www.romanyzdarma.cz

Osudová setkání

Romantické povídky o dvojí tváři života.

Hana Nováková

Romantické

© 2020 Hana Nováková

Titul: Osudová setkání

Podtitul: Romantické povídky o dvojí tváři života.

Žánr: Romantické

Autor: Hana Nováková

Nakladatel: www.romanyzdarma.cz

Konto: 0420332319/0800

§

Sdílená literatura

www.romanyzdarma.cz + www.sw.gurroa.cz

Tento pokus o sdílenou literaturu rozesílejte, prosím, dál. Pokud usoudíte, že napsaný text je natolik zajímavý a čtivý, že jste ochotni ohodnotit ho finančně, pošlete autorovi na číslo konta

0420332319/0800

dobrovolný příspěvek (do dvaceti korun). Jde o nový směr šíření literatury bez mezičlánků a dalších nákladů, který se časem může stát přijatelný autorům i čtenářům.

Normální verze

Generováno v http://sw.gurroa.cz 06.06.2020-20:59 pro SW.

Osudový pohled

Věnováno těm, kteří prošli mým životem

a navždy zůstanou v mém srdci....

autorka Třebonín, léto 2018

Léto nás nenávratně opouští, večery jsou cítit vůní dozrávajícího ovoce a podzimní mlhy ohlašují, že podzim se začíná nezadržitelně vkrádat do kraje.

Zazvonil mi mobil.

„Ahoj Ali, potřeboval bych pro svého kámoše přihlásit auto. Můžeš mi v tom pomoci?“

„Jistě,“ zněla moje odpověď, „jen musíš doložit požadované doklady. To nebude problém, už mají vše připravené, jen jim schází čas. Dobrá, tak se budeme muset sejít, já to projdu a zařídím. Brnknu ti, kdy se sejdeme, zda se ti to bude hodit. OK,“ říkám a už jsem na cestě domů.

Franta je už leta můj nejlepší kamarád, na kterého je absolutní spoleh. Byl to dneska náročný den, vyslýchali jsme několik pachatelů a tak se každý z nás z oddělení dost zapotil. Domů jsem dorazila když už se začalo stmívat. Jdu do sprchy a přemýšlím, zda jsem udělala v práci vše, co jsem měla, člověk by si sice neměl nosit práci domů, ale co se dá dělat, je taková doba. Uvařím si kafe, namažu chleba sýrem a otevírám nootebok. V mailu mám od Franty zprávu, že by se to hodilo v pátek k večeru, dali bychom si někde všichni véču a pokecali. Potvrzuji, že se mi to hodí, zase to bude dobré odreagování a poznám nové lidi, to však ještě nevím, že se mi toto setkání stane osudovým na celý život.

Týden uplynul v plném pracovním nasazení a byl tu pátek. Franta volal, zda schůzka platí, že mně vyzvedne večer okolo 17 hodiny a pojedeme do Poděbrad na večeři. K večeru jsem ve skříni přebrala pár oblíbených kousků oblečení, trochu líčení, oblíbenou vůni a už se ozval domovní zvonek.

Franta je tu, jedeme.

Cesta do Poděbrad uběhla celkem rychle, pokecali jsme jak žijeme a co je nového. Franta mi sdělil, že na nás budou čekat oba bratři Marešovi, jeho dobří kamarádi, kteří měli nedaleko od našeho města truhlárnu.

Zastavili jsme před hotelem Růže. Vešli jsme do hotelu, kde už byli Pavel a Petr Marešovi. Tak Ali, to je Pavel a to je Petr a to je Ali Nová. Při představování Petra, když jsem na něho pohlédla, jako kdyby mnou projel blesk z čistého nebe. Zdálo se mi, že i on to tak pocítil. Zase jsem si musela říci, že by stál za hřích. Naše oči se setkaly a naše psychika pracovala snad na tisíc procent. Do té doby jsem nic tak krásného nezažila. Ač se to odehrálo sotva pár vteřin, zdálo se mi, že jsme na sebe hleděli snad hodinu.

Posadili jsme se a všichni se začali bavit. Dohodli jsme se o slíbených věcech a povídali o všem možném a při tom večeřeli.

Cítila jsem, jak Petrovy oči mně velmi často pozorují a jeho ruce se mně nějak mimochodem snaží při každé možné příležitosti dotknout. Bylo to velmi příjemné, jen jsem nechtěla, aby si toho někdo další všiml.

