhého. Alespoň očima se pokoušela s mužem domluvit. Z jeho pohledu jako by četla nápis nad bránou do Dantova Pekla: Zanech veškeré naděje.

Tak zlé to snad není. Ničeho špatného se nedopustili. Jistě se to vysvětlí. Vždyť Němci jsou přece také lidé. Mluví se pořád o střílení, na tabulích visí dvojjazyčné krvavě červené vyhlášky se seznamy popravených. Každý den nové. Ale to jsou lidé, kteří schvalovali atentát. A ona ani muž ten atentát neschvalovali. Pokládali ho dokonce za nerozum. Co se změní, když bude o jednoho nacistu méně. A kolik Čechů to zaplatí životem. Určitě se to vysvětlí a pustí je. Existuje přece nějaká spravedlnost. Říká se o božích mlýnech. Není zvlášť věřící, ale o tomhle přísloví, o jeho platnosti je přesvědčená.

Prohlédla si manžela pozorněji. Jak má tu vázanku nakřivo. On, který je na každou maličkost takový pedant. A límec u saka zkroucený, napůl zastrčený. Jak to proboha vypadá? Ráda by se přes toho kolohnáta mezi nimi natáhla a límec Mírkovi upravila, ale netroufá si. Kdyby mu to mohla alespoň říct, upozornit ho. Ten límec jako by ji fascinoval. Jako by ji odváděl od myšlenek na vážnější věci. Co záleží na hloupém límci, ten mu narovná a přežehlí ještě stokrát.

Důležitější je, co dělají holky. Za chvíli přiběhne malá Stáňa z gymnázia. Od rána se těší na lívance, má je ráda. Vždycky ji musí plesknout, když si z nich udělá misku a nabírá ji plnou cukru a skořice. Ty upečené tam vystydnou a v hrnci je ještě hromada těsta. Stáňa nemá klíč. Jak se dostane domů? Bude muset počkat na Věrku a ta má do čtyř. Ta klíče má, ale dokáže upéct lívance? Už to zkoušela, ale slavné to nebylo. A nepřekyne zatím těsto? Jak si s tím poradí? Tam to bude asi vypadat.

Kdyby bývala mohla alespoň zavolat tetě. Jestli ji s mužem nepustí hned a pár dní si je tam někde nechají, bylo by holkám u tety lépe. Snad to tetu napadne. Holky jí mají rády.

Nevšimli si lidé v domě, nebo na ulici, že je odváželi? Určitě to někdo viděl. Oni se lidé v takové situaci raději moc neukazují, ale dobře si všímají. Když muže sebrali ve škole, tam se to teprve nemohlo odbýt bez svědků. Možná že už v téhle chvíli holky i teta vědí... Ale aby neměly, chudáci, zbytečně strach. Každý v tyhle dny myslí hned na to nejhorší.

Auto zastavilo v nějaké bráně u závory. Naklonil se k nim voják v přilbě. Na límci dva bílé blesky - SS. Hitlerova elita. Největší vrahouni. Paní přejel mráz po zádech.

Pak už to šlo ráz na ráz. Z auta nevystoupili, ale vyvlékli je a cloumali s nimi jako s dobytkem, ne jako s lidmi. Slušný řezník na jatkách je snad ke zvířeti, které vede na porážku, ohleduplnější. Už to nebyli ti civilisté. Předali je vojákům v přilbách. Vlekli je mezi baráky až na opačný konec kasáren. Stačila v postrkování, v hulákání hrdelní němčiny zahlédnout strašně omlácenou zeď plnou hnědých fleků. A na zemi louže... Proboha, to je krev. Smýkli s ní tak, že po rudé kaluži uklouzla. Udělalo se jí zle a žaludek se jí zdvihl do krku.

Přirazili ji zády k omlácené stěně a muže vedle ní. Vždyť on má pořád ten límec pokroucený. Musí mu ho narovnat. Ale voják ji drží jako v kleštích.

„Máš ohrnutý límec,“ zakřičela a surovec ji uhodil pěstí do úst. Jí - ženu. To se jí v životě nestalo. Ani maminka, ani tatínek ji nikdy do obličeje netloukli. Ani když byla malá. Ale muž ji neslyšel? On si snad ten límec nenarovná.

Přitiskli jí kus hadru na oči tak hrubě, že se uhodila zátylkem o zeď. Voják jí pustil, ale měla už svázané ruce a hadr na uzel. Teď nevidí nic, a on si jistě ten límec...

Proboha tohle přece nemůže být konec, ne, ne. Je to sen? Takový příšerný sen? Síly ji opustily, nohy přestaly poslouchat, svezla se na kolena. Zuby jí drkotají, má horečku. Ztrácí vědomí, hlava se jí točí, všechno vnímá matně a jako z dálky. Míra děsu přesáhla hranice lidských možností.

Někdo něco zařval, poroučí, německy. Co říká?

Na počátcích našeho letopočtu dali Indové nicotě smysluplné vyjádření v podobě nuly. Ohromný vynález pro aritmetiku. Němci to aplikovali na hekatomby lidských životů. Že to byli nacisté a ne německý národ? A kdo dal nacistům ve třicátých letech miliony volebních hlasů, kdo jásal, když wehrmacht a SS vítězily od Skandinavie po Tobruk, od Paříže po Stalingrad? Kdo zřídil a obsluhoval koncentrační tábory a mučírny gestapa? Německý národ je jen Goethe, Dührer a Beethoven a ne Hitler, Himmler a Goebbels? Vysvětlete dušičkám Pospíšila a Pospíšilové, až je v nebi potkáte, že je tam poslali jenom nacisté a ne Němci. Budou se cítit určitě líp.

Asi tím závěr oslabím, ale nemohu si odpustit prolog. Po třiceti letech, v létě 1972 na prahovském náměstí.

„Jestlipak víš, kdo je támhleten chlap?“

„Ten tlusťoch u toho šedivého citroenu?“

„Jo, ten.“

„Nějaký Francouz, podle značky auta.“

„Tak to je Jiříček Krupauerů.“

„Co povídáš? Toho kupce, toho nácka, co ho minula oprátka jen o vlas, protože se mu nedokázala vina za smrt člověka? I když každý ví, že se zasloužil nejméně o polovinu z těch čtyřiačtyřiceti obětí, co jsou na pomníku v parku?“

„Právě toho.“

„Ale ten jejich Jirka byl přece esesák, oficír. Na konci války jsme ho honili po okolí. Někdo mu musel pomoct a dostal se za hranice.“

„Ano. A teď se sem přijel podívat jako devizový turista, francouzský státní občan, pan továrník.“

„A co je to s ním za bábu? To nemůže být Krupauerová, jeho máma. Té už by bylo k osmdesáti a téhle je tak, hádal bych, kolem pětašedesáti, sedmdesáti.“

„Tak to je Jiříčkova paní choť.“

„No pěkně děkuji, to mu nezávidím. Ta je tak o dvacet let starší než on.“

„Ale za každý rok navíc mu přinesla miliónek. Proto je teď pan továrník.“

„Co ten gauner musí mít na svědomí, když sloužil jako smrtihlav v nějakém koncentráku v Polsku.“

„Jestli máš chuť, můžeš to jít ohlásit na Bezpečnost. Já jsem to zkusil. Zeptají se tě, jaké máš důkazy že on sám někoho připravil o život a máš-li svědky. A opovaž se jít a dát mu pár facek. To bys teprve poznal, zač je v Pardubicích perník.“

„Pár facek jednomu darebákovi za šest let martýria a čtyřiačtyřicet zavražděných lidí jenom v našem městě...?“

I boží mlýny skřípou

Vyrůstal jsem na venkově. Balík - řeknete a budete mít pravdu. Když jsem šel v maloměstě přes rynek, kladl jsem nohu po kočičích hlavách opatrně při každém kroku. Zdálo se mi, že mne na prázdném náměstí všechny oči sledují. Večer do kina? Půl druhé hodiny lesem, puky na kalhotách jako břitvy, vlasy napomádované, až straky podél cesty pohoršeně hubovaly.

Na vesnici se toho přihodilo málo, ale o to větší pozornost každá událost upoutala a vryla se hluboko do paměti. Osudy lidí nebyly tak složité, jako ve městě, ale každý měl každého den po dni a hodinu po hodině pod zorným úhlem. Může se zdát, že venkovský život je prostý a všechen na jedno brdo. Sedláci si vyhazují z kopýtka, chalupníci se živí tak tak a kočí, pacholci a děvečky? Hanba povídat.

Tak se to zdá panstvu z města, když o vesnici zavadí a podobně to líčí špatné romány. Když se na vsi uhnízdíte, zvlášť když přijdete ze samoty a jste ke všemu vnímavější, vystupují před vámi mnohotvaré charaktery, jež by zasloužily péro Boženy Němcové, Šimona Baara, zkrátka opravdového spisovatele a ne takového dědy, který na stará kolena usedl za počítač a křísí vzpomínky. Ale udělám, co bude v mých silách . Kde paměť selže, sáhnu do fantazie. V tom, co bylo pro dobu podstatné, se budu držet pravdy..

Skřivančice byly malá ves za Netolicemi. Koliha byl jeden za sedláků, ale od ostatních se lišil. Sem tam si něco přečetl, udržoval přátelství s vlasteneckým netolickým advokátem a měl o sobě a o své rodině „lepší mínění“. Byl pyšný na oba syny a mluvil o tom, že je nechá vystudovat. Sousedy si tím skoro znepřátelil. Chápali to tak, že se holedbá, že je mu selský pytel málo. Když starší Pepík odešel do Prahy na medicínu, byl to pro vesnici silný tabák. Něco podobného nikdo v okolí nepamatoval.

Mnozí se uštěpačně šklebili, když pan doktor Koliha byl z moci úřední poslán do Kladna, aby bojoval s masovou infekcí tuberkulózy. Účinné léky nebyly a nákaza se rovnala rozsudku smrti.

Josef trpce konstatoval: „Léta jsem se mořil a udělal jsem doktorát, abych měl titul na náhrobku.“ Netušil, jak záhy se jeho obava vyplní.

Starý Koliha přežil syna, svou chloubu, jen velmi krátce. Když zemřel, druhý chlapec, Karlík, měl teprve patnáct a byl svěřen pod kuratelu. Opatrovníkem byl strýc, který měl tolik rozumu, že majetkoprávní záležitosti skřivančického hospodářství předal netolickému advokátovi. Vlastní provoz živnosti, práce na polích, na lukách, dobytek, koně a čeleď řídil chlapec sám. Zemědělství se stalo jeho vášní. Byl fakticky svým pánem a to mu učarovalo. Maminka mu občas poradila, ale pochopila, že to nemá rád a že si na své stáří počíná rozšafně.

Hlavní Karlovou oporou byl kočí Václav. Málomluvný silák, který sloužil u sedláků, sotva vyšel ze školy. Nebyl o mnoho starší než hospodář, ale každou práci už prodělal několikrát a přešla mu „do krve“. Fakticky hospodářství řídil spíš Václav než Karel. Oba se při tom chovali rozumně a jiskry mezi nimi nelétaly. Václav byl svědomitý pracant, ale tvářil se ležérně a měl smysl pro sebeironii. Věděl, že pubertální chlapec si na svém šéfovství zakládá a velice by se ho dotklo, kdyby mu Václav dával pocítit svou převahu. Karel si dobře uvědomoval, oč je kočí zkušenější. Nikdy se s ním nedohadoval, ale ani se ho přímo na nic nezeptal. Jako mimochodem zavedl řeč na úkoly, které před nimi stály a Václav stejně „mimochodem“prohodil, jak by si s nimi bylo nejlépe poradit.

Všechno šlo znamenitě až do Karlových osmnácti. Maminka ani kurátor neměli důvod k nespokojenosti a k zásahům. Pak to propuklo, ale netýkalo se to polí, luk, ani chléva. Konflikt vznikl kvůli záležitosti citlivější. Karel se zamiloval. Na tom by nemuselo být nic zlého, nebýt toho, že si zvykl být svým pánem a do tak soukromé záležitosti jako je láska si za nic na světě nenechal mluvit. Mezi selskými statky byly veselky něco podobného, jako dynastické sňatky panovnických rodů. Karel si měl namluvit bohatou nevěstu ze vsi nebo z blízkého okolí a rozhojnit majetek.

Představte si, jakého nerozumu se dopustil. V Skřivančicích byl při pozemkové reformě rozparcelován schwarzenberský statek. V jednom deputátnickém domku o dvou místnostech žila rodina Hanousků s dcerkou Marií. Mařenka byla hezká kyprá dívenka a na rozdíl od selských nevěst nenosila nosánek vzhůru a neštítila se práce.

Pro selskou nevěstu bylo důležité, aby byla bohatá. Nemusela být moc hezká ani chytrá a mohla být i o nějaký rok starší a mít za sebou už jednoho manžela - nebožtíka, jen když slibovala pořádné věno.

Nelze tvrdit, že by na vsi nevěděli, co je to romantika lásky. Když strýci a tetky na jaře potkávali mladičké páry, jak se vedou pod rozkvetlými třešněmi kolem pasu, přejícně se usmáli a zavzpomínali: Když jsme my tenkrát...Něco jako ženský přechod se chápalo i to, že chlapi kolem padesátky začali ještě jednou třeštit, jako by se zděsili, že se jim dveře mužnosti zavírají. Tohle se dalo tolerovat, bralo se to jako jakési ex tempore, vyhození z kopýtka. Ale sňatek? To byla jiná. S věcí tak odpovědnou už neměly srdeční sympatie a antipatie nic společného. Manželství znamenalo vytvoření existenční základny pro celý příští rod. Čím byl kdo bohatší, tím byla zodpovědnost větší. Ideální bylo, když se daly spojit sousední polnosti, přivést další dobytek do chléva a nebo dokonce koně do stáje. Věno nevěsty v penězích pomohlo ženichovi vyplatit podíl sourozenců na dědictví.

Za paní Kolihovou přišla sousedka vypůjčit si špetku majoránky do bramboráku.

„Znáte mne, že nejsem drbna a nic mi do toho není, ale ta Mařena z hadrárny v panském dvoře může vašeho Karlíka očima sníst. Není se co divit, Karel je mládenec jako jedle. A chlap. Člověk by mu nehádal osmnáct, ale aspoň dvacet. Že holka z takové žebroty kouká po lepším, to také není nic zvláštního. No, mladost radost. Ale aby z toho pak něco nebylo, aby chlapec nemusel platit na fagana, který by byl kdoví koho.“

„Dobře, dobře, paní Votavová. Tady máte majoránku. Stačí? A česnek máte?“

„Děkuji mockrát. Jinak mám všecko. A co jsem jako o té Mařce...nezlobte se na mne. Považovala jsem za povinnost vám to říct.“

Klepna odtáhla a maminka se nad synem zamyslela. Že se v jeho letech zamiloval, na tom neviděla nic zlého. A Marie není zlá holka. Všichni ji chválí, i pan řidicí. Ráda čte. Když vyhání na strniště husy a vede stračenu na pastvu, má v kapse u zástěry knížku. Že se zakoukal Karel do ní, je lepší, než kdyby ho zaučovala děvečka, jak to je u selských synků v devíti případech z deseti. Do veselky má ještě daleko a do té doby přijde k rozumu desetkrát. Že rozum znamená bohatou partii, o tom nebyla paní Kolihová na pochybách.

Jinak vzal zprávu o Karlově zamilování kurátor. Jestliže do té chvíle považoval své poručníkování za věc více méně formální, teď se ho zmocnil komplex zodpovědnosti. Měl hromadu práce a starostí se svým hospodářstvím, ale na tohle čas nelitoval. Neváhal, vytlačil kočár z pod kůlny, omyl slepičince, zapřáhl hnědku a ujížděl do Skřivančic.

Představoval si to jednoduše. Promluví klukovi do duše, dá mu znát, že uznává zásadu ať se mládí vydovádí, ale kluk musí pochopit, že je sedlák, že má povinnosti vůči majetku. Musí slíbit, že včas „zašlajfuje“.

Karel ale neměl na „šlajfování“ ani pomyšlení. Možná, že kdyby byl strýc nevpadl do historie jako slon do porcelánu, dopadlo by všechno jinak. Romantická láska by ztratila „grády“ a skončilo by to na ten způsob, který byl u selských synků „normální“. Leč tlak budí protitlak a tak se střetla ani ne tak láska s chladnou spekulací, jako spíš dvě tvrdé jihočeské palice. Čím víc se strýc snažil přimět hocha k poslušnosti, tím pevněji si ten umínil: A just ne.

Strýc usoudil, že nechal Karlovi moc volnou ruku a teď se to projevuje. Byl od té doby ve Skřivančicích pečený vařený a na statku se nic bez jeho souhlasu nehnulo. Na štěstí tu byl ještě kočí Václav, který zabránil nejhoršímu a působil blahodárně jako setrvačník. Co se ovšem kurátorovi podařilo - Karlovi sedlačinu dokonale otrávit. Dělat na vlastním hospodářství pacholka pod strýcovým komandem, navíc když ještě často viděl, že poručníkova rozhodnutí nejsou nejchytřejší, k tomu chuť neměl.

Hledal oporu u tatínkova přítele, netolického advokáta a našel ji. Poradil mu, aby se s kurátorem nehádal a využil roky než dosáhne plnoletosti ke studiu polnohospodářské školy - „hnojárny“ jak se jí hanlivě říkalo - v Písku.

Ani strýc nebyl proti. Chápal to jako synovcův ústup. Nové prostřední mu nabídne nové možnosti a písecké holky nejsou také k zahození. Sejde s očí, sejde s mysli a na Mařku z schwarzenberského dvora sotva vzpomene.

Leč v tom se zase spletl. Karel počítal dny, kdy dosáhne plnoletosti a spojoval s tím dvojí metu: ujme se svého hospodářství a s Mařenkou se vezmou.

Strýc také nebyl slepý a sáhl k prostředku, který byl u jihočeských sedláků v oblibě, byť na něj mnohokrát šeredně doplatili. K soudu. Vznesl protest, aby jeho svěřenec nabyl plnoletosti se všemi z toho plynoucími právy. Hrozí nebezpečí, že promarní lehkomyslně rodinné bohatství. Udržuje poměr s dívkou pochybné pověsti a je nebezpečí, že ji hodlá učinit paní statku. S tou „pochybnou pověstí“ to bylo na vodě, ale podařilo se najít svědky, kteří ze závisti a za úplatu byli s to odpřísáhnout cokoli.

Karlovou záchranou se stal opět netolický advokát. Strýc proces prohrál a soudní výdaje pustily jeho statku žilou.

Příští léta plynula v pohodě. Karel se chopil hospodaření se znásobenou chutí a odborná škola mu nebyla ke škodě. Mařenka se stala selkou a v nové úloze se zabydlela, jako by v ní rostla odmala. Starala se o hovězí dobytek, o prasata a drůbež. Karel měl koně, pole, louky a kus lesa. Maminka se se snachou smířila a postupně poznala její pracovitost a oblíbila si ji. Sama se věnovala kuchyni. Však to také nebyla malá starost nakrmit regiment strávníků, v senách, ve žních a za podzimní sklizně brambor a řepy ještě pár výpomocných sil navíc. Dbala, aby neroznesli, že měli u Kolihů hlad. Taková ostuda držela na vesnici léta jako plíseň.

Netolický advokát pomohl Karla osvobodit také od povinné vojenské služby. U jediného hospodáře na statku to nebylo těžké.

Jak získával Karel o zemědělství širší pojem, začaly v něm klíčit pochybnosti, že se děje všechno spravedlivě. Z někdejšího skřivančického schwarzenberského velkostatku bylo vykrojeno padesát hektarů nejúrodnější půdy a vytvořen tzv.zbytkový statek. Takové podniky rozdávala vládnoucí agrární strana podle vlastního klíče a tvořila si tak spolehlivou sociální a politickou oporu. Majitelem zbytkového statku ve Skřivančicích se stala paní doktorová Novotná z Prahy. Rozuměla zemědělství asi jako Karel astronomii. Na statku hospodařil šikovný správce a milostivá přijela v létě na dovolenou a v zimě na vepřové hody. Přesto její příjmy byly několikanásobkem toho, co při vší snaze dokázal vydělat Koliha.

Šafář nehospodařil špatně, ale báječné zisky nebyly jeho zásluhou. Obilí, hrách, brambory od něho vykupovalo agrární hospodářské družstvo jako šlechtěné satbové, podobně semeno jetele a vojtěšky. Býček byl zaplacen jako plemenný dvacetinásobkem ceny, kterou horko těžko vyhandloval sedlák se řezníkem, nebo na jatkách.

Hospodáři na vesnici trpce nesli, že se práce v zemědělství měří dvojím metrem. Pocit křivdy i mezi živnostníky ve městě budil radikální nálady. Našli se politici, kteří dokázali na tuhle nebezpečnou strunu zahrát. V Německu to byl Hitler a jeho příklad působil i v jiných zemích. Vlna fašizmu se od Italie a Španělska přelévala Evropou, někde s větším, někde s omezeným úspěchem.

V Československu se sociální demagogie chopilo několik dobrodruhů a mezi nimi vynikal zvlášť Rudolf Gajda. Jeho Národní obec fašistická získala v jižních Čechách nezanedbatelnou základnu. Její program byl populistický a snadno čitelný: zrušit všechna privilegia agrárních nabobů, odepsat dluhy váznoucí na zemědělských, drobně-živnostenských a řemeslnických podnicích, poskytovat jejich vlastníkům výhodný, popřípadě bezúročný úvěr, zavést ve státě přísný pořádek a disciplinu.

Podle příkladu Hitlerových SA - Schutz Abteilung organizoval Gajda ozbrojené bojůvky, které masakrovaly komunistické a sociálně-demokratické schůze. Tyto aktivisty bylo možno ještě po letech i v Skřivančicích poznat podle zjizvených tváří a přeražených nosů. Na kolech, se sukovicemi přes řídítka a brukovnicí za zády provázeli „vůdcovu“ limuzínu, když v uniformě legionářského generála, se zlatou šavlí, kterou dostal na Sibiři od bělogvardějského admirála Kolčaka a s podvazkovým řádem od britské královny přijížděl na vystoupení.

Co si někteří venkovští lidé od fašismu slibovali, vyjádřil Kolihův soused naivním veršem: „Zdráv buď, vůdče Gajdo, naše naděje, pomůžeš nám z vlasti vyhnat všechny zloděje.“ Že se fašistická demagogie někde ujímala, to nebylo ani tak její zásluhou, jako spíš vinou agrárního protekcionářství.

Koliha nebyl tak horkokrevný a lehkověrný, aby se nechal získat do Gajdových bojůvek. Když „vůdce“ řečnil někde v okolí, došel si ho poslechnout. Fašistická hesla o zrušení privilegií agrárníků a o zavedení pořádku mu mluvila z duše.

Jeho sympatie pro fašismus nebyly docela nevinné. V té době Gajdovi stoupenci natírali své chalupy temně růžovou barvou s širokým bílým pruhem okolo oken a dveří. Co to mělo za význam? Že se chystali na státní převrat bylo mimo pochybnost. Útok na Židenická kasárna v Brně v lednu 1933 měl být signálem k fašistickému puči. Jedním z obžalovaných byl Gajda. Také Kolihův statek byl natřen temně růžovou. Hospodář si říkal: pro všechen případ.

Rvačky a násilí se Karlově povaze příčily. Do paměti se mu zapsalo vystoupení Gajdy v restauraci Na sadech ve Vodňanech. Pod okny stála otevřená limuzína, obklopená stovkou jízdních kol a hlídaná tuctem mužů, jejichž tváře nebudily důvěru.

Sotva se „vůdce“ ujal slova, nastala v předsálí vřava. Odpůrci fašismu se ukázali v převaze a krok za krokem pronikali do sálu. Gajda i se zlatou šavlí byl vysazen do vysoko položeného okna, na venkovní straně ho chytili, usadili do limuzíny a bez asistence ochranky se na plný plyn vypařil. Zatím jeho věrní dostávali co proto. Když jejich nakládačka skončila, odváděli deformovaná jízdní kola kilometry k domovským vesnicím.

Koliha byl na pochybách. Zdálo se mu, že kus pravdy má jedna i druhá strana. Ale v žádném případě si nepředstavoval cestu k spravedlnosti v takové podobě, jakou ten den zažil. Pro jistotu si raději napříště účast na politických shromážděních odpustil.

V té době hospodařili s Mařenkou několik let. Už to nebyla dívenka krev a mléko. Roky jí přibývaly a objem kolem pasu i jinde také. Každé dva roky porodila a svědomitě odkojila potomka. To měla vedle hospodářství na přilepšenou. Stará selka zemřela, kuchařky se na vsi nepěstovaly a tak nevěděla kam se svými osmdesáti kilogramy dřív skočit. Na zamilované cukrování s mužem jí mnoho chuti a energie nezbývalo.

Karel ve čtyřiceti naopak vyzrával do chlapského půvabu. Vysoký, přímý jak jedle, výrazného přisnědlého obličeje, široko posazených hlubokých hnědých očí, temně kaštanových hustých vlasů. Mnohá sousedka po něm mlsně pokukovala. Moc si toho nevšímal a to ženské ještě víc dráždilo.

Když se Mařence, skoro v líbánkách, poprvé zakulatilo bříško, Karel ji po něm něžně hladil a vedl žertovný monolog s dědicem jména, živnosti a pokračovatelem rodu, o jehož cestě na boží svět byl pevně přesvědčen. Leč člověk míní, a...na svět přišla holčička. Hezká, tmavovlasá po mamince a hnědooká po tátovi, ale přece jen holka a ne kluk.

Co se nepovedlo napoprvé, povede se příště. Bude páreček. Ale když přišla na svět druhá a třetí holka a dědic pořád nikde, nedokázal už Karel zklamání skrývat. Říkal - jak se to ze slušnosti říkává: Hlavně že je děcko zdravé a rodička v pořádku. Ale nakyslý výraz nepřemohl.

Nelze tvrdit, že právě tohle vedlo k jejich vzájemnému ochlazení, ale k utužení vztahů to nepomohlo. Když se konečně narodil Honzík, měl z toho táta radost, ale ta pravá vděčnost tělnaté paňmamince se nějak vytratila.

Byl začátek léta, hezký slunečný den a Koliha se vydal pěšky do Netolic. Bylo mu líto hnát tam zbůhdarma koně, kteří mohli zatím s kočím Václavem a s děvečkami svážet seno. Šel procházkou a pohlížel na střechy města, jež leželo pod ním v údolí. Zaslechl za sebou auto a uhnul na kraj prašné silnice. Aut nebylo ještě v té době mnoho a v takovém pošumavském zastrkově bylo skoro vzácností. Śnadno uhodl, kdo jede. Paní doktorová Novotná.

Pěstěná krasavice si zelenými brýlemi proti slunci zálibně prohlédla urostlou mužskou postavu a zeptala se faráře, který seděl vedle ní: „Kdo to je?“

„Jeden z vašich úhlavních nepřátel, milostivá paní. Patří také k fašistům, kteří vám nemohou odpustit jediného aukčního býčka. Koliha se jmenuje.“

„Zastavte,“ blesklo rozmarné dámě hlavou a klepla řidiči na rameno. „Vraťte se k tomu člověku.“

Koliha se zastavil a udiveně sledoval veliký vůz se sklopenou střechou, který se k němu pomalu pozpátku blížil.

„Pojďte se posadit, sousede. Jsem ráda, že se s vámi mohu poznat. Slyším o vás samou chválu, pane Koliha. Platíte za nejlepšího hospodáře ve Skřivančicích. Můj šafář se přiznává, že se v mnohém řídí vaším příkladem.“

Šafář bokem vztekle zaskřípal zuby. Karel měl na jazyku pražské paničce za nabídnuté svezení poděkovat, ale laciná lichotka polechtala jeho mužskou ješitnost. Okamžik zaváhal. To už řidič servilně vyskočil, otevřel před ním dvířka do vozu a paní doktorová šťouchla loktem šafáře, aby se dovtípil a uvolnil místo po jejím boku. Než si to sedlák srovnal v hlavě, seděl v hlubokém koženém polštářování, cítil silný dámský parfém a ruku mu tiskla měkká dlaň s prsty plnými zlata.

Paní se rozkošně rozšvitořila. Řekla si v duchu, že se pobaví. Zkusí, jak pevná je hradba nepřátelství, kterou si takový venkovský chrapoun proti ní vytvořil. Neuniklo jí, že je ten člověk hezký, má krásné oči a bloudí jimi v jejím hluboko rozhaleném výstřihu. Tak tudy na tebe, hošíku, řekla si a důvěrně se při řeči k němu naklonila, takže měl teď něžnou podívanou naplno.

Než dojeli zbývající kousek cesty do města, byl Karel jako omámený. S takovým kalibrem rafinované ženskosti se ještě nesetkal. Neubránil se představě, jaké by to s takovou jahůdkou muselo být rozkošné povyražení. Zdálo se mu, že si ho také prohlíží jako vlčák výlohu řeznického krámu.

„Jak dlouho se zdržíte, pane Koliha? Zpátky vás přirozeně nenecháme trmácet pěšky. Budu na vás čekat ve vinárně.“

Přemýšlel, kde je tu jaká vinárna. Šafář jeho rozpaky pochopil a broukl: „U Vantroků“. Byla to trochu lepší hospoda, ale paní doktorová dovedla dát všemu větší půvab.Alespoň slovně.

Zkušená dáma pochopila, že holoubek vrká a točí se okolo ní a řekla si, že nebude nic odkládat. Na zpáteční cestě ho pozvala na statek, poručila kuchařce, aby prostřela pro dva, dala šafáři znát, že dnes tím druhým nebude on. Zájem pražské milostivé a sedláka byl oboustranný.

Karlovi přestalo vadit, že zbytkový statek sbírá ve Skřivančicích a okolí nejhustší smetanu. Paní doktorová takového výkonného milence ještě nepoznala. Proti němu byly všechny příležitostné známosti charé mátohy. Letní dovolenou si tentokrát prodloužila až do října. I později se přijížděla přesvědčit, jak její zbytkový statek prosperuje, ne-li každý týden, pak alespoň jednou za čtrnáct dní. Šafáře mohl čert vzít. Roky tu byl svrchovaným pánem a teď...

Pan Koliha byl na polovičním zámečku na stráni nad vesnicí pečený vařený. Pani Kolihová se spíš zlobila, než plakala. Řekla si, že mužští jsou všichni prevíti a nestojí za to, aby se kvůli nim člověk trápil. Věnovala se dětem a když nenacházela životní uspokojení u manžela, hledala je v chlévě, v prasečinci a v kurníku. V kuchyni jí vydatně pomáhaly dcery. Události dostaly podobu, jaká nebyla v selských famíliích vzácností. Lišily se tím, že nebyly důsledkem sňatku ze spekulace a bez lásky, a že sedlák si nehledal náhražku za manželské lože s děvečkou na vodru, ale s navoněnou paní doktorovou v hedvábí.

Ale všeho do času, zvlášť takové milenecké mezaliance, která se opírá sotva o víc, než o fyziologickou gymnastiku. Koliha z oparu něhy a silných parfémů rychle vystřízlivěl. Zastyděl se sám před sebou. Připadal si jako hejl, který se nechal chytit na čižbu. Zdálo se mu, že koho na vsi potkává, ten po něm ironicky pokukuje. A nebyl daleko od pravdy. Jeho výlety na zámeček nad vsí se daly utajit asi tak, jako pískání vlaku na přejezdu od Dívčic.

Paní doktorová byla v miliskování vytrvalejší. Jednak Koliha byl mimořádně pěkný chlap a pak byla přesvědčená, že pravidelný a vydatný styk s ním jí udržuje v dobrém hormonálním stavu a že v tom rozkochání vypadá mladší. Jak je zřejmé, měla i ona pro zpožděnou lásku hluboké duševní pohnutky.

Do toho přišla okupace a s ní i ve Skřivančicích vážnější starosti.

Zemědělství bylo sešněrováno veletuctem nařízení a zákazů. Sedlák už nesměl sít a sklízet, co byl po předcích zvyklý. Musel osít a odevzdat tolik a tolik lnu, tolik řepky-olejky, na takové ploše pěstovat takové a takové obilí, brambory průmyslové a obyčejné, řepu a na kamenitých stráních dokonce cukrovku. Když nevzešla a chtěl pole zaorat, aby je ještě stačil využít pro jinou plodinu, musel žádat o povolení. Podle výměry polí a luk měl předepsáno, kolik musí pěstovat krav a odevzdávat mléka, kolik smí mít prasat. Počet slepic měl přísně zapsaný a podle toho musel odevzdávat vejce.

Hospodáři se směli najíst a nakrmit čeleď z toho, co vypěstovali, ale všechno to bylo na deka spočítáno. Odstředivky na mléko byly zaplombovány, sbírat smetanu a stloukat máslo bylo zakázáno.

Je přirozené, že žádný hospodář nemořil hlady ani rodinu, ani čeleď. Byl tím ale stále jednou nohou v kriminále. Kontroly si podávaly dveře a za každý přestupek proti „řízenému hospodářství“ nesl spoluzodpovědnost starosta. Jednou z nejdůležitějších osob se stal pohodný - drnomistr - ras. Kdopak by na statku zabil za zimu jen jedno prase a z toho ještě polovinu masa, sádlo a kůži odevzdal? „Nucené porážky“ a prasata uhynulá na červenku byla na denním pořádku. To všechno musel drnomistr podepsat a mršinu, zasypanou vápnem řádně zakopat. V té době děti z pohodnice kvetly jako růžičky a rasa zdravili i největší sedláci z vůkolních vsí.

Ve Skřivančicích žila selka Blatná, kterou nikdo nebral docela vážně. S polovinou vsi byla na kordy a na návsi se jí raději každý vyhnul. Její zálibou byly anonymní dopisy. Podle písma a sprostého slohu každý věděl, odkud tahle anonymita pochází. Soustřeďovala se hlavně na pomluvy „která s kým drží“. I když si to většinou vymýšlela, nadělala mnoho zlé krve. O její povaze svědčilo, že se léta potýkala s vlastním bratrem. Měla s ním nevyřízené účty z doby, kdy se před čtvrt stoletím vdávala a on ji údajně zkrátil na věnu.

Když nastala okupace a s ní na venkově poměry, v nichž byl každý hospodář stále na štíru s předpisy, dostala bába vnuknutí. Udá bratra, že mele obilí „na černo“, to znamená nad přísně vyměřené množství. To bude něco jiného, než smyšlené historky, které na jeho ženu nezabírají.

Vzala papír a napsala udání na četnickou stanici. Tentokrát se dokonce podepsala. Co si měli četníci počít? Nasadili přísný obličej a bodák a věc vyšetřili. Blatné bratr, sedlák Kudrna se přiznal, mlynář také nezapíral a tak dostali jeden i druhý pár set protektorátních korun pokuty. Nejnešťastnější byli četníci, kteří se oběma omluvili. Zdálo se, že tím je lapálie vyřízená. Leč nebyla.

Skoro po roce, v létě 1942 se poměry v protektorátu po všech stránkách zpřísnily. Německé hospodářské kontroly probíraly starší případy „hospodářské kriminality“ a vrtaly se v nich. Vytáhly znovu případ sedláka Kudrny a mlynáře Hrubého. Jak to, že četníci kauzu řádně neprošetřili? To je nenapadlo, že když mlynář mele na černo jednomu kunčoftovi, neodmítne to ani dalším?

Došlápli na „pana otce“, mnoho se s ním nebavili, vzali jeho záznamy o mlečích od roku 1941 a rozhodily sítě. Nezdržovali se malými rybami, chalupníky, kde to vypadalo na pytel pšenice a zaměřili se na sedláky. Měli zkušenosti, nešli na to naivně. Co se budou zdržovat s hospodářem, ten ví, že mu hrozí pořádná pokuta nebo kriminál a bude zapírat do krve. Kdopak asi vozí obilí do mlýna? Vzali na paškál kočí.

Nešli na ně zhurta. Naopak. Vysvětlili jim, že jejich situaci lidsky chápou (jak by gestapáci jednali jinak než lidsky). Když sedlák kočímu řekl, aby navážil tolik a tolik pytlů pšenice, co mohl udělat jiného, než poslechnout? Teď se tím ovšem dostává do prekérního postavení. Mohl by být obžalován ze spoluviny na sabotáži proti Říši. Nemusí mu vysvětlovat, co by mu hrozilo. Když ale všechno po pravdě přizná, přimhouří se oko.

Ani kočí Václav potměšilému hlasu sirén v kožených pláštích a mysliveckém kloboučku s kamzičí štětkou neodolal. Karla práskl jako Jidáš Krista. Snad si ani neuvědomil, co mu tím chystá, snad si naopak v té chvíli až moc dobře uvědomil, kdo je přese všechno přátelství na statku pánem a kdo kmánem a neměl chuť nést vlastní kůži na trh.

Ano, vezl dvakrát po třech půlmetrákových pytlích pšenice navíc. Že si z toho sám pak pochutnával na knedlících se svíčkovou a se smetanovou omáčkou a každý pátek na buchtách s povidly, s mákem a s tvarohem? Že o posvícení odnesl mámě uzel koláčů? Že nebýt té Kolihovy „hospodářské kriminality“, asi by jemu i děvečkám zatraceně kručelo celý rok v břiše?

Člověk je mechanismus tak uzpůsobený, že si přehodí uvnitř nějakou páčku a uvědomuje si jen to, co si uvědomit chce a to ostatní zapomíná. Někdo má ještě konstrukční vadu, které se říká svědomí. Některý patent je ale vůči ní imunní.

Koliha byl postaven před říšskoněmecký soud, uznán vinným těžkým poškozením hospodářské kázně a vzhledem k mimořádně zpřísněné situaci, dané válečným stavem Říše byl odsouzen k deseti letům káznice.

Nechali ho ještě několik dní doma než obrlandrát rozsudek schválí a zda nenařídí jeho zpřísnění, pak pro něho přijel černý mercedes s pány v kožáku a zeleném tralaláčku, rozloučil se s rodinou a vysokého, ramenatého, usměvavého Kolihu už nikdo víckrát neviděl.

Koliha se ještě do Skřivančic vrátil, dokonce mnohem dříve než za deset let, ale to už byl někdo jiný.