Nevím, zda tomu tak bylo, ale panovala pohoda, po třetí lahvi dobrého vínka jsme si začali tykat. Asi okolo jedenácté hodiny jsem řekla:

„Možná, že by se slušelo vrátit se domů, aby čekající rodina nebyla naštvaná.“

Pavel odvětil: „Moje žena ví, že mám pracovní schůzku, Petra nikdo nečeká. Frantova žena ví, že se mnou něco zařizuje, známe se spolu již řádku let.“

Tak Petr je asi bez partnerky, je svobodný, rozvedený, nebo jen jeho žena je třeba v lázních, to jsou otázky, na které nemám odpověď, ač bych ji ráda znala. Franty jsem se nechtěla ptát.

Petr seděl proti mně a já věděla, že myslí na to, na co já. Neví, zda někoho mám a jak to se mnou je. Nic jsem nenaznačila, nechtěla jsem, nebylo by to nyní vhodné. Rozloučili jsme se s tím, že dám vědět, až auto bude přihlášené a nějak si to vyzvednou. Byl to hezký večer, já i Petr jsme tu nastalou noc určitě měli na co myslet. Otázek bylo dost, jen odpovědí málo.

Den za dnem utíkaly, auto bylo přihlášeno, a já jsem volala právě Petrovi, neboť jsem věděla proč, líbil se mi, vysoký, vypracované tělo, hnědé oči, tmavé vlasy a příjemné i když ostýchavé vystupování. Moc se neusmíval, jen tak koutkem úst, ale jeho podmanivý úsměv se mi vrýval do paměti, byl kouzelný a přitažlivý.

„Ahoj Petře, tady Ali, auto je přihlášené, za chvíli jedu tím vaším směrem, tak ti to dám do firmy, pokud se to hodí.“

„To budeš hodná,“ odvětil Petr. „Budu tam asi do hodiny, když tam nebudeš tak to nechám někde na recepci. Neměj strach, budu na tebe čekat,“ znělo z mobilu a ten hlas byl plný toužebného očekávání.

I já jsem se moc na setkání těšila. Měla jsem chvilku, než vyjedu a tak mi život prolétl hlavou, je mi třicet tři, měla jsem jen jeden vážný vztah a jinak tak asi pár kratších, ale nic moc. Rodiče již zemřeli a já jsem měla pouze bráchu a ten už měl rodinu.

Takže na světě skoro sama. Kdo ví, jak to bude dál... Ve firmě jsem byla do hodiny. Na recepci o mně věděli a odvedli mne do kanceláře majitele firmy inženýra Petra Mareše, který, jak jsem se později dozvěděla, firmu založil a byl většinovým vlastníkem, další vlastník byl jeho bratr Pavel.

Petr se vyučil, udělal dřevařskou průmyslovku a potom vysokou. Byl ctižádostivý, založil firmu a později přibral i bratra, který měl dřevařskou průmyslovku. Kupodivu jim to klapalo, firma byla moderní, vše tak nějak promyšlené a vypracované. Viděla jsem řadu firem, ale tato se mi velmi líbila. Petr byl chytrý, skromný, tichý, Pavel byl jeho opakem, trochu poděs, ale s dobrým srdcem a pracant.

Recepční zaklepala na dveře kanceláře a vstoupila.

„Pane Mareš, je tu paní Nová.“

„Ano, pojďte dál.“

„Ahoj Petře,“ můj pozdrav mu rozzářil oči, které vše prozradily. Nemohl se mne dočkat, přiznávám, že ani já jeho.

Recepční odešla uvařit pro nás kávu, já se posadila do připraveného křesla a Petr prohlížel doklady.

„Moc děkuji za vyřízení Ali, máš to u nás. Pokud budeš něco potřebovat tak řekni. Jo vlastně Franta říkal, že si budeš po částech zařizovat obývací pokoj, tak řekni a pomůžeme ti s tím.“

„Jsi hodný, díky za nabídku, určitě se ozvu.“

Zadíval se na mne, já na něho a opět jakoby z nebe sjel blesk. Byl to krásný, příjemný pocit. Očima jsme hltali jeden druhého a trvat to ještě chvilku nevím nevím...

Vyrušila nás recepční s kávou, která okamžitě provoněla celou kancelář. Povídali jsme si, a pořád jsme na sebe, dá se říci zamilovaně hleděli, jen jsme si to zatím nechtěli nahlas přiznat.

Do toho se rozlítly dveře a přišel Pavel.

„No a mně se nic neřekne, že k nám přijela vzácná návštěva,“ řekl, usmál se, podal mi ruku a dosedl do křesla, proti mně. Petr seděl za psacím stolem a bylo na něm zjevně vidět, že brácha přišel zcela nevhod. Nedalo se však nic dělat. Dopili jsme kávu a já se musela vydat plnit uložené pracovní úkoly, nerada, ale muselo to být. Ani Petrovi se nechtělo nějak se tak narychlo rozejít, ale práce čekala...

Tak jsme se všichni najednou seznámili, poznali a čas plynul.

Podzim se rozvinul, pršelo, mlhy, občas sněžení, zkrátka čas, že bys psa nevyhnal, natož denně se donutit za tmy vstát a jít do práce a z práce též za tmy. No hrůza, ale je to život. Práce bylo dost a dost, do toho »čtyřiadvacítky« pak dva dny volna. Zkrátka občas zavolal Petr jak se mám a tak, ty řeči nic neříkající, ale asi oba jsme byli rádi, že se alespoň slyšíme, jen ani jeden z nás nechtěl nebo se bál udělat ten první krok.

Já jsem se snažila, zjistila jsem o Petrovi co se dalo. On tolik šancí neměl a tak to měl chudák těžší, měl tedy více otázek, na které neznal odpovědi. Nejdřív se Petr ptal Fandy, zda něco neví, Fanda mu sdělil, že se mne na tyto věci neptá a tak neví. Petr pak pověřil bráchu, aby rozhodil sítě a zjistil, zda jsem volná, což i později přiznal.

Nebylo možno to zjistit, protože já jsem si hlídala své soukromí a tak téměř nikdo nevěděl, zda mám či nemám přítele a ta, co to věděla, že jsem volná, mlčela jako hrob. Občas volal Pavel, zda už jsem se rozhodla s tím nábytkem, nebo zda mám chvilku na kafe. Nechtěla jsem se s ním někde ukazovat, ne proto, že byl ženatý, ale bylo by to asi Petrovi líto, pokud by se to dozvěděl a to já bych hrozně nerada. Proto jsem řekla, že pokud chce na kávu, může přijít ke mně do kanclu.

Dali jsme si kávu, trochu pokecali a zase se rozloučili.

Nějak ten čas utekl jako voda a byl tu prosinec. V práci byl vánoční večírek, řada kluků se tradičně opila, a někteří řešili se mnou životní situace, měla jsem z večírku manželskou poradnu, snad proto, že jsem na oddělení byla jediná ženská. Bylo to tak každý rok a tak jsem byla už zvyklá na to, že něco pojím, dám si sklenku vína a pak s někým kdo má obvykle 1-2 promile alkoholu řeším proč žena nevaří, někde se courá, asi má milence, v horším případě docházelo i na postel. To byl právě ten okamžik, kdy jsem se odebírala k domovu.

Do rána jsem se vyspala a začala příprava na adventní úklid. Byla jsem pilná a vše jsem zvládla dokonale a rychle. Nový byt, který jsem si zakoupila, a bude již doplacen, byl vánočně vyzdoben. Jen ta představa, že budu další vánoce sama, mně naháněla hrůzu a smutek.

A bylo tu zase pondělí a další pracovní týden. Věděla jsem, že 22. prosince budu mít čtyřiadvacítku a další den volno a potom už bude Štědrý den. Do práce půjdu až 29. prosince. Sloužím Silvestra noc a Nový rok den. Je to tak již několik let, protože nemám děti, nemám přítele a tak sloužím za kluky. Oni mi to zase vynahradí v průběhu roku. Nestěžuji si, alespoň nejsem sama. Něco dobrého si v práci připravíme - ovar, nealko pivo, trocha cukroví a dáme pokec. Pokud ovšem něco nevylítne a jedeme...

Okolo 20. prosince mi zvoní mobil. Pavel. Co zase ten poděs chce, mám moc práce a na kávu nemám čas.

„Ahoj Ali, prosím tě, nedala bys oběd.“

„Nedala, pravím, jsem zasekaná, blíží se konec roku, lhůty běží a je toho moc.“

„Hele já s tebou musím nutně mluvit, je to moc důležité, zvládla bys rychlé kafe u tebe?“

Protože kolega byl na školení, ač nerada, svolila jsem.

Pavel byl u mě za malou chvilku. Musela jsem si pro něj ke vchodu a to už nevydržel a sypal slovo za slovem, že to s Petrem není k vydržení, že je nesoustředěný, že na něj mluví a on mu za chvíli řekne co že jsi to chtěl, doma se nalejvá whiskou, přijde k rodičům a sedí a kouká, jak se říká do blba. Když jsem se ho ptal co mu je, řekl, že se do tebe bezhlavě na první pohled zamiloval, nemůže spát, pořád na tebe myslí, protože neví, zda jsi volná, nebo zda bys s ním vůbec chodila. No znáš to. Už se z toho zblázním, řekl, vše je na mně, on je k nepotřebě. Tak jak je to s tebou?