Zhruba za dva roky, na podzim 1944 dostala Kolihová prostřednictvím četnické stanice zprávu od říšské vězeňské zprávy, že si má tenkrát a tenkrát tam a tam pro manžela přijet. Nemohla tomu uvěřit. Dosud i dopis směla napsat jen jednou měsíčně a z půli začerněný jednou za měsíc od něho dostala a teď...? Není to omyl? Četníci ji ujišťovali, že Němci v takových věcech nežertují, ale mnoho ji neutěšovali. Měli své zkušenosti.

Starý tatínek, který byl ještě živ, se Kolihové nabídl, že by jel s ní, ale když se pokusili získat pro něho povolení, objevilo se tolik překážek, že se toho vzdali. Pan přednosta na nádraží v Netolicích si sedl nad jízdní řády a párkrát roztočil kličku u služebního telefonu, a selce obětavě spojení tam a zpátky se všemi alternativami vypsal.

Rozjela se. V životě tak daleko nebyla. Kdyby na to měla náladu, byla by to bývala zajímavá cesta. Šumava, údolí Dunaje, kouzelná alpská údolíčka a pak hory, velehory jako kamenné moře se stříbrnými a zlatými vrcholky ve sněhu, ledu a slunečních paprscích. Tady někde měl Hitler jeho berchtensgadenské horské doupě, vytesané do skály a střežené tělesnou standartou SS. A tady vyhlížel dva roky Karel Koliha zamřížovaným okénkem, polohladový a roztřesený zimou ve vetchých pytlových hadříčcích k severu, kde měl ženu a čtyři děti.

A teď se stal zázrak. Podle nacistického smyslu pro spravedlnost, když si člověk odkroutil v kriminále roky, na něž byl odsouzen, nebylo ještě nikde psáno, že se vrátí domů. Nejprve se posoudilo, zda je jeho návrat žádoucí. Když žádoucí nebyl, vyměnili mu věznici za koncentrační tábor a tam už žádné termíny neplatily. A nyní si odseděl sotva pětinu trestu a je propuštěn? Je to možné? Ano. Koliha tomu věřil. Chápal důvody. Byl jen na pochybách, zda mu zbývá tolik sil, tolik dní života, aby své rodné a své rodiště ještě viděl. Co jeho trýznitelé za dva roky ze zdravého, urostlého chlapa udělali bylo k neuvěření.

Když ho žena uviděla, nemohla ho poznat. Tahle lidská troska, shrbená, roztřesená, která se sotva drží na pokleslých kolenou, na níž visí oblek jako na strašáku v zelí, to je její Karel? Jen oči zůstaly a byly to jeho oči. Hluboko zapadlé v temně modrých až černých jamách, ale byly to ty krásné hnědé srnčí oči a dokonce v nich hřálo něco jako jiskra, jiskřička úsměvu.

Vrhla se k němu, aby ho objala. Polekaně ustoupil a napřáhl před sebe na kost vyhublé ruce jako křivé pařáty. „Ne, proboha, ne, nechci si tě vzít, moje drahá, na svědomí. Radši se ode mne drž co nejdál.“ Marie na něho vyděšeně zírala.

Jak ho dopravila domů, to jí zůstalo na celý život záhadou. Věznitelé o něho měli „starost“ jen do okamžiku, než vykročil z brány. Kdyby byl v následující chvíli upadl a víc nevstal, byli z obliga. To už nebyla jejich věc. Vždyť to byl také důvod, proč ho manželce předali, proč ho propustili. Mají se obírat mrtvolou, vyplňovat formuláře, starat se o zpopelnění, expedovat urnu, účtovat za ni a vykazovat pár marek? Takhle udělají velkomyslný skutek, propustí ho z milosti před odpykáním trestu, vystrčí ho ze vrat a ať ho čert vezme, mají pokoj.

Zdá se to nepravděpodobné, ale Karel ještě na pár hodin ožil. To když přijížděli k Budějovicům, když v Dívčicích přesedali do červeného motoráčku, když v Netolicích před nádražím uviděl Jeníka s Hnědkou a Fuksou, zapřaženými do starého kočáru.

Díval se na Jendu zamilovaným pohledem. Jak ten chlapec za dva roky vyrostl. Má patnáct, jako jsem měl já, když jsem se ujal hospodářství, když mi táta umřel, jako jemu teď...

„Táto.“ Jaký má chlapský hlas. Tátovi oči září a chlapec se drží, drží aby nebrečel, ale nejde to. Ten, koho máma přivezla, to je ten táta, co ho má ve vzpomínkách? Nebylo by bývalo lepší, kdyby si byl zachoval jen toho ve vzpomínkách...? Ale hned se za tu surovou, sobeckou, nekřesťanskou myšlenku zastyděl.

Ve statku vyklidili kuchyni. Byla nejvhodnější, protože měla okna naproti sobě. Nechávaly je stále otevřená, aby mohl proudit vzduch. Doprostřed postavili železnou pryčnu a k ní bílý smaltovaný kbelík, do půli plný vody. Byl hned pokrytý jasně červenou pěnou. Karel měl otevřenou tuberkulózu v posledním stadiu a přijel domů vykašlat zbytek plic.

Na netolickém hřbitově ho položili vedle Josefa. Udělali mu stejný pomník. Jen když okupace skončila a skopčáky hnali svinským tropem, nechali mu tam vytesat trnovou korunu.

Ukázkový kádr

Dokázal by někdo vypočítat, co soužení způsobil lidstvu hitlerovský nacismus? Kolik po sobě zanechal mrtvých, zmrzačených, kolik hrůzy a utrpení, kolik zmařil materiálních hodnot a kulturních pokladů, jakou mravní spoušť způsobil především v německém národě, zejména v generaci hitlerjugend? Vyrostl v ní Joseph Ratzinger, papež Benedikt XVI., ale je otázka, zda to staví do příznivějšího světla Hitlerovu mládež, nebo do horšího Vatikán.

Osud jednoho žižkovského výrostka vypadá vedle toho všeho jako příslovečná kapka v oceánu.

Když Frantovi sebralo gestapo oba rodiče aby je už nikdy neuviděl, bylo mu sotva patnáct let. Začal se učit truhlářem. Když přišel odpoledne z práce domů, dveře byly přelepené páskou papíru a na ní kulaté razítko s orlicí a hákovým křížem.

„Franto, rači se ztrať. Mámu s tátou sebrali Němci a můžeš čekat, že si pro tebe taky přídou,“ varovala sousedka.

Obrátil se na patě a seběhl se schodů. Prošel tři uličky a se strachem se ohlížel. Nejdou za ním? Ne. Nikdo ho nesledoval. Měl ale hlad a byla mu zima. Blížil se večer a ochladilo se. Takhle tady přece nemůže bloudit věčně. Kam má jít? Nemá do čeho se převléct. To stráví zbytek života v usmolených montérkách? Vrátit se k mistrovi do truhlárny? Ale tam ho budou nejdřív‘ hledat. K někomu z kluků? Probíral v duchu jednoho po druhém. U každého bylo něco na překážku. A potom - nepřivede lidi do maléru, když ho u nich Němčouři najdou?

Teta! Teta pod olšanskými hřbitovy. Stará bába, vdova, co by si na ní kdo vzal. Skoro hluchá. A má ho ráda. Celá se blahem rozplývá, když k ní přijde. Františku sem, Fanoušku tam, a už si tu dlouho nebyl, na starou tetu kašleš...Ano. K tetě půjde. Bydlí hnedle za městem, když bude zle, dá se zmizet v polích.

Frantík to zpočátku prožíval zle. Co je s mámou a s tátou? Brečel. Stýskalo se mu. Měli jen jeho a i když nebyli boháči, žil jako v bavlnce. Teta se o něho také starala. Dělala co mohla, ale moc toho nebylo. Brala pár korun po nebožtíkovi. Přešila na Frantíka pár gatí a kabátů, zkrátila mu zánovní zimník. Parádním kloboukem pohrdl. V té hučce by se mu smáli.

Nejhorší to bylo s jídlem. Franta tu byl „na černo“ a žádné potravinové lístky na něj teta přirozeně nefasovala. Dělala z toho mála co mohla. Čochtila věčně všelijaké nanicovaté polévky a kluk ohrnoval nos. Byl ve stáří, kdy by jedl hřebíky a neměl ani pořádný kus chleba. Teta sama skoro nejedla. Bylo jí málo a teď se už docela za živa ztrácela.

Nouze naučila Dalibora housti a Frantu krást. Obcházel po okraji města zahrádky a nosil do kuchyně kedlubny, mrkev a růžičkovou kapustu. Když přinesl králíka, teta se zhrozila. Vymyslel si, že někomu asi utekl, že běhal pod mezí v jeteli a tak se ho „ujal“.

Jednou přišli k tetě dva chlapi.

„Podívejte, pani, nám do toho nic není, nejsme praskači. Co to tu máte za kluka, to je vaše věc. Ale přes plot do zahrady nám lézt nebude. Dyž ho eště jednou chytíme, přerazíme mu haksny. Nám je každej kousek mrkve dobrej, máme děti.“

Teta to oplakala a Frantíkovi domlouvala: „Františku, já vím, máš to těžké, ale to nesmíš, víš?“

Frantík se poučil. Od té doby chodil krást o pár bloků dál a dával si lepší pozor.

Pochopil, že jeho prekérní situace nemá jen stinné stránky. Do práce nechodil, aby ho tam nesebrali a tak měl spoustu volného času. Přišel na to, že není v takové situaci úplně sám. I když protektorátní arbeitsamty dbaly, aby se nikomu nezkrátily zahálkou žíly a pracovní síly totálně nasazovaly do říše, našlo se pár výrostků, kteří tomu dokázali uniknout. Našvindlovali nevyléčitelnou chorobu, nebo prostě a složitě vyklouzli někde na venkově z evidence a v moři Prahy se vytratili.

V takové bandě se dalo leccos podniknout. Když se pochlubil kedlubnem a králíkárnou, vysmáli se mu. Dámská kabelka s potravinovými lístky a s peněženkou, to už byla jiná opera. Na občanský průkaz a pracovní knížku se našel spolehlivý odbyt. Dostat se do trafiky v zapadlé uličce nebylo těžké, nebyla opancéřovaná. Kuřivo mělo za války cenu zlata. A tak Franta vesele hulil, ještě ani neměl na tabačenku nárok - nehledě k tomu, že stále vlastně existoval „na černo.“

Byl velkorysý a pamatoval i na tetu. Občas jí něco ze svého rohu hojnosti utrousil. Kazila mu radost tím, že lomila rukama a lamentovala: „Kde‘s to vzal, chlapče? Snad jsi to neukrad? Dítě, dítě, co mi táta s mámou řeknou, až se vrátí? Jak já si zodpovím, že jsem se o tebe špatně starala, že jsem tě pořádně nevedla?“

Tyhle starosti byly zbytečné. Frantíkův otec se už proměnil v dým a popel. Oznámení o jeho srdečním kolapsu leželo na četnické stanici, ale neměli tam žádnou adresu příbuzných, kterým by je poslali.

Chlapec jako by se snažil dělat tetě méně starostí a nechodit jí příliš na oči. Zůstával stále častěji pryč i přes noc. V partě se našla dámská společnost. Že to nebyla právě chlouba města, není třeba zdůrazňovat. Frantík byl hezký chlapec a tak se o něho několik prostitutek málem popralo.

Měl při vší smůle štěstí. Hlavní stan jeho party byl v jedné hospodě na okraji Žižkova. Roznášela tam řídké protektorátní pivo pohledná rozvedená paní, něco okolo třicítky. Měla s mužskými své zkušenosti. Když ji chlapi třepali po sukni a omakávali, nebyla netykavka, to by ji tu šéf podniku nedržel, ale do známosti s náhodnými zájemci nespěchala. Říkalo se jí Anča. Zda se tak opravdu jmenovala, nebo ji tak někdo jednou oslovil a už jí to zůstalo, po tom štamgasti nepátrali.

Tahle dobrá víla si Frantíka všimla. Zda se jí ho zželelo, nebo ji popadli laskominy na mladé masíčko, to ponechme říši tajemství. V každém případě ji zaujal. Něčím se přece jen od kumpánů lišil. Slušný život do patnácti se ještě pod ročním šlendriánem beze zbytku neztratil.

Zažertovala, pohladila ho po dlouhých pačesech. Párkrát po něm hodila očkem když plula lokálem s vějířem půllitrů. Po zavírací hodině se s ním zamkla v kumbálku v podstřeší.

Nezačalo to nijak romanticky a ani jeden, ani druhý si od toho mnoho nesliboval. Mělo to však nečekané pokračování. Anča pocítila k jelimánkovi mateřskou něhu a z chlapce na chvíli spadl škraloup grázla a roztála duše, která ještě maminčino pohlazení strašně potřebovala. Začal se zpovídat. Nejen z toho, co dělal, ale co ho bolelo, co mu scházelo. Ančino srdce změklo a zmocnil se jí s nešťastným hochem soucit, že ji to až zabolelo. Zdálo se jí, že ho velice miluje, ale byla to spíš palčivá vlastní vnitřní potřeba. Jako by se jí v té chvíli otevřela v duši rána a ten chlapec byl na ni lék. Tišil bolest a konejšil. Hladila ho a tiskla k sobě tak horoucně, jako ještě nikoho.

Slovo láska se hodí k tomu kumbálu čpícímu zvětralým pivem a špatně vyvětraným smradem z cigaret podivně, ale co jiného to bylo?

Od toho dne žil Franta s Ančou a Anča s Frantou. Lidé okolo to s pokrčením ramen a úšklebkem tolerovali. Mysleli si o motivech své a nic vznešeného to nebylo. Majitel hospody bručel, ale říkal si, že tu jahůdku Andule na pár dní dopřeje. Každá ženská má někdy slabost. Kumpáni Frantu chlapsky oceňovali: Anka byla „kost“. Stála za hřích. Prostitutky ohrnovaly nos: To si moh‘ vybrat lepší - každá při tom myslela sebe. Jen teta byla smutná. Nevěřila, že si Frantík polepšil. Zatím měla zkušenost, že to s ním jde od deseti k pěti. Když už teď vůbec domů nechodí, je asi dočista ztracený.

Ve skutečnosti se s Frantou děl opak. Neproměnil se obratem ruky v mladého gentlemana, ale Anča na něho špatný vliv neměla. Dobře znala každé jednotlivé kvítko z jejich party a uměla je výstižně a bez obalu charakterizovat. Otevírala Frantovi oči. Ne že by se upřímně kál a svých hříchů litoval, ale přece jen se začínal ve svých osmnácti dívat na život trochu s nadhledem. Válka se blížila ke konci. Uvažoval, co bude dělat dál, až vyjde z té lumpenproletářské ilegality. To zůstane nadosmrti zlodějem a povalečem?

Netlačilo ho ani tak špatné svědomí, jako ho znepokojovala starost, jak si udržet Anču. Nedovedl si představit, že by se od ní měl odloučit. Zvykl si na ni. Dovedla nasytit jeho vášeň, nacházel u ní mateřskou náruč a rozumného staršího přítele, budila v něm čím dál větší respekt. Žárlil na ni. Chtěl jí imponovat, ukázat se v lepším světle. Chápal, že jeho výkony v jejím klíně nejsou všecko. Chlapi dávají ženským dary. Když ji přinesl ukradené, vyhodila ho. Muži se o ženské starají, vydělávají, nosí domů výplatu. Říká se - muskej je hlava domácnosti, hlava rodiny. Jak se blížila hodina osvobození, zaměstnávaly ho tyto otázky stále naléhavěji.

Povstání, Rudá armáda, prapory, svoboda. Zatím co miliony lidí si oddechly a pustily se do nového života, Frantík se cítil jako ryba, vyhozená vlnou na písek. Držel se Anči za sukni, tu a tam mu zprostředkovala nějakou příležitostnou práci, ale byl jako ve vzduchoprázdnu.

Skutečný převrat pro něho nastal, když se v lokále po něm ptal hubený, dohola ostříhaný muž.

„Pokorný,“ představil se a pozorně si Frantu od hlavy k patě prohlížel. „Byl jsem celou dobu s tvým tátou v Mauthausenu. Do poslední chvíle na tebe myslel.“ Muž se odmlčel a Frantík na něho vytřeštil oči. Považoval za samozřejmé, že se táta s mámou vrátí. V duchu se toho bál a v myšlenkách se jejich výčitkám bránil. Styděl se, všelijak se vytáčel. Bál se, že ho s Ančou rozdělí. A teď: „Do poslední chvíle..,“ říká ten muž a tak divně se dívá a mlčí. Co to znamená? Může to mít jiný význam než...?

„Frantíku, slíbil jsem tátovi, že se o tebe budu starat jako o vlastního. Ani ne „jako“. Budeš můj vlastní. Mně tam taky zůstala celá rodina a tak budeme mít jeden druhého.“

Frantovi opravdu začal nový život. V první chvíli ho to popadlo jako proud, jako vítr, zatočilo to s ním a než se stačil pořádně rozkoukat, uvědomit si, zda je rád nebo nerad, pohyboval se v nových životních podmínkách a pravidlech. Bydlel v několikapokojovém, hezky zařízeném bytě po nacistickém papaláši. Muž, který ho přijal za vlastního byl významný předválečný komunista a nyní zastával důležitou státní funkci. Zařídil mu učební poměr a zároveň večerní odbornou školu v ČKD, největším pražském průmyslovém závodě. Jako samozřejmost přišli za Frantou spolupracovníci a než se nadál, byl členem výboru svazu mládeže a na členské schůzi ho přijali do komunistické strany. Každý z přijímaných musel zdůvodnit, proč se do strany hlásí. U něho jen poznamenali: „Je adoptovaný syn soudruha Pokorného.“ Slova „soudruh Pokorný“ byla kouzelný klíč, otevírající všechny dveře.

Franta se styděl za bývalé kamarády, za zlodějíčky a otrapy. Modlil se, by je nepotkal a nehlásili se k němu, nebo aby o sobě dokonce nedali nějak vědět před „soudruhem Pokorným“. Měl starosti i s tetou. Co když ve stařecké senilitě začne otčímovi vykládat o trampotách, které jí synovec způsobil? Když se dověděl, že zemřela, ani se nezeptal, kde je pohřbená. Na okamžik se zhrozil sám sebe. Uvědomil si, že si vlastně oddechl, že mu smrt člověka, který ho v nejtěžší chvíli zachránil, přinesla ulehčení.

Jediný, na koho myslel čím dál častěji a po kom toužil byla Anča. V prvních chvílích nového způsobu života i ona ustoupila do pozadí, ale nyní se mu stále víc po ní stýskalo. Bál se, jak bude otčím na jeho lásku k starší rozvedené paní pohlížet, a tak ji před ním tajil. Soudruh Pokorný však jeho milostnou kauzu, podobně jako jeho peripetie s tetou i s partou gaunerů z žižkovského podsvětí znal. Chápal to jako tragické důsledky nacistické okupace, ne jako vinu pubertálního chlapce, sirotka. Snažil se ušlechtilým působením hochův charakter narovnat. Lásku, i když k starší paní, nepokládal za nic zlého, ba naopak.

Aniž tohle tušil, kradl se Frantík za svou milou do podkrovní komůrky s hříšnými pocity. Ale jak známo - zakázané ovoce chutná zvlášť znamenitě a v tomto případě tomu nebylo jinak. U jedné návštěvy nezůstalo. Hostinský už si na mládence zvykl a smířil se s jeho vizitacemi, ale kdo se nesmířil, byl Frantík. Vadilo mu, že jeho milou kde kdo třepe po zadnici a musí se v zaplivaném lokále usmívat na kdejakého otrapu. Naléhal na ni, aby si našla lepší zaměstnání. Slovo dělníka z ČKD, slušně oblečeného, oholeného, učesaného. který jí občas přinesl i dáreček - a nebyl kradený - mělo jinou autoritu, než někdejší občasné žárlivé záchvaty pubertálního pobudy. Poslechla ho. Našla práci v závodní jídelně ČKD. Vídali se s Frantíkem každý den a ještě dostával z protekce u okénka v poledne nejlepší kousek masa.

Žil, jak se mu o tom nikdy nezdálo. Měl, nač si vzpomněl. V závodě se k němu chovali přátelsky a s úctou, otčím byl velice zaneprázdněný funkcemi, ale snažil se najít si pro něho každý den alespoň chvilku.

Ale všechno mu připadalo nějak odcizené. Všichni jako by s ním jednali opatrně, jak se skleněnou baňkou, aby jim neupadla a nerozbila se. Někdy si skoro s nostalgií vzpomněl na sprosté manýry žižkovských parťáků. Ti mu neprojevovali žádnou vážnost, vzájemné hádky a nadávky byly na bíle dni, rvačka nebyla vzácnost, ale přece jen v tom bylo kus drsné upřímnosti. Po té se mu stýskalo. Tím těsněji přilnul k Anče. Té jediné věřil, že jí na něm opravdu záleží. Ta mu také jediná bez obalu říkala i nepříjemné věci. Byla teď víc jeho máma, než milenka.

Prožíval to ještě silněji a bolestně, když se dověděl, že už návrat vlastní matky čeká marně. Přežila léta v koncentračním táboře v Ravensbrücku, ale zahynula v posledních hodinách války při transportu. Nacisté hnali zmučené ubožáky z jihu na sever a ze severu na jih a cesta byla lemována jejich na kost vyhublými pozůstatky.

Příští kapitolou ve Frantíkově životě se stala povinná vojenská služba. Teprve nyní docenil, co všechno od skončení války získal.

V první chvíli se zamíchal mezi hejno nováčků a prožíval naplno jejich starosti a strasti. Kdejaký druhoročák s jednou frčkou na rameně ho proháněl po kasárnách a „dělal mu nohy.“ Netrvalo dlouho a zjistil, že i tady se mu otevírají jiné možnosti, než ostatním. Přišel za ním nadporučík, velitel roty a měl s ním delší rozhovor.

„Vy jste pracoval jako dělník v ČKD, že? A jste od června 1945 členem strany.“

„Ano, pane nadporučíku.“

„Ve vašem životopise stojí, že váš otec byl předválečný komunista a funkcionář. Působil v odboji a on i vaše matka zahynuli v koncentračním táboře. Je to tak?“

„Ano, pane nadporučíku.“

„Vy sám jste byl od zatčení rodičů až do osvobození v ilegalitě.“

Franta kýval a v duchu se viděl, jak ho chytili, když vykrádal králíkárnu a zvalchovali mu záda. Jak se pelešili s „Prdelatou Lojzkou“ ve třech za žižkovskou cihelnou.

„Ano, pane nadporučíku.“

„Nemusíte mi říkat pořád „pane nadporučíku“. Hovoříme spolu přátelsky, neúředně. Kolik je vám let? Jednadvacet. Mně je o rok, o dva víc. Jaký je mezi námi rozdíl? Já mam na ramenou hvězdy, vy je tam budete mít za chvíli taky. Tak jaképak formality. Něco jiného před ostatními, to musíme dělat opičky. Ale teď jsme tu sami.“

„Ano, pane...Ano, jistě.“

„Ještě jsem se chtěl zeptat na jednu věc. Pan ministr Pokorný je jako váš druhý otec, když vám Němci tátu tó... Vy jste byli nějak příbuzní? On byl váš strejda, nebo tak něco?“

„Ne, pane...Ne, nebyl. Byli v Mauthausenu s tátou spolu a on tátovi slíbil, že se o mě bude starat.“

„Aha. Tak vy ste schovanec pana ministra.“

Po tom rozhovoru už bylo Frantovi všechno jasné. Vojna ho přestala tlačit a žil jako baron. Kdy se mu zachtělo, požádal o „opušťák“. Když se vrátil z vycházky po večerce a dozorčí desátník ho dal do ranního hlášení, měl velitel čety víc starostí než on, jak to tiše sprovodit ze světa. Zatím co druzí fasovali na výcvik staré po někom vyšlapané a ztvrdlé škrpály, došel si beze všeho za skladníkem pro nové boty. Při sobotní prohlídce ho „výkonný“ obešel a nikdy u něho nic závadného neobjevil, nic mu nerozházel, za nic nevynadal. V hlavni pušky mu nikdy neobjevili „šedivé stíny“. Vojna bez „buzerace“ skoro ztrácela kouzlo.

Franta byl duše chápavá. Rychle mu „došlo“, že mnohé z toho, co v dosavadním životě pokládal za nedostatek, může docela dobře posloužit jako výhoda. Že mu chybělo vzdělání, že nic nečetl, že se neohrabaně vyjadřoval a ve společnosti se pohyboval jako slon v porcelánu? Byl přece „z dělnického pytle“, proletář, vyrostl na pražské periférii. Začal ostentativně mluvit žižkovským žargonem. Neskrýval, že se za války pohyboval mezi spodinou, holedbal se tím jako kádrovou vizitkou.

Nedalo mu to ani moc práce. Těžší pro něho bylo tvářit se slušně, dát si pozor na sprostá slova a pepícké výrazy, zvlášť když ho někdo na... a měl sto chutí poslat ho do...

Vyhrotila se mezinárodní situace, nastalo horlivé doplňování armády důstojnickým sborem. Kádrováci rozhodili sítě, přesvědčovali, slibovali, lákali. Zajímavá práce s lidmi, placené studium, slušivá uniforma, celoživotní vzestup kariéry, růst ve funkcích, výborný plat, řada materiálních výhod. Zvlášť se sledoval podíl „dělnických kádrů“, přednost měli členové strany, zvlášť ti „od pětačtyřicátého roku.“ Franta byl málem vděčný rodičům, jak skončili... Teď to byl v jeho dotazníku trumf. O soudruhovi ministrovi nemluvě. Kádrováci se okolo něho točili jak ženiši kolem movité nevěsty. Měl pro ně „všechna P“.

Svodům neodolal a armáda se stala jeho povoláním. Absolvoval akademii a nastoupil v hodnosti nadporučíka rovnou na velitelství. Kam jinam než do Prahy. Žádné roky u výcviku někde v Zapadákově.

Soudruh Pokorný zemřel, vězněním podlomené zdraví nevydrželo mimořádné pracovní zatížení. Jeho ochranná ruka jako by se vznášela nad Frantíkem dál, snad ještě výrazněji. Při pohřební tryzně stál za rakví před významnými státními představiteli. V novinách a ve filmových aktualitách se kmitla jeho postava v uniformě. Důležité civilní i vojenské osobnosti mu projevily soustrast.

V té době se jeho vztah s Ančou komplikoval. Ne že by pro něho ztrácela význam, ale bylo to rok od roku složitější. Franta dospíval do mužného věku. Uniforma zvýraznila jeho štíhlou postavu, pružný krok, hrdé držení hlavy. Anča překročila čtyřicítku, v závodní jídelně zkulatěla, zpohodlněla. Měla k němu stále něžnější mateřský vztah, ale jako jeho maminka vedle něj už také vypadala a to bylo horší. Franta se styděl, že se za ni stydí. Vyhýbal se objevovat s ní na veřejnosti.

Nebyla slepá a bolelo ji to. Pozorovala se s obavami v zrcadle a počítala: mně bude padesát, jemu pětatřicet. Až jemu bude tolik, co mně je teď, já budu skoro šedesátiletá bába. A nešlo jen o léta. Franta byl čím dál větší „pán“, a ona? Uvědomovala si, jak ho potřebuje, jak ji děsí pomyšlení, že by ho měla ztratit. Strašně se o něho bála, strašně na něj žárlila. Ne že by mu nedopřála nějaké dobrodružstvíčko, ale každá sukně, která se okolo něj mihla představovala hrozbu, že jí ho odvede.

Franta tajil poměr se svou družkou tak dokonale, že na velitelství, kam z učiliště nastoupil, o něm neměli tušení. Viděli v nadporučíkovi a záhy kapitánovi sympatického svobodného mládence a tak ho brali kolegové i svobodná děvčata, srdce nezadaná.

Zahleděla se do něho sedmnáctiletá Jituška z pisárny. Byl její první tajná láska. Že tajná, to si myslela jen ona. Jinak celé velitelství sledovalo její zamilované pohledy a ještě výmluvnější sklopené oči. Frantovi se nemohla rozkošná nevinná panenka nelíbit a tak brzy celé velitelství sledovalo se zalíbením hezký páreček. Nikdo nebyl na pochybách o věcech příštích.

Franta se zmítal se v rozporech. Proč si nedopřát příjemné dobrodružství a neokusit, jak chutná ostýchavé panenství? Ale opustit kvůli ní Anču? Stokrát ho to lákalo, stokrát to odmítal.

Mezitím zažil další historku. Na velitelství ob dvoje dvéře od něho nastoupilo děvče, Jitušky pravý opak. Instruktorka výsadkářského výcviku. Urostlá, všecko ženské na pravém místě a v nepřehlédnutelném provedení. Energická, jak to její profese nesla s sebou. Šéfem oddělení byl major okolo padesátky, odkvétající seladon. O výsadkářku se začal i mimoslužebně zajímat. Děvče nebylo nedobytná pevnost, ale sladký, ulízaný a do sebe zahleděný krasavec její typ nebyl. Dala mu to jasně znát.

To si ale dovolila moc. Neměl charakter stejně cukrový, jako vnější chování a umínil si, že si to s ní vyřídí. Však ona ještě pozná, kdo je major Krnovský. Zavolal si do kanceláře pár nejoddanějších pocmrdů, mezi nimiž nehrál Franta poslední housle, a důvěrně jim sdělil: „Mám důkazy, že Alena je kurva a špionka. Je třeba ji opatrně a nenápadně sledovat.“ Bylo to na počátku padesátých let a špionománie a podezíravost kvetly.

Jedovaté sémě zapustilo kořínky a špiclování ruku v ruce s bujnou fantazií se rozběhlo na plné obrátky. Dřímající charakterové nectnosti z žižkovského podsvětí se ve Frantovi probudily. Umínil si, že tu mrchu domýšlivou pomůže majorovi potopit. Co jeho horlivost motivovalo? Byl to vztek na hrdou babu, která mu dala znát, že si na osahávání svetříku nepotrpí a vlepila mu poctivou parašutistickou facku? Nebo snaha zavděčit se představenému a dláždit si kariéru?

Využil autoritu zkušeného znalce pražského podsvětí a „objasnil“, jak to s Alenou určitě bylo a nemohlo být jinak. V sedmnácti letech odešla od rodičů z Písku a vydala se na vlastní pěst do Prahy. Co ji tu mohlo potkat? Rovnou na nádraží čekali na taková venkovská telata práskaní děvkaři. Jeden milenec, druhý a nakonec pajzl. Kdo tomu rozumí lépe než Franta?

Touhle službičkou ješitnému majorovi si mnoho nepomohl. Majorovy kvality vyšly najevo a byl z funkce odvolán. Kolektiv spolupracovníků Frantovo chování nepřehlédl a většina si o tom udělala nevalný úsudek. Alena byla otrávená a našla si práci jinde.

Na Frantu se časem vytvořily rozporné názory.

Většina lidí ho pokládala za slušného člověka, který se zaslouženě těší vážnosti. Vystupoval důstojně, v náročnější společnosti dovedl mlčet a působil inteligentně a zajímavě. Byl znám jeho blízký vztah k ministru Pokornému a mnozí věděli i to, že mu Němci umučili rodiče v koncentračním táboře. Tak vypadal, abychom tak řekli: na dálku.

V očích spolupracovníků a těch, kdoří s ním přicházeli bezprostředně a častěji do styku se jevil jinak. Stále se nedokázal tvářit slušně a ušlechtile. Bylo přece jen patrné, že je to naučená a neupřímná póza. V nestřežené chvíli vystrčil růžky jeho pravý charakter. Byl sobecký a zlý. Neštítil se falše a podvodu, když předpokládal, že si tím pomůže a nevyjde to najevo. Ti nejbližší se ho do jisté míry báli a raději s ním nechtěli mít dobré ani zlé. Měl u nich strohé ocenění: hajzl.

Jeho dvojí tvář měla hlubší povahu a příčiny, než mohli lidé pohledem „zvenčí“ poznat a pochopit. Prodělával zápas dvou „Já“ sám v sobě. Nedokázal se zbavit toho, co v něm zanechaly roky, strávené mezi nejhorší verbeží. To z něho formovalo křivého, falešného, všehoschopného zbabělce, který měl jedinou skutečnou lásku: sám sebe. I Anču vlastně miloval proto, že ji potřeboval. Nejen do postele, ale jako oporu, které mohl věřit, na níž se mohl spolehnout, která k němu lnula psí oddaností. V jejích očích měl zrcadlo, v němž vypadal nejhezčí a mohl se nejpyšněji zhlížet.

Ale to nebyl celý on. To byla jeho polovina, nebo on v polovině času. Nezůstal na něho bez vlivu nový život, který už vedl mnohonásobně delší dobu, než vegetaci na periférii. Život mezi slušnými lidmi, ne sice anděli, ale řídícími se společenskou morálkou. Vnímal, že ho považují za jednoho z nich, že si ho mnozí váží, že na něho pohlížejí s úctou. A to bylo také zrcadlo, v němž se viděl. Chtěl věřit, že takový je, snažil se takový být. Jestliže nasazoval tvář šlechetného muže, nebyla to vždycky jen rafinovaná komedie. Byla to častěji upřímná snaha být takový, nejen tak vypadat, být opravdu čestný, upřímný a dobrý člověk.

Jeho složitá povaha byla průmětem a důsledkem několika odlišných vlivů. Výchova v dětství tvořila základ, který se přes všechny pozdější peripetie nemohl beze zbytku ztratit. Nejhorší zlo způsobila parta darebáků, která ho formovala v nejcitlivější a nejvnímavější době puberty. Ve větší míře, než si uvědomoval, na něho zapůsobila Anča. Byla to obyčejná ženská se všemi lidskými ctnostmi i nectnostmi, ale měla prostý, zdravý postoj k životu. To právě potřeboval, aby se po deformaci, způsobené šupáckou morálkou postavil z hlavy na nohy. A pak tu byl vliv podmínek, do nichž vplul rázem a bez přípravy po válce.

Co bylo to hlavní, jež mu určovalo osud?

Byla to, bohužel, doba, kdy papírové ctnosti v kádrových dotaznících a statistikách měly větší váhu než charakter, schopnosti a praktické pracovní výsledky. Franta byl ukázkou. Přesto, že zatím nic zvláštního nedokázal, štědré možnosti se mu nabízely a podbízely samy ze všech stran. Sypal se mu do klína bohatý roh hojnosti, aniž by se o něj musel přičinit a zasloužit si ho.

Jako major po několika letech štábní služby byl vybrán do vysoké vojenské školy v Sovětském svazu.

Co perspektiva tohoto studia znamenala bylo nad pomyšlení velkolepé. Ramena plná hvězd, vysoká vojenská funkce. Náročné studium? Že nemá ani maturitu? To už kádrováci vyřešili: odborná škola při zaměstnání v ČKD byla vlastně skoro něco jako škola střední. A pokud jde o studijní nároky - ještě se nestalo, aby zahraniční student ve svazu neuspěl. To už byla starost sovětských pedagogů, aby v duchu internacionalismu atd.atp.

Byla tu ale jiná překážka. Anča nechtěla o Frantově odchodu na několik let do Moskvy ani slyšet. Celé týdny pokračovalo dohadování, přemlouvání, ujišťování, sliby, výčitky, pláč, zlost, vyhrožování. Ani Franta neměl stanovisko jednoznačné. I pro něho byla Anča velice silný magnet. A že soužití s ní v žádném dotazníku neuvedl a i před nejbližšími kolegy v práci tajil? To hříšný poměr činilo spíš přitažlivější, než oslabovalo.

Ze dne na den kolísal. Jednou se rozhodl, že pojede a basta. Když to nepůjde jinak, práskne do bot bez loučení. Podruhé se kál, brečel s Ančou a slíbil jí, že nikam nepojede, že půjde za generálem a řekne, že do té školy nechce.

Termín společného odjezdu celé skupiny se blížil a Franta se nedokázal rozhodnout. Od konce války mu vlastně pořád někdo jako deus ex machina zametal chodníček, on si blaze žil a žádné složité dilema mu cestu nekřížilo. A teď...Ukázalo se, že v rozporu se všemi dotazníkovými kvalitami jeho síla charakteru a ani rozhodnost a pevná vůle nebyly nic moc. Nakonec zvolil nejubožejší variantu. Vyplížil se jako zloděj, Anču ujistil, že nepojede, ale nastoupil a jel.

Došlo k dvojí katastrofě. Jedna i druhá by stačila zlomit krk, nebo spíš pohřbít kariéru každého, kdo neměl tak báječný kádrový popis jako Franta.

Když opuštěná a podvedená Anča poznala, že její holoubek v rozporu s veškerým přísaháním uletěl, umyla si slzy, zaťala zuby a šla za Frantovým generálem. Chvíli se dohadovala s poručíkem ve vrátnici, pak se zase on dohadoval telefonem a nakonec ji desátník doprovodil do vysokých bíle natřených dveří a předal sekretářce.

Generál byl starší hubený muž s černými kousky uhlí zarostlými v tváři a mluvil ostravským akcentem. Pozorně ji vyslechl, nevěřícně vrtěl hlavou, na jedno, na druhé se vyptal a bylo znát, že upřímně cítí spíš s ní, než s tím holomkem.

Tu došlo k tak nečekanému obratu v ději, že by si ho sotva Shakespear vymyslel. Zazvonil telefon. Sekretářka přepnula naléhavý hovor. Generál se omluvil a vyměnil s někým do sluchátka pár slov. Pak se na Anču zadíval, chvíli jako by si rovnal slova a potom váhavě řekl: „Bojím se, že tu budete mít vašeho druha rychle zpátky. Cestou se postřelil. Ale nelekejte se, nic vážného. Jen ruka.“

Jedno s druhým sečteno představovalo pořádnou kopici - promiňte mi ten vojenský výraz - „průšvihů“. Nikde v dotaznících ani v životopise neuvedl, že žije trvale řadu let s družkou. (V dotazníku na to byla zvláštní rubrika: Manžel - manželka, druh - družka.) Pokusil se o sebepoškození, čímž se chtěl vyhnout splnění rozkazu číslo to a to ze dne toho a toho. Měl u sebe střelnou zbraň, kterou bez povolení v rozporu se zákonem převážel přes hranice.

Přijetí po návratu bylo různé. Rentgen ve vojenské nemocnici potvrdil, že kost při průstřelu dlaně zasažena nebyla. Generál si ho vzal na paškál, tak že vyšel z vysokých bílých dveří červený jako rak. Rozebral ho spíš jako táta, než jako přísný představený. Viděl v něm mladíka, kterému nacisté vzali rodiče když nejvíc potřeboval tátovu pevnou ruku a máminu lásku.