„Hele, Pavle, povídám, balíš mne ty nebo Petr? Pokud se rozhodnu něco říci tak jemu, ale není to tak jednoduché. Slíbím ti, že do Štědrého dne mu zavolám a řeknu co a jak, aby se netrápil.“

„Jen mu prosím neříkej, že jsem tu byl.“

„Neboj, neřeknu.“

Popřáli jsme si hezké vánoce a rozloučili se.

Pavel evidentně nebyl rád, že nevyzvěděl, co chtěl, ale trocha tajemství přeci neuškodí. 22. prosince jsem měla výjezd. Byl klid, až to nebylo normální, což mohlo být také předzvěstí, že se potom v noci nezastavíme. Krátce po sedmé hodině večer jsem vzala mobil a vyhledala jsem spojení na Petra. Zmačkla tlačítko a čekala.

„Mareš, ahoj Ali, rád tě slyším, děje se něco?“

„Ale ne, Petře, já jen že to sice nerada dělám někomu popřát po telefonu, ale už to nestihnu osobně, sloužím, zítra budu spát a pak je Štědrý den. Tak jsem ti alespoň takto chtěla popřát hezké vánoce.“

„Jsi hodná i já tobě přeju a co budeš dělat o vánocích?“

„No to víš, my holky svobodný a nezadaný...“ - na toto slovo jsem dala v hlase zvláště důraz, „to bude zase jako každý vánoce, přijdou emoce a i na slzičky dojde. Na Hod Boží jdu k bráchovi a potom budu jen vegetit.“

„Nešla bys někam na kávu?“

„Ale já nerada o vánocích někam chodím, nevadilo by ti, kdybys přišel na tu kávu ke mně asi tak okolo jedné hodiny? Dáme kávu, nějaké vínko, něco dobrého uvařím a pokecáme.“

„Jo, to rád přijdu,“ jeho hlas zněl tak nějak radostně, uvolněně. Protože v telefonu hltal každé mé slovo, jistě postřehl, že jsem hlasem kladla důraz na slovo nezadaná. Myslím, že v tu chvíli trocha trápení z něj spadlo. Sice nezadaná, ale bude mne chtít? A další otázky, na které nebyly odpovědi. Jen malá naděje ve vánočním pozvání.

Protože mně volali z operačního, musela jsem ukončit hovor. Popřáli jsme si krásné vánoce a rozloučili se. Do rána byl klid, byla to dobrá předvánoční služba.

Druhý den jsem se vyspala, došla koupit kapra, udělala bramborový salát, nastrojila stromek, dokončila výzdobu bytu a mohly začít vánoce. Jo, volal zase Pavel, musel mi oznámit, že Petr má bezva náladu a co že jsem mu to řekla, že se tak změnil a že je zase v pohodě.

Nic jsem mu neřekla, jen mezi řečí jsem naznačila, že jsem nezadaná a dál, ať ti to řekne sám, pokud to uzná za vhodné. Naléhal, jako malej kluk, abych mu řekla, co ještě bylo, ale měl smůlu. Jemu však budu brzy vděčit za to, že za mnou přijel a řekl mi o Petrovi, jak se kvůli mně trápí.

Kdo ví, třeba by to všechno bylo jinak, kdyby nebyl prima bráchou. On totiž odstartoval další etapu mého i Petrova života. Nemohla jsem se dočkat, až bude druhý svátek vánoční, co mi asi přinese za překvapení ..... i to bylo tento rok pro mě mým tajným vánočním přáním, kéž by se splnilo.

Byl Štědrý den, krásně sněžilo, trochu mrzlo, zkrátka pravá vánoční pohoda. Dopoledne řada telefonátů s vánočním přáním, takže než jsem se nadála, bylo odpoledne.

Večer jsem šla na půlnoční, mám ráda tu varhanní hudbu, vyvolává ve mně pocit, že někam patřím, že něco mohu dokázat. Má magickou moc a snad celý rok se z tohoto zážitku nabíjím.

Na půlnoční bylo i dost mých kolegů s manželkami a tak po mši jsme se sešli u nás na svařáčku a poklábosili až do tří hodin.

Druhý den pro mě přijely bráchovy děti a jela jsem na vánoční návštěvu do jeho rodiny. Jako každoročně to bylo milé posezení, plné smíchu a vzpomínek. Pozdě večer jsem se vracela šťastná a spokojená domů a byla jsem ráda, že z rodiny mi zbyl alespoň brácha a jeho rodina, která je moc fajn.