S dalšími Frantovými představenými generál uvažoval: co s ním? Postřelení se zaretušovalo jako neopatrná manipulace s pistolí, kterou „opomněl“ před odjezdem odevzdat. Nejožehavější otázka byla, jak to vysvětlit do svazu a zda tam Frantu s omluvou dodatečně poslat, nebo najít náhradníka. Franta sám byl pořád na vahách.

Ukázalo se, že Anča ho má doopravdy ráda. Zbabělý útěk bez rozloučení mu odpustila. S pláčem uvěřila, že ho to hrozně mrzelo a proto se chtěl v zoufalství zabít. Vyčítala si, že mu kazí život, že se sobecky postavila do cesty jeho kariéře. Litovala, že na něho běžela žalovat generálovi. Prosila ho, aby jí to odpustil. Přemlouvala ho, aby na ni nebral ohled a na studia jel. Když se k ní pak ještě někdy vrátí, bude přešťastná. Když ne, nebude se na něj zlobit, nebude mu to mít za zlé. Prožila s ním nejkrásnější léta života.

Brečeli si vzájemně v náručí, když Franta do Moskvy skutečně odjížděl. Podruhé, už na jako uličník na zapřenou.

Osud třicetiletého majora happy endem neskončil. Po několika měsících měl dohru. Franta se zastřelil. Tentokrát to nebyla demonstrativní opatrná rána do dlaně, ale do spánku.

Proč? Kdo měl před sebou slibnější životní dráhu? Jeho konec byl těžko pochopitelný. Vždyť jeho perspektiva byla tak nadějná, vydlážděná. Bylo to způsobeno tím, že o svém životě, o své práci, o své lásce, o tom, co chce a co nechce, nikdy nemusel rozhodovat sám, a proto se to nenaučil? Když měl konečně čestně, otevřeně a zodpovědně žít, pozbyl odvahu a před rozhodnutím utekl?

Bylo s podivem, že lidé, kteří se s ním stýkali nejčastěji, takřka denně, se jeho poslednímu kroku divili nejméně. V okruhu spolupracovníků na velitelství se o důvodech jeho sebevraždy mnoho nepolemizovalo. Bylo to - promiňte mi to primitivní přirovnání - jako když spadne ze stromu zralá hruška. Proč to tak přijímali? Bylo to neurčité, mlhavé, nedefinovatelné tušení příčin, které bylo těžké vyjádřit jednoznačně, jasně, logicky. Nikdo nebyl s to říci: ‚Myslím, že rozhodly ty a ty důvody.‘ Avšak právě na okruh lidí, kteří ho nejlépe znali působil jeho čin jako něco, co se dalo čekat.

Slibný papírový kádr roztál jako sněhulák a nezůstala po něm ani loužička. Jen chudák Anča ho do smrti ze srdce nevyrvala.

Dva Ráďové

Vítr zatočil vírem papírů a jeden z nich mi vletěl přímo do dlaně. Přečetl jsem titul: „Životopis“. Pojala mne zvědavost a byl jsem indiskrétní. Přečtu si to. Jakpak se ten človíček ve své kádrové zpovědi stylizoval, jakými půvabnými barvami se vyšlechtil, jaký model na ministerského předsedu ze sebe udělal? Leč nebylo mi dopřáno, abych zvědavost ukojil. Nový poryv větru a životopis se vznášel vysoko nad střechami. Na věky věků mi odnesl tajemství za devatery zámky.

Ale nešť, řeknu si jako liška o kyselých hroznech. Stejně žádné papírové vyznání, i kdyby snad - světe div se - bylo upřímné, nedokáže vyjádřit a tím méně pak vysvětlit a zdůvodnit serpentiny skutečného života.

Bylo jednou jedno město, hezké české spořádané, a v něm žili dva mládenci. Nerozluční kamarádi, i když každý z obou byl opak toho druhého. Možná že je právě to přitahovalo jako protikladné póly elektrického napětí.

Jeden se jmenoval Radomil, druhý Ctirad, ale oběma říkali Ráďa.

Radomil byl krásný chlapec a dostal od přírody všechno, co mu nadělit mohla. Vysoký, urostlý s věčně rozzářenou šťastnou, usměvavou tváří z níž blýskaly bílé zuby a jiskrné oči. Ctirad ani postavou, ani půvaby obličeje nevynikal. Jeho zevnějšek nepůsobil nepříjemně, ale sotva kdo o něj zavadil pohledem dvakrát. Menší, nohy s velikým číslem bot trochu po pekařsku do X, ruce jako by mu podle těla překážely. Hlava byla původně přichystána k větším tělesným rozměrům, porostlá hustou nepoddajnou kšticí. Co bylo na tomhle chlapci opravdu hezké, to byly oči. Jasně modré, výrazné, vždycky hleděly přímo a upřímně, vyvolávaly asociaci zdviženého rytířského hledí. Platilo o něm: oko - do duše okno.

Studovali spolu na reálce, ale každý z nich se tam dostal po jiném žebříčku. Ctiradův táta byl účetní v pivovaru, který se k bílému límečku propracoval jako nádeník večerními kurzy a za cenu TBC. Radomír se narodil na statku. Byl jedináček a měl všechno, nač si pomyslel včetně čistokrevného německého ovčáka a jezdeckého koně. Rozdíl byl i v tom, že Ctirad, podobně jako táta, si musel všechno pracně vysloužit, zatím co Radomíra obletovaly na směny alespoň dvě Štěstěny.

Oba byli sportovci, měli rádi pohyb a přírodu, ale i v tom se lišili. Ctirad měl daleko do proporcí antického diskobola, ale atletika z něj udělala chlapíka jak dubový pařízek. Byl svalnatý, houževnatý a jeho výkony v běhu, v hodu oštěpem, ve skoku do vody z vysokého prkna budily u vrstevníků závist. Radomír také budil závist a navíc obdiv spolužaček, když projel na hnědákovi tryskem podle potoka v parku a elegantně se přenesl přes živý plot.

Ani o jednom, ani o druhém se nedalo říct, že by mu chyběla bohatá duše. Ctirad mnoho četl, málo mluvil, ale psal básně. K vánocům dal mamince pod stromeček sbírku veršů, které vyvázal. Maminka si nad nimi ještě po létech šťastně poplakala. Druhý Ráďa si čtením oči nezkazil, ale ani jemu nebyl zrak hřivnou, kterou by zakopal a nezhodnotil. Citlivě vnímal svět okolo sebe, jeho tvary a barvy a přenášel je pastelkami, akvarely a posléze olejem na plátno. Jeho výtvarné nadání vysoko přesahovalo úroveň, odpovídající jeho stáří a středoškolským hodinám kreslení. Stával se v tomto ohledu brzy známý a pýchou města. Jeho obrázky zdobily nejen dívčí památníky, ale dostával i vážnější objednávky, slibující různou odměnu.

Protože byl hezký mladý muž, poutal zájem děvčat i zralejších příslušnic něžného pohlaví. Mnohé ženy měly obavu, aby tak ztepilé tělo a vnímavá duše nezůstávaly ležet ladem. Neměl srdce odmítnout nabízené sympatie a tak sbíral zkušenosti, sotva překročil práh puberty.

Jeho vlčák měl zlozvyk strkat nos slečnám pod sukně. Jeho pán se rošťácky holedbal, že ho to naučil, aby měl záminku k seznámení. Omluvil se, dostal úsměv a ujištění, že se nic nestalo. Bavlnka do jehly byla navlečená a zbývalo jen dovedným stehem šít věci další.

Ctirad prožíval kritický věk mládeneckého zrání úplně jinak. Jeho postava ani tvář horoucí city v děvčatech nevzbuzovaly. S hořkostí si uvědomoval, jak trpké je, nebýt Apollo. A jak to bývá, pocit méněcennosti daleko přesáhl rozumnou míru. Nechápal to tak, že není krasavec, ale že je ošklivý, odporný, hnusný. Děvčatům se vyhýbal. Zdálo se mu, že v každém jejich pohledu čte: „Oškliváček“. Budilo to v něm odpor až nenávist. Tím silněji prožíval něhu k mamince. Jako by se v peřejích puberty obrátil a vracel do matčiny náruče.

Kyprá mladá paní požádala Radomíra, aby jí namaloval obrázek. Roztomilým úsměvem naznačila, čeho by se měla malůvka týkat a jakého honoráře se může umělec nadít. Malíř byl chápavý, zvlášť na promluvu hlubokých čokoládových očí, a namaloval párek milenců ve flagrantní situaci. Udělal chybu, že se s výtvorem pochlubil druhému Ráďovi. Ten navzdory svému puritánství dílko neodsoudil, zalíbilo se mu a prohlásil, že je ho „pro tu ženskou škoda“. Radomírovi nebylo zatěžko zvolit jiný námět. Kromě děvčat, a možná ještě víc než je, miloval koně a namaloval překrásný obrázek planoucí vášně koňského milování. Ctiradova cenzura zase výtvor neodsoudila, ale potkal jej stejný osud, jako dílo první. Co výtvarníkovi zbývalo? Namaloval něco, co snad mu druhý Ráďa nesebere a co rozkochané sousedce dopřeje. Byl to mládeži nepřístupný obrázek dvou psíků v situaci, jež slibuje štěňátka. Druhý Ráďa ho tentokrát velkomyslně mladé paní přenechal. Ta ho ale s uzarděním a dotčená hodila budoucímu Rembrandtovi pod nohy. Čokoládové oči bleskly něčem jiným, než připomínkou honoráře.

Tentokrát Ráďa hrozícímu Ráďovu hříchu zabránil. Leč když ochranná ruka chyběla, zbývalo dost jiných nebezpečí,. Tak si „telecí léta“ prožili Ráďové každý jinak. Jeden poznával, že když jednou pronikl do tajů parního stroje, nemůže čekat od žádné lokomotivy ohromující objev a obrátil zvídavost jinými směry. Druhý si nesl panictví a s ním i potlačený hlad po poznání jako selhavší, ale nebezpečnou dynamitovou patronu do příštích let.

Poválečné roky byly nabity rozpornou politickou atmosférou a té se ani přátelství dvou Ráďů nevyhnulo. Už jejich protikladný „třídní původ“ bil do očí. Odpovídaly mu i stranické sympatie a antipatie. Ctirad byl zanícený komunista a Radomír stoupenec Petra Zenkla a národních socialistů. Mělo to podobu fandovství, jako když jeden straní Spartě a druhý Slavii. Ani den se neobešli bez ohnivé polemiky, ale podobalo se to spíš kočkování mláďat než zavilé stranickosti. Argumenty jednoho podněcovaly zájem, četbu a přemýšlení druhého a tak jim ani „politika“ nebyla na škodu.

Radomírova politická orientace v sobě nesla „moment rozporu“. Zdědil jej po otci. Ten si po první světové válce přivezl z ruského zajetí a z legií „tolstojovství“ a touhu po sedlačení - proto si pronajal statek. Spolu s tím rusofilství - lásku a obdiv ke všemu ruskému, a odpor k bolševikům. Syn neměl rád komunisty, ale protože Rusové, to byla Rudá armáda -vlasovce a spojence Hitlera nenáviděl - snoubil a svářel se v něm antikomunismus se sympatiemi pro Sovětský svaz.

Takový byl v hrubých rysech profil obou Ráďů, když je zastihla vojenská povinnost a oblékli uniformu. Radomír měl za sebou Akademii výtvarných umění a s otevřenou náručí ho přijaly armádní ateliéry. Místo samopalu držel opět paletu a štětec Ctirad se stal záložním důstojníkem a politrukem a nastoupil k útvaru ve výcvikovém prostoru, jinými slovy na konec světa, kde dávaly lišky dobrou noc.

Říci, že je člověk produktem prostředí, by bylo nadsazené. Vyjádřeme to opatrněji: podmínky, v nichž se ocitne, nejsou na jeho cítění, názory a jednání bez vlivu. Přijmete to tak? Dobrá.

U Radomíra se to projevilo v jeho politické orientaci. Měl otevřenou, přímou, srdečnou povahu a nemohl něco jiného malovat a něco jiného v nitru skrývat. Neměl sklon k intimní lyrice, netoužil zpodobovat kytičky a obláčky a vojáčky s děvčátky v trávě. Chtělo se mu vybouřit duši v patetické symbolice zápasů a hrdinství, pádících koní a kontrastů expresívních barev. Zaujalo ho mexické monumentální revoluční výtvarné umění simplifikovaných postav v nadživotních rozměrech a rozmáchlých gest. Armáda mu tam umožnila studijní cestu. Vrátil se plný nadšení a spojoval získanou inspiraci s náměty národních tradic a osvobozeneckého boje. Jeho plátna a mozaiky mluvily výraznější a přesvědčivější řečí než Ctiradovy lekce při politickém školení mužstva.

Ani Ctirad nezůstával v novém okolí bez proměny. Ne co do politického vyznání, ale přece jen v důležité stránce životního postoje. Po měsících kdy nezahlédl ženskou sukni zatoužil po špetce jemnosti a něžného úsměvu. Pár kilometrů od vojenských baráků na pokraji lesa bylo pár chalup, kterým se při troše fantazie mohlo říkat vesnice. Možná, že tam bylo děvčat víc, ale Jana byla první, které si v životě se zaujetím všiml. Proti své vůli na ni celé dny myslel a v noci se mu o ní zdálo. Ve třiadvaceti letech se v něm probudila potlačená puberta. Mělo to všechny znaky zanedbané citové i fyziologické průpravy. Co obyčejně mládenci prožívají od šestnácti do dvaceti, do toho padl naráz a rovnou po hlavě. Než svlékl uniformu a vrátil se k učitelské katedře, byl ženatý.

Chvat a improvizace se vymstily. Ne že by Jana byla špatná. Nic zlého neudělala, nevrčela na muže, naopak, stále se smála. Když Ráďa něco navrhl, zasmála se a souhlasila. Když se jí na něco zeptal, zasmála se a pokrčila rameny. Když jí něco vyprávěl, nebo se jí s něčím svěřoval, ať to bylo veselé nebo smutné, zasmála se a neřekla nic. Časem mu přestávalo vyhovovat, že se s ním o nic nepře, že mu nic nevytýká, že je se vším spokojená. Byl introvertní typ, neměl ve zvyku sdělovat své myšlenky a pocity na potkání. Když druhý Ráďa, jeho druhé já, byl daleko, neměl nikoho, komu by otevřel srdce, s kým by chvíli nahlas myslel, s kým by se alespoň pohádal - i když hádky neměl v povaze.

Měl rád děti. Měl je celé dni ve škole, ale toužil je mít i doma. Marně čekal, že to přijde samo. Nepřišlo. S rozpaky se rozhodl hovořit o tom s Janou a navrhl, aby zašli k lékaři. Zasmála se, i když měla v očích stín smutku, a neřekla nic.

Ctirad už byl ve škole ředitelem. Učila tam hezká kolegyně, také bezdětná a také smutná. Smála se jen zřídkakdy, zato hodně četla a Ráďovi s ní bylo dobře. Když jí něco řekl, nepokrčila rameny, ale inteligentně se rozhovořila. Bylo jim spolu čím dál příjemněji. Vyšlo najevo, že Věra - tak se kolegyně jmenovala - je v manželství nešťastná. Žila už delší dobu od muže odděleně, byl lehkomyslný sukničkář. Její přátelství s Ráďou se stávalo předmětem klevet a odešla na jinou školu. Tím ale jejich styky neskončily. Když se Věra rozváděla, Ráďa to pochopil tak, že se osvobozuje, aby mohla patřit jemu. Tak to také dopadlo.

S Janou se rozvedl. Ta se zasmála a nic nenamítala. Plakala po straně.

S Věrou měli záhy malého Rádíka a byli všichni tři šťastni. Vlastně čtyři, protože za Věrkou přišla z Prahy její ovdovělá maminka.

Není kostelíčka, aby v něm nebylo kázáníčka. Kázání bylo čím dál hlasitější a varhany na kůru představovala tchýně. Jak jsem se zmínil, Ráďa neměl ve zvyku hádat se a tak domů nespěchal.

V té době nastoupila ve školní družině mladičká vychovatelka a pionýrská vedoucí. Nebyla koketa, ale vážný šéf jí imponoval. Chybělo jí něco do dvaceti a soudruhu řediteli se blížila čtyřicítka. Vznikal další románek, kterým se polovina maloměsta bavila a nad nímž se druhá polovina pohoršovala. U mnoha lidí včetně pedagogické obce se jedno s druhým kombinovalo. Co Ctirad zanedbal v osmnácti, to se mu nyní mstilo. Získával nimbus „pěkného proudníka“.

Věra s malým Rádíkem a s maminkou se odstěhovala a byla ochotná se dát rozvést. Byla už ředitelkou druhé školy a trojúhelník mezi ředitelem dvanáctiletky, ředitelkou devítiletky a vychovatelkou budil pohoršení. Ujaly se toho odpovědné společenské orgány a Ctirad šel „na kobereček“. Měl nejlepší vůli uvést věci do pořádku a slíbil, že pohoršující vztah s děvčetem, které mohlo být jeho dcerou, ukončí. Rozumně se spolu domluvili a rozešli se. Děvče se vyplakalo a chvíli byl klid. Soudruh ředitel to však nevydržel, „přišel do Canossy“ a párek se rozhodl v lásce pod pokličkou pokračovat. Střídavě se rozcházeli a zase scházeli, mysleli si, že tajně, ale za gaudia široké maloměšťácké veřejnosti. Děvče Ráďu doopravdy milovalo a bylo ochotné se za něj provdat - jestliže se s Věrou rozvede. Ráďa tak dlouho souhlasil a zase nesouhlasil, až si děvčátko jednoho krásného dne vdalo za mládence, kterého znalo pár dní. Bylo to jako skok ze zoufalství do vody a podle toho osud uspěchaného manželství vypadal. I tak Ctirad doháněl, co v mládí zanedbal: nechával za sebou nešťastné ženy. Ale je přece jen něco jiného, jsou-li to zklamané studentské lásky, nebo rozbitá manželství.

Teď teprve se Ctirad rozvedl, přesněji řečeno rozvedla se s ním Věra. Ostudy okolo jeho soukromí už bylo tolik, že se rozhodl k něčemu, co bylo ze všeho hloupého nejhloupější. Vzdá se funkce ředitele, odejde z učitelování a bude pracovat v lese jako dřevař. Kde kdo mu to rozmlouval. I když nadělal se svým rodinným - nerodinným životem spoustu zlé krve, o školu se staral vzorně a jako vyučující byl vyhlášený. Patřil k zakládajícím organizátorům pionýrského hnutí a i v tom byl stále aktivní.

Domlouvali mu i osobní známí, kterých neměl mnoho. Nikdy v životě se fyzickou prací neživil, není zvyklý na podzimní plískanice, na zimní dny ve sněhu a mrazu. Není nejmladší, nějaký neduh se už také občas ozývá. Že si odpočine nervy? Kde má záruku, že mu nezvyklý způsob života nezpůsobí stokrát větší starosti?

Všechny řeči jako hrách na stěnu. Jako by domlouvali nerozumnému dítěti, které si něco usmyslelo a je paličaté. Odstěhoval se na Křivoklát, kde kdysi jako mladík na škole začínal. Myslel, že se mu idyla vrátí. V lese ho s pokrčením ramen přijali a svěřili mu lehčí práce. Prořezával mlaziny, stahoval a pálil kůru a větve po zpracování polomu. Žádná parta dřevařů, kteří pracovali „v úkolu“, to znamená byli odměňováni podle výkonu, ho nechtěla. Věděli, že takový „ouřada“ by jim nestačil a dělali by za něj. Potloukal se lesem sám, bydlel v podkrovní světničce, sušil mokré šaty a boty na židli okolo kamínek, vařil si čaj, večeřel chléb se salámem a salám s chlebem si nosil v mošně do práce.

Za pár dní nachladl a v nemocnici ho tak tak zachránili před poslední kapitolou zápalu plic. Vrátit se do lesa? Vyloučeno. Čím se má živit? Měl tři kroky do školy, kde před čtvrt stoletím jako výpomocný učitel začínal. S velikým sebepřemáháním šel orodovat, aby ho přijali. Ředitel se omluvil, měl něco naléhavého. Zástupce mu vyřídil, že mají všechno obsazené. Po otírání klik a s velikou protekcí se dostal na místo, na němž kdysi učitelskou dráhu začínal.

Ani srdečním peripetiím opožděného Casanovy nebyl konec. Seznámil se se zdravotní sestrou, rozvedenou Trudou, Němkou podle národnosti. Žili spolu - jak se říká - na hromádce. Což o to, na tom není nic hrozného, mezi mladými lidmi je to „móda“. Mnozí kriticky sledují rodiče a cynicky argumentují, že si ušetří mrzutosti s rozvodem.

Narodil se jim chlapec. Nebyli si jisti, zda se mají radovat, nebo mrzet. Když dítě dlouho nereagovalo na pohyb ruky před obličejem a dostávalo ve tváři debilní výraz, poznali, že je k nim osud krutý. Proč? Čím se provinili?

Věra se zatím znovu provdala a otčím Rádíka osvojil. Když Ctirad zemřel, ani dědic jména, který by převzal jeho životní štafetu, po něm nezůstal.

A druhý Ráďa? V mládí byl bouřlivák a lásky střídal. Jeho srdce dokázalo stejně rychle vzplanout, jako ochladnout. Okolo dvacítky se zamiloval do děvčete ze mlýna a spolu svorně kráčeli až do posledních dní.

Nebyla to cesta bez problémů, dlážděná a přímočará. Obrátil veškerou pozornost, energii a pracovní vášeň na stojan s plátnem, na profesorskou katedru AVU a výchovu nových talentů, na monumentální obrazy, jež promlouvaly k tisícům. Svou prací byl posedlý. Nebyl s to o čemkoli jiném mluvit, na něco jiného myslet, o něčem jiném než výtvarném vyjádření svých myšlenek snít. V ženě nacházel pochopení a oporu. Trpělivě poslouchala a nejen snesla, ale milovala jeho monology, protože měla ráda věčně mladého, věčně pubertálního Ráďu.

Ani jemu nebylo dopřáno, aby zemřel v idyle na vrcholu hvězdné dráhy. Musel se ještě dočkat, jak otloukali jeho monumentální mozaiky, znázorňující osvobození Prahy a sbratření československé a sovětské armády. Bolelo ho to, byla to těžká zkouška jeho nemocného srdce. Věděl ale, že historie nekončí. Zlo má tuhou kůži, ale nemůže trvat věčně. Všechna jeho plátna nezničili a originály monumentů existují. „Dělník je smrtelný, práce je živá,“ píše Jiří Wolker.

Myslíte, že by jeden z těch dvou Ráďů byl s to napsat životopis, který by věrně odzrcadlil jeho osud? A zdůvodnit, proč tohle dopadlo tak a tohle onak? A existují v lidském životě vůbec takové pevné determinanty, existuje na každé Proč? nezpochybnitelné Proto? Do jaké míry je člověk sám sobě strůjcem štěstí, a do jaké si s ním okolnosti pohrávají jako s míčem? Je úspěch vždycky odměnou za zásluhy a karambol zaslouženým trestem?

Asi bychom si přáli, aby tomu tak bylo. Historici tak rádi vykládají dějiny, filosofové příčinu a následek, věrozvěsti boží spravedlnost. Bohužel, skutečnost se dá těžko do jakéhokoli schéma přistřihnout. Každé pravidlo má tolik výjimek, že se lidé nakonec cynicky utíkají k staré rabínské moudrosti: Všechno je jinak.

Hitler děti rád

Anička si mohla oči vykoukat. Jak to těm dětem na sáňkách ujíždělo! Sněhu bylo habaděj a cesta po vsi dolů jako mýdlo. U nich doma takovouhle sáňkovačku neměli. Bylo to sice v kopcích, vlastně v horách, ale právě okolo jejich vesnice byl kus roviny jako placka. A co se přestěhovali sem, tady je to obráceně. Dole až k Pozděšínu pole rovná jako stůl, sem tam zrcátko rybníka. Zato pár chalup Ovčína je na prudkém svahu, kde teď babky na náledí neudělají kloudný krok.

Však také hubují: „Parchanti zatracený, člověk aby si tu hnáty zlámal. Koukejte mazat k židáku, tam vám to taky pojede. Dojdu pro starostu a ten vám ukáže. Napaří tátům pokutu a voni vám řemenem vysvětlí, že je tu náves a žádný kluziště.“

„Ale babi, dyt se tady jezdí vodjakživa. Dyž ste byla hůdě, jistě ste se tu taky vozila. Nebujte zlá a nesypte nám sem ten popel. Babičko, prosim vás. Dyž nám vyprávíte pohádku, ste taková zlatá a teď byste nám to chtěla zkazit.“

„Nojo, nojo. Šmajchlovat se, Pepíku, to ty umíš. A dyž potřebuju donýst vodu nebo dříví, aby tě prosil.“ Stařenka už změnila hlas z forte na pianissimo. Už to nebyly pohrůžky, znělo to spíš trošku jako když kočka přede.

„A čípa ty si?“ obrátila se babka k malé holčičce, která stála stranou ve sněhu a jen se po sáňkující a hlaholící drobotině dívala.

„Anča,“ píplo děvčátko nesměle.

„Andulka, to je hezký meno. A jak dál?“

„Holzknechtů.“

„Aha, ty si ta nová, co se přistěhovali na chalupu, jak bejvali Seberojc. Jak se ti tu u nás líbí?“

„Líbí. Ale nemam sáňky.“

Babička se na Aničku usmála a zavolala na holky, které se právě usazovaly na sáně jako slepice na podkladek a chystaly se pustit s kopce: „Huďata, svezte tudle Anču. Vemte jí mezi sebe, vona nemá sáňky.“

Dvě děvčata, tak o dva palce od Aničky větší, si ji prohlédly. Důkladně, jako si na zastrčené vsi každý prohlédne všechno nové a nezvyklé.

„Ty si Anča? Tak poď, vlez si mezi nás.“ Máňa poposedla na samý předek sání, Bětka se posunula dozadu a malá Anče se nesměle, ale šťastně vmáčkla mezi ně.

A pak to svištělo s kopce jako vítr. Aničce se až dech tajil a srdíčko jí štěstím bušilo jak dřevěný bubeníček, které táta doma vyřezával. Nesměla na ně sahat, protože na nich byla mokrá barva. Když uschla, táta je odvez do města. Říkal, že bubeníček pro holky není a udělal jí panu a maminka na ní ušila šatičky.

To všechno malá repetilka holkám vyprávěla, když táhly sáňky do vršku. A ještě hromadu jiných věcí. Holky ji vyzpovídaly jak státní prokurátor. Jenže polovinu jejich zvědavosti ukojit nedokázala. Byla ještě malá a nevěděla, jak se jejich „doma“ jmenovalo, do kterého města táta vozil dřevěné hračky. Věděla, že má tři brášky, starší než je ona - Honzu, ten je z nich nejhodnější a chodí někde do učení, ale čím se učí, to ona neví. A pak mají ještě Lojzu a Tondu, co chodí do školy. Kolik je jim let a do které třídy chodí, to také nevěděla. Věděla ale, proč nemohli zůstat doma a stěhovali se sem. Protože tam tatínek neměl práci a ani bubeníčky a husary na koni a kohoutky a pejsky a opičky od něho pán ve městě už nechtěl, že jich má dost a nikdo to nekupuje, a neměli peníze na jídlo. Tady chodí tatínek do lesa, poráží stromy a už penízky mají. Ale jí se stýská. Doma měla kamarádku Trudy a tady žádnou kamarádku nemá.

Jezdily dolů, chodily bokem uježděné dráhy nahoru a povídaly si. Anča byla malá, holky byly »velké«, ale rády ji poslouchaly. Takové aktuální informace mají na vesnici cenu zlata. Předávají se dál a důležitost informátora roste. Není na škodu ani když novinky trošíčku upraví a doplní, aby byly působivější. Když se sejdou informace ze dvou stran a v něčem se rozcházejí, vypukne pře a to je pak kór zajímavé. Tak tomu bylo brzy i v tomhle případě: Vyřezával, nebo nevyřezával pan Holzknecht také houpací koně?

Zatím ještě plynuly novinky jen z jednoho zdroje a jedním směrem a tak k žádným sporům nedocházelo. V pohodě se tři holky na jedněch sáňkách tlačily. Jen asi dvakrát jim klucí, ti uličníci, udělali »hodiny« a děvčata skončila v závěji. Ale závěj je měkká, trochu sněhu zpoza límce se vyklepe. Navíc to je známka, že si klucí »začínají« a holky mají záminku, aby dělaly uražené a krásně se pohoršovaly.

Cesta po vsi byla na sáňkování jako stvořená. Hrst chalup se táhla po ostrém kamenitém hřebeni, který vybíhal ze zalesněných kopců jako dračí hřbet. Mluvit o návsi se dalo těžko. Byla to vlastně jen cesta, která vybíhala z lesa u židovského hřbitova a pokračovala kolem bývalého schwarzenberského ovčína dolů k silnici. Po stranách si s léty pár drobných zemědělských pachtýřů a dřevařů postavilo, zpravidla sousedskou svépomocí, chalupy. Po ovčíně, dávno zrušeném, dostala vesnice jméno.

Holky ujížděly šťastně rozesmáté ke kapličce u silnice. Poslední kus svahu byl nejprudší a saně letěly jako o závod. Dráha ústila kolmo do státní silnice, ale provoz na ní byl tak malý, že na to nikdo nebral ohled. Sem tam proklopýtal koňský potah. A auta? Když projela tři za den, byl to mimořádný provoz.

V tu chvíli -jako z udělání - nákladní pětitunka z pivovaru. Máňa, která seděla vpředu ji zahlédla první. Vykřikla a zaryla paty do ledovice. Sáně opsaly půloblouk, ona vypadla a dvě zbývající děvčata sjížděla pozpátku na silnici. Bětka se odkulilo na bok a Anička sama a bezmocně ujížděla přímo pod auto. Řidič nejel rychle, ale s takovou překážkou nepočítal. Dupl v poslední chvíli na brzdy a strhl vůz stranou. Náklaďák se překymácel přez rigol, sudy v korbě zaduněly a vůz se zastavil chladičem proti zdi na půl kroku od domu.

„Ty mrňouse jeden nešťastná,“ vyskočil šofér z kabiny, popadl Aničku do náručí a ramena se mu třásla hysterickým smíchem. Spolujezdec byl leknutím zničený. Nebyl s to vystoupit a položil si hlavu na loket na přístrojovou desku.

Lidé vybíhali z domů, děti dojížděly na sáňkách a ve chvilce se vytvořila podkova diváků. Máňa a Bětka těkaly pohledem a cítily vinu. Nikdo jim nic nevyčítal. Všichni byli ohromeni úžasem a štěbetali jeden přes druhého, jaké nebezpečí to bylo a jak šťastně skončilo.

Někdo začal řidiče napomínat, že má dávat pozor atd. Rozhorleně se ohradil. Jel pomalu, a tady je silnice a ne sáňkovací dráha a to mají tátové a mámy dětem vysvětlit.

„Hele, doma nic neříkej, eště bys dostala,“ napomínala Máňa Aničku. Neměla ani tak obavu o ni, jako o sebe.

Do kopce táhla sáňky v družném chumlu celá kupa dětí a Anička ťapala a klouzala uprostřed. Byla hrdinkou dne. Nikdo už ji nemusel představovat, všichni ji znali. A kamarádek najednou měla, kolik si mohla přát. Všechny holky se k ní ze zvědavosti tlačily a hleděly se na její „slávě“ ohřát.

Byla sobota k večeru a Holzknecht vyšlapal kopec od zastávky. Už nedělal dřevařinu, štěstí se na něj poprvé v jeho zavšiveném živobytí usmálo. Dostal práci na hraničním opevnění. Nedělal tam nic extra, míchal beton, vozil ho po prkně a lil do armatury, ale vydělal za den víc než v lese za týden. Na šedesát korun. Větším platem se mohl pochlubit jen Vašek Procházků, který dělal ve Strakonicích ve zbrojovce.

Holzknecht nebyl žádná duše romantická, život ho okrouhal na drsném struhadle, ale rodinu měl rád. Byl nejšťastnější, když ženě vysázel na stůl zelené stokoruny. Rozzářil se jí obličej a radostí spráskla ruce. Pokřižovala se a šeptem poděkovala Panence Marii na obraze v koutě. V takové chvíli se nadechl z plných plic a u srdce ho zahřála pýcha. Mohl konečně dopřát dětem slušné oblečení, nemusely chodit do školy v dřevákách, se záplatami na gatích a na loktech. V hospodě ho nikdo neviděl, nekouřil a z výdělku si nic hamižně neschovával sám pro sebe.

Byl dobrák, i když to na něm nebylo znát. Sotva ho kdo kdy viděl, aby se usmál. Měl tvář sluncem, mrazem a dřinou ztuhlou, k úsměvu se snad ani stáhnout nedala. Z hlubokých vrásek jednou za týden pracně dobýval břitvou černé, skoro modré strniště. Oči měl šedivé, studené, posazené v tmavých jeskyních. Říká se, že oko je do duše okno, ale jeho oči viděly od nejútlejších let v šumavských horách tolik bídy, že v nich dobrotu a laskavost překryla vrstva opatrnosti a obav, zda jiskřičky štěstí nejsou jen klam a mam a zda za nimi nečeká nové zklamání.

Už se nemohl ženy dočkat. Věděl, že dere u sousedů peří.

Vrátka u zahrádky vrzla - musí je vysadit a namazat kolomazí, připomněl si. Za dveřmi do síně se ozvalo odkašlání. To ale nebyla žena. Nějaký chlapský kašel, kuřácký. Vyšel návštěvě vstříc. Venkovní dveře se otevřely a dovnitř nahlédla neznámá tvář.

„Holzknecht? Johann Holzknecht?“

Otázka byla vyslovena tak cize a stroze, že odpověděl vojáckým, zupáckým „Jawohl,“ a málem se postavil v papučích do pozoru.

Vešli do kuchyně.

„Jsi doma sám?“ Druhá otázka nebyla přívětivější, než první a kromě toho mu neznámý Němec tykal. Nepředstavil se, jen pátravým, zlodějským pohledem přejel světnici.

„Ano, jsem doma sám. Kdo jste a co jste mi přines?“ Holzknecht neměl chuť přistoupit na familiérní tykání s neznámým člověkem.

„Heleď se, soukmenovče, aby mezi námi bylo jasno. Ptát se tady budu já. A předem tě upozorňuji, naše rozmluva je přísně tajná. Kdybys něco cekl...“ Cizinec si výmluvným gestem přejel ukazováčkem po hrdle.

Holzknecht si vzpomněl na pár takových grázlů, kteří se v posledních létech, ještě než se přestěhoval do Ovčína, objevovali v šumavském pohraničí. Říkalo se, že patří k německým nacionalistům, které vede za hranicemi Hitler a v Čechách Konrad Henlein. O politiku se nestaral a zda je Němec nebo Čech, s tím si hlavu nelámal. Na Šumavě to bylo pomíchané a někdy se to pletlo i v jedné rodině. Měl dost starostí, aby sehnal práci a uživil ženu a děti. Co se toho týče měl teď, zaplať pánbůh, pokoj.

„Víme, že pracuješ na opevnění, která proti nám Češi na hranicích staví. Je to tak?“

Holzknecht se zarazil. Tohle už smrdělo státním tajemstvím, o kterém byl před nástupem do práce poučen.

„No a?“odpověděl vyhýbavě.

„Nemusím ti dělat přednášku, že ty betonové hračičky, co děláte, říšskou branou moc nezastaví - až na to přijde chvíle. Ale čím menší ztráty nás to bude stát, tím lepší. V tom můžeš, a vlastně je to tvoje vlastenecká povinnost, pomoct i ty.“

„Nevím jak. Stavbě bunkrů přece nezabráním.“

„To po tobě nikdo nechce. Pocem...!“ Muž vyňal ze záňadří knížku, otevřel ji a rozložil po stole teninký papír. Byla to mapa.

„Tadyhle děláš, že jo?“ muž ukázal prstem. Holzknecht se ve čtení map mnoho nevyznal, ale neznámý mu znázornění terénu vysvětlil. Pod jeho ukazováčkem jako by se vynořoval kraj lesa, silnice, vesnice, hájovna, boží muka.

„Tvůj úkol je zakreslit, kde se v tomhle úseku staví pevnůstka s otáčecím dělem, kde bunkr s kulomety, kde jsou plata protiletadlových děl, kde vedou podzemní spojovací chodby. Hleď zjistit, jaká technika se tam montuje, nebo chystá. Čím víc podrobností uvedeš, tím lepší.“

„Takovou všivárnu dělat nebudu. Na to si najděte někoho jiného. Já jsem rád, že mám práci a do ruky, která mi dala chleba, kudlu vrážet nebudu.“

„Tak kamarádíčku, tohle jsem neslyšel, to jsi neřek‘. Kdybych to ohlásil, nedožil by ses týdne. Uvědom si, že my tě o nic neprosíme, my ti POROUČÍME. A tvoje povinnost je splnit rozkaz.“

„Ty mi nemáš co poroučet. Ani si neřek, co si zač a vyhrožuješ mi tu, že se nedožiji týdne. Popadnu tě za prdel a vyrazím s tebou dveře.“

„Tak klid, klid, soukmenovče. Tvoje opatrnost je konec konců na místě. Mohl bych být provokatér českých tajných služeb. Ale nezbývá ti nic jiného, než mi věřit. A já tě ujišťuji, že se ti ta důvěra vyplatí. Mohu ti garantovat, že tahle republika má na kahánku. Buď dostane Beneš rozum a vzdá to dobrovolně, nebo to říšská branná moc převálcuje. A jakmile to budeme mít v hrsti, přijde účtování. Kdo si to zaslouží, bude pánem. A nejen on, ale celá rodina. To znamená skvělou budoucnost pro tebe - ne krumpáč a lopatu - i pro tvé tři kluky a děvče. Kdyby ses choval nerozumně, jako‘s to teď zkusil, skončí vás všech šest, i s manželkou, v koncentračním táboře, nebo u zdi.