Dala jsem sprchu, nalila si sklenku vína a při mihotavém vánočním osvětlení jsem hleděla z okna na starou část města, na niž padal jiskřivý sníh. Honily se mi hlavou vzpomínky na můj život, na mé vztahy. Jen jeden stál za to, Vojta.

Nebyl sice tak přitažlivý jako Petr, ale pro mě byl v té době ten nejlepší, miloval mne a já jeho, byl na mně hodný, milý. Vystudoval tři vysoké školy, ovládal pět jazyků, měl velkou firmu s pobočkami po celém světě. Firma byla úspěšná, od toho se vyvíjely i jeho finanční možnosti. Neustále mne nějakými dárky rozmazloval. Nebyla jsem na to od rodičů zvyklá, byla jsem z toho vcelku nesvá. Nechtěl si to nechat vymluvit, ale přeci jen přísun dárků omezil.

Dalo by se říci, že velmi dobrá partie, jen jedna věc, která přinášela do vztahu mráčky, později mraky až bouřky, byla jeho chorobná žárlivost, neléčená a dosti v pokročilém stavu. Snažila jsem se to řešit přes kapacity v oboru, ale jejich verdikt byl stejný - dá se to zmírnit, ale už ne vyléčit.

Bylo mi z toho smutno, protože díky této stinné stránce jsem Vojtu dvakrát opustila, i když jsem se zase vrátila, určitě ne kvůli penězům, ale bylo mi ho líto, stýskalo se mi po něm a tak nějak jsem ho nechtěla nechat bez pomoci.

Vždy po návratu to bylo nějakou různě dlouhou dobu zase krásné, ale potom pozvolna se to vracelo do známých koleji. Po osmi letech jsem se odstěhovala nadobro. Půl roku jsem se k tomu odvažovala.

Nebylo to jednoduché, celý rok mně pak trvalo, než se mi přestalo stýskat po jeho náruči, po jeho polibcích, po životě s ním, ale žárlivost je nemoc a chorobná žárlivost je ubíjející, a nedá se trvale s člověkem žít i když ho ze srdce milujete, protože mu nikdy dostatečně nevysvětlíte, že milujete jen a jen jeho. Konec vztahu nebyl zrovna pěkný, Vojta byl i hospitalizován, jeho nemoc se díky stresu rozjela.

Jezdila jsem za ním do léčebny až do doby, než ho pustili. Chtěli to tak doktoři. Věděl, že to mezi námi nebude již jinak, je definitivní konec našeho vztahu. Zůstala jsem ale jako nejvěrnější přítel na celý život. To ho trochu postavilo na nohy.

Později, když už byl nějaký čas doma, jsme se sešli, v klidu si vše vyříkali a zůstali jsme nejlepšími kamarády. Vojta mi vždy volal, když měl nějakou známost a svěřoval se mi se všemi potížemi. Neměl to díky nemoci jednoduché a tak střídal partnerky jak na běžícím páse, protože zlatokopek je dnes kolem nás fůra.

„Vždy měly přednost peníze před upřímným vztahem a láskou, žádná mne nemilovala jako ty, ty jsi nastavila laťku a žádná se ti nevyrovnala,“ říkal mi. „Tak raději zůstanu sám.“

Když jsem si nějak po roce srovnala život do kolejí, které mi vyhovují, měla jsem pár vztahů, ale to se snad ani vztahem nedalo říci. Nějak ve mně nic nezanechaly. Tak jsem se smířila s tím, že už asi budu navždy sama, nebyla jsem typ, že bych hledala chlapa kvůli posteli. Musím k tomu mít vždy nějakou náklonnost, lásku a tak vše co k tomu patří.

Bylo už dost pozdě a tak jsem šla spát. Musela jsem se na ten den »D« dobře vyspat.

Ráno bylo všude plno sněhu, nechtělo se mi z postele. Dlouho jsem stála ve sprše, abych se probudila. Pak to ale vše začalo lítat, připravit občerstvení, víno, naložit maso a tak.

Zvládla jsem to dokonale a rychle. Trochu jsem se upravila a čekala. Po jedné hodině se ozval domovní zvonek. Přišel Petr. Přinesl mi nádhernou kytici růží a velkou bonboniéru.

„Pojď dál,“ zvu ho do svého bytu.

„To je, Ali, pro tebe.“

„Ta je nádherná a budeme mlsat?“

„No jsou vánoce, tak si to můžeme dovolit.“

„Posaď se, vyber si místo, co si dáš? Kafe, víno, pivo.“

„Jsem tu autem. Tak kafe a potom nealko.“

„Dobrá.“

Jdu uvařit kávu, přinést chlebíčky, buráky a nějaké mňamky na stůl. Pak usedám naproti Petrovi a začínáme si povídat. Jaké byly vánoce a tak. Čas rychle ubíhal a už se pomalu setmělo. Neustále mně svýma hnědýma očima doslova rentgenoval, snažil se mne trochu dotýkat, jeho hlas zněl velmi mile, ve vzduchu byla cítil vůně jeho luxusní kolínské, lásky, něhy a milování.

Najednou, snad to osud chtěl, se Petr polil vínem, červeným.

„Sundej kalhoty, tričko, vyndej obsah kapes a já to dám ihned přeprat. Půjčím ti bráchovo domácí oblečení.“

A tak se stalo. Najednou stál přede mnou v domácím oblečení po bráchovi, vypadal až k smíchu, přitáhl mně lehce k sobě a řekl: „Ali, je to láska na první pohled, miluji tě, nedokážu si život bez tebe představit.“

I já jsem mu vyznala lásku.

V tom setmělém bytě, kde problikávala vánoční světýlka, jsme se objímali a líbali.

„Teď musíš zavolat bráchovi, aby ti přivezl náhradní oblečení, nebo budeš muset vzít za vděk mojí pohostinností a zůstat, než věci uschnou, tudíž asi do rána.“

Usmála jsem se a už dopředu jsem znala odpověď. Nezmýlila jsem se. Bez váhání souhlasil.

„Jsem rád, že jsi mi to nabídla, rád tu zůstanu.“

Byla to krásná vánoční noc, plná lásky, něžností, milování téměř až do rána. Ani druhý a další den Petr ode mě neodešel, jen si dojel k sobě pro věci a tak nějak se ke mně tiše nastěhoval.

Dohodli jsme se, že roky plynou nějak rychle a není čas na nic čekat, každý jsme měli už nějaký ten rok, já třicet tři a Petr čtyřicítku na krku. Začalo nejkrásnější období mého života. Na Petrovi bylo vidět jak je spokojený, plný lásky, něhy, neustále mě hladil, kde mohl, mě políbil, pořád jsme si povídali o nás, našich životech, došlo i na na naše vztahy.

Jeho poslední nebyl zrovna moc dobrý, chtěla ho vydírat, že s ním čeká dítě, ve skutečnosti, i když s ním chodila pět měsíců, si dítě uhnala někde na diskotéce, nebo bůh ví kde, kam odcházela, když ji Petr naštval, že nechtěl plnit její finančně náročně požadavky jako měsíční dovolenou na Bali, drahý šperk, terénní automobil a tak, zkrátka vyloupla se z ní zlatokopka.

DNA však potvrdila, že Petr nelhal. Otcem dítěte nebyl. Byl ale z toho dost zničený a od té doby se do sebe uzavřel a zůstával sám.

I já jsem povídala, jak můj život plynul ve vztahu s Vojtou, a jak jsem odešla jen s věcmi, které jsem si přistěhovala. Ve vile zůstaly šperky za víc jak milion a drahé šaty od předních návrhářů, zlatá kreditka, klíče od terénního vozidla.

„Nejsem zlatokopka,“ řekla jsem, „a to si pamatuj.“

Díval se na mne a nevěřil, že to myslím vážně, že by o tom jen na okamžik měl zauvažovat.

Dával mi najevo, jak je se mnou šťastný, jak mně miluje. Oplácela jsem mu stejnou měrou, stál za to, pomáhal mi, chodili jsme na procházky, jezdili na výlety, povídali si, prostě tak, jak by to v životě mělo chodit.. Noci byly plné vášně, milování, bylo nám krásně, jako těm, kteří do svého vztahu dávají všechnu svoji lásku...

Dny ubíhaly, nastalo jaro a blížil se duben, kdy Petr bude slavit čtyřicáté narozeniny. Přemýšlela jsem o oslavě a o dárku. Jednoho dne přijeli kolegové z venkovního šetření a již od dveří volali:

„Ali těš se, budeš mít doma krásnou jarní kytici. Viděli jsme tvého přítele, jak s ní nasedal do auta.“

Těšila jsem se, ale ne na kytku, ale na Petra. K večeru jsem přišla domů zcela vyčerpaná a unavená, od dveří jsem prohlédla očima místnost a kytka nikde. V tu chvíli mi ale vůbec nešlo o kytku, ale o to, komu byla tedy určená? Nemohla jsem uvěřit, že by se osud opakoval? Pořádně jsem ani neodpověděla na pozdrav a šla rovnou do sprchy, kde jsem se vzpamatovávala.