Pro zakreslenou mapu si přijdu. Znovu ti říkám: čím víc podrobností, tím lepší. Heil Hitler.“

Holzknecht zůstal jako tumpachový. Všechna radost z výplaty byla fuč. Zase se potvrdilo, že život je samý podraz a zklamání. I když se ti chvilku zdá, že by to šlo, dostaneš ránu mezi oči. Koncentrační tábor - co to může být jiného než kriminál? A i pro děti. Anebo růžové sliby. Rozhodnout se musí sám. Poradit se nemůže s nikým. Ani s vlastní ženou ne.

Teď ji zaslechl, ale radost ze shledání jako by zlé povětří zkalilo. Rychle strčil složený plán pod vestu.

„Vítej doma. Co to bylo za chlapa, co vod nás vodcházel?“

„Ale ňákej agent bůhví s čím. Vyhodil sem ho. Dobrej večír. Už sem se tě nemoh dočkat. A kde máme dorost?“

Pani Holzknechtová rozšťouchala brambory, udělala v nich kvedlačkou jamky, zasypala moukou, zalila horkou vodou a postavila hrnec na kraj plotny, aby se škubánky dodělaly. Tu se otevřely dveře a v nich - voják.

„Honzíku!“ chytila ho do náruče a brečela mu na prsou. Do tváře ji škrabala drsná látka erárního šedivého sukna a tlačil kov nějakého metálu.

„Co já se namodlila...“ Konečně si ho odtáhla na délku natažených paží a prohlížela s nevýslovným štěstím a pátravým starostlivým mateřským pohledem. Zadívala se polekaně na levou ruku, zavinutou tlustým bílým obvazem a zavěšenou na pásce okolo krku.

„Proboha, co se ti stalo? Postřelili tě? Máš ruku celou? I prsty?“

„Ale jo, mami. To se zahojí. Trochu jsem se opařil.“

„Opařil? A hodně? To muselo bolet.“

„Nebylo to tak strašný. Dalo se to vydržet. A hlavně - pustili mně aspoň na pár dní domů.“

„A jak dlouho tu zůstaneš? A ještě musíš na frontu? A bylo to v Polsku zlý, ta válka? Vypravuj. A sedni si, dyt si doma. Udělej si pohodlí. Máš hlad? Já ti vohřeju krapet kafe, než se dodělají škubánky. Jako bych to tušila, zrovna je vařim a ty je máš tak rád...“

Maminka povídala a povídala, jako by si potřebovala všechnu starost a radost vypovídat. Kladla otázku za otázkou, ale syn stačil sotva napůl odpovědět a už drmolila další dotaz.

Když se vrátila Anča ze školy, bylo to totéž v bleděmodrém. Nový vodopád otázek a důležitých sdělení a jedno přes druhé.

Jestli byl Honzík maminčina největší láska, u sestry to nebylo jiné. Od malička si spolu hráli, i když bráška byl o deset let starší. Vyřezával skoro tak zručně jako táta a pomáhal dělat hračky. Ty nejhezčí byly pro Andulku. Udělal jí pro panenky kolébku a z prkének pokojíček. Sotva se udržela na nejistých nožkách, dal dohromady vozíček a jezdil s ní po vesnici. Vzhlížela k němu jako k nejdražší bytosti. Ani maminka s tatínkem neznamenali tolik jako on. Co řekl Honza, to bylo svaté. Nikdy ji neplácl, neporoučel, nezakazoval. Sama se snažila dělat, co mu na očích viděla.

Teď se ho vyptávala, poslouchala a hlavně se potřebovala pochlubit.

Jak to, že si ještě nevšiml, že má na sobě stejnokroj Hitlerovy mládeže? Byla to její největší hrdost. Nepřevlékla se hned do domácího, jako to dělala jindy, a točila se v uniformě. Ani hnědý šátek z krku neodvázala. Čekala, kdy si bráška konečně všimne a vyjádří obdiv. Vždycky ji za všechno pěkné pochválil, a pochvala od něho hřála. Teď jako by byl slepý. To je asi tím, že je ještě z cesty unavený.

Nevydržela to a když se ne a ne dovtípit, připomněla se: „Ani sis nevšiml, co mám na sobě...“

Čekala, že se mu oči rozzáří, že se zaraduje, že ji bude obdivovat: Tak ty už jsi v Hitlerjugend, a jak ti to sluší. No to je čest. Jsem na tebe pyšný...

Místo toho ji jen přejel pohledem, zakýval hlavou a neřekl ani slovo. Jak to? Co to znamená? Možná že jí závidí. On sám v Hitlerjugend nebyl. Lojza a Tonda ano, ale on ne. Vzpomněla si na výstup, který se odehrál, když ještě byla menší.

Tatínek na Honzu křičel: „Přivedeš mně eště do maléru, ty pitomče. Co ty si za Čecha. Dybys nežvanil. Dyž sem já Němec a máma je Němka a celá rodina sme Němci, si Němec a ne ňákej posranej Čech, to si pamatuj.“

„Ale maminka Němka není, je Češka, její rodiče jsou Češi a já Němec nejsem a nechci bejt.“

„Drž hubu, klacku, nebo ti jednu vrazim. Zapiš si za uši, že máma JE Němka jako já. Optovala k Němcům a to platí. A ty jako dítě německejch rodičů si Němec. Eště se někde uřekni, že Němec nejsi a připravíš mně do pěkný šlamastiky.“

„Měj rozum, Honzíku,“ vložila se maminka, „víš, že tátu vzali k eses a dostal dobrý místo jako šofér a nemusí sloužit jako vobyčejnej voják a jít na frontu. Dyby se někdo chytil toho, že ty se za němectví stydíš, moh by vo to místo přijít. Dyž se přihlásíš do tý Hitlerovo mládeže, tak tě taky neubyde.“

„Ani za nic.“

Tak nějak to tenkrát bylo. Honzu v uniformě „hájot“ nikdy neviděla. Proto jí asi teď závidí a tváří se, jako by to nic neznamenalo. Ale je to její zlatý Honza a takovou hloupost mu odpustí.

„Kdy se vrátí táta?“ zeptal se voják.

„Nevím, není svým pánem. Najednou se tu vobjeví s jeho černým mercedesem se sklápěcí střechou a zase chvátá, že musí bejt za hodinu v horoucích peklech. Může chodit docela v civilu, jako dyby žádnej voják nebyl.“

„Koho vozí?“

„Já ti nevim. Ňáký velký zvíře. Von moc nevypráví, dyt ho znáš. Akorát něhdá si stejská, dyž musí vezt ty zatčený, že na to nemá nervy.“

Jeník si pochutnal na škubáncích. Maminka mu je opekla na sádle a polila opraženou slaninou.

Zvedl se od stolu.

„Zaplať pánhůh, mami, takle mi už dlouho nešmakovalo.“

„Kam deš?“

„Podívam se za Láďou. Myslíš, že bude doma?“

„Asi jo. V tudle dobu chodí z práce. A co mám říct tátovi, dyby se tu stavil?“

„Že sem se šel trochu projít a že se za chvilku vrátim“.

„Víš, že von tě jakživu s tim Láďou Ćernejch nerad vidí.“

Láďa byl Janův nejlepší kamarád. Vyučili se spolu v autosprávkárně u Stříbrného.

Šli spolu po cestě k lesu.

„...a co se ti stalo?“

„Vyskočil sem z hořícího tanku.“

„Pozdravpánbůh, tos měl eště štěstí.“

„To jo. Feldvébl tam zůstal. Mně to hezky přištíralo, poležel sem si měsíc v nemocnici.“

„To musela bejt hrůza.“

„Zažil sem horší.“

„Eště horší? Co to bylo?“

„Dyž sme útočili, celej tankovej pluk rozvinutej v rovnejch polích, a proti nám polský huláni na koních a s píkama. To nebyla bitva, ale řezničina.“

„To jako mysleli, že píkama tank propíchnou?“

„Co mysleli, nevím. Řídil sem lehkej tančík, zbrojováckej, jeden z těch, co dostal wehrmacht po zabrání Československa. Pod pásy jsem cítil, jak to drtí a hněte koňský a lidský maso. Blil sem a myslel, že je to muj konec.“

„A kdy ti ten tank zapálili?“

„To bylo asi tejden na to. Najel sem na minu. Skoro polovinu času v nemocnici sem neslyšel.“

„Z tý železný rakve si vylez sám, nebo tě vytáhli?“

„Sám, ale do smrti nevim jak. Měl sem úplný vokno. Když sem se probral, ležel sem na strništi. Tank hořel jako fagule asi sto metrů vode mně. Vybuchovaly v něm a lítaly mi nad hlavou dělostřelecký granáty.“

„Už budeš mít pokoj, nebo se tam musíš vrátit?“

„Musim se vrátit. Do Polska už ne, tam to skončilo. Kdo ví, do jakýho pekla mně strčí. Nejstrašnější je, že musím zabíjet lidi. Takový jako si ty a já. Kvůli tomu, že sem prej Němec. Ale já sem, Láďo, takovej Němec, jako si ty. Já sem Čech, vyrost sem v Čechách, máma je Češka, i když to kvůli tátovi zapírá.“

Gefreiter wehrmachtu s vyznamenáním za statečnost se dal do pláče. Zmítal nešťastně hlavou ze strany na strany, jako by se marně pokoušel setřást prokletí.

Anna šla jako bez života. Doma to nebyl domov, ale márnice. A blázinec k tomu. Maminka byla žalem šílená a táta, když se objevil, řval na ni jako pominutý. Měl strach, aby neměl potíže, že tak litují syna, který přece padl za vůdce a za vlast a za Evropu - jak hlásaly transparenty - a mají na to být hrdí a ne fňukat. Aby sousedi neslyšeli, jak žena skučí, hulákal na ni, až sklo v oknech řinčelo. Jaká v tom byla logika?

Je zakázáno nosit smutek za padlé a dávat lítost okázale najevo. Něco takového je německých mužů a žen nedůstojné.

Ve škole zprávu o smrti jejího bratra oslavili. Byla hrdinkou a kamarádi a kamarádky z Hitlerovy mládeže jí záviděli. Shromáždili se v tělocvičně, přišel Herr Oberlehrer, vzal ji za paži a postavil vedle sebe na stupínek. Slavnostním hlasem oznámil, že Zugführer Johann Holzknecht padl hrdinskou smrtí za Führera a Vaterland v boji proti bolševikům. Byl in memoriam vyznamenán ritterkreuzem druhé třídy.

Všechny holky se na ni dívaly s obdivem, jako kdyby ritterkreuz dostala ona.. Kluci vypínali prsa, vystrkovali bradu a mhouřili oči u vědomí, že je, jak dorostou do vojenské míry, čeká nejméně stejná sláva. Ale s ní se všechno točilo a houpalo a sotva se držela na nohou. Brečet nesměla. Polykala slzy a dusila se. Když pan obrlérer vyhlásil minutu ticha, ztratila vědomí.

Bylo to strašné. Nemohla uvěřit, že její Honzík nežije, že ho nikdy neuvidí, že se už nikdy nevrátí, nepopadne ji do náručí a neřekne: „Ty kočko moje zlatá.“ Věděla, že se má tvářit důstojně a uvědoměle jako pravá sestra německého hrdiny. Že válka je nejvyšším posláním německého muže, že už Teutoni uctívali toho, kdo padl se zbraní v ruce a odešel se ctí a na věky do Walhally. To všechno jim pan obrlérer mnohokrát a krásně vyložil. Cítila úctu a obdiv k zvěčnělým hrdinům. Záviděla před časem dvěma spolužačkám a spolužákovi, když byli poctěni jako dnes ona, když dvěma padl otec a jednomu bratr. Tenkrát jim měla za zlé, že dávají najevo smutek, místo aby prožívali důstojně slavnou chvíli. Teď už je chápala. Něco jiného, když šlo o cizí, které ani neznala, ale teď to byl jejich, její Honzík. Jaký to byl Johann? HONZÍK to byl. Vždycky na něj bude myslet jako na Honzu, Honzíka zlatého.

Den po oslavě šla do školy jako v mátohách. Snažila se nasadit vyrovnanou tvář, odstranit z očí žal a bolest.

Hodina za hodinou se vlékly jako bez konce. Nebyla s to vnímat, co se vykládá. Nikdo ji nevyvolával, ani ta protivná Elisabeth. Chovali se k ní jako k posvěcené nebo nakažené morem.

Konečně očistec skončil. Počkala, až v šatně utichl ruch a křik a šla se přezout. Když vycházela, čekal tam pan obrlérer. Pohladil ji po vlasech. To nikdy nedělal. Ani se to k němu nějak nehodilo. Byl vždycky strohost sama.

„Pojď na chvíli,“řekl a kráčel před ní. Neotočil se a bral jako samozřejmost, že ho následuje. Minul dveře ředitelny a stoupal po schodišti do patra. Tam už nebyly učebny, ale byty. Anna se dovtípila, že dveře, které odemkl, vedou do jeho soukromí. Ocitla se v pohodlně zařízeném obývacím pokoji, jaký ještě neviděla. Kožená křesla, nízký konferenční stolek, gauč, skleněná skříň plná knih, na oknech záclony, na podlaze koberec. Nebylo to nic zvláštního, ale Anča znala jen venkovské „cimry“a tohle jí připadalo jako zámek. Byla v rozpacích, nevěděla, co s rukama.

„Posaď se,“ ukázal na křeslo.

Sedla si a hluboko se zabořila. Rychle se vysoukala a zůstala sedět opatrně na samém kraji.

„Ännchen,“ oslovil ji tak jemně, jak ho ještě nikdy promluvit neslyšela. „Chápu, co prožíváš. Povinnost vyžaduje jistou oficiálnost, ale bratr, s kterým jsi od malička rostla, kterého jsi měla ráda a on měl rád tebe...“ Anička to nevydržela a propukla v pláč. Už se nesnažila přetvařovat a všechna potlačovaná bolest vytryskla jako gejzír.

„Měla jsem ho na světě nejradši. Jemu jsem mohla všechno povědět, rozuměl mi. Nemůžu uvěřit, že už není. Bez něj si nedovedu život představit. Jako by se všechno zhroutilo. Co si počnu?“ štkala.

Sedl si k ní na bok křesla, jednou paží ji objal okolo ramen, druhou rukou jí hladil a odhrnoval záplavu vlasů, spadající do čela. Anča se v pláči rozpovídala. Vyprávěla o svém patnáctiletém životě, který byl spojen s Honzíkem. Honzík byl kouskem všech jejích radostí i strastí. Když přijížděl - strašně málo a na kratičkou chvilku - z fronty, byly to světlé okamžiky. Dal jí do všeho novou chuť, do učení, do práce s maminkou.

Anča jako by prožívala znovu ve vzpomínkách příběh po příběhu, rok po roce. Zapomněla, kde je, u koho, kdo ji drží v náručí a utěšuje.

Tu jako by do zasněné idyly vpadl falešný, sprostý tón. Jako by se ze snu probudila. Uvědomila si, že jí pan obrlérer sahá na prsa. Nepozorovala, kdy jí rozepjal knoflíčky blůzky. Teď jí vsunul dlaň do podprsenky. Strnula. Nebyla s to pochopit, co se děje. Byla ještě příliš hloupá a něco takového nejen nezažila, ale neznala skoro ani z vyprávění. Některé holky na vsi se chlubily, že je klucí „chytají za kozy“, ale připadalo jí to jako něco panu obrlérerovi tak vzdáleného, že se neodvažovala dát to do takové souvislosti.

Těžce, hlasitě dýchal. Podívala se na něj a setkala se s horečným, vzrušeným pohledem. Už nebylo o čem pochybovat. Ale jak se zachovat? Může pana obrlérera odstrčit, utéct? Úcta k jeho vysoké autoritě jako by ji zmrazila. Poprosit ho...? Snad to dělá jen z lítosti k ní. Ale ne, to je nesmysl. Zneužívá, sviňák, její dojetí, její zármutek, její slabost. Tak to je, a nemůže si nic namlouvat.

Chtěla vyskočit, ale strhl ji a povalil na koberec. Snažila se postavit, ale měl sílu a tiskl ji jako v kleštích. Vrazil jí hrubě koleno mezi nohy a rozerval kalhotky. Co tomu řekne maminka, pracně jí tyhle sehnala a tak opatrně je pere... Chtěla křičet, ale sotva vydala první zvuk, zasípal výhrůžně: „Opovaž se!“ Měla před ním tak vydrezírovaný respekt, že propadla zoufalství a rezignací. Pak ucítila palčivou bolest a jako by se kamsi propadala. Už nebylo nic, čemu mohla věřit, co mohla mít v úctě, oč se mohla v životě opřít.

Pan obrlérer se nespokojil jedním potěšením a udělal si z patnáctileté školačky lacinou metresu. Bylo jí to skoro jedno. Pak to prasklo. Slečna učitelka Elisabeth - z uvědomění či ze žárlivosti - to ohlásila a pana obrlérera ještě na pár měsíců oblékli do uniformy a poslali ustupovat s neporazitelnou říšskou brannou mocí od Odry do Berlína. Někde uprostřed té štrapáce skončil. Ani nestačili rodině v Mnichově oznámit, že padl hrdinnou smrtí za führera a fátrland. Podobné hrdinství bylo na denním pořádku a trpělo inflací.

Zbytek iluzí, který Anně zůstal, bral za své. Partyzáni, květnová revoluce, Rusové, Američané. „Tisíciletá říše“ skončila.

Němci z Pozděšína a z okolí, a s nimi Holzknechtovic famílie, se ocitli v internaci. Byl to takový kriminál, zkrášlený mírnějším výrazem. Nacpali je do několika školních tříd spolu s místními kolaboranty. Ti se teď Němců štítili, jako jim šest let lezli horlivě ...kamsi. Německo-kolaborantskou společnost vodili pod samopalem do obecního dvora na práci.

Táta se neobjevil. Donesla se jim nepotvrzená zvěst, že měl na kahánku. Černá uniforma SS a mercedes budějovického gestapa ho stály málem život. Odsouzení na deset let za mříže byla pro něho spása. Zachránilo ho, když sousedé z Ovčína potvrdili, že nikoho ve vsi neudal a choval se po celou válku celkem zdrženlivě. Jeho špiónážní službičky německé rozvědce během práce na opevnění najevo nevyšly. To bylo jeho štěstí.

Anča dospívala a stávala se z ní náramná krasavice. Zvlášť postavu měla jak sexbomby v kreslených seriálech americké armády. Jen oči zdědila po tátovi. Byly blankytně modré, leč jejich pohled nehřál, ale studil. Pro srdečný, šťastný výraz chyběl důvod.

Našel se zájemce. Mlynář Beran měl s pozděšínskými gardisty dobré styky a přišel si pro levnou pracovní sílu. S tátou ve mlýně si rozdělili úlohy. »Pan otec« vládl ve mlýnici a syn řídil zemědělskou živnost.

Vešel do třídy, kde odpočívaly ženské, které se vrátily z vybírání brambor „na obecním“. Odhadoval pohledem jednu po druhé jak na otrokářském trhu. Městskou fiflenu nechtěl, potřeboval pořádnou klisnu na polní práce, která umí podojit krávu a neštítí se vzít do rukou vidle na hnůj. V tom jeho pohled padl na Aniny půvaby a kritéria změnil. Bez váhání měl vybráno.

Kromě lásky ke koním, k rolím a nivám slinul pětadvacetiletý Jiří také věhlasem Dona Juana okresního formátu. Urostlý hezký mládenec byl přítažlivý pro selské dcerky nejen tváří a postavou, ale i mlýnem, jehož byl nadějným dědicem. Obliby u něžného pohlaví pilně využíval. Stačil mu na Anču jeden pohled, aby odhadl, co všechno jako nedobrovolná pracovní síla ve mlýně slibuje.

Nebyl hulvát a surovec jako nebožtík obrlérer. Násilí v milostných hrátkách nepoužíval, neměl to zapotřebí a žádnou rozkoš si od toho nesliboval. Nabízelo se mu dost přejících náručí, aby si mohl dopřát špetku citu a romantiky.

Pro Anču znamenala práce ve mlýně mnohem snesitelnější podmínky než na obecním. Už ji nevodil na pole ozbrojený doprovod, dosyta a dobře se najedla, jednali s ní jako s kteroukoli jinou děvečkou, ne jako s vězněm, spala ve vlastní komůrce, ne ve třídě, kde hlasitě chrápalo a dávalo průchod fyziologickým potřebám několik desítek ženských různého stáří, mnoha neduhů, rozličné kulturní úrovně.

Rozloučení s matkou a s bratry přes srdce přenesla. Po mamince se jí stýskalo, byl to poslední blízký a milující člověk na světě, který jí zůstal. Kdyby ji tak mohla mít tady s sebou! Ale není na konci světa. Snad se poměry časem zlepší a budou se alespoň navštěvovat. Lojzíka a Tondu zvlášť nepostrádala. S těmi si nikdy nerozuměla. Byli oba zamlklí, podmračení, jako by okopírovali tátu. Rozdíl byl v tom, že tátu tak poznamenal drsný život a pod tvrdou skořápkou měl k rodině lásku. Kdežto kluci? Jaké jádro pod jejich skořápkou bylo, bůh suď.

Jiří s projevy milostného zájmu nepospíchal. Na Anču byl hodný, občas se usmál, choval se k ní zdvořile a trpělivě čekal. Věděl, že jablíčko, aby na stromě uzrálo, potřebuje čas. Utrženo předčasně je kyselé a člověk si nepochutná. A tohohle jablíčka by byla věčná škoda. Tvářil se, jako by si šestnáctiletých kypících krás nevšiml.

Anča nebyla naivní. Chápala, proč si ten hezoun vybral ve školní třídě ze všech ženských právě ji. Srovnávala to cynicky s obrlérerem a vycházelo jí: jeden za osmnáct, druhý bez dvou za dvacet. Mlynář byl hezčí, mladší. Byl to ale Čech, patřil k vítězům, a ona k poraženým. Byl jedním z nepřátel toho, v co věřila, v co doufala. Jako by jí stál okovanou botou na prsou a ona mu musela být vděčná za každý kus chleba a slušné slovo. Tvářil se přívětivě, ale ona byla jeho bílá otrokyně. Kdyby si zamanul...kdo se jí zastane?

Nebyla hluchá a chlapi i ženské si před ní nebrali servítky. Věděla, jaký je mladý mlynář proutník, co holek vystřídal. I děvečky ze mlýna vyprávěly a ne vždycky se zlostí, spíš s povzdechem. A jí týden po týdnu, měsíc po měsíci jako by neviděl. Jako by neměl oči pro to, jaké se z ní klube krásné stvoření, jaká má ňadra, jak se jí v chůzi vlní boky. Ani v obličeji jí půvab nechyběl - jen ledové oči s tím nešly dohromady.

Ostatní mužští obdiv neskrývali. Dávali mu ovšem průchod podle svého naturelu. Často musela stárka, mládka i kočího praštit přes ruku, když se sehnula a ucítila všetečnou dlaň v choulostivých místech.

Jiřího nevšímavosti nevěřila. Měla podezření, a nebyla daleko od pravdy, že je to mazaná lest. Leč její obranné reflexy časem slábly. Jestliže on nemohl její kouzlo nevidět - jak na tom byla opačná strana? Šestnáctileté zdravé děvče přece také nemohlo hezkého mládence přehlédnout. Zrající ženství se projevovalo nejen na těle, ale i na duchu.

Přistihla se, že se strojí do stodoly k mlátičce ne tolik s ohledem na mračna prachu a protivné osiny, ale spíš na to, jak bude vypadat před ním. Třikrát si zavázala a dvakrát rozvázala šátek. Takhle do čela ne, to vypadá nemožně. Když vysune vpředu čupřinu, večer si bude muset mýt hlavu. Ale nešť, sluší jí to přece jen lepší.

V neděli přijel na dvůr kočár, tažený dvěmi těžkými valachy, kteří se k landaueru hodili jako motyka za trsátko k mandolíně. Vystoupila tělnatá selská madona a za ní se pracně vysoukal břichatý pantáta se zlatým řetězem od cibulí na vestě. Mlynář s mladým je vítali tak sladce, že se div nerozpustili jak cukrkandl v čaji. Tak to alespoň viděla a prožívala Anča.

V čeledníku informovaný stárek vysvětlil, že je to Jiřího nevěsta. Prý bohatá selská dcera z Konětic. Její táta s tím zlatým řetězem je v Koněticích starostou. Květuška, tak se ta osmdesátikilová víla jmenuje, dostane nejméně dvěstě tisíc věna. A Jiří na ně čeká jak na boží smilování. Ne že by byla na mlýně hypotéka, ale jeho sestra se před několika léty vdala do Prahy a je na ní polovička připsaná a Jirka potřebuje peníze, aby ji vyplatil.

Anča se přistihla, že žárlí. Zaskřípala bílými zoubky, kterých byla věčná škoda, byly jak perličky. Kašlu na něj. Co je mi do něho? Vzal si mě sem jako pohunka, jako nádenici z kriminálu, co můžu čekat? Když se točí jako tajtrdlík kolem takové ropuchy, o čem to svědčí? Svůj k svému.

Začala ho nenávidět - i když se do toho z poloviny nutila. Nepřiznala si, že ji jeho námluvy zranily. Pokud se vyprávěly zkazky o jeho avantýrách, to byly rozmary mládí. Ale nevěsta a manželství na obzoru, to byla jiná. Hluboko na dně ženského, ale zároveň ještě dětského srdíčka chovala všelijaké naděje...Byla do něho zamilovaná, i když to tajila sama před sebou. Strašně se za to styděla. Viděla v něm nejen hezkého mladíka, ale i otrokáře a zamilovat se do něj, to jí připadalo jako olizovat ruku, která nad ní drží karabáč.

Kočár, tlustá Květuška a pan starosta se zlatým řetězem, to byla rána, která zbavila Anču rovnováhy. Uvažovala, že požádá, aby se mohla vrátit zpátky do školy a do obecního dvora. K tomu se sice neodhodlala, ale duševní zmatek skrýt nedokázala. Když Jiřího potkávala, nevěděla, zda by ho raději probodla, nebo se mu vrhla kolem krku a ty samolibě se uculující rty do krve rozkousala. Něco z toho měla napsáno v očích, které se už na něj nedívaly studeně, ale nenávistně. Nenávist a láska nemají od sebe daleko. V každém případě obojí je opakem lhostejnosti.

Anča byla příliš dětská, aby dovedla své pocity skrýt a Jiří dost zkušený, aby něco z nich vyčetl a ostatní si domyslel. Usoudil, že jablíčko je právě ideálně zralé. Příležitost k sklizni přišla sama, ani ji nemusel volat.

Anča kopila na Holém vrchu otavu. Na západě se černala mračna a vypadalo to na bouřku. Poháněl koně, aby dostal pod střechu ještě alespoň jednu fůru. Měl naloženo sotva po žebřiny a spustil liják. Zajel pod košaté duby, přehodil přes koně deky a přes vůz velikou plachtu, kterou vzal pro všechen případ sebou.

„Ančo, pojte se schovat.“

Přiběhla a vlezli si pod plachtu. Suchá tráva voněla, déšť na plátno bubnoval. Žertovali, jak je svatý Petr škodolibý. To nemohl ještě hodinku počkat?

Co následovalo, to se nedá připsat Jirkovi beze zbytku za vinu. Všiml si, že děvče nějak nápadně zmlklo a prudce dýchá. Pod plachtou nebylo moc místa, byli přitištěni jeden k druhému. Ucítil, že má pod rukou něco měkkého. Ňadro. Stačilo, aby nepatrně změnila polohu, ale ona se neobrátila, ani se nepohnula. Vzal ji do náruče.

Když se po hodince bouřka přehnala a slunko začalo vysoušet plachtu nad nimi, nešťastně vzdychli. Tak rychle to skončilo a oni si oba přáli, aby to trvalo věčně, a pokud možno ještě o něco déle.

Na štěstí neměli od sebe večer daleko. Když mlýn utichl, jen válce tiše pobrukovaly, v Ančině pokojíku pokračovaly události, které vzaly šťastný počátek na Holém vrchu.

Nezůstalo jen u jedné Jirkovy návštěvy. Jablíčko mu tak zachutnalo, že se nemohl den po dni večera dočkat.

Anča v duchu Jiřího odprošovala. Jak hluboce se mýlila, když prve v představách házela nebožtíka obrlérera s ním na jednu hromadu. Byla zamilovaná po uši. Nevadilo jí, že se mladý mlynář občas zmínil o nacistech a o Hitlerovi s odporem a pohrdáním. Odvracela pohled, červenala se a styděla. Nikdy ji nenapadlo, že se takhle svým někdejším posvátným ideálům zpronevěří.

Politika ji trápit přestávala, ale do duše se vkrádaly jiné starosti. Plynul čas a jejich láska s Jiřím se měnila z prudkého vzplanutí v trvalý hřejivý oheň. Čím byl stálejší a pronikal hlouběji do Anniných představ o životě, tím hrozivěji vystupoval strašák konětické selské madony.

Když Jiří při měsíčku, který zářil skrze lacinou záclonku do Aniččina pokojíčku, posté opakoval otřepané rčení, že je jeho nejdražší, opřela se na polštáři o lokty a sáhla holou rukou do hadího hnízda.

„Jestli mě máš doopravdy rád, proč nepošleš tu tlustou babu z Konětic ke všem čertům? Vrabci na střeše švitoří, že máte vážnou známost, všude se o ní vykládá jako o tvojí nevěstě. Zaslechla jsem dokonce, že byste se měli o masopustě brát.“

Jiří odkopl peřinu, vstal, sedl si ke stolu a zapálil cigaretu. To v jejím pokojíku ještě neudělal.

„Tak já ti to povím všechno po pravdě. Táta mi dal nůž na krk. Jestli si Květu nevemu, nedá mi mlejn.“

„A komu ho dá?“

„Sestře.“

„Copak „paní doktorová“se vrátí z Prahy sem do Zastrkova a bude se dohadovat s mleči a pěstovat kachňata?“

„To není legrace. Alena dostala jako věno podíl z mlýna. Táta mi mlýn a hospodářství dá, jen když Alenu vyplatím. Zazobanou nevěstu mi našel vlastně von. Má utkvělou představu, a nedá si ji vymluvit, že si ji musím vzít a tím se to srovná. Když nebude po jeho, dá mlýn a všecko Aleně, ta si sem posadí šafáře, já dostanu pár tisíc a můžu se jít pást. Nic jinýho než sedlačinu a drobet mlynařiny neumím.“

Měla na jazyku: Koho máš radši, mlýn a kobyly, nebo mne? Ale zarazila se. Jeho volba byla nabíledni. Vlastně už na tu otázku odpověděl, aniž ji vyslovila. Tak je to s celou jeho velikou láskou. Je mu dobrá jen do postele. A co čekala? Přece si nemyslela, že si vezme Němku nebo kolaborantku nebo co vlastně vůbec je, za ženu a udělá z ní paní mlynářku. Tím by se znemožnil po celým kraji.

Je všivák jako všichni mužští. Ale ona bez něj být nemůže a lehce se ho nevzdá. Ať je jaký chce, má ho ráda. Nikoho nikdy tak ráda neměla. Bude se s ním milovat i tajně. Ať za ní chodí třeba jako zloděj, ale bude její. A s tou babou z Konětic by neměnila. Lepší být milenka na zapřenou, než si koupit manželskou postel za mamon.

Jiří to neřekl otevřeně, ale uvažoval přibližně stejně. Nechtěl se vzdát lásky a rozkošného pomilování, ale tím spíš domova a práce, kterou měl rád.

Události nepospíchaly, ale drkotaly svým tempem ve vyjetých kolejích. Konala se okázalá veselka. Tlustou nevěstu nasoukali do bílé krajkoviny a přišpendlili jí rozmarýnový věneček. Pan farář ženichovi a nevěstě svázal ruce, dobře se najedl a napil a poděkoval za tisícikoruny na opravu střechy pozděšínského svatostánku. Z Jiřího byl „pan otec“ a táta se odstěhoval „na vejminek“.

Paní mlynářka za rok porodila holčičku a dali jí jméno Květuška po mamince. Tím manželský život Beranových vystřílel prach.

Po Ovčíně se povídalo, že se mladý „pan otec“ odstěhoval z ložnice a žijí s paní každý zvlášť. Mlynářka chodí po stavení, jako by byla na návštěvě. O ničem nerozhoduje, do ničeho se neplete a nezdá se, že by se jí to zvlášť příčilo. Hledí si jenom dcerky a ta jako by ani tátova nebyla.

Ve mlýně vládne Andula Holzknechtů. Přestěhovala se z komůrky pro služku do nóbl zařízeného pokoje. Ženské si šuškají a smějí se, nač tam potřebuje tak širokou válendu, když je pořád stejně štíhlá.

Mlynář žije jako mohamedán, má dvě ženy. Jednu pro forma, druhou pro radost. Ani se s tím moc netají. Když se vrací z Budějovic nebo z Prahy, vesnice je zvědavá, v čem novém se Andula objeví.

Tak to viděli lidé z okolí. Někteří se pohoršovali, druzí záviděli a většina se bavila.

Zdálo se, že jediný člověk, který nic nepozoruje, anebo mu to nevadí, je mlynářka. Nikdo neslyšel, že by se s mužem nebo s Annou hádala, že by brečela, nebo si postěžovala. Vypadala, jako by se na ní dalo dříví štípat. Ale bylo to zdání.

Byla líná, to je pravda. Doma se nikdy nepřetrhla a nicnedělání jí vyhovovalo. Že si ji vzal Beran pro peníze, to také věděla. Že měl jinou ženskou, s tím by se smířila. Však takový osud nepotkal jen ji. Ale že to dělali tak nestydatě před celým světem a že se ta mrcha ještě ve mlýně roztahuje, to jí pilo krev. Nedávala to znát, aby se jí lidé postraně nesmáli, ale zatínala pěsti a slibovala si: Však počkej, já ti to jednou vrátím i s úroky.

Po skončení pracovního dne odcházela Anna z továrny.

Od války uplynulo hodně vody a její život se změnil. Už po věk celé jedné generace nebyla nuceně nasazenou nekorunovanou panovnicí v Beranových mlýně. Žila na chalupě v Ovčíně, kterou jim sebrali a udělali z ní mateřskou školku, ale v padesátých letech vrátili. Otec byl po smrti, matka jí polovinu stavení odkázala a rozdělili si je s Lojzou. Tonda se přiženil do Stropkovic.

Anna si našla místo v textilním závodě Blanice v Pozděšíně. Vysloužila si několik odměn a její fotografie visela na tablu vzorných pracovnic. Absolvovala kurz a stala se mistrovou. Spokojenost byla na obou stranách, u ní i u vedení továrny.

Dnes odcházela trochu později. Zapomněla v dílně tašku s nákupem a vrátila se pro ni. Ve dveřích ještě zažertovali s vrátným : Kdo nemá v hlavě, musí mít v nohou.

Ušla půl cesty ke křižovatce, když jako by ji někdo udeřil do zad. Ohlušilo ji tupé, duté zahřmění. Zapotácela se a obrátila. Na silnici před továrnu se valil hustý hnědavý dým. V takové nečekané situaci trvá několik vteřin, než si to člověk srovná v hlavě a rozhodne se, co udělá. Nejprve váhavě a pak co jí nohy stačily spěchala zpátky. Vypadá to na explozi. Vzpomněla si na vrátného. Jak se blížila k dvoupatrové sklobetonové krychli, šířil se proti ní špinavý oblak. Štípal v očích a usazoval se na obličeji a po šatech. Stává se, že v mimořádně vážné chvíli napadají člověka banality. Prach jí umaže balíček masa a pečivo v tašce. Zakryla si loktem obličej a napůl po paměti klopýtala ke vchodu do továrny. Čím byla blíž, tím byl dým hustší. Nebyl cítit po požáru, ani po nějaké chemii, spíš jako když se bourá zdivo.

Konečně dospěla před sklo hlavního vchodu. Přesněji řečeno před hlavní vchod, který býval skleněný. Teď to byla hromada střepů. Vstupní hala byla nezvykle světlá. Jako by do ní někdo otevřel zleva dokořán široké dveře, dveře, které tam nikdy nebyly. Nebylo tam teď vlastně nic. Jen se odtud valily spousty něčeho, co vypadalo jako studený hnědočervený kouř.

Anna se pokoušela pochopit, co se stalo. Nemusela hledat dveře, překročila střepy uprostřed někdejší skleněné stěny. Nezvyklé světlo přicházelo nejen zleva, ale i shora, z poschodí, jako by i tam někdo otevřel boční stěnu. Ta nebyla skleněná, ale cihlová. Leč teď nebyla žádná. Jako by ji ruka obra od tělesa budovy odkrojila. Zřítila se na bok. Z poloviny se rozpadla, z poloviny po ní zbyly na hromadě spečené cihly. Ze skleněných partií budovy zbyla ocelová armatura.

Nahlédla do kóje vrátného. Ležel na zemi bez známky života. Zvedla mu ruku. Byla teplá a vláčná, ale pár vteřin po úrazu takové známky ještě nic neznamenaly. Stiskla mu zápěstí a ucítila tep. Pokoušela se ho zvednout, ale byl těžký. Vzala ho zezadu pod paží a vlékla pozpátku ven z budovy, plné dusivého prachu.

Objevili se další lidé, náhodní chodci, obyvatelé nejbližších domků i tři příslušníci SNB. Jejich stanice byla nedaleko. Pomohli jí vynést vrátného, přesvědčili se, zda nemá nějaké patrné vážné zranění, zapadlý jazyk nebo zlomené krční obratle a zavolali sanitku.

Prach ze zřícené boční stěny budovy se zvolna usazoval, vítr ho odnášel do polí. Před továrnou se hromadil zástup zvědavců. Co se stalo? Bomba? Výbuch v kotelně? dohadovali se.

„Vynášejí mrtvýho. To je Kučera, hlídač“.

„Eště je živej,“ soudili druzí.

„Co je se ženskejma, kerý dělají nahoře? Co to s nima muselo udělat! Jak to, že je taky nevynášejí? Nezřítily se schody?“

„Ale ne, dyt je půl třetí. Skončily a sou pryč.“

„No to bylo eště štěstí. Zaplať pánbůh. Představte si, dyby se to bejvalo stalo v pracovní době. To by nebyl jeden mrtvej, ale sto.“

„Ježíšmarjá, naše Fanča se akorát před chvílí vrátila. Měla namále a mohla bejt na márách.“

Přijela kriminálka - Státní bezpečnost z Českých Budějovic. Ohledávali místo neštěstí, fotografovali. Vypadalo to, že výbuch nastal v kotelně. Ale jeho síla se zdála překvapivě veliká. Začali vyšetřovat.