Zase budu ta hodná a blbá, já mám teda smůlu na chlapy.

Slzy mi tekly takovým proudem, že určitě předčily tekoucí vodu ze sprchy. Nedalo se to zastavit.

„Jsi v pořádku?“ zvolal zvenčí Petr.

„Ale jo, jen mi to chvilku ještě bude trvat.“

Osušila jsem se a vyšla ven.

„Děje se něco Ali,“ pravil Petr, „máš červené oči, jako kdybys plakala?“

„A mělo by?“ odvětila jsem.

„Já myslím, že ne,“ dodal.

„No já to vidím jinak,“ odvětila jsem. „Petře, položím ti jednu otázku, koho miluješ víc než mne?“

„Co to je za otázku, přeci víš, že jsem do tebe zamilovaný, z celého srdce tě miluji a žádná jiná není.“

„Tak takhle ne,“ dodala jsem, „pro koho byla ta krásná kytka z rána?“

„No, ty teda máš ale informace.“

„To víš, to mojí kolegové, byli venku a viděli tě.“

„Byla pro naši recepční, dnes má narozky, k výplatě dostane ještě pětikilo tak je to ve firmě zavedeno.“

„Nevěřím, a ty víš proč.“

„Jasně, vím, kam míříš.“

Již v jednom vztahu jsem zažila, že jednou jsem nedostala avizovanou kytku a za 14 dní na to ani avizovaný parfém, obojí nakonec skončilo u podstatně mladší slečny, jak moji kolegové vypátrali, protože nesnesli, že by mi mohl někdo ubližovat. A byl konec vztahu - nevztahu. To Petr věděl z mého vyprávění.

Já byla tak rozhozená, že mi nemohl v tu chvíli nic vysvětlit, ač se snažil, co mohl. Ať si sbalí věci a odejde, pomyslela jsem si, byla jsem na dně. Zase problémy, bezesné noci a do toho moře práce. Odešla jsem bez rozloučení do ložnice a brzy jsem usnula.

Ráno mně Petr vzbudil, když odcházel do práce, letmo mně políbil a jen řekl: „Nikdy bych ti nelhal, miluji tě, nemohu bez tebe žít a ty to nějak nechceš pochopit. Je mi to moc líto. Zkusím ti to během dne vysvětlit, pokud budeš chtít, tak to jistě pochopíš.“

Pohladil mne a odešel. Najednou jsem cítila, jak ho hrozně miluji, jak je mi po něm smutno a začala jsem přemýšlet, zda jsem mu nějak neukřivdila, jeho oči byly ráno hodně smutné, výraz ve tváři byl strhaný, později mi řekl, že skoro celou noc nespal.

Vstala jsem a odešla do sprchy. Trochu jsem smyla alespoň na chvíli ty starosti a problémy, oblékla jsem se a vyrazila do pracovního procesu. Zase bylo hodně práce, jako v poslední době celkem denně.

Najednou mi pípnul mobil. Přijata MMS, kde byly fotky ze včerejší gratulace recepční. Včetně kytky na pracovním stole recepční. Byli tam oba bratři, a nejen oni i s recepční vyfoceni,jak ji gratulují. Fotky byly nezvratitelným důkazem toho, že nelhal a já ho podezírala, cítila jsem se hrozně, moc jsem mu ublížila. Co si bude asi myslet?

Vzala jsem mobil a napsala SMS: „Omlouvám se, promiň, odpusť. Nějak jsem to včera nedala. Miluji tě, pa, Ali.“

Asi za hodinu zvonil mobil, Petr.

„Miluji tě, jsem rád, že se to vyjasnilo, chci tě vzít na oběd, půjde to?“

„Nepůjde, je to dneska mazec.“

„Tak přijedu alespoň na parkoviště, přivezu ti jídlo a alespoň na pět minut tě musím vidět.“

Souhlasila jsem. Už jsem se nemohla dočkat až ho uvidím a spočinu v jeho náruči, kdy on mně bude líbat, hladit a říkat slova, která se tak krásně poslouchají...

Dorazil i s jídlem a bylo to opět krásné... jen krátké a já musela zase zpět.

Večer byl ale náš. Skoro až do rána jsme se milovali, říkali ta slova, která snad nikomu nezevšední a která jsem nejen já tak ráda poslouchala, uvědomila jsem si, jak strašně se mi po něm stýská a že si neumím představit bez něj žít, miluji ho.....