Kdo byl odpovědný za provoz kotelny? Předali si řádně službu s vrátným, který nastoupil po skončení pracovní doby? Kdo odcházel poslední? Kdo byl první na místě a co viděl? Kdo měl do kotelny přístup?

Jedním z prvních, koho vyslechli, byla mistrová Holzknechtová. Porovnali její výpověď s kartami u „píchaček“.

„Tady podle vaší karty jste odcházela s ostatními ve 14,08 a pak jste tu byla poslední. Jak to?“

„Zapomněla jsem v šatně - vlastně v dílně tašku s nákupem. Přišla jsem na to až cestou a tak jsem se musela vrátit. Vrátný to může dosvědčit, smáli jsme se ještě...“

„Ten zatím nic dosvědčit nemůže. Leží v Budějovicích na jednotce intensivní péče. Není schopen výpovědi. A kde jste zapomněla tu tašku, v šatně, nebo v dílně?“

„No v dílně, pod stolem, kde mám papíry. Vždyť jsem to říkala.“

„Vy jste nejdřív´říkala v šatně a pak jste se opravila, že to bylo v dílně. Kdo by vám mohl dosvědčit, že jste měla tašku s nákupem pod stolem? Viděla to některá z pracovnic?“

„Nevím, jestli si někdo tašky všiml. Ženské chodí okolo, ale na tašce není nic zvláštního.“

„To je u vás běžné, že si v pracovní době vyřizujete nákupy? Navíc - vy jako mistrová, která zodpovídá za pracovní disciplinu...?“

Anna byla z otázek dvou vyšetřovatelů popletená. Cítila z nich podezíravost. Těžko se přemáhala a nutila do klidu. Jak u ní bylo obvyklé, duševní rozpoložení se okamžitě obrazilo v očích. Staly se ledově odcizené, až zlé.

Když odešla, kriminalisté se po sobě podívali, pokývali hlavami a rozuměli si: Podezřelá.

Jestliže „kliftony“ napadlo, že Holzknechtová se motala kolem výbuchu nějak podivně, někteří lidé ve městě vyslovovali domněnku otevřeně: Byla to určitě sabotáž a ta ženská v tom má prsty.

Dohady nevznikly docela samy od sebe. Paní Beranová nebyla příliš řečná a s málokým se důvěrně stýkala, ale tentokrát se dokázala přemoct. Tam utrousila slovíčko, tam poznámku: „Cožpak máme tak krátkou paměť? Vždyť to byla Němka, chodila do německé školy. Pamatuji si ji v hnědé košili Hitlerjugend. Jak se taková ženská mohla stát v Blanici mistrovou? Jo, panečku, ta to umí. Zvlášť s mužskými. Otočí si je kolem prstu natotata. Zakroutí zadkem a má kádrový popis na ministra. Bylo by třeba se podívat, kdo jí na to teplé místečko pomohl. Měly by takového chlapa volat k odpovědnosti za to, co teď spáchala.“

Bývalá mlynářka se konečně dočkala příležitosti k pomstě. Láska jejího muže k Anně s léty ochabla, ale zášť uražené manželky nikoli. Ta vězela hluboko a držela pevně. Mlynářkou už nebyla, klepáče na řece zavřeli a mlelo se v moderních velkozávodech. Beran pracoval v JZD. Zpočátku se na něho dívali skrz prsty a viděli v něm „kulaka“. Brzy si získal důvěru a dokonce oblibu. Svěřili mu novou výkrmnu pro čtyři sta telat a stal se členem vedení družstva. Paní Květa už nevážila osmdesát, ale sto kilo. Těžko se na poli ohýbala a tak si místo práce v JZD pořídila cukrovku. Ne tu s natí, nýbrž diabetes mellitus. V šíření nenávistných invektiv vůči dávné sokyni jí to nepřekáželo.

Beranová dmýchala do uhlíků podezření kde mohla, ale nebylo všechno jejím dílem. Pamětníci okupační doby nebyli ještě příliš staří. I pětačtyřicátníci, padesátníci měli v paměti hrdopyšné hitlerjugenďáky s bubny a píšťalami a nafoukanou holku Holzknechtů z Ovčína mezi nimi.

Veřejné mínění v maloměstě se rozdělilo. Jedni byli skálopevně přesvědčeni, že to nemoh´ udělat nikdo jiný, než ta baba. Druzí jí věřili. Čím lépe ji kdo znal, tím rozhodněji odmítal liché pomluvy. Třeštění zfanatizované holky ve čtrnácti, patnácti letech a roky svědomité práce dospělé, životem poučené ženy v továrně jsou dvě věci.

Kriminalisté nebyli hluší a mnoho z dohadů ve městě se jim k sluchu dostalo. Zpočátku se toho chytili: stopa. Když po ní šli a zkoumali fakta, chyběly důkazy, byť nepřímé, a motivy.

Vedoucí závodu byli katastrofou, která znamenala výpadek produkce na delší dobu, otřeseni, ale nikdo z nich neměl na Annu ani stín podezření. Nejrozhodněji se jí zastaly dělnice. Pohoršeně odmítaly klevety, které se šířily po městě a svou mistrovou bránily: Kdepak ta by mohla něco takového udělat. Je přísná, žádný šlendrián nepromine, oči má jako ostříž a každý křivý steh vidí. Ale pomůže, poradí zvlášť mladým holkám. Máme ji rádi. Že si došla v pracovní době pro maso a pro pečivo? To dělají všechny a ví o tom i ředitel. Kdyby čekaly až po pracovní době, dostaly by nejhorší flákotu a někdy by už nebyl ani chleba. Každý ví, že se to nemá, ale ono se nemá leccos. A na plnění plánu není znát, že by se pracovní hodiny prolajdaly.

Strážný, když byl schopen výpovědi, vyloučil, že by Holzknechtová, když se vrátila pro tašku s nákupem, mohla zajít do kotelny a s něčím tam manipulovat. Ukázalo se však, že když topič odcházel, tlak v kotli nepřekontroloval. Se strážným si službu předali sousedským poklábosením ve vrátnici.

Jak se v podobných případech stává, vyšetřování skončilo v neurčitu. Jisté bylo jen, že se nedodržovaly předpisy, že se periodické kontroly technického zařízení dělaly „aby se vlk nažral...“ a založil se formálně podepsaný zápis atd. Vina se rozložila na kupu osob od topiče přes technický dozor až po ředitele. Podezření na zlý záměr se vyloučilo a přímá vina se nepřišila nikomu. Největší ambice na ni měl chudák strážný, za jehož služby k neštěstí došlo. Kdyby se byl zašel do kotelny podívat... Ale ten už byl potrestaný víc, než si zasloužil. V nemocnici si poležel hezky dlouho a po tváři mu zůstaly jizvy.

Kdo nesl kauzu nejhůř byla Anna. Potěšilo ji, že se za ni dělnice vzaly. Nejrozhodněji ty, na které byla nejpřísnější. Uvědomila si však, že přesto zůstala vlastně v životě sama. Když je jí zle, nemá nikoho blízkého, o koho by se mohla opřít, komu si upřímně postěžovat. Táta s mámou byli po smrti, s Tondou z vedlejší vsi se potkali párkrát do roka. S Lojzou, jeho ženou a dětmi bydleli v jedné chalupě, nehádali se, ale byli si jako cizí. Byla to Lojzova vina, nebo její? Měli asi oba nerudnou povahu.

A Jirka, její veliká láska? Nerozkmotřili se, nedošlo mezi nimi k rozchodu. Žili ale každý v jiném prostředí, jinými zájmy a starostmi a přestávali jeden druhého potřebovat. Jejich vztah doutnal jako uhlíky, které občas větřík znovu rozžhaví, ale posléze z nich zůstává jen popel. Nejprve horký, ale časem chladne a vítr ho roznese. Tak nějak smutně se rozplynula jejich láska, která byla z jedné i z druhé strany silná a opravdová. Bylo to k pláči? Bylo to přirozené. V životě to tak bývá nejčastěji, i když se to v románech přiznává zřídka a jen v nejpravdivějších. Kdo se s jedním partnerem rozejde, sblíží se zpravidla s jiným. Jsou výjimkou ti, kdo jako labutě zůstanou jedné lásce věrni až do smrti.

Anna si nového druha nenašla. Ne proto, že by jí v srdci po Jiřím nezůstal kousek volného místa. Nosila v sobě hořký pocit odcizení k celé společnosti, k chlapům i ke spolupracovnicím a sousedkám. Neměla kamarádku. Vůči všem chovala podezření, že ji viní za její nacistická dívčí léta. V továrně obětavě a ráda ženským poradila, pomohla, ale před každým srdečnějším sblížením se zarazila a odtáhla.

Historie okolo výbuchu v továrně její ránu rozjitřila. Co už v posledních létech cítila spíš jen podvědomě, ji nyní znovu zasáhlo naplno. Co vlastně jsem? Němka nejsem a nechci být, nic z té ošklivé minulosti ve mně nezůstalo. Ale Češi mne nechtějí a nevěří mi. Nikdy mi můj chybný krok „telecích let“ neodpustí. Byla to vůbec moje chyba? Cožpak jsem mohla říct rodičům v deseti letech, že je nebudu poslouchat, že chci jít svou vlastní cestou?

Kam patřím? Nikam. Pro mě místo není a nikdy nebude. Kam se postavím, tam vždycky někomu překážím. Když mně někdo potřebuje, dobrá, vezme si ode mne. Ale běda, kdybych potřebovala já od někoho nějakou maličkou oběť.

Ty ženské v továrně? Že se za mne postavily? Vidí ve mně dobrou mistrovou, mohly by dostat horší, a to je všechno. A že jsem také člověk a ženská? Koho to zajímá?

Anna klečela u zpovědnice. Pánbůh byl její poslední útočiště. Všechno věděl a určitě chápal, že se jí děje křivda, že jí lidská zloba zkazila život. Velebný pán byl jeho zástupce, prostředník mezi Pánembohem a věřícími. V Pozděšíně nebylo pro nikoho tajemstvím, kdo sedí za dřevěnou mříží. Přišel z Polska. V Čenstochové připravovali kněžský dorost pro posilu do Čech. Čeho se na jedné straně hranic nedostávalo, to na druhé přebývalo.

Mluvil pomalu, dával si pozor na výslovnost a jeho ovečkám to nebylo nepříjemné. Polský akcent pro ně patřil k posvátným úkonům a zněl lahodně. Však jistá jazyková odlišnost od běžné mluvy patří odedávna k instrumentům církví. Římští katolíci používali latinu, pravoslavní řečtinu a staroslověnštinu, hinduisté sanskrt, v lámaistických klášterech v Mongolsku pěstují tibetštinu a - v Pozděšíně drobátko polštiny.

„Hřeším závistí. Lepí se mi na paty, kudy chodím,“ přiznávala ovečka pastýři.

„Co závidíš, dcero? Bohatství, majetek, slávu, postavení, štěstí v životě? Co tě trápí?“

„Něco jiného, otče. Závidím - DĚTI.“

„Přišla jsi o rodinu?“

„Nebyla jsem vdaná.“

„Proč? Manželství je Bohem požehnaný stav.“

„Rodiče se dali k Němcům a po válce jsme byli jako vydědění. Měla jsem lásku, ale vzít si mě nikdo nechtěl. Pár roků němčení v hloupých, ještě dětských letech jsem zaplatila zničeným životem. Můj nejdražší bratr padl jako tankista, otec umřel ve vězení, protože byl u SS a šoférem policie. Maminka, já a dva bratři jsme dělali otroky.“

Anna si vylévala hořkost s pocitem, že za zčernalými laťkami na koso přibitými do čtverců má božího posla, který s ní cítí.

Leč kněz byl člověk. Za slovy klečící hříšnice se mu vybavoval obraz, jak ho znal z jiné zpovědi. Z vyprávění jejich stařenky doma. Slova jež nyní poslouchal jako by mu promítala před očima film. Tankista - pancéře s černými kříži rozstřílely jejich vesnici. Nowa Wieś hořela v jednom plameni; lidé utíkali do lesa, babička s pacholetem - jeho tátou - v náručí. Ze vsi zbyly jen očazené komíny, zimu prožili v zemljance. Dvě babiččiny dcerky, jeho tety které nikdy nepoznal, umřely hladem. Esesáci - vtrhli do zemljanek, vyvlekli starce a ženy a hnali je pažbami neznámo kam; víc je nikdo nespatřil. Za vsí si museli Židé vykopat jámu, Němci je do ní nahnali, muže, ženy, děti, a postříleli kulometem. Některé zasypali napůl živé. Řidič tajné policie - gestapa? Děda prošel mučírnami v Poznani a do smrti byl mrzák.

Tadeusz Broniewski to nezažil. Narodil se čtvrt století po válce. Ale strašlivé povědomí v jeho domově trvá a dědí se z generace na generaci. Jako kněz a sluha Páně odpouštěl, ale jako člověk a Polák si všechnu tu úděsnou hrůzu z paměti vymazat nedokázal.

Díval se na profil staré ženy mříží zpovědnice a prožíval duševní boj. Musí se oprostit profánních emocí a postupovat tak, jak ho v semináři naučili. Chvíli poslouchal mlčky a zhluboka nabíral dech, aby se mu hlas nechvěl.

„Je mnoho dětí, které potřebují lásku. Sirotci, děti hříchu které rodiče nechtějí. Nabídni pomocnou ruku v dětském útulku, v mateřské škole. Malí ti lásku oplatí a Hospodin tvou dobrotu uvidí a odmění tě v životě věčném.“

„Já netoužím po těch cizích mrňousích. Závidím vrstevnicím, starým nemocným a chromým bábám, když k nim přijdou dospělé dcery a syni a přivedou vnoučata a pravnoučata a říkají „Mámo“ a „Bábo“. To závidím. A o to mne připravili za to, že jsem nosila jako holka uniformu hájot. Proto mě upřeli právo na špetku štěstí, kterou má kdejaká bezbožnice.“

„Závist je veliký hřích, ale upřímnou lítostí ji odčiníš. Utrpení je v našem vezdejším bytí hořký úděl, ale modli se a věř. Nežehrej, vzpomeň na utrpení Jobovo. Koho Hospodin miluje, toho zkouší. Pomni na život věčný.“

Kněz se snažil ovládnout a rád by zpověď ukončil. Prodělával nepříjemné pocity, které ho zbavovaly naučené rovnováhy a odosobnění. Snažil se vidět za dřevěnou mřížkou nešťastnou sestru. Nutil se do toho se vší opravdovostí, ale bránily mu neodbytné představy. Místo stařeny s pochýlenou hlavou viděl zfanatizovanou holku, která s planoucíma očima a do široka otevřenou pusou nadává a plivá na zbědované zajatce, vedené wehrmachťáky se samopalem přes prsa.

Anna prožívala jiné emoce. Otevřel se v ní jícen žluči a nebyla ochotná přestat v nejlepším.

„Nenávidím, velebný otče. Vím, že je to strašný hřích. Navenek se dokážu přemoct. Když se mi pokoušeli před lety přišít, že jsem vyhodila fabriku do povětří, ženské z práce vypovídaly estébákům, že jsem hodná, chválily mě. Dobrá. Jednám slušně, umím se přinutit. Ale nenávidím ty spokojené samolibé ksichty. Ženské odcházely z fabriky do teploučké domácnosti, k manželovi, k harantům a kašlaly na mě. Co jsem pro ně byla? Čím jsem se lišila od stroje, na kterém šily košile? Když jsem dobře fungovala a nitě netrhala, byla jsem dobrá. Víc se o mne nezajímaly. Že jsem odtáhla domů jako pes, že jsem uvnitř řvala bolestí, koho to zajímalo? Co je zajímalo, že to udělali oni všichni, celá ta sebranka, že mne za chybný krok v dětství odsoudili k trvalému zatracení, že mne odkopli jako suché koňské hovno do pankejtu...“

„Mírni se, dcero. Svatá zpověď je rozhovor s Pánembohem, s Ježíšem Kristem, s Panenkou Marií. Važ slova. Nedej se unášet zlobou. Přišla jsi očistit duši, chystáš se k svatému přijímání, a hřešíš nenávistí. Když kdo do tebe kamenem, ty do něho chlebem.“

„Odpusťte, velebný pane, ale komu si mám vylít srdce, když ne vám. Byla jsem sprostá, to mi tak ujelo, promiňte...“

„Nejde o slova, ale o svědomí. Přiznáváš, že hřešíš proti božímu přikázání Miluj bližního svého jako sebe samého? Že hřešíš přetvářkou? Kristus přikazuje: Tvoje řeč budiž ano, ano a ne, ne.“

V Anně vášeň nevychladla, i když s přemáháním zadrmolila omluvu. Nebyla ochotná proměnit se v pokornou ovečku a poslouchat mravní naučení. Cenil v ní tesáky pocit křivdy, který desítky let polykala.

„Báby hýčkají vnoučata, mužští spokojeně obracejí půllitry v hospodě, policajtům hrozně záleží na tom, aby se jezdilo po pravé straně a neřezala křižovatka - tahle sebranka tráví v přecpaném břiše děti, o které mě připravila, které mi sežrala...“

Už to nebyla svatá zpověď, ale vyhřezlý rakovinný nádor potlačované zášti. Anna se rozohnila a ze všeho nejméně měla chuť na pokání. Plála zlobou a náruživou dychtivostí vylít přetékající káď křivdy do poslední kapky.

Kněz pociťoval kukaň zpovědnice jako přistřižená křídla, polštářek, na kterém seděl jako ježka plného ostnů. Nejraděj by byl ze zpovědnice vyběhl a té ženské pověděl od plic, co si myslel. Krotil ho letitý trénink trpělivosti.

„Dcero, pomni na pokoru. Klečíš tu před Hospodinem, abys zpytovala svědomí a vyprosila odpuštění hříchů a ne abys žalovala na druhé.“

„Ale Bůh je spravedlivý a ví, kdo mi zničil život,“ polemizovala Anna a nedala si nasadit udidlo.

Ani léta drezůry v čenstochovském klášteře už Tadeusze Broniewskeho neudržela.

„Bůh je spravedlivý, vševidoucí a vševědoucí. Ví, kdo ti snědl děti. A nejen tobě, ale milionům matek. Hitler to byl, Němci. Oni vyvolali válku, zprovodili ze světa zástupy nevinných v koncentračních táborech, mučírnách, umořili bezpočet dětí hladem. Žít jako člověk k obrazu božímu, založit rodinu, mít děti, vnoučata, to ti nezabránili ty babky, chlapi v hospodě a policajti. Život ti zkazila zmrzačená duše, postavila mezi tebe a lidi hráz. A duši ti zmrzačil fašismus.“

Velebný pán se uklidnil a vykoktal rozřešení. Připojil ještě doušku: „Jdi mezi lidi, neboj se, věř jim. Vroucně se modli a žij podle přikázání Ježíše Krista. Není možná milovat bližního, když mu nevěříš.“

Anna zírala zoufale do šedých dlaždic před sebou a neviděla je. Neviděla nic. Všechno se jí v šíleném chaosu roztočilo. Vypotácela se z kostela jako ve snu. V hlavě jí hučelo a pletlo se hejno háďat.

Ani Bůh už jí...zarazila se. Takové pochybování je strašný hřích.

Byl celý její život omyl? Měli pravdu lidé okolo ní? Může se v osmdesáti letech předělat? Má ještě na stará kolena odvahu postavit si otázku, která se jí mnohokrát v duši kmitla, ale kterou vždycky odehnala: Připravili ji o normální lidský život obrlérer, Elisabeth, táta, ti, kdo ji učili křičet Heil Hitler?

Miluj bližního

Když lékaři kolegu pomlouvají, bývá to výraz závisti a chtě-nechtě ocenění.

Paní masérka mne položila na stůl po desáté. Už jsme za ty společně strávené hodiny věděli jeden o druhém a o svých rodinných trampotách kde co. Došlo na místní drby. Měl jsem mezi doktory známé a zmínil jsem se o Frommovi. Byl to vynikající ortoped a bydleli jsme léta na sídlišti pár kroků jeden od druhého.

Na mou chválu přikyvovala, souhlasila, přitakala. Když mi pod jejími pěstmi došel dech, přidala - tak mimochodem - malou doušku.

„Jo jo, to byla kapacita. Toho si nedovolil nepozdravit ani primář. Ale znáte to - komu pánbůh, tomu všichni svatí. Co ten si mohl dovolit, to by jinému neprošlo.

Traduje se takový případ - i největší autority se dušují, že to tak bylo. Operoval kotník. Kotníky, kolena, lokty, to byla jeho specialita.

Přišel s celou suitou na velkou vizitu. Asistenti, vrchní sestra, doktoři, co mají službu, rehabilitační a tak. Však to znáte.

Fromm nahlédl do lejster a povídá žoviálně pacientovi: „Tak co dělá ten levý kotník? Ukažte. Už s ním pohnete?“

„Ale pane doktore, vy jste mi operoval pravý.“

Suita zatajila dech. I moucha na okně ztichla. Fromm ponořil hlavu do papírů. Pokýval vážně hlavou. „Nejdříve jsme museli odoperovat ten zdravý, abychom viděli, co to udělá a teď přijde na řadu ten druhý.“

A vizita přešla k dalšímu lůžku, jako by se nic nestalo.“

Moc jsem téhle anekdotě nevěřil. Vzpomněl jsem si na jednu Shakespearovu moudrost, že jeden hlupák dokáže rozšířit tolik pomluv, že to ani sto rozumných nevyvrátí.

Fromma si lidé vážili. I sousedé na sídlišti ho měli rádi. Doktorů tam bydlelo několik, ale když někoho zabolelo v krku, nebo si dítě rozbilo nos, běželo se pro Fromma. Působil v okruhu několika ulic jako neoficiální obvodní lékař.

Jednou, bylo to takhle na Boží hod vánoční, manželka dodělávala oběd a vyšla si za dům zabruslit. Měli jsme tam pro děti politý beton a žena - na rozdíl ode mne - bruslila výborně. Jela pozpátku, zakopla o zamrzlou cihlu a nešťastně si na ni sedla. Dobelhala se domů, lehla si a naříkala, že ztrácí cit v nohou.

Běžel jsem pro Fromma. Vyšel v teplákách, žvýkal sousto svátečního oběda. Z kuchyně zvonily stolní příbory a voněla pečená krůta.

Spěchali jsme dvěma ulicemi k nám, žena už nohy necítila. Pustil se do prespunktury, kterou si osvojil jako lékař československé nemocnice v padesátých letech v Koreji. Vyhledával na zraněném těle jedno nervové centrum po druhém, pevně je chvíli tiskl a pak prudce pustil. Dvě hodiny z něho lil pot. Stáhl si teplákovou bundu a vykasal rukávy. To měl na Boží hod místo krůty na slanině. Ženě se cit do nohou postupně vracel.

„Kdybyste zase přestávala nohy cítit, ať pro mne muž doběhne. Nikam nepojedu, zůstanu doma. Přijďte, i kdyby to bylo o půlnoci.“

Pozdě večer jsem pro něho ještě jednou utíkal. To už terapie blahodárně zapůsobila po hodině. Příští den k němu ženu do nemocnice odvezli. Nohy jí zachránil.

K těm lepším anekdotám o něm patřilo, že napravuje, co pánbůh nedomyslel. Objevil, že na lidské patě je nevýhodně navzájem umístěna šlacha a žíla. Při extrémní námaze, zvlášť vrcholovým sportovcům to působilo těžkosti. Fromm přírodu vylepšil a v řadě případů se to osvědčilo.

Znal jsem paní, která mu byla do hloubi duše vděčná po celý život. Utrpěla těžký úraz nohy, krevní oběh se přerušil, hrozila trombóza, na ráno byla přichystána amputace. Strávil u ní celou noc. Nebyl s to smířit se s tím, že devatenáctileté děvče bude nadosmrti mrzák. Zkoušel možné i nemožné, aby ucpané cesty krve uvolnil. Vybičoval jí srdce za myslitelnou hranici. Riskoval dívčin život a zároveň s tím i celou svoji kariéru, popřípadě i soud za smrt pacienta. Krevní oběh se obnovil a noha a člověk byli zachráněni. To byl doktor Fromm.

Stejně dovedl mávnout rukou nad lapálií a nedělat si těžkou hlavu s tím, že bude mít u lidí vroubek. Léta jsme se znali a když jsem si pochroumal meniskus, domluvili jsme se, že mne odoperuje on sám vlastnoručně. Překvapilo mne, když v operační den chodil bez andělského odění. Pochopil jsem to teprve, když se do mne na operačním stole pustil jeho zástupce. Stejně mu v ten den předal Fromm operaci kolene známé hvězdy pražské fotbalové Sparty. Nezajímalo ho, koho operuje, ale co operuje, v jak naléhavé situaci člověku pomáhá. Tehdy se v nemocnici říkalo, že meniskus řeže vrátný.

Jeho politický postoj byl jednoznačný. Už jako student vstoupil do komunistické strany a členkou byla i jeho žena. Na schůzích rád nevysedával, řečnit ho nikdy nikdo neslyšel a vzletné fráze nerad poslouchal. Byl ale skálopevně přesvědčen, že každý člověk má právo na zdraví, že léčení nesmí být kšeft a že hippokratovská přísaha platí pro celý svět. Socialismus mu byl pro to zárukou.

Nejvíc si vážil, že může dělat, co pokládá za správné, že je díky svému vzdělání a umění svým pánem jako sotva kdo jiný. Že život jeho rodiny, i manželky a tří dětí, záleží na jeho práci, na tom, jak ho společnost, lidé potřebují, jak je jim užitečný. Byl si vědom, jakou má úroveň i jméno, byl na to hrdý, ale nepřehlížel, kolik tajů lidského organismu a zdraví se před ním ještě skrývá. Pokrok lékařství ve světě pociťoval jako handicap, který musí den co den dohánět. Zdokonaloval se ve světových jazycích, opatřoval si zahraniční prameny, studoval.

Měl upřímné, srdečné, přímé jednání. Nikomu se nepotřeboval zalíbit podlézáním a službičkováním. Díval se s jistým despektem na ředitele ústavu, který měl větší zájem, koho v nemocnici léčí, než jak léčení vypadá. Chápal, že ředitel nesleduje jen vlastní kariéru, ale jde mu o materiální zabezpečení provozu, o dotace, o investice, o moderní vybavení. Tím víc si vážil toho, že se on sám může spolehnout úplně a bez „zadních vrátek“ jen na úroveň své práce.

Konec šedesátých let ho zaskočil. Politika se před ním nečekaně otevřela jako spleť pravd a polopravd a přestala být tak jednoduchá, jednoznačná a jasná, jak se mu dosud jevila. Do té chvíle ji považoval více méně za něco, co prochází s úplnou samozřejmostí mimo něj a s čím si nemusí lámat hlavu. Bez vlastní viny i přičinění ho nyní politika popadla za vlasy a vtáhla do svých kliček a otazníků. Už nestačilo, že ho právě nesmírně zaujalo studium rodící se metody operací pomocí složité jehly, vybavené rentgenem a mini-frézou.

Hotová katastrofa pro něho nastala - konec konců nejen pro něj - když nadešel srpen osmašedesátého a do ulic Prahy vjely sovětské tanky. Proslýchalo se, že v nemocnici je jedna z tajných rozhlasových stanic, jež vysílají čtyřiadvacet hodin denně šokující informace a protisovětské výzvy. Ředitel mu přivedl tři pobledlé politiky, které do té doby Fromm znal jen z titulních stránek novin, a žádal, aby je schoval mezi ležící pacienty. Hrozí jim zatčení a kdo ví co ještě. K bráně nemocnice přijela auta sovětů, žádali ošetření nemocných. Po oddělení běhali doktoři s rezolucí, že službu okupantům odmítají. Fromm okamžik se zdviženým plnicím pérem váhal - hippokratovská přísaha přece jen... ale kolegové byli netrpěliví a morální tlak okolí byl silný. Odmítnout a třeba jen zapochybovat znamenalo stát se černou ovcí a uvalit na sebe pohrdání od ředitele po uklízečky. Viděl na papíře podpisy primáře, jednoho přednosty kliniky, druhého. Ani to nečetl a podepsal.

Jestliže dosud politikařením pohrdal a bylo mu nechutné, teď je nenáviděl. Strčil hlavu jako pštros do písku a neznal nic, než své pacienty, složité případy a vědu. Politika se k němu zachovala jako zhrzená a uražená dáma. Čím méně o ni stál, čím jasněji jí to dával najevo, tím neomaleněji si pro něho přišla.

Stanul před prověřovací komisí. „Jaký byl váš postoj v osmašedesátém roce a ke vstupu vojsk? Patřil jste k vedení ústavu, který...Tady je černý na bílém váš podpis pod rezolucí, která říká... Co k tomu můžete dodat? Nutil vás někdo, dělali na vás nátlak, vyhrožovali vám?“

Čím se mohl hájit? Že v té době zachránil tolika a tolika lidem údy, že nebýt jeho, byli by nadosmrti mrzáci? Že někteří z nich leží ještě jako „věc doličná“ na pokoji s nohou na šibenici a vzhlížejí s nadějí ke dni, kdy odkulhají zpátky k rodině a mezi zdravé? Že tam je montér, který spadl z osmi metrů na betonový dvůr a kterému měsíc po měsíci, operaci od operace vrací kousek po kousku roztříštěnou nohu a paži do původní podoby?

Kdyby býval místo toho všeho udělal tenkrát prohlášení, které má nyní cenu zlata, znamenalo by to víc.

Komise byla nesmlouvavá a politická fakta svědčila proti němu. Trest vypadal shovívavě, ale pro Fromma byl na úrovni Dantova pekla. V nemocnici zůstal, plat měl stejný, jen - operovat nebude. Jaká prozíravá hlava takové řešení vymyslela? To snad hrozilo nebezpečí, že někoho na operačním stole záměrně zmrzačí? Pro koho to byl větší trest? Pro něj, nebo pro lidi, na jejichž nemocných údech nemohl uplatnit mistrovství, jež mělo v zemi sotva sobě rovné?

Pro něho to byla nepředstavitelná duševní muka. Bloudil chodbami. Snažil se studovat, ale každá vyčtená novátorská myšlenka jen jitřila palčivé vědomí, že ji prakticky uplatnit nemůže. V noci ve snu operoval a probouzel se do vědomí, že nesmí... Napadaly ho fantastické myšlenky. Převléci se za kolegu do bílého s rouškou přes tvář ...ale asistenti a sestry by ho poznali a trpěli za něj.

Zvlášť kruté bylo, když pochopil, že lékařská kolegialita má i rub, který se jmenuje závist. A právě ta nyní vyvřela jak láva v nejošklivější podobě. Dlouho nebyl s to přijmout otřesnou skutečnost, že šílený nápad zakázat mu operovat se nezrodil někde na stranickém sekretariátě, ale mezi těmi, jimž v kariéře překážel. Vídal se s doktory, kteří za ním tenkrát přiběhli s osudnou rezolucí. Něco málo je také postihlo, udělali na ně ‚Ty, ty, ty!‘, ale pracují vesele dál, nic zlého se jim neděje. Když ho potkávají, jako by mu „strouhali mrkvičku“: „Myslel sis, že jsi neprůstřelný a vidíš?“

Ještě jedna palčivá myšlenka ho pronásledovala. Proč mě tak perzekuují, vždyť mnozí se prohřešili tisíckrát víc a bylo jim odpuštěno a na mně je stále Kainovo znamení, jako kdybych byl udělal kdoví co? Protože jsem Žid.

Měl za to, že se tohoto komplexu dávno zbavil, ale teď si uvědomoval, že s ním vědomě či v podvědomí zápasí celý život.

Co ten pojem vlastně znamená? Jeho rodiče byli atheisté, s judaismem se rozžehnali už dědečkové a babičky. On sám jako chlapec a jako student vyrůstal stejně jako jeho vrstevníci. Byl sportovec, atlet, v sedmnácti letech vstoupil do komunistické strany. Manželka byla také z židovské rodiny, ale s judaismem měla právě tak málo společného jako on. Když se jí narodily krátce po sobě dcera a dva syni, zůstala doma a věnovala se jim. Výborně studovali a byli všichni tři na vysoké škole, aktivní svazáci.

Co na něm bylo židovského, čím se lišil od ostatních československých občanů, v čem byl horší? Kdyby řekl, že si nikdy v ničem jistou odlišnost neuvědomoval, nebyla by to docela pravda. Vždycky jako by mu šel v patách původ jeho předků a nutil ho, aby se snažil dosáhnout co nejvíc, překonat sám sebe. Ve škole, ve sportu, v práci. Když byl starší, pochopil, že kdesi ve spodních vrstvách společnosti jako latentní infekce existuje letitý předsudek. Když jeden či druhý člověk něco vyvede, řekne se Novák nebo Kovářová. Kdyby totéž udělal on, řeklo by se Žid.

Od klukovských let, sotva se o svých židovských předcích dověděl, snažil se, aby ze sebe jakékoli znaménko „židovství“ setřásl. Aby beze zbytku splynul s ostatními, s celkem, aby nikde ani kousek ničeho nežádoucího nepřečníval. Jeho ideálem vlastně bylo, aby žádným Židem nebyl. Když dospíval, když vystudoval, když dosahoval úspěchy a věhlas, věřil, že se mu to daří. Jeho děti už si snad ani tenhle problém nikdy neuvědomí, nebude je zatěžovat, nikdo jim za dávné předky nic špatného nepřipomene a nevyčte.

Měl za to, že už desítky let socialismu a jeho práce a chování celé rodiny tyto věci překonaly. Nyní jako by s cynickým šklebem znovu vystoupily z temnot. Namlouval si to, nebo tomu tak opravdu bylo?

Když se člověk začne něčeho obávat, myslí na to, kudy chodí a vidí to i tam, kde po tom není zdání. Ať už byly jeho dedukce vyspekulované nebo opodstatněné, něco se v jeho duševním životě obrátilo naruby.

Odstrkují mne proto, že jsem Žid? Zbavují mne možnosti žít plnoprávným životem, jako každý občan republiky? Nechtějí mne, i když jsem se celý život snažil být jako každý jiný. Dobrá. Nebudu se vnucovat. Konec konců, proč bych se měl za to stydět, že jsem Žid, proč bych měl dětem zamlčovat, že jsou Židé? Žádný strašný dědičný hřích ani já, ani oni neneseme. Nežijeme přece v bigotním středověku a neviní nás za vraždu Ježíše Krista.

Obrnil se trpělivostí a vydržel, až děti skončily vysokoškolské studium. Pak požádal o povolení k legálnímu vystěhování. V Tel Avivu se vrátil k operačnímu stolu.

Kdo tím získal a kdo ztratil?

Gesto v pravý čas na pravém místě

Člověk ve vysokém postavení je jako kostelíček na vršíčku. Z dálky a ze všech stran je na něj vidět. A protože v lidské nátuře je rozšířený sklon všímat si na ostatních lidech - kromě sebe- hlavně vlastností záporných a všelijakých skutečných i domnělých šlápnutí vedle, nemá to takový náměstek ministra národní obrany a velitel letectva a protivzdušné obrany lehké.

Řekněme, že se jmenoval Orel. Jmenoval se ve skutečnosti jinak, ale tohle jméno by k němu bývalo docela dobře patřilo. Prošel jako stíhací letec druhou světovou válku, měl na kontě několik sestřelených messerschmittů a na blůze okřídlený odznak pilota první třídy.

Byl impozantní osobnost už svým zjevem. Vysoký, ramenatý, štíhlý. I když se blížil padesátce, zachoval si svěží vzhled, husté tmavě kaštanové vlasy bez jediné šedinky, energický krok, zvučný a stručný velitelský hlas a pod generálskou uniformou se mu zatím bříško nekulatělo.

Měl přísné jednání a i od nejbližších spolupracovníků udržoval odstup. Nevzpomínám si, že bych ho byl někdy viděl zasmát se. Chodil stále trochu podmračený. Když jednal s podřízenými, měl každý z nich stísněný pocit, že se na něho hněvá a kladl si otázku, co provedl a proč ho má generál v nelásce. Nikdo se neodvážil před ním zažertovat a chraň bůh říci nějaký peprný vtip. Když se více méně ze služební povinnosti zúčastnil nějaké společenské akce, působil jako těžítko na spisech a zábava se rozproudila teprve, když mu uviděli paty.

Při tom to nebyl zlý člověk. Armáda a letadla byly jeho život. Nevysedával zbytečně v kanceláři, znal všechny komandýry až po velitele letek a nebyly mu lhostejné ani jejich osobní a rodinné trable. Proč ta nevlídná slupka? Vpadl do války skoro jako chlapec. Nedokončil ještě ani pořádně leteckou akademii, když do země vpadli nacisté. Připojil se k starším a zkušenějším, nastartoval Avii a odletěl do Polska. Po menších a větších peripetiích se dostal dál na východ a svoji postpubertu prodělával na polních letištích, ve vzdušných soubojích. a ve špitále. Co kolem sebe ve stopách fronty viděl, to mu nepředstavilo život v nejpříjemnější podobě. Zažil války tolik a v tak citlivém a vnímavém stáří, že ho to poznamenalo i na mírová léta.

Nepřestal válkou žít úplně ani patnáct, dvacet let po jejím skončení. Nepohlížel na modrou uniformu jako na parádu pro romanticky založené mládence. Viděl každého z nich v úloze, kterou sám tak nelítostně prožil, a snažil se je na ni připravit.

Jeho kroky nebyly vždycky populární a nesklízel jen sympatie. Vzpomínám si na jedno opatření, kterým získal po letištích nezáviděníhodnou proslulost.

Letci měli báječnou stravu, které se říkalo L-norma. Patřila k ní denně tabulka čokolády. Vycházelo se z toho, že čokoláda zaplní zažívací cesty tak, aby pilot neměl ve vzduchu při náročných obratech a enormním tlaku na útroby potíže. Ale snězte každý den tabulku čokolády. Mezi dětmi na leteckých sídlištích měla čokoláda inflační hodnotu a že se s ní plýtvalo? To je slabé slovo.

Náměstek ministra nařídil zaměnit čokoládu karamelovými bonbóny nebo želé. To také není špatná věc. Dali bychom si říct deset deka, že? Ale čokoláda to přece jen není. A nešlo jen o pamlsek, ale o prestiž! Degradovat leteckou šlechtu na „cukrkandlové“ nebo „Orlovy pokroutky“? Tímhle krokem generál ušetřil státu do roka nějaký miliónek, děti na leteckých sídlištích po sobě přestaly čokoládu házet, ale vděčnost modré branže nezískal.

Nezdálo se, že by si z toho dělal zvlášť těžkou hlavu.

Jen jednou jsem s ním přišel do styku osobně. Pořádal shromáždění, na kterém se sešli velitelé, náčelníci štábů a politruci všech divizí a útvarů letectva a protivzdušné obrany. Aby se podpořilo jejich uvědomění byla na program zařazena politická přednáška. Vyjednali si její přednesení s mým zástupcem, podplukovníkem K. Ten ale právě v těch dnech onemocněl. Nechtěl jsem, aby měli naši páni vzduchu problémy a nabídl jsem se, že přednesu přednášku já.

Obhájil jsem v té době kandidátskou práci o poměru západoněmecké mládeže k válce a vojenské službě a vyšla jako knížka. Na toto téma se mi hovořilo dobře a věděl jsem už, co posluchače zajímá.

Když jsem na shromáždění přišel a generálu Orlovi se ohlásil, přijal mne nerudně.

„Podle programu měl přijít podplukovník K. Proč tu není?“

„Je nemocen, soudruhu generále. Místo něj budu mít přednášku já na to a to téma.“

„To je šlendrián. Když se to s ním dojedná a ohlásí se to, tak to má dodržet a ne za sebe poslat nějakého náhradníka. A o čem že budete vyprávět? No pozdrav pánbůh. Co s vámi mám dělat?“

S kyselou tváří ohlásil změnu a dal znát, co si o lidech, na které není spolehnutí, myslí. Zasedl na pódiu za stůl a ostentativně se zahloubal do rozložených lejster.

Ve mně se krev drobátko pěnila, ale na vojně je člověk na netaktnost zvyklý a vyšší šarže to vůči nižším berou jako něco na způsob svého deputátu.

„Počkej, ty náfuko,“ řekl jsem si v duchu a dal jsem si na výkladu záležet jak sólista v Národním. Nechal jsem písemnou přípravu v aktovce, stoupl si doprostřed pódia a spustil. Kladl jsem si zajímavé otázky a vybíral z toho, o čem jsem napsal knihu, to nejzajímavější.

Sál poslouchal. Generál zvedl hlavu od papírů. Zachytil jsem jeho pohled. Mísil se v něm počínající zájem s překvapením a zdálo se mi, že i s trochou uražené autority: »Jak to, že si ten chlap tady dovoluje excelovat, když jsem ho uvedl s despektem jako náhražku? V duchu vojenské discipliny měl něco z papíru odkoktat a ne se předvádět. To ze mne dělá blbce.« Po chvíli odstrčil křeslo od stolu, obrátil se ke mně čelem, přehodil pohodlně nohu přes nohu a dal znát, že ‚takovouhle „politiku“ bere‘.

Když po hodině vyhlásil přestávku, přistoupil ke mně, chvíli si mne prohlížel jako exota a pak řekl: „Pojďte na kafe, soudruhu plukovníku.“

Byl to od něho výjimečný výraz ocenění. Byl zkrátka každým coulem silná individualita.

Abych nezůstal jen u takových pošetilých malovánek, povím vám jeden příběh, který ho ukazuje v celé jeho výjimečnosti. Tradoval se léta po všech vojenských letištích.

Bylo to už řádku let po skončení války a u jednoho útvaru se ještě létalo na sovětských bitevních letounech Iljušin Il-2. Došlo v krátké době k dvěma nešťastným karambolům. Mezi piloty se rozšířily hlasy, že tyto stroje mají dávno odslouženo, jsou nespolehlivé a začalo se jim říkat „létající rakve“.

Generál Orel nařídil, aby na letištní ploše v tolik a tolik hodin nastoupil celý útvar se vším všudy, i s kuchaři a „lapiduchy“ a pacienty z marodky, i kdyby měli doskákat po jedné noze.

Přiletěl, vylezl ze své stíhačky. Velitel útvaru mu běžel dávat hlášení. Generál nečekal, až formule podle řádů skončí, mávl rukou a kráčel k řadě vyrovnaných bitevníků. Velitel poklusával za ním. Orel došel doprostřed řady strojů, ukázal na jeden z nich a vyštěkl: „Připravit ke startu.“ Kolem Iljušina se začali rojit mechanici. Generál chvíli netrpělivě přecházel sem a tam. Velitel útvaru nevěděl, zda má hopkat za ním a alespoň napjatě sledoval jeho ústa, kdy vyřknou nějaký rozkaz nebo ortel. Generál měl ústa sevřená, jako zapečetěná. Došel k letadlu, vylezl po kovových špršlích a spustil se do kabiny.

Velitel se modlil, aby motor naskočil. Štěstí. Vrtule se roztočila, stroj zarachotil a dal se pomalu do pohybu na práh ranveje. Generál zatáhl kryt kabiny. Dozorčí důstojník, kapitán v letištním majáku. se nadmul pýchou - to se mu zase hned tak nestane - a dal náměstku ministra povolení ke startu.

Teď to začalo. Iljušin se vznesl ladnou křivkou, až se dostal podvozkem vzhůru, přenesl se vysoko nad letištěm a opět po půlkružnici klesal. Klasický akrobatický looping. A pak už piloti a mechanici a štábní krysy a felčaři a kuchaři si mohli ukroutit krky a umžourat oči proti bledému nebi. Řady se rozpadaly, tvořily se hloučky. Němci by řekli ‚laik žasne a odborník se diví‘. Vývrtky, další přemety, skluz po křídle, po druhém. A pak se letoun šplhal strmou spirálou až skrze bělavou vysokou klenbu nebe a napjatým pozorovatelům za řídkými mraky zmizel. Slyšeli jen vzdálený tlumený hukot motoru. A pak „Škyt“ - a ticho.

„Proboha!“ vykřikl velitel útvaru. „Sanitka, nastartovat. Připravte se... kam dopadne. Doktore, běžte do sanitky.“

Objevil se, padal jako kámen. Za živa ho pohřbilo několik set párů očí. Pak v přesně odhadnuté vzdálenosti od země motor znovu naskočil. Letoun přeletěl betonovou nástupní plochu, div nebrnkl podvozkem o panely, znovu se vznesl, opsal kruh a dosedl podvozkem snad pět metrů od začátku ranveje. Iljušin se vrátil boční rozjezdovou plochou před nastoupený útvar, který se spěšně znovu formoval do předepsaných řad.

Generál se vyškrábal z hloubky kabiny. Trochu ještě vrávoral jako po menší opičce a došel před střed nastoupeného útvaru. Zastavil se v odstupu asi pětadvaceti kroků, pomalu rozvážně obhlédl nastoupený šik z levého konce do pravého. Svlékl si jednu mohutnou rukavici, druhou, rozepjal pod bradou řemínek přilby. Vzal obě rukavice a přilbu do pravé ruky a vzpažil ji vysoko nad hlavu. Pak s třemi předměty třískl o zem až přilba zatřeštila a vysoko nadskočila. Beze slova se otočil a teď už pevným krokem odkráčel k své stíhačce.

O „létajících rakvích“ se mluvit přestalo.

Havran vzlétá těžce

Nabral na vidle náruč sena a zdvihl ji. Vyjelo z ní něco černého a ucítil bodnutí do předloktí. Ani to příliš nebolelo, jen jako by se píchl jehlou. Pod nohama se mu kroutila zmije. „Kurva,“ zaklel a praštil ji podávkami. Zablýsklo se jí světlejší šupinaté břicho. Zmítala sebou ve smrtelném zápase, měla přeraženou páteř. Stiskl si palcem a ukazovákem levé ruky malou ranku, z níž vytryskly sotva na centimetr od sebe dvě drobounké krůpějky krve. Přisál se ústy a plival krev s jedem. Žádnou zvláštní chuť v ústech ani bolest v paži necítil.

Zatočila se mu hlava. „Mámo, sekla mě ta svině černá. Do pravý ruky...,“ a svezl se na kolena. Že mu máti nařízla paži srpem a sála a plivala synovskou krev, co stačila, to už nevnímal. Ani to, že ho vzala zezadu pod pažemi a dovlékla na trakař, z kterého shodila kupu sena.

Suchou trávu sváželi na mokřadní horské louce do prkenného seníku. V zimě, až bahnitá půda mrazem ztuhne a sníh ji pokryje, odvezou seno na saních s volským potahem do statku.

Teď místo sena vezla podruhyně svou jedinou radost, Jardu. Těžce se s trakařem motala, cesta byla samý kořen a kluk se jí svážel k jedné straně.

Dojela k osamělému patrovému stavení a zavolala. Vyběhly dvě ženské, spráskly ruce a spustily lamentace. To jí moc nepomohlo. Konečně se objevil kočí Matys a odnesl chlapce do komůrky.

Dům byl jako hrad. V přízemí chlévy, všelijaké kůlny a byt hospodáře. Na patře hromada kumbálů pro čeleď a rodiny podruhů. Kdo se na Šumavě nevyznal, neuvěřil by, kolik lidí se do takové nevlídné, nevzhledné krabice vejde. Neměla žádnou ozdobu, ani kousek stavitelova nápadu, jen holé stěny, spoustu malých oken a v patře ještě jedny dveře, které trčely do prázdna a nevedly nikam. V zimě, když napadly metry sněhu, přišel tenhle zdánlivě nesmyslný vchod ke cti. Nemusel se prohazovat dole závějemi tunel a chodilo se z patra rovnou. Ovšem jen lidé, pro dobytek to cesta nebyla. Jak by je vyvedli z přízemí nahoru po dřevěných schodech? Některý rok se svatý Petr smiloval a dveře v patře se neotevřely. Kdy na ně došlo, o tom býval vyřezán na zárubni záznam. U starších chalup v srdci hor byla začernalých jizev ve dřevě slušná řádka.

Ve světničce, která byla strohá a nerudná jako celé stavení, ležel hoch na dřevěné posteli. Zíral zarudlýma lesklýma očima do stropu a zmítal se v horečce. Ruka mu otekla tak, že mu matka musela s těžkým srdcem rozstřihnout rukáv košile. Seděla u něj a otírala mu horké čelo studeným hadříkem. Sousedka z vedlejšího pokoje běžela do Fefrů (tenkrát se tomu Libínské Sedlo ještě neříkalo) pro bábu.

K večeru se doštrachala kořenářka - Já, bába po bohu, pomohu, kde mohu, a to, co nemohu, nechám pánubohu. Nejdřív hubovala. To už se tak patřilo. Aby čerchmant vzal takové trmácení přes les. A jak se teď má v noci dostat domů? Ale to bylo jen, aby řeč nestála. Pak Jardovi prohlédla ruku, ohmatala a brblala dál, jen téma změnila. Bručela, proč pro ni neposlali dřív‘. Teď už to vypadá, že když to přežije, o hnátu přijde. Maminka se dala do pláče. Bába vrčela nanovo. Jak má v takovém blázinci kurýrovat, když jí do toho ženská řve.

Konečně se pustila do práce. Vykouřila světnici jalovcovým pometlem, že tam bylo k udušení. Podstavila oprýskaný lavor a otevřela znovu na oteklé paži ránu. Při tom si stále něco povídala. Už nehubovala, ale zaříkávala.

„Bujte už zticha, teta, nebo to nebude mít rajcenkrecht žádnej oučinek,“ okřikla štkající maminku. Jarda zase pozbýval vědomí, hlava mu padala na duchně bokem. Bába nasypala do kastrolu z plátěného pytlíku sušené byliny a uvařila na železném sporáku lektvar. Namočeným klůckem plátna ruku obalila.

„Lejte do něj čaj z brusinek i z brusinkovýho lupání, co se do něj vejde. To na tu horkost.“ Ještě poradila, která modlitba k Panence Marii je na hadí uštknutí nejlepší a vyrazila se západem slunce domů.

Pro smrtelníka, který se v šumavských horách nenarodil, by byla taková pouť horor. Pajdala o holi hodiny lesem i planinami. Střídala se, aby to nebylo jednotvárné, rašelinová třasoviska s úseky, plnými omletých balvanů. Každých pár kroků si smrkový velikán usmyslel, že se rozpřáhne mocným kořenem za kamarádem na protější stranu cesty. Než vyšel měsíc, řídila se babka chvílemi ve tmě tmoucí jen světlejším pruhem mezi korunami stromů.

Podobný výlet nebyl pro ni ničím zvláštním, byla tomu zvyklá od malička. Měla jen starost, aby neklopýtla a nerozbila vejce, která si nesla v uzlíku jako lékařský honorář. Když zahoukal sýček, přejel jí, přes všechnu otrlost, mráz po zádech. Divíte se ? Zažili jste to někdy?

Jarda ležel v mělkém řečišti Blanice. Byl jako opilý. Ale v jeho letech mu ještě žitnou pálenku okusit nedali a kde by vzal cestou ze školy pivo?

Sáhl si do týlu a sykl bolestí. Podíval se na prsty. Po mokré ruce stékal pramének do růžova zředěné krve. Zaklel podobně jako na onu jedovatou zmiji, jen tentokrát v množném čísle. Pomalu se zdvihl na všechny čtyři a rozhlédl se. Školní brašna ležela ve vodě kousek od něj a proud ji přeskakoval, jako by měl radost, že se může pěnit nad neobvyklou překážkou. Zvedl ji. Byla těžká a praménky z ní crčely všemi směry. Vyškrábal se na hlinitý podemletý břeh.

O ruku nepřišel, jinak by se v pravidelných šarvátkách cestou ze školy neubránil. Dnes ho dostali, ale to až když ho praštil jeden skopčák kamenem do hlavy. Do řeky ho asi hodili, jeho i aktovku s učením, když ztratil na chvíli vědomí a „měl okno“. Ještě že ležel na zádech, jinak by se utopil. Ta banda darebáků by si s tím svědomí nedělala: o jednu českou svini méně.

Od jeho střetnutí se zmijí uteklo v Blanici plno vody. Co všechno se odehrálo na jejích březích!

Hitlerovský nacismus rozbouřil politické vášně, jež se nevyhnuly ani samotám, kde Jarda s maminkou žili. Než začal chodit do školy, byl klid. Pod jednou střechou dýchalo na dvě desítky dospělých a několikanásobek dětí a nikdo si nelámal hlavu, kolik z nich bylo Čechů a kolik Němců. Všichni se od nejranějších let stejně lopotili na rašelinových lukách plných klikvy a černých zmijí. Šlechtili trávu, která dávala užitek, srovnatelný s pšeničným polem v Polabí. Stáda strakatých krav přinášela v těžkých vemenech i na masitých kýtách hospodářům slušné peníze. Statkáři byli vesměs Němci, ale na ošetření luk a stád potřebovali spoustu čeledi, mezi níž se už na národnost nehledělo.

I jazyk se tu míchal do šumavského esperanta, které zpravidla pokládali Češi „z kraje“ (rozuměj: z vnitrozemí) za němčinu, a Němci z Bavor za češtinu. Pořádně tomu nerozuměli jedni ani druzí. Němčina hrčela, čeština zpívala. Tahle šumavčina duněla ochraptěle z hloubky plic a převalovala se na jazyku jako žvanec tabáku nebo bytelný knedlík, který patřil také k místním raritám a s nímž se nevytrénovaný žaludek nebyl s to vypořádat do druhého dne.

Otázka, zda je Čech nebo Němec, Jardu překvapila, až když ho maminka vedla ve Volarech do školy. Tátu neměl, sedlák se k jeho otcovství neznal. Maminka nemohla statkáři odpustit, že ji jako holku zneužil a pak se nikdy k svému potomkovi nehlásil, i když byl chlapec jeho věrná kopie. Menší, rozložitý v ramenou a v bocích, široký obličej, nozdry na palec, ústa, že do nich mohl vložit pěst. Moc krásy po nemanželském tátovi nepobral. Za své a synovy půvaby sedlák nemohl, ty byly od pánaboha, ale že jí nikdy na vlastní krev ani stéblem nepřispěl, to mu zapomenout nemohla. Když se hlásil k henlajnovcům, byla tím pevněji utvrzena, že ona je Češka. Však její maminka, nebožka, ji jako Češku vychovala. Jardu přihlásila do české školy, i když jí to sousedky na společné chodbě rozmlouvaly.

Ani si nepomyslila, kolik nesnází tím sobě i jemu způsobí.

Nejprve to odnesl kluk. Nestačilo, že se musel na tabulce a ve slabikáři potýkat s písmenky a paní učitelka mluvila tak divně, že jí skoro nerozuměl a pořád ho v řeči opravovala. Navíc se mu každá druhá cesta ze školy proměnila v ragbyové a boxerské utkání. Parta malých Němčíků poznala, že chodí na Steinhauserovy samoty sám a udělala si z něho terč svých kratochvílí. Když jich bylo dost, nabančili mu. Přišel domů zválený, potrhaný a samý šrám. Ale všechno zlé je...znáte to. A tak se z malého mírumilovného Jarouška stával pomalu, ale jistě horský lev, nebo alespoň ještě jeden šumavský medvěd, po tom posledním, co ho zastřelili v želnavském polesí před sto lety. Nos měl každou chvíli rozbitý, ucho natržené, na oku modřinu, ale u protivníků získával respekt. Časem, zvlášť když jich nebylo alespoň půl tuctu, pokládali za jistější házet po něm z uctivé vzdálenosti kamením a nadávat mu „Tschechische Saukuh“.

Němčina je bohatý a pružný jazyk, umožňuje vytvářet novotvary spojením několika slov do jednoho. Mládež v kožených kraťasech s padacím mostem se nespokojila tím, že je česká svině, a titulovali ho - na bezpečnou distanc - „česká sviněkráva“, i když zoologie takovou kombinaci nezná.

Naučil se rvát jako deset rohatých a nechal by si spíš zlámat ruku, než by prosil, i když na něm sedělo několik klacků z vyšších tříd německé školy. Hluboké vrypy to vrývalo do jeho vědomí a povahy. Do šesti let stáří nevěděl, že je Čech, ani co to znamená. Pěsti henlainovského dorostu, opatřené ocelovými boxery s ostrými hroty, mu vtloukaly vlastenectví do hlavy. Neprojevoval je biblickým pravidlem, opsaným do Starého zákona z Chamurabiho o tisíc let starší stély: Oko za oko, zub za zub. Netituloval útočníky vepřovými ani hovězími přízvisky. Mělo to na něj blahodárnější vliv.

Uvědomil si rozdíl mezi hatmatilkou, která míchá češtinu s němčinou, a hezkým jazykem pohádek Němcové, Erbena, pověstí Jiráska, Wintra. Přišel na chuť baladám Kytice. Uměl Čelakovského Toman a lesní panna zpaměti, ani nevěděl, jak se to naučil. Překvapil učitelku, když na besídce - zasmušilý samotář, kterému říkali spolužáci „Havran“ - přednesl docela hezky a s citem Vrchlického verše „Byl jednou jeden kouzelník...“ I když to nedovedl tak vyjádřit, báseň ho získala svou melancholií.

Moc dobře se neučil. Prolézal ze třídy do třídy jen tak tak. Ale co měl rád, byly knížky. Půjčoval si je ze školní knihovny. Nejraděj měl dobrodružné o cizích, exotických krajinách. Nejprve přečetl Robinsona a pak objevil verneovky. Ve školní knihovně veliký výběr nebyl, ale paní učitelka, když viděla jeho ušlechtilou náruživost, přihlásila ho do knihovny obecní, do té pro velké. Tam byl výběr bohatší.

Když teď vylézal z řeky jako hastrman a vyléval vodu z aktovky, bylo mu nejvíc líto Dětí kapitána Granta. Jak je může v tomhle stavu přinést zpátky do knihovny ? A co tomu řekne paní učitelka? Půjčí mu pak ještě někdy něco?

Čítanku a početnici má také půjčené, nebude je muset zaplatit, když je zničil? Jak to vysvětlí mamince? Sáhl si na hlavu. Ta boule - ta na něj poví, že se zase pral. A maminka mu pořád klade na srdce... Nojo, ale jak to má udělat? Ach, bože, kdyby uměl létat jako to káně nad ním. Ale jak by pak unesl aktovku s učením? A nemohl by číst, to ptáci neumějí. Tak to se radši sem tam popere. Však to není každý den, a rozbitou hlavu také pokaždé nemá. Jen kdyby těch Němčourů nebyla vždycky celá parta. S jedním, s dvěma, možná i se třemi by si poradil. Počkal by si na ně, jako si oni vždycky počkají na něj a nařezal by jim, že by jim příště přešla chuť. Takhle mu nezbývá, než se spokojit s neveselou kalkulací, kolik mu jich nandali, a co jim oplatil.

Vrátil se k řece a vyhledal oblázek jako půl pěsti. Říká se: co to způsobilo, tím se to musí spravit. Zamačkával bouli. Moc to nepomáhalo, bolelo to jako všichni čerti, ale stiskl zuby.

Měl větší starost o maminku, než o sebe. Má i bez něj hromadu soužení. Léta žili všichni v domě celkem v pohodě, hádky byly jen o takové hlouposti. Nyní nemine den, aby jí někdo neudělal nějakou schválnost. To ti, kteří se přizpůsobili sedlákovi a říkají si „Volksdeutsche“. Nemohou jí odpustit, že se hlásí k Čechům a že on - Jarda - chodí do české školy. Většina se sice chová jako dřív, nic zlého mamince nedělá, ale tváří se jak pštrosi. Strčí hlavu do písku a nevidí, co vidět nechtějí. Maminka říká, že se budou muset odstěhovat, že si najde práci někde dole v kraji. Tam Němci netrojčí tak, jako tady v pohraničí.

To si představit nedovede. Jak by mohl žít někde jinde než tady, kde zná každý strom, každou stezičku? Ví, kde rostou hřiby a borůvky a ostružiny, kde vychází večer dvanácterák a divočáci. Zná tady tisíc věcí. A jak by žil v krajině jako placka, bez lesa, bez hor, mezi spoustou cizích lidí?

Voda v Blanici utíkala horempádem. Už zase pramenila v Československu a ani na ní nebylo znát, že od doby, co do ní hodili školáka i s aktovkou a  Dětmi kapitána Granta, tekla šest a čtvrt roku  říší Velkoněmeckou. Podle odvěkého zvyku se u Putimi vlila do Otavy, bohaté perlorodkami. Poklonila se přemyslovskému hradu, který kdysi střežil rýžoviště - zlatým pískem slynoucí Písek.

Jako by spěchala po Jardových stopách.

Vojín Jaroslav Poštůlka sloužil v Písku u ženistů.

„Poštůlka! Směr alej topolů poklusem v klus! ...K zemi. Plížením vpřed. Vztyk. K zemi. Vztyk. K zemi.“

„Blbec,“zabručel jeden z vojáků, odpočívajících na mezi. Měli přestávku, někteří kouřili. Ocenění patřilo četaři, který si na Poštůlkovi chladil žáhu. Proháněl ho, až z Jarouše teklo. Nasměroval jeho přískoky tak, aby sebou hoch plácl do největší kaluže.

„Dělá si to sám,“zabručel jeden z vojáků.

„Hovno si dělá sám. »Paťatej« je prostě buzerant, to je to.“

„Dyby se Jarda neštajfoval, tak ho nechá bejt.“

„No a co? Řek mu, že štyry metry z pontonu na navigaci nikdo neskočí, aby mu to teda předved, dyž to po něm chce.“

„Nojo, ale takovou držkovou si žádnej mazák líbit nedá. Je třeba držet pysk. Von stejně četař ví, že žádnej háček na jeho první zařvání „Skákej, skákej!“ nedá. Že si každej počká, až to má tak půl druhýho metru, nejvejš dva, dyž je ponton rozjetej.“

„No bodejť. Dyby skočil dřív, spadne do vody a ponton ho vo navigaci rozmačká na sračku.“

„Ale stejně je to lumpárna, že ho »Paťatej« takle tejrá. Jarda vojnu docela žere, vem si ho na vopičí dráze. Nebo posledně na nočním pochoďáku, kolika kámošům nes flinty, dyž nemohli.“

„To je fakt. Akorát má takovou zaťatou náturu. Nesnáší, aby ho někdo prcal pro nic za nic. A než by lez ke křížku, to se rači nechá uhonit k smrti.“

„Vztyk! Pozor! Pane kapitáne, rota o přestávce....“

„Dobře. Dejte pohov. A - říkáte přestávka a támhle jeden sebou mlátí do bláta. To z pilnosti?“

Všichni ztratili řeč. Četař zpozoroval, že na cvičiště přišel osvětář, kterého si tu v téhle chvíli ze všech nejméně přál a přiškrceným hlasem Poštůlkovi zavelel: „Vztyk. Zařaďte se.“

Jarda si zastrčil za řemen zablácenou blůzu, která mu vylezla někam pod ramena, narovnal lodičku na hlavě, vzal pušku do ponosu a motal se ke skupině kamarádů, stojících okolo kapitána. Všechny tváře byly obráceny k němu. Jako by čekali, že udělá, nebo pronese něco zvláštního, jako by ho viděli poprvé.

„Pane kapitáne, dovolte se zařadit.“

Jardova honička i přestávka skončily, četař pokračoval v pořadovém výcviku. Kapitán se zeptal, co procvičují, pokýval hlavou. O scéně s vojínem Poštůlkou neřekl nic. Četař byl rudý, cítil, že přestřelil, že mu tohle jen tak neprojde. Osvětář mu nechce »dávat kapky« hned tady před podřízenými. Nepochyboval, že to dostane v kasárnách i s úroky.

Kapitán Bajer, osvětový důstojník praporu, nepomýšlel ani tak na to, jak umravnit četaře, jako spíš co udělat s Poštůlkou. Že druhoročáci prohánějí nováčky byla stará bolest. Říkali si: ‚My jsme to museli vytrpět, ať si to „bažanti“ na dalším ročníku vynahradí‘. Ale Poštůlka ho zaujal.

Všiml si, že je to mimořádně fyzicky silný, otužilý chlapec. Při zimním cvičení jako veliteli průzkumné hlídky mu nechyběla iniciativa a nápady. Je ale takový ubručený, vzpurný jezevec. A samotář. S nikým se nepřátelí, věčně se mračí, i když nemá proč. Odkudsi si přinesl přezdívku „havran“, která je na něj jako šitá.

Kapitán vzal papíry a četl: matka dělnice v zemědělství, syn nemanželský, otec neznámý, místo narození Steinhauserovy boudy u Volar, vyučen zedníkem. Člen KSČ od 9.července 1945.

Václav Bajer byl původně učitel. Po osvobození si odbýval zkrácenou povinnou vojenskou službu. Za války jeho ročník sloužit nemohl. Na obvodní vojenské správě s ním vedli krátký rozhovor, který mu obrátil život naruby.

„Chápete, že republika potřebuje v armádě kvalitní velitelský sbor? Jste zdravý, máte maturitu, bude z vás výborný důstojník. Čím jste byl v civilu (otázka už byla formulována v minulém čase)?“

„Jsem učitel.“

„Znamenitě. Potřebujeme osvětové důstojníky. Dostanete rovnou nadporučíka.“

Ani ho dlouho nepřemlouvali, skoro ho nepustili ke slovu. Výhybky životní dráhy mu přehodili a semafor ho zpátky do školy nepustil.

Nadporučíka dostal, brzy ho povýšili na kapitána, ale co si z učitelského povolání nedal vzít, byl citlivý, vnímavý vztah k mladým lidem, i když je měl teď v uniformě. Každý z nich ho zajímal.

Několikrát si všiml Poštůlky nad knihou. Byl zvědav, co čte. Kovbojku? Detektivku? Slaďák? Ne, Šrámka, Stříbrný vítr. To mu vzalo dech. To u něho nečekal.

Našel si příležitost a dal se s chlapcem do hovoru. Nebylo to tak slavné, jak předpokládal. Hoch byl plný rozporů. I řeč se s ním navazovala těžko. Jako by se zamkl a schoval klíč. „Co ode mne chceš? Proč za mnou lezeš? Co na mě šiješ?“ tak nějak se mu to dívalo z očí. A v řeči jako by každou větu opatrně vážil, aby se nepodřekl, Aby ho za něco nechytili a nepřivedli, kam nechce. Co si opravdu myslí, zůstalo za devíti zámky.

Za knížky se ale nechal vést „jak na vařené nudli“. Kapitán byl opatrný, nic mu nevnucoval, ani moc nápadně neradil. Řekl pár slov o téhle knize, o druhé. Chlapec se přesvědčil, že věci, o kterých osvětář mluví, stojí za přečtení.

Jeho znalost literatury byla jak děravý kabát. Některého autora znal, až to překvapovalo, o jiném, podobném, neměl ponětí. Oblíbil si Zikmunda Wintra, protože ho zaujal román Rozina sebranec. Z Jiráska měl rád Staré pověsti české. Pustil se náhodou do čtyř dílů U nás, to se mu zdálo nudné, a tak o jeho další věci ztratil zájem. Přečetl desítky svazků laciného vydání Breta Harta, ale Jack London byl pro něho objev. Jakmile o něco klopýtl, co se mu zamlouvalo, pídil se po tom dál. Když mu kapitán přistrčil Krakatit, rázem se nadchl pro Čapka, od kterého do té doby nečetl nic. Měl nepochybně vkus, poznal dobré věci. Zčásti získal „čich“ léty četby, zčásti nelehkým životem, který mu napověděl, co je v řádcích knihy zrcadlo pravdy a co úhor.

Útržkovité a s velikými mezerami bylo jeho všeobecné vzdělání. Měl výtečnou paměť, ale v mnoha směrech mu chyběly elementární znalosti. Stále vystrkovaly rohy samoty uprostřed šumavských slatin a lesů. Kladně působila jeho zvídavost. Nestyděl se, že to či ono nezná. Probouzelo to u něho zájem a snahu proniknout do oblastí, kde měl „bílé místo“, jako na starých mapách s nápisem: ‚hic sunt leones - zde jsou lvi‘. Na soustavné studium nebyl zvyklý a neměl k němu odvahu.

Osvětář oťukával, jak je to s jeho představou o politice, když je komunista. V tom směru to bylo bídné. Podepsal přihlášku, když pracoval v Husinci jako zedník, a když podepisovali kamarádi. Ale o čem se na schůzích mluvilo, to mu šlo jedním uchem tam a druhým ven.

Aby se dostal do poddůstojnické školy, nebylo těžké. Líbilo se mu tam a dělal pokroky. Honičky bylo hodně, studování málo, a tak se cítil jako ryba ve vodě.

Poprvé byli přijímáni nematuranti i do záložně důstojnických škol. Kapitán Bajer „zatlačil“, operoval jeho „třídním původem“ - kdo mohl mít lepší? a členstvím ve straně a Jardu přijali. Tam už to bylo pro něho obtížnější a procházel „s odřenýma ušima“. Jednoduché věci chápal rychle, ale systematicky se učit, to se mu zadíralo. Poznával, že „vojna není kojná“. Ohrnovali nad ním nos někteří velitelé i frekventanti. Zjednával si respekt, když šlo o tělesnou sílu, odvahu, rychlé rozhodování, ale výuka vojenské teorie pro něho byla Labyrintem Minótaura.

Za ránu osudu považoval, když byl vybrán do kurzu politických pracovníků. Zčásti dělali politruky z dosavadních osvětových důstojníků, ale gró se formovalo nově z funkcionářů a členů komunistické strany. Celá politika nepředstavovala pro Jaroslava španělskou vesnici, ale něco jako soustavu kráterů na odvrácené tváři měsíce.

Co si měl počít? Koho měl přesvědčit, že se pro to nehodí, že o politice nemá ponětí? Aby se mohl bránit, musel by mu to někdo vnucovat. Nikdo se s ním nebavil. Vojenští páni měli předepsané tabulkové počty, které museli naplnit. Zda se mu zařazení líbí nebo nelíbí, nebrali v úvahu. Celá armáda byla jedna velká novostavba a pro řadu funkcí bylo těžké najít ideální typy. Stavělo se a lepilo z toho, co bylo.

Četař aspirant Jaroslav Poštůlka si připadal jako v bláznivém kolotoči, kde si ho zlé moci podávají ze strany na stranu, staví ho na hlavu, podrážejí mu nohy, neví už, kde má levou, kde pravou ruku a nohu, nemůže se ničeho zachytit.

Byl jmenován výchovným náčelníkem pěšího pluku v Jihlavě.

Sotva se stačil u útvaru ubytovat a představit novému načalstvu, bezprostřednímu šéfovi, zástupci pro věci politické majoru Táborskému a veliteli pluku podplukovníku Dohnalovi, dostal cestovní rozkaz a jel do Domu armády v Českých Budějovicích. Připravoval se nový výcvikový rok a divizní politické oddělení svolalo seminář k marx-leninské přípravě generálů, důstojníků a poddůstojníků z povolání. Jel asi tak nadšeně, jako na extrakci zubu moudrosti.

Jak se mu stávalo v poslední době pravidlem, skutečnost byla horší, než očekával. Kapitán z divize, osvětář předělaný na politruka, vykládal první kapitolu Dějin všesvazové komunistické strany bolševiků, která se měla příští měsíce probírat. Zdálo se, že si sám není moc jistý tím, co hovoří. Byl absolvent učitelského ústavu, snad se kvalifikoval pro přírodovědu nebo ruční práce, ale dějepis to určitě nebyl. Jaroslavovi připadalo, jako by mluvil sanskrtem.

K dovršení galimatyáše vystoupil nějaký desátník aspirant, kterého si matně pamatoval z kurzu politruků a postavil kapitánův výklad na hlavu. Vlastně ho obrátil z hlavy na nohy, ale to Poštůlka nebyl s to poznat. Jemu se to, čemu prve nerozuměl, ještě beznadějněji zmotalo. Desátník vysvětlil, co je v první části Dějin VKS/b hlavní a jak je to třeba v úvodní přednášce důstojníkům vyložit. Byl to sice voják základní služby jako Jaroslav, ale působil už před vojnou v propagandě, kdežto chudák kapitán z divize k tomu přišel jako slepý k houslím. Zmohl se jen na to, že přiškrceným hlasem prohlásil, aby se jako směrodatná direktiva bralo to, co říkal desátník. Byla to nahodilá epizoda, která však charakterizovala převratnou dobu, jíž armáda procházela a která Jaroslavem obracela jak oblázkem v proudu.

Měl v hlavě dokonalý mišmaš. Bylo mu do breku. Odhodlal se vzepřít osudu, který si s ním hraje, jako za okny podzimní vítr s listy kaštanu. Zvedl ruku.

„Soudruhu kapitáne, já jsem se tu ocitl omylem. O těch věcech, co se tu mluví, nemám potuchu. Je vyloučené, abych o tom dělal někomu přednášku. To by byla hrůza a děs. Prosím vás, udělejte něco, ať mě toho zbaví, ať mě z té funkce odvolají...“ Skončil skoro v slzách.

Kapitán na Poštůlkův plačtivý žalm neodpověděl. Cítil se po vlastním debaklu o málo lépe, než on. Hleděl nepovedený seminář co nejrychleji skončit a předstoupit sám s prosebnou abdikací před svého náčelníka. Účastníci se rozjeli po jižních Čechách.

Jaroslav se vracel do Jihlavy jako sedláci po bitvě u Chlumce. Sotva se zastavil v pokojíku, který obýval s dalším aspirantem, spěchal za majorem Táborským.

„Soudruhu majore,“ zaúpěl, a v rozšířené verzi zopakoval žalozpěv, který přednesl na semináři diviznímu kapitánovi.

Major poslouchal a přemýšlel. Shodoval se v duchu s četařem, že jeho ustanovení do úlohy vychovatele je omyl a smůla pro chlapce samého, pro pluk i pro něj jako zodpovědného politického zástupce. Od kapitána na semináři se ale lišil. Za prvé věděl, že se z prekérní situace slovní ekvilibristikou a útěkem nedostane, že mu četaře Poštůlku za žádného Marxe a Cicerona v jedné osobě kádrováci nevymění. Za druhé - neměl jen učitelský ústav, ale než oblékl vojenský kabát, pár let ve škole opravdu učil a měl jisté pedagogické zkušenosti.

Zkusil jediné, co zbývalo. Vyhradil Jaroslavovi místnost, posadil ho nad Dějiny VKS/b a zbavil ho všech ostatních povinností. Poradil mu, jak má studovat, co si podtrhovat, co vypsat, jak si část po části opakovat. Občas za ním zašel, trochu ho vyzkoušel, trochu opravil. Dál už mu nezbývalo, než nechat - byť atheista - věci příští na vyšší moci.

Jarda chodil studovat jako na galeje. I v noci ho pronásledovala ve snu knížka v červených deskách. Nevypisoval si poznámky, ale opisoval bezmála celé stránky. Měl pocit, že co si nenapíše, to si nezapamatuje. A měl hrůzu, že si nezapamatuje nic, a tak si psal pro jistotu všechno. Memoroval slovo od slova jako katechismus.

Táborský dosáhl kolosální úspěch, když se mu ho podařilo přesvědčit, že musí pochopit myšlenku a ne se naučit odstavec zpaměti. První pokusy nešťastnému chlapci připadaly, jako když se učil jezdit na kole a s úlekem zjistil, že ho nikdo nepřidržuje. Podobně jako na kole i nad knížkou mu v jisté chvíli zaplavila prsa radost, že už udrží balanc a jede sám.

Den po dni ho pomalu opouštělo zoufalé přesvědčení, že tenhle Taxisův příkop není s to nikdy v životě zvládnout. Ještě nevěděl, jak ho přeskočí, ale začínal doufat, že se mu to snad přece povede, že to není absolutně nemožná věc.

Musel zdolávat dvě překážky zároveň. Kromě obsahové přípravy i ostych z veřejného vystoupení. Přednáška před desítkami důstojníků, a snad přijde i velitel pluku, to bylo něco jiného, než odříkat na školní besídce „Byl jednou jeden kouzelník, ten v ledném bydlel hradu...“

Dlouho ho mučila myšlenka, že se pro učení a přesvědčování lidí nehodí a nikdy hodit nemůže. Že jeho politructví je životní tragedie. Z hluboké, zdánlivě bezedné skepse vyskočil jako zázrakem a - jak se to stává - upadl do druhé krajnosti. Přišel před plnou učebnu zlatých nárameníků, stoupl si za řečnický pultík a bez úrazu jako reklamu na karborundum-brousek zopakoval, co si předem nejméně dvacetkrát pro sebe odříkal. Měl rázem pocit, s jakým se nepochybně vracel Caesar z dobyté Galie. Snad by ho ani neudivilo, kdyby ho čekal triumfální pochod napříč Jihlavou, nebo kdyby ho důstojníci odnesli do ubytovny na ramenou.

Byl to na jeho životní pouti opravdu důležitý předěl, i když to nebylo tak slavné, jak se mu zdálo. Hlavní bylo, že prolomil bariéru strachu a přesvědčil se, že může zvládnout náročnou teoretickou přednášku. Mnozí z posluchačů to ovšem viděli kritičtěji. Odříkal nabiflované penzum jako průvodce po hradech a zámcích. Bylo znát, že by těžko obstál, kdyby se ho někdo na něco zeptal, že se „navrčel“ první kapitolu, ale neví, co je ve druhé. Leč první krok je nejtěžší, a ten měl zdárně za sebou..

Mělo to pro něho ještě další význam. Přišel studiu na chuť. Hlavní zásluhu měl major Táborský. Kouzlem pedagogické zkušenosti probudil ze sna intelekt dřímajícího šumavského medvěda a nastartoval jeho dráhu k metám, o nichž neměl ani on, ani Jaroslav v té chvíli zdání.

„Soudruhu majore, dovolte mi s vámi promluvit.“

Dva kroky od dveří stál kapitán Stuchlík, paty k sobě, špičky od sebe a za stolem seděl se soustředěným vážným výrazem náčelník katedry filosofie vojenské akademie major Poštůlka.

„Ano. Co chcete?“

„Přines‘ jsem návrh otázek na závěrečné zkoušky v kurzu 2B.“

„Dobře. Položte to sem, já se na to podívám.“

„Soudruhu majore, dovolte mi odejít.“

To nebyla legrace, ale docela vážně myšlená šaškárna, panující podle Řádu vnitřní služby i v takových naprosto nevhodných podmínkách, jako bylo pracoviště filosofů. Podle pravidel pořadového „vlevo v bok, vpravo v bok, čelem vzad“ se řídila na přelomu padesátých a šedesátých let světonázorová výuka velitelů. Nikdo výslovně nenařídil, že se musí formální regule dodržovat i na akademickém pracovišti, ale nikdo to nezpochybnil, nikdo nepovolil výjimku.

Co to způsobilo? Kardinální přestavba armády v padesátých letech znamenala zásadní omlazení celého velitelského sboru. Mělo to kladné, ale i jiné stránky. Valná část důstojníků, kromě frontových veteránů, byla téměř stejného stáří. Nebylo výjimkou, když včerejší spolužáci z důstojnického učiliště se ocitli u útvaru ve vztahu náčelník - podřízený. Včera spolu - jak se říká, a jak to často doslova bylo - chodili „za holkama“ a dnes jeden dával rozkazy a druhý říkal „Provedu“ a „Dovolte mi odejít“. Nesměl včerejšího „kámoše“ poslat „někam“, i když měl třeba sto chutí.

Na katedře královny věd to nevypadalo jinak.

Jak se tam Poštůlka ocitl? Jako výchovný náčelník pluku se ostřílel a osvědčil. Povýšil v hodnosti i ve funkci, přešel na politické oddělení divize a zůstal v armádě jako důstojník z povolání. Absolvoval dvouletou vysokou stranickou školu v Praze. Dřímající buňky v mozkových závitech se definitivně probudily, byly náležitě odpočaté a prokázaly kromobyčejnou čipernost. Když k tomu kádrováci připočítali znamenitý třídní původ, následovalo jmenování šéfem filosofie v akademii.

Leč zde se objevila úskalí, jimiž proplouval celý velitelský, politický i učitelský sbor v zeleném.

Z osmi mužů na katedře bylo pět, včetně Jardy, narozeno v témž roce a tři zbývající byli o dvě, o tři léta starší. Kdybychom šli dál a spočítali měsíce a dny, byl náčelník vlastně nejmladší benjamínek ze všech. A teď si zjednejte patřičnou autoritu. Můžeme se divit, že se přidržel Řádu vnitřní služby jako berličky? Jenže - jenže filosofie není pořadové cvičení a kdo má víc hvězd na rameně nemá ještě patent na výklad Hegelovy Fenomenologie ducha. I když se posluchačům vojenské akademie právě tahle knížka ke studiu nepředepisovala - to by asi zůstala armáda hnedle bez velitelského dorostu - i tak si zjednat mezi stejně starými podřízenými respekt v tak širokém moři znalostí jako je filosofie byla fuška Sisifova.

A tak se můžeme, ale nemusíme divit majoru Poštůlkovi, narozenému v září, že zůstal sedět za stolem, nechal kapitána Stuchlíka, narozeného v březnu téhož roku, stát v pozoru u dveří a řekl mu hlasem hodnosti vyšší a odpovědné: „Nechte to tu, já (sedmdesát pět kilogramů moudrosti a patent na pravdu) se na to podívám. Můžete odejít.“

Je ovšem otazné, zda se takovou vetchou francouzskou holí dá kulhavá autorita spravit. Přihlédněme k jisté polehčující okolnosti. Sedm podřízených bralo panující režim „vpravo v bok - vlevo v bok“ na katedře jako samozřejmost, danou poměry v armádě, podobně jako neprotestovali proti klimatickým podmínkám, daným zeměpisnou šířkou. Neměli to náčelníkovi za zlé. Pohlíželi na jeho svrchované postavení sice s kapkou závisti, ale také s přehršlí soucitu. V jistém smyslu nesl trnovou korunu za ně.

Jaroslav jim to neztěžoval. Měl pro jejich svízele pochopení. Trpěl tou atmosférou sám dost. Za léta si odvykl protestovat proti svévoli osudu, jak se o to kdysi pokoušel na semináři v Budějovicích . Věděl, že by to nebylo nic platné, a že je lepší imperativ kádrováků přijmout a přizpůsobit se, než se marně vzpouzet.

Seděl v dané chvíli za psacím stolem v křesle jako král Lear, ale co si měl počít? Měl vyskočit, podávat desetkrát za den svým kapitánům a nadporučíkům pravici, dělat hloupé vtipy, nebo se vyptávat, co je u nich doma nového? Nenosilo se to a neměl na to povahu. Snažil se alespoň svoje vrchnostenské postavení nepřehánět a nezneužívat a lidé na katedře to věděli a oceňovali. Kus bručivého medvěda v něm zbyl, ale každý jsme nějaký. Optimisté viděli jeho dobré stránky a pesimisté krčili rameny: mohl by přijít i někdo horší.

Jarda si uvědomoval, že sedí na vyšší židli, než mu podle jeho znalostí patří. Studoval, co měl sil a na co mu čas stačil. Teorie ho bavila, trávil nad knihami hodiny dlouho do noci. Ale víc než vnitřní zájem ho jako bič pohánělo vědomí, že má řídit kamarády, kteří jsou na tom v mnoha směrech lépe než on. To ho motivovalo a zároveň mu to vědu ztrpčovalo. Byla už jeho smůla, že nemohl studovat z čisté radosti, ale hnala ho věčně obava před selháním. Čím byl ve vyšším postavení, tím ho tenhle komplex palčivěji tiskl a trápil. Měl lví podíl na jeho uzavřenosti, samotářství a zakaboněné tváři. Občas jeho přidušená hořkost vybuchla jako sopka a láva se rozlila, kam neměla, ale o tom bude ještě řeč.

Někteří jeho učitelé měli vyšší filosofické vzdělání. Jiří Křen vystudoval filosofickou fakultu v Kyjevě. Libor Stuchlík zůstal po absolvování na Karlově univerzitě nějaký čas jako asistent a učil logiku.

Nejvíc starostí mu působil Jaroslav Sokolík. Ne že by se povyšoval, že by ho nechtěl poslouchat. Vystudoval filosofii na Univerzitě Karlově, ale to nebylo všechno. Byl mimořádně nadaný a jeho znalosti z dějin filosofie byly při jeho paměti encyklopedické. Choval se až nápadně skromně, jako by se před ostatními za hlavu, nabitou vědomostmi, styděl. Navíc měl široký kulturní rozhled. Znal krásnou literaturu, poesii, divadlo, i hudbu a výtvarné umění. Anglické úsloví říká, že pánbůh má zlozvyk klást všechny dary do jednoho košíku. Sokolíkovi nadělil kromě všeho, nebo se vším ještě bohatý a vytříbený jazyk a „lehké pero“.

Poštůlka otevřel Literární měsíčník a upoutal ho titul Nietzscheova tragedie po padesáti letech. Letmo jej přelétl a zarazil se. Německý filosof byl pojat rozporně, na jedné straně umělec, na druhé vědec. Uvádělo se, že zbožňoval Wagnera, zvlášť jeho Prsten Nibelungů. Největší šok byl podpis: Jaroslav Sokolík.

Poštůlka nebyl s to v první chvíli stať jak se patří slovo od slova přečíst. To, co zahlédl, stačilo. Otevřel Dějiny filosofie a četl: „Jedním z nejreakčnějších ideových proudů německé buržoasie bylo filosofické a sociálně politické učení Friedricha Nietzsche (1844 - 1900), jež se zformovalo v období prudkého zostření rozporů kapitalismu.“

Jako by pasáž v učebnici a stať v časopise pojednávaly o dvou rozličných lidech.

Přiměl se k tomu, aby článek přečetl důkladně a užasl znovu. Autor vzpomínal půlstoleté výročí uveřejnění rozsáhlé studie významné české myslitelské osobnosti - Zdeňka Nejedlého o Nietzschem. Sokolík tlumočil její hlavní myšlenky.

Je to možné? Poštůlka věděl, že se Nejedlý zabýval filosofií dějin a umění, ale studii o Nietzschem neznal, ani o ní neslyšel. Byla napsána před první světovou válkou a zřejmě se o ní raději ohleduplně mlčí. Nebo ji Sokolík interpretoval po svém? Nemohl se ho dočkat.

„Soudruhu kapitáne, četl jsem váš článek a nevycházím z údivu.“

Sokolík viděl na psacím stole otevřený Literární měsíčník, ale co měl odpovědět?

„Posaďte se,“ major ukázal na křeslo u konferenčního stolku a sedl si naproti. To bylo neobvyklé a věstilo to, že rozhovor bude vážný.

„Nietzsche byl nejoblíbenější filosof nacistů. Nafoukaný pocit, že jsou „nadlidé“, čerpali z něj. Poznal jsem ty „nadlidi“ od klukovských let a mohl bych vám po nich ukázat pár jizev, jak mi svou „vůli k moci“ vtloukali do hlavy.“

„O jeho zpátečnictví, nepřátelství k humanismu a o inklinaci k mystice není sporu. Ale to, co z něho udělal Hitler a nacisté, ty koncentráky a gestapácké mučírny, válka, za to Nietzsche za všechno nemůže. S tím by se býval určitě neztotožnil.“

„Ale napsal jste to v tom článku? Já jsem to tam nenašel.“

„Ten článek měl jiné poslání.“

„A jaké? Oprášit ho a předvést z hezčí stránky?“

„Chtěl jsem připomenout, že Nejedlý dokázal už v roce 1913 vidět Nietzscheho kriticky a zbavit ho aureoly nepřekonatelného vědátora.“

„Vypadá to spíš, že oceňujete jeho velikost jako nejbližšího přítele a zbožňovatele Wagnera. Víte, jaký obdivovatel Wagnera byl Hitler? Že s Goebbelsem vyzdvihli Wagnera na vrcholný piedestal německého hudebního velikána, a snad světové jedničky vůbec?“

„Ano. To je známé. Ale za to nemůže Nietzsche, ani Wagner. Wagnerova hudba kvůli Hitlerovi a nacistům neztratila kouzlo a Tannhäuser se dává i u nás a v Sovětském svazu.“

„A co Prsten Nibelungů? Jak píšete, Nietzsche právě ten nejvíc obdivoval. Já jsem ty Siegfriedy se smrtihlavem na brigadýrce poznával z blízka. A ty Brünnhildy v hnědých košilích hitlerjugend a ve strakatých dirdlech také. A tihle „nadlidé“ čerpali pocit, že si mohou všecko dovolit, že jsou tím větší, čím jsou surovější a víc šlapou po ostatních národech - z koho? Z takových výkvětů němectví, německé „skromnosti“, jako byli Nietzsche a Wagner. Ti dva se hledali, až se našli.“

„Ale ten článek snad nic z toho nevyvrací a nezpochybňuje.“

„Jakpak ne, když píšete, že Nietzsche sice nebyl vědec, ale „byl umělec, č l o v ě k   s r d c e“. To „člověk srdce“ jste napsal proloženě.“

„Ne já, ale Nejedlý.“

„Neschovávejte se za něj. Tenkrát ještě nebyl marxista. A pochybuji, že by to byl podepsal po druhé světové válce.“

„Já myslím, že by se ani dnes za tu studii nemusel stydět. Proto jsem o ní ten článek napsal.“

„Myslíte? Nikde v jeho spisech jsem studii nenašel.“

„Nevím, zda je tam otištěna, nebo ne. Ale v době, kdy vyšla, hrála jednoznačně pozitivní, pokrokovou úlohu. Zbavovala Nietzscheho nimbu vědce a jeho myšlenky, kterým se tenkrát Německo klanělo, ukazovala jako výron emocí a ještě k tomu hodně nahodilých. V tom byla Nejedlého zásluha i odvaha v té době. Dnes není těžké vidět, jak bublina Nietzscheho splaskla a jak jeho teorie „vůle k moci“ a „nadlidí“ posloužila zločinu.“

„Mám obavu, jestli tomu takhle každý čtenář porozumí. Co vám bránilo, abyste to napsal jasněji?“

„Soudruhu generále, volá vás náměstek ministra.“

Náčelník akademie zvedl telefon.

„Příteli, mám pro tebe něco nepříjemného.“

„To je škoda. Já myslel, že mi řekneš nějakou dobrou anekdotu.“

„Anekdotě se to podobá, ale ne dobré. Ministr vnitra na dobré anekdoty moc není.“

„O jé, to zas některý posluchač...“

„Kdyby posluchač...“

„Snad ne zase...?“

„Právě že zase. Co s ním vyvedem?“

„Když on je ale jako náčelník katedry opravdu vzorný.“

„Ale kvartální výtržník. Ještě že to nevyvádí v uniformě.“

„Co zase proved?“

„Co udělal? Maličkost. Popral se v Břevnově v hospodě kvůli nějaké děvce, kterou má bezpečnost v evidenci. Když zavolali SNB, pokračoval a jeden z mužů zákona musel vyhledat lékařské ošetření. Stačí? Pokolikáté je to? Počtvrté?“

„Ne, nepřeháněj. Potřetí.“

„No pozdrav pánbůh, „teprv“ potřetí. A podplukovník a politruk a náčelník katedry. A vždycky je v tom nějaká baba. Chercher la femme - a já bych v jeho případě dodal: publique. To si takový chlap v Kristových letech nemůže najít pořádnou ženskou? To musí vyvádět klukoviny jako puberťák?“

„Ale on se chová, jak je rok dlouhý, naprosto vzorně, věř mi. Je spíš takový zaťatý samotář.“

„Jenže když ho to jednou za čas popadne, stojí to za to.“

„Co s ním mám udělat? Škoda, že nemám pravomoc, abych ho oženil.“

„Proboha tě prosím, proč si nenajde slušnou známost? Vždyť v zásadě antifeminista ani homosexuál není, když se tahá s kdejakou fuchtlí.“

„Chlapi mají teorii, že mu toho příroda nadělila moc a že se ho ženské bojí.“

„To je nesmysl. Víš, co si myslím? On není žádný krasavec, to je pravda, a asi mu to někdy některá dala znát a trpí mindráky.“

„Tak to nejspíš bude. Ale je to od něho hloupost. Je zdravý, urostlý chlap, kdyby se pořád neškaredil, i ta jeho papula by se dala snést. Ožení se ošklivější. A když si vezme uniformu...“

„...a ukáže výplatní pásku...“ Oba se dali v telefonu do smíchu.

„Ale co s ním? Doufám, že ho nemusím vyhodit, nebo nám ho nechceš vzít a někam ho uklidit?“

„Ne, to nechci. Ale věčně jeho excesy tutlat nemůžeme. Slyšel jsem, že se po akademii říká: »Jak má chvilku volnou, pere se s esembáky.«“

„Díky ti. Já si ho tentokrát půjčím, to mi věř. Ten si to za rámeček nedá.“

Nedal. Nemohu napsat, co mu náčelník akademie, frontový veterán generál-major řekl. Nejsem si jist, že by to papír snesl a počítač by z toho mohl mít poruchu. Ale nešlo jen o silná a hlasitě pronesená slova. Ta tvořila první díl jednání. Druhý byl spíše náhražkou táty, kterého Jaroslav nikdy nepoznal.

Domluva účinek bezesporu měla. Alespoň v tom, že už víckrát plukovníka Poštůlku při žádné hospodské rvačce nechytili a ve společnosti pochybných dam ho nikdo neviděl. Nejsem si jist, zda to bylo také pod vlivem zmíněné rozmluvy, respektive její druhé části, ale stárnoucí mládenec se oženil. Obavu, že si podtrhne mládí, už mít nemusel, nechybělo mu mnoho do čtyřicítky.

Svoji nastávající choť dlouho nehledal a daleko pro ni nešel. Vzal si sekretářku.

Když se to takhle stručně řekne, může si to čtenář různě vyložit. Známosti se sekretářkami navazují někdy i šéfové, kteří nemají nejčistší úmysly. V tomto případě v tom nic špatného nebylo.

Seznámení - tím nemyslím služební seznámení šéfa s podřízenou, ale citové sblížení - mělo romantický ráz. Paní Hronová prožívala v manželství problémy a občas ji Jaroslav přistihl v slzách. Když se rozváděla, měl s ní soucit, a to je první stupínek citu a v každém případě něco jiného než lhostejnost. Jako šéf k  ní byl pozorný a - řekněme to banálním výrazem: hodný. Z její strany byla odpovědí vděčnost.

Vidíte, jak se to utěšeně krůček po krůčku vyvíjelo?

Jaroslav si vděčnosti všiml a rozehrály se v něm struny, o kterých neměl jako „havran“ tušení. A pak už to pokračovalo normálně, jen s několikaletým zpožděním.

Rozumí se, že se už v hospodě s policajty nepral, i když „měl chvilku volnou“.

Měnily se poměry ve světě i v zemi, vyvíjeli se lidé, někteří k lepšímu, druzí naopak. Jaroslav patřil k těm prvním. Přestal kopírovat doktora Jekylla a pana Hydeho - propadl se do minulosti přísný náčelník katedry s občasnými záchvaty chuligánství.

Zasloužila se o to řada vlivů. Přibývala mu léta, zkolébala ho spořádaná domácnost. Neodcizila ho společnosti, naopak. Jako by se teprve osmělil vykročit z medvědího brlohu do Prahy. Manželka měla ráda divadlo, koncerty, výstavy a s ní jim přicházel na chuť i on. Sbližovalo je to, ale neprožívali to stejně. Paní Poštůlková citem, Jaroslav přece jen více rozumem. Neubránil se, aby nehodnotil umění někdy až příliš přísnými ideovými měřítky. Manželku to zlobilo. Byla cestou z Tylova plná dojmů, a on začal meditovat, co je v Schillerových Loupežnících poplatné době a co o těch věcech řekl Marx a co F.X.Šalda. Ale brala už svého Jarka takového, jaký byl.

Na něho mělo přemýšlení o ideové stránce umění pozitivní vliv. Rozšiřovalo mu světonázorový obzor. Čím hlouběji pronikal do filosofie, tím méně ji chápal jako sumu neotřesitelných, neměnných pravd. Pochopil, že je to živý proces poznávání, který se nepřetržitě obohacuje sumou věd. Zároveň si uvědomoval význam filosofického přístupu pro praktický život. Jedním slovem: ze skořápky školometa se klubal skutečný filosof.

Krůček na této cestě způsobila i rozmíška se Sokolíkem o Nejedlého studii. Nepřešel ji lehce. Vzal si znovu Nejedlého práce i pojednání o nich. Dospěl k poznání, že jejich velikost je kromě jiného právě v tom, že Nejedlý neodvíjí filosofii z hotových pouček, ale že se opírá zejména o ideový rozbor hudby a literatury.

Svitlo mu, že studie o Nietzscheho tragédii nebyl učednický omyl profesora, „který ještě nebyl marxista“, ale imanentní kritika, jež odhalovala slabiny, které později posloužily nejzločinnější epoše německé historie. Nejedlý nesoudil o Nietzschem podle následků jeho teorií - které v roce 1913 nemohl znát - ,ale na základě kritické analýzy jeho prací. Názorů, kterým se tenkrát kdekdo klaněl. Vždyť rasové teorii o „nadlidech“ propadala počátkem dvacátého století i řada velikých a dodnes uznávaných světových literárních veličin. Stala se na určitý čas takřka literární módou. A Nejedlý se dokázal této módní vlně postavit, a nikoli zvučnými slovy, ale věcnou a krásně napsanou analýzou. A Sokolík to pochopil a svou statí připomněl. Snad to mohl napsat srozumitelněji a důrazněji, ale to už není zásadní chyba. Psal to pro kulturní čtenáře. Měl právo leccos u nich předpokládat.

*

Profesor Poštůlka jel na světový filosofický kongres do Düsseldorfu. Wolfgang Hahn z východoberlínské univerzity mu nabídl referát v kolokviu o filosofii míru.

Předcházely tomu licitace. Výbor mezinárodní filosofické asociace odmítal zařadit téma do programu. Nedávno skončila Konference o bezpečnosti a spolupráci v Evropě. Pojmy jako mír, mírové soužití a odzbrojení zaváněly západním představitelům, kteří měli ve výboru hlavní slovo, komunistickou propagandou a sovětskou diplomacií. Po delším jednání se podařilo zařadit kolokvium do volného programu, něco jako vystrčit je za plot vlastního kongresu.

Düsseldorfští hostitelé se ještě „pojistili“. Vyslali na jednání v univerzitním areálu několik ostřílených diskutérů a naverbovali na stovku studentů, kteří měli dělat klaku.

Účastníci kongresu ze socialistických zemí také nezůstali stranou. Téma přilákalo i desítky zájemců z dalších konců světa. Vykázání kolokvia za oficiální pořad jednání je mělo odstavit na vedlejší kolej, ale spíš na ně upozornilo. Ještě před začátkem se sešlo tolik zájemců, že bylo nutno vyhledat větší místnost.

Většinu účastníků tvořili němečtí studenti. I když ještě neskončily na vysokých školách prázdniny, mládež se už sjížděla. Na mimořádné odpolední jednání v areálu univerzity se jich sešlo víc, než bylo naverbováno. Někteří měli upřímný zájem o humánní téma, jiní se přišli podívat, jak vypadají filosofové ze „zemí za železnou oponou“, a nechyběla ani lačnost senzace.

Profesor Hahn nemluvil dlouze. Američané by řekli, že podal „helicopterview“ na rozporné stanovisko k válce a míru v historii německého myšlení. Dokládal, že militarismus v teorii provázel války v praxi a měl - jak pro německé sousedy, tak pro německý národ - katastrofální následky.

Mluvil kulturní, literární němčinou, opíral tvrzení o zajímavé citáty a příklady.

Auditorium poslouchalo pozorně, rušení se nekonalo a nakonec zatleskali nejen sympatizanti, ale osmělilo se i několik studentů.

Slova se ujal profesor Poštůlka. Po jeho prvních větách sál zašuměl. Čech, a mluvil plynně německy. Nebyla to sice němčina akademická, souvětí na stránku a sloveso nakonec, ale to působilo, zvlášť na mladé Němce, sympaticky. Mluvil hovorovým jazykem.

Hovořil o mírové tradici v myšlení význačných českých postav, Husa, Chelčického, Komenského, Masaryka, Fučíka. Obšírně připomněl mírový projekt evropské unie krále Jiřího z Poděbrad z roku 1463. Zmínil se, že se mu dostalo horlivé podpory od německého humanisty Martina Maira.

Posluchači o mnoha skutečnostech slyšeli poprvé.

Neupadl do výčitek, co německé výboje a okupace našim národům způsobily. Vystoupení vyznělo jako apel na přátelské soužití Němců a Čechoslováků, jmenovitě na vzájemné pochopení ve filosofii a kultuře.

I on se setkal s potleskem.

Začala diskuse. Nejprve se měly klást otázky, ale pod formální rouškou dotazů se spustila polemika a ne právě nejsmířlivějším tónem. Západoněmečtí profesoři vystupovali jeden po druhém s předem připravenou argumentací. S vyslechnutými referáty si dělali málo starostí. Nikdo na ně výslovně a věcně nereagoval. Snahou bylo převést diskusi na pole, kde měli, podle svého přesvědčení, převahu.

Výpady se soustřeďovaly na „vyhnání“ Němců po druhé světové válce z jejich staletých domovů v „sudetoněmeckém“ pohraničí, na „zvěrstva“, jichž se při tom Češi dopouštěli. „Právo na sebeurčení“ „vyhnanců“ vyžaduje návrat jejich a jejich potomků a náhradu majetku, o který je Československo připravilo. Prvním předpokladem spravedlivého soužití je náprava této dějinné křivdy, spáchané na Němcích.

Profesor Hahn odpověděl podle biblické zásady: Běda tomu, skrze koho pohoršení pochází. To, co následovalo po válce, bylo války důsledkem. A kdo válku vyvolal, Češi nebo Hitler? Kdo zabral „Sudety“, Češi Německu, nebo nacistická Velkoněmecká říše na základě vnucené mnichovské dohody Československu? Čí byly bojůvky ordnerů, vyzbrojené z Německa a vycvičené v Německu, které přepadaly československé četnické stanice, pošty, školy a terorizovaly civilní české obyvatelstvo? Kdo rozbil staleté soužití Němců a Čechů v „Sudetech“, kdo odtud v osmatřicátém roce vyhnal statisíce českých rodin?

Co znamená „revanž“? Co jiného než novou válku, navíc v podmínkách zbraní hromadného ničení? Jediné rozumné řešení je mír, odzbrojení a vzájemně ohleduplné soužití. Reminiscence křivd nevede k ničemu jinému, než k novým křivdám. Řetěz zla je třeba přetrhnout.

Poštůlka navázal konkrétním příkladem. Jihočeský ústav akademie věd, zabývající se škůdci rostlinných kultur, má po léta kontakt s obdobnými institucemi bavorských univerzit. Navštěvují se, vyměňují si zkušenosti z pracovních postupů, konkrétní poznatky, sledují společně účinky chemických prostředků, odolnost hybridů a další. Říkají žertem vážnou věc: Když obilní plísně a mandelinky nerespektují státní hranice, když kůrovec a mniška přecházejí z Bayerischer Wald na Šumavu a obráceně, nemohou za nimi zůstat lidé, kteří se proti tomu brání, pozadu. A zvlášť když mají akademické tituly a říkají si vědci.

Příklad provětral dusnou atmosféru ostré politické polemiky a vrátil jednání z mračen na zem. Kolokvium skončilo v náladě smířlivější koexistence.

Zajímavý byl ohlas mezi německými studenty. Původní záměr učinit z nich klaku selhal. Se sympatiemi přijímali argumenty Hahna a Poštůlky. Mnohé z nich slyšeli poprvé, zatím co názory svých pánů profesorů měli oposlouchané nesčetněkrát.

Pro Jaroslava mělo jednání epilog.

Oslovil ho prošedivělý Němec v brýličkách.

„Dovolte, abych se představil. Profesor Bayer z bonnské univerzity. Překvapilo mne, jak dobře mluvíte německy. Vy jste Čech nebo Němec?“

„Čech. Jmenuji se Jaroslav Poštůlka. Na tom by si Němec zlámal jazyk.“

„Nu, ve Vídni je na obchodech každá druhá firma Zemlicka a Ruzicka a jsou to Rakušáci až do morku kostí.“

„Já jsem do morku kostí Čech.“

„A kde jste se naučil tak dokonale německy, mohu-li se zeptat?“

„Měl jsem německé příbuzné a hodně jsme se stýkali.“

„Ale občas použijete některý výraz, který připomíná Böhmerwald. Ti příbuzní byli odtud?“

„Jo, myslím, že ano.“

„A odkud, prosím, mohu-li být tak zvědavý.“

„To není tajemství. Od Prachatic, od Volar, tam odtud.“

„Myslel jsem si to. Wallern, Volary, to je ono. To mi vaše řeč připomněla.“

„Vy to tam znáte?“

„Jakpak by ne. Já jsem se ve Wallern narodil. Otec tam byl oberlehrer - řidicí učitel.“

„Rozumí se v německé škole, že?“

„Samozřejmě. My jsme byli čistě německá rodina. Však jsme si za to od Čechů vytrpěli.“

„Ano?“

„Věřte tomu. A až do hořkého konce. Ještě Američané, když přišli, nám dali svůj díl.“

„Opravdu? A jak, prosím vás. Já jsem měl za to, že se chovali k Němcům shovívavě.“

„Pěkně shovívavě. To byste viděl. Nám nastěhovali do vily tucet kriminálnic, nakažených skvrnitým tyfem a maminka je musela ošetřovat. I mýt a koupat ty zavšivené špindíry musela a převlékat podělané postele.“

„Neříkejte. A kde se tam ty kriminálnice vzaly?“

„Byl to nějaký transport z věznice, nebo z pracovního lágru a my jsme měli ten pech, že ho zastihla kapitulace zrovna u nás.“

„A měly vši a tyfus?“

„Ba že. Polovina jich tam pomřela. Ještě že se ta infekce nerozšířila po Wallern. Některé odpadaly už cestou. Pak nutili naše lidi, aby je vykopávali z hrobů a sváželi na hřbitov do Wallern. Tam jim udělali pompézní společný hrob. Ten tam jistě ještě je.“

„To vás týrali i Američané? A za Čechů před válkou jste také trpěli?“

„Že se ptáte. To byly Wallern jedna Golgota. Podívejte se, mám do smrti památku.“ Pan profesor otevřel ústa a ukázal na horní dásni zlatý můstek.

„To vám vytloukli Češi?“

„Ja. Takový jeden spratek cestou ze školy. Ale nedarovali jsme mu to. Kamarádi se mne zastali. Zmlátili ho, že zůstal bez sebe. My jsme se také uměli bránit. To jinak nešlo.“

„Samozřejmě. A co jste pak s tím českým klukem udělali, když ztratil vědomí?“

Jaroslav začínal něco tušit. Že by taková náhoda...? Že by osud po létech nastrojil takový žert?

„No ten na to tenkrát doplatil a víckrát nikomu zuby nevyrážel. Kamarádi ho popadli a hodili do řeky.“

„A utopil se?“

„Co jiného?“

„Nebylo to přece jen surové, za ránu do zubů kluka zavraždit?“

„O jednoho méně. Stejně to byli takoví nekulturní Untermenchen.“

„A vy jste byli Übermenschen, že?“

Profesor Bayer se zarazil a podíval se na Čecha pátravě. Z Poštůlkových replik už byla ironie příliš zřejmá.

Bez pozdravu se otočil. S těmihle slovanskými barbary je škoda ztrácet čas. Jediné, co na ně platí...

Jaroslav si pomyslel něco podobného. Jen to nebral tak fatálně. Vzpomněl si na profesora Hahna, a jak reagovali studenti. Ona je přece jen pravda, že není Němec jako Němec.

A co jsem já? blesklo mu hlavou. Když mu maminka kdysi naznačila, z čí ledví pošel, radost mu to neudělalo. Pochopil ale, že hlavní je, v čem člověk vyroste, s čím se ztotožní a co se z něho stane. A to už nezáleží na tom, kolik jaké krve po předcích podědil.

Vracel se domů údolím Rýna. Pohled z okna rychlíku se střídal se vzpomínkami na čerstvé zážitky.

Řeka nebyla tak blankytně modrá, jako na pohlednicích, zato po ní pluly každý kilometr hluboce ponořené vlečné čluny. Byl střízlivý pracovní den. Protější vysoké stráně hrály na sklizených vinicích pastelkami podzimu. Na strmých útesech hrad za hradem, omšelé kameny a světlé věže zámků. Z kterého skaliska zpívala Lorelei? V ráji romantiky - alespoň na pohled - mohla vodní víla probíhat tisícem kouzelných míst. Učesaná a vyžehlená městečka, natřená latexovými barvami, kde se ani smítka neodvážila ukázat na ulici. Z oken přetékaly muškáty.

A tady v tom nebi lidské pohody a dobroty žijí lidé jako pan profesor Bayer se zlatou korunkou po vyražených zubech.

Do utěšeného obrázku za oknem vstoupil niterný epidiaskop.

Cesta z volarské školy alejí do vršku okolo hřbitova. Do vršku a z vršku to bylo všude, jen rašelinná slatina byla jako stůl. Opovaž se vzít to přes ní zkratkou, pokud tu nejsi doma a nezapíchl sis do bezpečného směru klacek mrtvé kleče.

Maminka upachtěná, ustaraná, samá modrá žíla. Večer co večer s jehlou a záplatou nad jeho děrami na loktech a na gatích. Ty se klubaly samy od sebe. Vždyť on si dával takový pozor když se prodíral lískovými keři, lezl na plané jabloně, když se občas - nerad - drobátko popral.

Hymnus lesních korun šeptá a hučí na Bobíku. Vyplašil stádo jelenů. Vousatý hajný Paleček, strašný lesů pán, když se mu kluci courají lesem za jelení říje křičí, mává holí a někdy i do vzduchu vystřelí, až se broky sypou z větví. Jako z udělání právě v té době rostou nejkrásnější praváky. A těch václavek! Což holubinky, syrovinky a lišky, o ty není zle, ale václavky! Když je maminka naloží do octa... Ó jé.

Bonnský profesor byl jeden z těch darebáků, co jim nebylo zatěžko počkat si na něj na kraji lesa nad řekou a mydlit ho klacky a kamením? A opravdu by ho nechali utopit?

Untermensch. Jak tehdy vypadal. Pan profesor ho v černém trojobleku nepoznal. Bodejť. Tehdy měl gatě na jedné kšandě. Také o nějaký rok zestárl.

Je možné, že to byl tehdy on, co sedí teď zabořen v křesle první třídy mezinárodního rychlíku? Změnil se, nebo ho změnili druzí? Změnila se doba? Co je to „doba“? A jak to, že někoho změnila a druhého ne? Asi se o to přece jen musí člověk přičinit. Člověče, přičiň se a pánbůh ti pomůže. Když ne pánbůh, najde si prostředníky.

Kolik nesmyslů natropil, za které se stydí. Kolikrát si myslel, že spolkl Šalamounovu moudrost. S jakou suverenitou zkoušel a známkoval podle Stalinovy brožurky O dialektickém a historickém materialismu - kolik je rysů dialektiky a kolik materialismu.

Byl to řetěz chyb a omylů, věčné klopýtání. Je proto špatný? Jsou druzí lepší? Kdo se rodí dokonalý a má patent na pravdu?

Ale dá se omluvit všechno? To by na tom byl stejně jako ti Übermenschen, co ho mlátili. Nějaký podstatný rozdíl tu musí být.

Mýlil se, někomu ukřivdil, porval se, ale zle to nikdy nemyslel.

Ale je hloupost omluvou na všechno? Pak by byly omluvitelné i bestiality nacistů, co věřili ve svého „führera“.

Musí existovat ještě objektivnější měřítko, než je vlastní vědomí a svědomí.

Miliony lidí na světě vyznávají náboženství, v kterých se různými slovy opakuje: měj ohled na svého bližního, neubližuj a pomoz druhým. To nevnukla lidem nadpozemská superinteligence, ale lidé promítli do mystické víry první podmínku soužití. Bez toho se lidstvo mění v džungli, kde si jeden není jistý druhým. Teorie o nadlidech a podlidech, o vyvolených a nevyvolených, o pravověrných a nevěřících, o elitě a plebsu není nic jiného, než ospravedlnění takových jatek.

V tomhle má klidné svědomí. Humanismus mu nechybí.

Jeho životní pouť byla a je poctivé utkání s hloupostí. Sokrates to řekl vznešeněji: „Vím, že nic nevím.“ Když k tomu dospěje člověk v padesátce ze samot v šumavských horách, je to úspěch.

Jak by bylo na světě krásně, kdyby se k takové plodivé skromnosti mohl dobrat každý.

Ikaros na slepičích křídlech

Domýšlivost a komplexy se nevylučují. Často se přilepí na jednu figurku jako líc a rub.

Pepík byl zajímavá postava. Ne zásluhami a slávou, jež po sobě v životní dráze zanechával, ale složitostí povahy. Nepřipomínala mozaiku jako barevné destičky přiložené jedna vedle druhé. Spíš všehochuť, zamíchanou v klobouku. Chvíli byla navrchu jedna, chvíli druhá vlastnost.

Nestudoval špatně. Právě naopak. Spolužáci nad ním sice ohrnovali nos a říkali mu „šprt“, ale profesoři i děkan si ho pochvalovali. Nabídli mu, aby zůstal na občanském právu jako asistent. O nic jiného tak horoucně nestál a tak horlivě neusiloval.

Kdyby se nestyděl, líbal by už jako posluchač sekretářce děkana ruku. Kromobyčejnou úctu k ní projevoval alespoň tím, že, sotva ji na chodbě zahlédl, spěchal ji předběhnout a s devótní úklonou pozdravit.

Ne že by si to paní Kostomlatská nezasloužila. Byla talentem a pečlivostí sekretářka nad sekretářky. Říkává se: rozemlít na prášek a posypat jím ostatní. Šéf nepotřeboval kalendář, poznámkový blok, telefonní seznam. Dopisy nemusel diktovat, stačilo se zmínit: „Haničko, prosím vás, už jsme odpověděli tomu...víte, tomu z Ústí nad Labem, co mu kluk prolít u docenta Barborky? Ne? Tak to napište. Domluvte s Barborkou nějaký termín, který se mu hodí.“

Děkani se střídali, profesoři a docenti přicházeli a odcházeli a paní Kostomlatská pracovala na fakultě druhou desítku let. Když se odmyslí formální ceremonie, řídila fakultu vlastně ona. Nerozhodovala, neporoučela, jen skromně navrhla, ale nic moudřejšího nikdo nevymyslel. Když přišel někdo nový, snažil se návrh sekretářky překontrolovat, vylepšit, ale záhy poznal, že je to marné a zbytečné. To, co tichým příjemným prsním hlasem jen jako mimochodem doporučila, bylo nejrozumnější řešení.

Byla hezká dáma, i když už od čtyřicítky blíž k padesátce. Měla příjemnou tvář, moudré hnědé oči, hlavu orámovanou na bílo odbarvenými vlasy, které ji nedělaly starou, ale doplňovaly vzhled elegantní důstojnosti. Nejenže neměla za léta na fakultě ani mimo ni nepřátele, ale těžko se našel, kdo by si jí upřímně nevážil.

Jestliže se k ní choval Josef Blažek s úctou, nebylo to nezasloužené. Jeho počínání bylo však nápadně sladké a podlézavé. Už od prvního semestru se jí snažil připlést drobnou pozorností pod nohy a upozornit na sebe. Když zůstal na fakultě jako asistent, obletoval ji jako zamilovaný. Byl v její kanceláři pečený vařený. Tady jí vyměnil pásku v psacím stroji; přece ji nenechá, aby se s tím špinila. Tady jí pomohl uvařit šéfovi a jeho návštěvě kávu a přidržel dveře, aby do děkanské svatyně s podnosem vplula. Neváhal se nabídnout, že jí skočí pro housku a deset deka vlašského salátu k svačině.

Co ho na té paní tak upoutalo? Vzbouřené srdce to asi nebylo, mohla být docela dobře jeho maminkou. Že by byl tak ochotný bez příčiny, to se také nezdálo. Poznal, kdo má na fakultě rozhodující slovo, i když pronášené polohlasem a skromně. Věděl, že oblíbená sekretářka s vysokou neformální autoritou je něco jako polovic cesty k šéfovi.

Za kanceláří sekretářky byl malý kamrlík, který sloužil jako odkládací místnost, šatna a kuchyňka. Josef s poníženým úsměvem poprosil, zda by mu tu místnůstku nepropůjčila a nedovolila mu, aby si tam postavil nevelký psací stůl, jen takový docela skrovný se zásuvkami po jedné straně.

Ostatní lektoři měli stoly v několika kancelářích, ale vždycky tří, čtyří pohromadě. Moc jim to nevadilo, protože se v budově zdržovali málo. Pro studium a psaní měl každý své oblíbené místo doma, v knihovně, ve vědecké studovně nebo jinde, a na fakultě se objevil jen chvíli před přednáškou, před cvičením, poradou nebo schůzí.

Josef si vykalkuloval, kolik výhod mu nabízí uhnízdit se tak říkajíc na prahu kapitánského můstku fakulty. Když za sebou v kamrlíku zavřel dveře, měl božský klid, ani telefon tam nebyl. Mohl číst, psát a podřimovat nerušeně. Zároveň byl u zdroje, kde se rodila důležitá rozhodnutí a znal je jako jeden z prvních. Ve vhodné chvíli - čistě náhodou - ze svého kumbálku vyšel a nabídl se k drobné službičce. Podruhé se s omluvou vmísil do rozhovoru a poskytl cennou informaci. Časem se stal jakousi druhou sekretářkou, s níž se ve vedení fakulty počítalo.

Blažkovi čiperné otáčení se okolo Kostomlatské a děkana (stále víc okolo toho druhého) nezabíralo tolik času, aby zanedbal zvyšování kvalifikace. Pustil se do studia vědecké aspirantury. Štěstěna v podobě vedoucího katedry občanského práva mu přisoudila a vědecká rada fakulty schválila jako školitele docenta Slepičku.

Nadešel osmašedesátý rok a Slepička se rozkohoutil. Vzpomněl si, že jako syn venkovského obchodníka se smíšeným zbožím je už pátý rok docentem a jeho profesura se - nepochybně pro jeho „třídní původ“- ne a ne vymotat z kokonu všemožných posudků a připomínek. Stal se jedním z nejhorlivějších stoupenců „obrody“.

V padesátých letech byl věhlasný radikál, zapřísáhlý nepřítel sociáldemokratismu a Masaryka. Nikdy nevydržel klopýtat s průměrem, vždycky ho muselo být vidět a slyšet. Z toho nikdy neslevil, jen korouhvička jeho sympatií a antipatií se obracela. Z někdejšího opěvatele generalissima Stalina se stal neméně nadšený stoupenec americké demokracie.

Podle toho také zorientoval studium svého aspiranta, Josefa Blažka.

Pepíkovi to nebylo proti mysli. Naopak. Pro všechno americké cítil horoucí nadšení od klukovských let. Pocházel také z živnostenské rodiny, měli na maloměstě železářství. Jeho obdiv pro USA nepramenil z politiky, ale z ohmataných rodokapsů, které si půjčoval od staršího kamaráda. Když s ním lomcovala puberta, měl zase jiné zájmy. Politika si ho ale našla. Doma poslouchal nadávky na komunisty, kteří líčí na jejich obchod družstvo. Ve škole naproti tomu poznal, že členství ve Svazu mládeže slibuje ve studiu výhody a bez bolesti se přizpůsobil. Na dně duše mu zůstala náklonnost, spojená s představou bílých stetsonů a koltů, zavěšených proklatě nízko. Pan docent Slepička dřímající duchy vzkřísil.

Poznal, že má v aspirantovi spřízněnou duši a snažil se ho přitáhnout k viditelnějším projevům.

„Pepo, zítra pořádáme v aule veřejné shromáždění. Referát bude mít Mlynář a možná že přijde i Smrkovský. Měl bys jít do diskuse.“

„Já? Já jsem ještě v životě neřečnil.“

„Právě proto. Musíš se otrkat. Lidé tě musí poznat. V politice neplatí ´Sedávej panenko v koutě...´ To bys tam seděl do smrti.“

Pepa si v duchu pomyslel, že by mu to moc nevadilo, ale nejistě bručel: „Nevím, co bych povídal. Já se v těch zmatcích nevyznám. Když mluví jeden, jsem pro, a když říká ten druhý pravý opak, zdá se mi, že má taky pravdu.“

„Že nevíš o čem mluvit? Měli jste obchod, ne? A šel táta do toho družstva dobrovolně? Šel by tam býval, kdyby nemusel?“

„No to asi ne.“

„Proč tam tedy šel? Pod nátlakem. Kdyby se vzepřel, stejně by obchod neudržel a celou rodinu by znemožnili a tebe by nevzali na studia.“

„To je asi pravda.“

„A do Svazu mládeže - to bylo totéž. Přihlásil jsi se z přesvědčení?“

„No, jak se to vezme.“

„Dobrovolně, ale opovaž se tam nejít, že jo? No vidíš. A pak že nemáš o čem diskutovat.“

„Když já nejsem řečník. Nevím, jak bych to měl říct.“

„Jak to řekneš, na tom nezáleží. Čím to bude méně učesané, tím to bude přesvědčivější. Lidé musí pochopit, že to byl všechno blaf a podvod a že se to teď změní. Že komunističtí páprdové půjdou od válu a nastoupí mladá krev, zdravá, nezkažená...“

Slepička se rozehřál a pustil do řečnění. Zapomněl, že má před sebou jednu duši a ne plné náměstí nebo sál v Lucerně.

Na Blažka to mělo opačný účinek. Jestliže byl už na vahách a klonil se k tomu, že snad opravdu vystoupí, teď v něm rostly pochyby. Slepička ho chce použít jako vnadidlo. Jako žížalu na háček, jako knedlík na tlouště. Má štvát lidi proti komunistům. A co byl tenkrát Slepička? Nebyli to právě takoví jako on, kdo tátu do Jednoty horem dolem tlačili? A kdo nás známkoval, jak jsme aktivní svazáci? Dneska mě přemlouvá, abych popichoval lidi proti tomu, co sám včera dělal. Co bude říkat zítra? Neobrátí zase kabát a nebude na mne házet bláto, že jsem vykládal, k čemu mě naved´? Ne, holečku, to si pořádně rozmyslím.

Jak čas postupoval a události se kupily, houpačka názorů v hlavě Blažka se ztřeštěně rozkývala. Shromáždění stíhalo shromáždění a to, co mu poskytl Slepička jako soukromou agitaci, uslyšel stokrát.

Za dveřmi svého kumbálku v kanceláři sekretářky zaslechl rozdurděné hlasy. Opatrně pootevřel dveře a nastavil uši. Vyslechl pohnuté střetnutí děkana, profesora Čejky, se Slepičkou.

„...jak si zodpovíte před studenty, když na setkání se Svitákem nepůjdete? To je jasné přihlášení ke »konzervám«.“

„Podívejte se, pane docente, vy přece znáte Svitáka jako já. Asi máte ještě jeho skripta. Dštil síru proti náboženství a tvrdil, že na něm nebylo jakživo ani zbla dobrého. Byl radikálnější než Marx....“

„Každý má právo na omyl. Být v mládí radikál není hanba. Ale od těch dob prodělal vývoj...“

„Od těch dob? Nebylo to tak dávno, to už jste byl na fakultě. A konec konců vy jste přece také horlil proti „krvavému psu Titovi“, a dneska...“

„Lepší přijít k rozumu pozdě, než nikdy...“

„Každý tomu říká jinak. Někdo »přijít k rozumu«, někdo »kam vítr, tam plášť«.“

„Dovolte, pane profesore, takovéhle urážky si vyprošuji.“

„Předvoláte mne před vaši inkvizici?“

„Neurážejte stávkový výbor. Mluví za studenty i za profesorský sbor. Kolik je takových konzervativců, jako jste vy?“

„Když většina kývá, ještě to nedokazuje, kde je pravda. Zvlášť ne v takové demagogické atmosféře, jaká panuje.“

„Demagogická? Demokratická jste chtěl říct, ne? Pojďte, postavte se před studenty a řekněte jim své názory.“

„Buďte bez obav, pane docente. Přijdu a řeknu, a rád. Ale až budou podmínky pro rozumnou debatu a nebudou štváči místo argumentů organizovat kravál, aby nepohodlný názor ukřičeli.“

„Těmi štváči myslíte mne?“

„Kdo se cítí, ten se vtípí.“

„A ty podmínky pro vás budou, až si zas nikdo nedovolí pípnout, aby ho nezavřeli?“

„Pane docente, být vámi, byl bych s takovým předhazováním opatrnější. Vzpomeňte si, koho museli zachraňovat esenbáci v Hodoníně, když organizoval stržení sochy Masaryka a lidé ho málem lynčovali. Já jsem zatím policejní asistenci při svých vystoupeních nepotřeboval a dá pánbůh potřebovat nebudu.“

Blažek dveře potichounku zavřel. Podobných slovních šarvátek se v poslední době naposlouchal dost.

Jeho sympatie byly mimo pochybnost. Ale jedna věc bylo, co se mu zamlouvalo, a druhá chladné uvažování o věcech příštích. Když se v Praze objevily sovětské tanky, měl jasno. Do té chvíle byla polovina lidí pro „obroditele“ a druhá polovina na jejich mlhavé přísliby pohlížela s nedůvěrou. Jednadvacátý srpen zapůsobil jako šlápnutí slona do porcelánu. Dubček, Smrkovský, Černík, Kriegl se stali do rána národními hrdiny. To byla jedna stránka. Leč druhá byla, že se od té chvíle jejich mocenské šance rovnaly nule. A v politice „jádrem pudla“ je moc a nikoli slzy nad střepy hrnce se smetanou. Josef věděl, že umíráček „obrody“, i když pro ni byl momentálně kdekdo, je otázkou dní.

Jeho předvídání se potvrdilo, i když to ještě pár měsíců trvalo. Slepičkovi se vyhýbal a ten o něj a o povinnosti školitele přestal dbát. Měl jiné starosti. Byl přemístěn do knihovny, do oddělení vědeckých informací. Úlohy školitele byl tichou cestou zproštěn. Než se Blažek dočkal ustanovení nového, vleklo se to tak dlouho, až napsal kandidátskou práci a předložil k obhajobě jako „samouk“. Ve zmatcích, které v období „konzolidace“ nastaly, taková věc prošla a nikdo se nad ní zvlášť nepozastavil.

Josef měl dost rozumu, aby si bez velkého ptaní, navrhování a schvalování téma disertace „trochu“ poopravil. Slepička ho vedl k tomu, aby ukázal americkou ústavu a zákony jako vzor občanských práv a svobod. Josef nezahodil krabici výpisků, jen je využil podle jiného klíče. Poznal, že se vysoko hodnotí prezident Franklin Delano Roosevelt za roli ve válce proti „mocnostem osy“. Jako téma si zvolil jeho reformní politiku třicátých let „New Deal“.

Práce byla dobře přijata a nejen že ji obhájil. Když ji rozšířil a doplnil o životopisné údaje Roosevelta, vyšla ve slušném nákladu jako „paperback“. To byl významný triumf na cestě slibné kariéry.

S jídlem roste chuť. Byl hlava bystrá a nepotřeboval mnoho, aby pochopil, že doba není nakloněna velebení právního řádu mužů rychle sahajících po pistoli. Z bohaté lístkovnice kartiček o americkém právním systému uvařil čaj ještě jednou. Napsal tři sta stránek „Ke kritice buržoazního pojetí lidských práv v USA.“

Nic slavného z toho nepošlo. Ne že by se nenašly důkazy a argumenty pro základní ideu. Ani věda se však neobejde bez vnitřního přesvědčení autora, bez zaujetí pro věc, bez ujasnění společenského významu otázky. Vadou na kráse bylo, že si Josef mnohde místo věcného rozboru pomáhal silnými výrazy a kategorickým tvrzením.

Jakž takž práci obhájil jako docentskou, ale nakladatelství mu ji s omluvným dopisem vrátilo. S kyselým úšklebkem ji připravil docent Slepička z titulu své role v knihovně do interního sborníku fakulty, který se rozmnožoval ve dvou stech výtiscích.

Nicméně i tak to byl další krok ambiciózního mladého muže po schodišti úspěchu. Docent, to byl předstupeň k profesuře. S pýchou četl na anglické verzi své čerstvě vytištěné navštívenky: Associate Professor.

Když se naskytla možnost stáže na moskevské univerzitě, byl mezi prvními, kdo se přihlásil. Počíhal si na děkana, aby se v pravé chvíli připomněl. S tváří, která vyjadřovala nadšení i skromnou naději se rozplýval, co očekává od bezprostředního poznání sovětské právní vědy - bude-li pro stáž vybrán.

Kýžené příležitosti se mu dostalo a popadl berana za rohy jak se patří. Navazoval přátelství a zároveň bystře sondoval. Nedalo mu mnoho práce aby poznal, že v Moskvě nevane vítr jen jedním směrem. Setkával se mezi sovětskými kolegy s kritikou stávajících poměrů. Rubem byl rostoucí zájem o teoretiky a právníky ze Západu.

Výraznou osobností, okolo níž se tyto nálady na univerzitě soustřeďovaly, byl vedoucí katedry mezinárodního práva akademik Suchonravov. Nedělal nic špatného, nenapadal sovětský systém, jen se vehementně věnoval otázkám mírového soužití. Byl plodný autor a mnoho publikoval. Na stovkách stránek snášel historické i logické argumenty, že mírové kontakty a odzbrojení jsou rozhodující potřebou a úkolem, jemuž se musí všechno ostatní podřídit. Všechno. Naznačoval, že vlastně ve stínu této priority ztrácí význam rozpor mezi státy s různým společenským zřízením, boj o sociální požadavky, o svobodu koloniálních národů a demokratická práva. Nevyslovil to otevřeně, ale vyplývalo z toho, že idea socialismu a komunismu je de facto překonaná.

Josef se vrátil z Moskvy posílen v dvojím smyslu. Jednak o pochvalnou relaci, která za ním přišla a která měla v Praze vysokou autoritu, jednak o důležité kontakty, které na univerzitě na Leninských horách získal. Nebyly nahodilé a bezvýznamné. Jak se ukazovalo, byly to styky s kruhy, které další směr vývoje SSSR určovaly.

Napjatě sledoval, jak názory, jež mezi sovětskými kolegy zaslechl, od poloviny osmdesátých let proměňuje krok za krokem v praktickou politiku generální tajemník Komunistické strany Sovětského svazu Michail Sergejevič Gorbačov. Zpočátku se zdálo, že jde o rozumná a nutná opatření k nápravě slabin uplynulých let, o zvyšování životního standartu lidí v Sovětském svazu i v dalších zemích socialismu. Postupně vystrkovalo zpátečnické šídlo hrot z pytle populismu.

Důležité poučení, které si Josef přivezl bylo, že je třeba být „světový“. A světovost znamenala přestat kritizovat „buržoazní pojetí lidských práv“, a naopak lidská práva ve všech pádech skloňovat. Zpočátku cudně a čím dál otevřeněji dával najevo, že jejich vzor spatřuje na Západě. Teď byl rád, že jeho docentská práce vyšla jen ve fakultním sborníku a neobjevila se ve výkladních skříních.

Vítaným prostředkem, který mu otevíral cestu k západním ideologickým kruhům, byla společnost politických věd. Předsedou byl profesor Čejka. Co si mohl Josef lepšího přát?

Čejka měl práce, funkcí a starostí nad hlavu a této instituci mnoho pozornosti nevěnoval. Jednou za rok se konala plenární schůze, na kterou přišel každý čtvrtý z papírových členů. Vyslechli zprávu o (ne)činnosti a nějakou přednášku, aby se program vyplnil. Politických lekcí, školení a příležitostí k diskusím bylo na všech stranách tolik, že vyvíjet stůj co stůj ještě další aktivitu by bylo nošení dříví do lesa.

Hlavní smysl společnosti spočíval v účasti na mezinárodních akcích. Jednou za tři roky se konal světový kongres Asociace politických věd. Československo vyslalo delegaci z předních společenskovědních teoretiků a předseda s nimi domluvil vystoupení. Politologie se u nás nechápala jako zvláštní disciplina.

Josef ucítil příležitost. Využil toho, že v čele sovětské společnosti a členem presidia světové asociace byl Suchonravov, s nímž se v Moskvě poznal. Navázal s ním čiperný telefonický kontakt a čas od času informoval děkana Čejku, co světová asociace chystá, co k tomu sovětští soudruzi atd. Profesor Čejka jeho horlivost uvítal. Blažek byl zvolen místopředsedou společnosti a fakticky se stal krkem, který její hlavou chytře otáčel.

Často přicházela pozvání na konference a sympózia, pořádaná politologickými asociacemi různých zemí. Profesor Čejka vedl po řadu let mezinárodní tým, který se zabýval srovnávacím studiem ústavních systémů. Byl zván na vědecká setkání, lekce na univerzitách a přednášková turné. Měl toho všeho nad hlavu a snažil se vyšetřit čas hlavně na studium a psaní. I tak se nevyhnul několika cestám do roka.

Josef překypoval ochotou a jeho výjezdy zařizoval. Ani nemusel dělat velké podvůdky a dostávala se mu při tom hromada příležitostí, aby jezdil po světě i on. Jen když měl děkan v úmyslu vyslat za sebe některého z vynikajících českých nebo slovenských kolegů a Blažek měl na výlet zálusk, dovedl nenápadně zachytračit. Sdělení drobátko pozdržel, informaci maličko „přizpůsobil“. Čejka byl pozván do Řecka, do Indie, do Číny a místo něho přijímali hostitelé s kyselou tváří náhražku. Leč „náhražka“ si libovala a svou „světovost“ uměla náležitě prodat. Kdo se mohl pochlubit tolika cestami po několika kontinentech „na pozvání“? I v očích akademika Suchonravova se jevil československý „vědec“ Blažek jako významná, mezinárodně uznávaná osobnost.

Na kolokviu o Evropském parlamentu v Ženevě se Josef setkal s americkým prognostikem profesorem Grünem, který byl českého původu. Po návratu přesvědčoval kdekoho, jak je důležité a výhodné pozvat Američana do Prahy. Styky mezi Východem a Západem se uvolnily, a tak to nedalo mnoho práce,. Nastrojil to tak, aby pan profesor nebyl na pochybách, komu vděčí za sérii přednášek ve svém rodišti. Hosta provázela žena, dcera a zeť. Něco za něco a Blažek s manželkou, redaktorkou významného časopisu Mateřídouška, byl pozván na revanš do Washingtonu.

K první kolisi mezi Čejkou a Blažkem došlo na konferenci s mezinárodní účastí v Soči. Hlavní postavou pořádající sovětské společnosti byl akademik Suchonravov. Zúčastnily se přední osobnosti světové politologické asociace v čele s jejím prezidentem Němcem Steinerem. Vedoucím československé delegace byl profesor Čejka. Všechny organizační záležitosti jako obyčejně zařizoval Blažek.

Jako faux pas působilo, když na seznamu účastníků, který byl vytištěn v několika jazycích a rozdán, byl jako vedoucí československé delegace uveden Associate Professor Joseph Blazek. Čejka byl zapsán jako člen delegace a nebyla zmínka, že je předsedou čs.společnosti, jak to bylo u jiných „prezidentů“ národních organizací běžné.

Čejkovi bylo trapné o tomto nedopatření se, byť i jen žertem, zmínit. Chápal to jako drobné poškození prestiže spíš pořádajících než své. Jeho mezinárodní autorita nezávisela od toho, co se vytiskne na jedné listině.

Podle programu se chystalo první den jednání v plénu a příští dny v sekcích. V plénu byla zařazena vystoupení předních vědeckých autorit, jež byly jako pravidlo i vedoucími národních delegací. Čejka měl přichystaný příspěvek na základě mezinárodního týmového výzkumu, který vedl. Pokládal za samozřejmé, že jej přednese v plénu.

Byl překvapen, když ho vyhledal jeden z fámulů.

„Jaké bude téma vašeho příspěvku, pane profesore? Ve které sekci si přejete vystoupit?“

„Ve které sekci...? Myslel jsem, že...“ Čejkovi bylo nepříjemné domlouvat se o tom, co pokládal za samozřejmé.

Muž, který ho oslovil, se dovtípil a vysvětloval mu: „Je mi líto, pane profesore, ale každá delegace má v plénu jen jedno vystoupení.“

„Ano? A kdo je ten jeden, který vystupuje z Československa?“ Čejka tušil nedorozumění.

„My jsme si nic nevymysleli, pane profesore, respektujeme návrh a požadavek vedoucího vaší delegace.“

„A jaký je ten návrh a požadavek - vedoucího delegace?“

Muž nahlédl do papírů a slabikoval: „Joseph Blazek: Růst úlohy municipalit v ČSSR.“

Čejka pokýval hlavou, přejel pohledem sál a zamířil k Blažkovi.

„Jak to, že vás tu pokládají za vedoucího delegace a máte mít referát v plénu?“

Josef zrudl a začal koktat: „Já myslel, že jako když vaše téma...“

„Seberte se, mažte za Suchonravovem a dejte věci do pořádku. A rychle...“

„Vy jste ale ten návrh do Moskvy podepsal...“

Teď teprve si Čejka začínal uvědomovat nebezpečí celé záležitosti. Nešlo jen o to, kdo bude mít kde referát a kdo se označil za předsedu čs.společnosti. Důvěřoval člověku, který si to nezasloužil. Ten nestydatě zneužíval, že Čejka bez čtení podepíše, co mu k podpisu podstrčí. Cítil svou vinu. Lehkomyslná důvěra se měnila ve vážný prohřešek na zodpovědnosti. Prohřešek jeho, ne Blažka.

Ten, rudý jako krocan, dílem hanbou, ale hlavně vzteky, běžel na sekretariát konference. Obrátil se na svého přítele, Ilju, který hrál u Suchonravova podobnou úlohu, jako on u Čejky.

„Stala se taková trapná věc. Náš profesor Čejka se urazil, že nemůže mít referát v plénu. Původně sem ani nechtěl jet, zdálo se mu to pod jeho úroveň. Pak, když jsem mu napsal vystoupení a přemluvil ho, dal si říct. Chtěl ale, abych delegaci vedl já.“

„Udělali jsme všechno, jak jsme se domluvili a jak to přišlo ve vašem návrhu. Myslím, že ten návrh podepsal on...“

„Samozřejmě. Teď ale hrozně vyvádí a odnesu to já.“

„Nemějte obavy, příteli. To se zařídí. Když chce vystupovat mermo mocí v plénu, bude mít referát v plénu. Potíž je jen v tom, že dva z jedné delegace v plénu...to by působilo ...“

„Já se toho rád vzdám, nejsem přece dětina...“

„Děkuji, tím nám to usnadníte.“

„To je maličkost.“

„Bude ale divné, že vy jako vedoucí delegace a předseda národní společnosti v plénu nevystoupíte a místo vás tam bude referovat někdo jiný. Nemáte obavu, že to poškodí vaši autoritu?“

„Ó ne. Toho se nebojím. Jsem ve světě dostatečně známý. A u nás doma? Kdo je Čejka, o tom si myslí každý své. A pokud jde o předsedu naší národní asociace - na posledním plénu jsem měl být zvolen já, ale on obíhal všechny známé na ústředním výboru a tak dlouho škemral, až mu to ještě na jedno období slíbili.“

Škoda že nemohl být Čejka svědkem tohoto dialogu, měl by úplně jasno. I tak pochopil dost, aby si dal příště na Blažka pozor.

Josef si uvědomil, že tentokrát péro u hodin přetáhl. Špatně odhadl situaci. Přecenil svoji pozici u sovětské garnitury akademika Suchonravova a domníval se, že Čejka v zájmu klidu a pohodlí mávne nad věcí rukou. Cítil se předčasně na koni a teď poznal, že ještě nemá ani nohu ve třmeni. Přemýšlel, co by si měl počít.

Snažit se získat znovu důvěru děkana Čejky? To mělo nulovou naději na úspěch. Kromě toho Josef měl chuť na všechno, jen ne obléci režnou košili a strávit noc v mrazu u brány Canossy. Usoudil, že už se dostal po dráze úspěchů dost daleko, aby se pokusil o hru vabank.

Příležitost se mu naskytla. Na rektorátu univerzity se po několika měsících střídali mladší učitelé. Říkalo se tomu stáž, ale byla to ve skutečnosti výpomoc v práci, na níž sekretářky kvalifikací nestačily. Fakulty obsazovaly místo postupně. Když přišla řada na právníky, viděl děkan příležitost, jak se na pár měsíců Blažka zbavit.

Zmýlil se ještě jednou a Josefa podcenil. Ten si z úlohy, o níž nikdo nestál a každý ji chápal jako nepříjemnou povinnost, udělal odrazový můstek k další kariéře.

Odhadl situaci a hlavně lidi. Poznal, že rektor je duše aristokratická, pohybující se ve výšinách nejčistší vědy, žijící patenty z oboru organické chemie a vysokými morálními principy, v jejichž světle jsou denní organizační záležitosti nicotné. Protože někdo všední dny univerzity řídit musel, spadlo to na prorektora. Ten byl pravý opak.

Byl svědomitý až do maličkostí a úřadoval metodou nebožtíka císaře Franze Josepha. Každý papír svědomitě přečetl, nad každou banalitou se zapřemýšlel a s plnou autoritou rozhodl. O všem chtěl být do podrobností informován. Navíc si potrpěl i na zprávy neoficiální, kterým se lidově říká „drby“. K jeho nevelké duši a tomu úměrné postavě patřila i odpovídající míra domýšlivosti.

Josef o něm už předem leccos věděl a po příchodu „na stáž“ si poznatky doplnil. Otevíralo se mu nadějné pole působnosti. Projevoval okázalou horlivost, seděl první v kanceláři a poslední ji opouštěl. Opravil každou tečku a čárku na požadavcích a návrzích, přicházejících z fakult, a na svou pečlivost neopomněl upozornit. Jestliže si prorektor potrpěl na klípky, Josef si vytvořil síť donašečů od uklízeček po ambiciózní „zástupce“šéfů různých stupňů. Prorektor, jako každý ješita, se styděl přiznat, kde jsou hranice jeho znalostí a předstíral, že rozumí všemu. Tím se mnohokrát těžce „shazoval“ a specialisté jednotlivých oborů se mu za zády smáli. Josef se neštítil denunciantství. Prorektor tím, že si udavačství rázně nezapověděl, se vydával našeptávači morálně do rukou. Josef se stával jeho intimusem a on jeho dlužníkem.

Souhra ambiciózního člověka se slabochem vedla k dalekosáhlým důsledkům.

Na nejvyšších místech se rozhodlo, že profesor Čejka odejde do stálé mise ČSSR při sekretariátu OSN v Ženevě. Než nastoupil, užasl nad tím, kdo ho ve funkci děkana vystřídá. Josef Blažek byl narychlo jmenován řádným profesorem a postaven do úlohy, pro níž neměl ani pedagogické zkušenosti, ani morální oprávnění.

Bylo i nebylo to překvapení. Ještě den než vešlo rozhodnutí ve známost, se ho nikdo nenadal. Když spadlo jako rána z čistého nebe, nebylo pochyb, kde hledat příčinu. „Vyprdelkoval si to u prorektora,“ zněl unisono „hlas lidu - hlas boží“. Vedoucím orgánům, které věc schválily, to autoritu nepřidalo.

Čejka přišel do kanceláře, která ještě před několika dny byla jeho královstvím, aby předal nástupci pár posledních náležitostí. Zarazil se. Nemohl to poznat. Byl vyměněn nábytek, postaveny hluboké klubovky, v oknech zavěšeny nové záclony a na nich těžké rudé sametové stóry. Na podlaze koberec. Nový široký psací stůl stál přes roh kanceláře, šikmo proti dveřím. Snad jen lustr nestačil nový šéf vyměnit.

Profesor se neubránil úsměvu a potřásl hlavou. „Zdá se, že jste se chopil nové funkce za to hlavní,“ poznamenal víc s údivem, než s ironií.

Blažek se podrážděně zasmušil, podal příchozímu rezervovaně konečky prstů a ukázal do křesla.

„Budete si přát kávu?“ Blažek stiskl tlačítko u stolu. To byla také novinka.

Paní Kostomlatská vešla s podnosem.

„Položte to tady a zavřete dveře. Pro nikoho tu nejsem a telefony mi sem nedávejte. Jen kdyby volali... však víte. A nádobí si odnesete, až tady s panem profesorem skončím. Teď mě nerušte.“

Bylo to proneseno tónem, jako když jeho výsost poroučí podkonímu, kterého šimla má osedlat. Důstojná dáma, která se zde léta pohybovala s větší samozřejmostí a jistotou, než kdokoli jiný z fakulty, teď působila dojmem křepelky, vyplašené z brambořiště. S ostychem se odvážila podat ruku Čejkovi, který vstal, pokročil k ní a přátelsky se uklonil. Těkala nejistým pohledem ze svého bývalého šéfa na novou vrchnost a pozpátku ustupovala ke dveřím. (Do měsíce si našla jiné místo.)

Nebylo pochyb, že už Blažek nepotřebuje kamrlík s psacím stolem docela skrovným, se zásuvkami jen po jedné straně a nechodí sekretářce pro housku a vlašský salát.

Co si o novém děkanovi myslel pedagogický sbor fakulty? Nebyli by to Češi a Pražáci, kdyby ho neocenili v duchu klasiky a la Josef Švejk. Titul řádného profesora dostal narychlo a byl pro mnohé překvapením. Tituly, které dostával teď ze všech stran, i když ne slavnostně, do očí a s písemným dekretem, tvořily bohatý pugét šťavnaté češtiny. Šašek-Blažek patřil k nejmírnějším.

Jak zrál převrat devětaosmdesátého roku, Josef žhavil dráty telefonu s Moskvou. Měl informace a pokyny takřka z první ruky. Ne sice přímo od Gorbačova, ale od Suchonravova.

Už neměl sebemenší obavy, že přestřelí. Nezdržoval se takovými banalitami, jako bylo cinkání klíči. To ponechal „davu“. Včerejší schůdky, po kterých šplhal ke kariéře, pro něho ztratily význam. Prorektor univerzity mu nestál za pokynutí hlavou.

Jako samozřejmost se pokoušel zařadit mezi elitu „OF“, Občanského fóra, ale byl hořce zklamán. Nestáli o něj. Přišel k rozdávání prebend pozdě.

Nesložil zbraně, když mu pevnost neotevřela brány po prvním šturmu.

Začal skromně. Svolal politologickou společnost - teď už se za pojem „politologie“ nemusel stydět. Na plénu, kde se sešly dvě desítky lidí, zepsul bývalého předsedu Čejku in absentia. Vymaloval ho kalnými barvami jako člověka neschopného, jako žábu na prameni, která bránila stykům se světem. Rozumí se západním.

Nechal se zvolit předsedou. Vzápětí bylo zřejmé, že to nemá žádný význam; všelijakých spolků, korporací, hnutí a asociací se vyrojilo „neurekom“, jak by řekli bratři Slováci. Splnil si tím však jedno ze svých nejkýženějších přání, které mu nedávalo léta klidně spát. Nebylo to už k ničemu, ale dušička měla pokoj.

Dobrá. Politologická asociace nebyla nosnou perutí, na níž by vzlétl do výšin doby. Otevřela se vrata politických svobod a blížily se volby. Josef založil vlastní politickou stranu a stanul v jejím čele. Nazval ji Strana evropských demokratů. Nejraděj by jí dal titul demokratů amerických, podle svých dávno potlačovaných a nyní plně probuzených sympatií, ale to se přece jen nehodilo. Nebyl na pochybách, že se Československo pod kuratelou USA ocitá, ale situace ještě nebyla zralá, aby se to říkalo otevřeně. Někteří lidé dosud trpěli „zapšklým zápecnictvím“, vlasteneckými předsudky.

Členské masy se mu do strany nehrnuly, ale znal příklady významných politiků, kteří také začínali z mála. Měl asi tolik členů, jako Hašek ve Straně mírného pokroku v mezích zákona, ale věhlas této strany mu přece jen chyběl. Na předvolební boj marně sháněl sponzora. Nakonec obětoval rodinné úspory. Manželka měla námitky, protože přišla o práci a ocitla se mezi prvními popřevratovými nezaměstnanými. Mateřídouška byla zrušená a měsíčník Skaut - Junák, který redakci převzal, už měl židle obsazené.

Volby proběhly demokraticky, každý si mohl vybrat z desítek politických stran. Evropští demokraté se neujali. Získané hlasy čítaly o něco méně, než řady skomírající politologické asociace.

To ale stále ještě nebyla nejkrutější rána, jež měla Josefa potkat.

Vytřeštil oči, když vešel do své kanceláře. V první moment si všiml jen toho, že mahagonový sarkofág psacího stolu nestojí napříč místností, nýbrž čelně proti oknům. Kdo se opovážil...? Teprve pak jeho pohled utkvěl na cizím zamračeném šedivém pánovi, sedícím za stolem.

Josef stál, polykal naprázdno a brada mu klesala. Nezdvořilí lidé by řekli, že zůstal jako tumpachový s pusou (někdo to říká ještě drsněji) dokořán. Rysy toho pána se mu zdály nějak vzdáleně povědomé. Spíš než střípky paměti mu napovědělo zlé tušení: Univerzitní profesor Tausendflüster, poúnorový emigrant. Že se vrátil odněkud z Kanady nebo z Austrálie, o tom zaslechl, ale co ta chodící mumie dělá za jeho stolem?

„Vážený pane,“ ozval se skřípavý stařecký hlas se silným cizím akcentem, „vaše věci máte u sekretářky. Zatím zůstaňte doma, nepotřebuji vás. Uvidím, jestli si vás na fakultě nechám. Nemám o vás nejlepší relace.“ Ani mu nepodal ruku.

Josef se z kanceláře vypotácel. Nezmohl se na otázku, co se vlastně stalo, kdo rozhodl, aby se „Stonožka“ (tak byl pán u pamětníků známý) posadil na jeho trůn a na hodinu ho vyhodil. Ne jako nádeníka - nádeníka by tak za socialistické nesvobody, kdy se nedalo dýchat, vyhodit nemohl - snad jen jako se to dělalo kdysi za první republiky.

Po léta Josef Blažek hlídal každou skulinku, kterou by se mohl protáhnout o ždibek výš po dráze kariéry. Neváhal lézt do zadku komunistům, stejně tak jako „obroditelům“, „buržoazním živlům“, čertům nebo andělům. A zrovna teď, kdy se mu zdálo, že už - už nadešla vytoužená šance, se setká s takovým nevděkem. A právě od těch, od nichž to nejméně čekal. Propásl „bonanzu“ a zbyly na něj jalové „claimy“, které místo zlatých valounů nabízely jen dřinu a písek.

Otevřel si advokátní kancelář a získal přece jen jistý věhlas. Stal se známý co by obhájce, který se neštítí přijmout jako klienta nejsprostšího zloděje. V každé kauze musel ovšem počítat s problémem: oškube advokát lotra, nebo darebák zůstane panu doktorovi na věky věků dlužen? Bral vděčně i drobty zastoupení ex offo - jako obhájce soudem ustanovený. Z toho ovšem kynulo bohatství a slávy ještě méně.

Manželka za korektury jízdních řádů mnoho do domácnosti také nepřinesla.

Jak tohle v jádře - i když pochopitelně ne v podrobnostech - pravdivé vyprávění o jednom zpackaném životě zakončit? Vypůjčit si titul pohádky: Tak svět odplácí? Nebo přísloví o božích mlýnech? Nebo to o chození se džbánem pro vodu...?

Řecký historik Hérodotos už před půltřetím tisícem let vyjádřil zkušenost: „Quis ignorat, quod omne malum vindicta sua maneat - Kdopak neví, že na každou špatnost čeká patřičná odplata.“

Buďme optimisté a věřme, že se to potvrdí nejen v případě jednoho bezpáteřného kariéristy.

KONEC

© 2008 Milan Matouš, Praha

KONEC

Table of Contents

Nevážně

Skromnost šlechtí

Byl jednou jeden...dort

Život tropí anekdoty

Vážněji

Hořké probuzení

Tři sestry

Učitel jízdy

Kulový blesk

Norský svetr

Štědrý večer

Stane se

V jádře popravdě

I boží mlýny skřípou

Ukázkový kádr

Dva Ráďové

Hitler děti rád

Miluj bližního

Gesto v pravý čas na pravém místě

Havran vzlétá těžce

Ikaros na slepičích křídlech