V místní hospůdce začaly přípravy na oslavu narozenin. Pozvaných je včetně rodiny asi třicet hostů. Bude guláš a švédské stoly, zákusky a pití. Termín se blížil a v práci to houstlo.

Zjistila jsem, že nevím, zda budu moci dorazit, což jsem se neodvážila ani říci nahlas. Se šéfem jsem se dohodla, že když bude nejhůř, vypadnu asi na dvě hodiny a potom se zase vrátím. To mně uklidnilo, protože bych mu to nemohla udělat. Moc se na to těšil a já myslím, že hlavně na to, že tam budu já. To i nakonec přiznal Pavel. Dárky jsem měla připravené. Jen jsem měla trochu trému, protože tam budou jeho rodiče, a Petr mně chce představit. Tyto situace přímo nesnáším, ale musí to jednou být.

Nastal narozeninový den. Od rána já makala v práci a ostatní připravovali oslavu. Mobil skoro každou chvilku zvonil, jestli určitě přijdu, zda to stihnu a tak. Uklidnila jsem Petra, že dorazím, jen to nebude v půl čtvrté, ale asi mezi pátou a šestou. Nedalo se nic dělat, služba je služba.

Po čtvrté se nějak vše uklidnilo a šéf mi sdělil, že mám povolen odchod do rána. Byla jsem mu vděčná.

Odjela jsem domů, sprcha, připravené oblečení, vybrala jsem tmavě modré společenské kalhoty a krajkový vršek. Měl rafinovaný výstřih, takže bylo i nebylo vidět to nejhezčí. V něm jsem se cítila moc dobře. Trochu malování, vůně nakonec, dárky a vyrazit.

Petr byl nervózní, stále mně chodil vyhlížet před hospůdku, Pavel ho uklidňoval, že když jsem slíbila, že přijdu, tak určitě přijdu. Ale marně, přál si, abych byla na jeho oslavě a já to nemohla stihnout.

Přijela jsem v půl šesté, zrovna venku hlídkoval Pavel. Byl rád, že jsem tu. Tak pojď, už se všichni těší a ty víš, kdo nejvíc. I já jsem se těšila..

Jak jsme vešli do sálu, Petr mi vyšel naproti.

„Moc ti to sluší a už vidím, že všichni budou koukat jinam jen ne do tvých očí.“

„Ale přeci bys nežárlil Petře, víš, že to všechno patří jen a jen tobě a to snad musí pro tebe být dobrý pocit ne?“ zašeptala jsem mu do ucha.

Usmál se a krásně mně políbil a v tom polibku bylo tolik něhy, že kdyby to jen trochu šlo, šla bych někam úplně jinam a milovala bych se s ním až do rána. Ale nešlo, došlo na představování, rodiče už byli staří ale milí. S Pavlovou ženou jsem již dříve byla představena.

Proběhlo to dobře. Popřála jsem Petrovi, předala dárky, dlouze jsme se políbili a do ouška jsem zašeptala, že další přání bude v ložnici. Už nyní jsem se těšila a Petr, ten kdyby mohl, tak by ukončil oslavu a šli jsme domů a tam...

Zatím jsme si šli ale zatancovat. Zrovna hráli nějaké ploužáky, tak jsme si to užili.

„Žádný dárek dnes se nevyrovná tobě a tvé přítomnosti, jsem moc rád, že jsi tu se mnou,“ hladil mně, líbal a hudba tak nějak hrála zdáli a my jsme v myšlenkách byli hodně, ale hodně daleko a bylo tam moc krásně....

Oslava skončila po půlnoci k plné spokojenosti všech. Ještě jsme se dohodli, že rodiče a bratr s rodinou přijdou zítra ke mně, dojíme jídlo z oslavy a nějak si uděláme hezké odpoledne a večer. Byla to dobrá volba. Jsem ráda, že se oslava povedla.

Naskládali jsme dárky do auta, ti co nepili, je odvezli k Petrovi domů, nás potom do mého bytu. Tam s Petrem jsme si užívali radostí života až do rána a že to bylo moc krásné, to nemusím ani líčit, noc jakoby nechtěla skončit a my jsme měli v sobě tolik lásky, že jsme se milovali až do úsvitu. Druhého dne jsme na třetí hodinu připravili pozdní oběd pro rodinu.

Sešli se všichni a vládla dobrá nálada. Jen Petr se mi zdál tak nějak nesvůj, přemýšlela jsem, zda jsem něco neřekla nevhod, nebo něco špatně neudělala.

Na nic jsem nepřišla. Tak jsem se bavila se všemi a tvářila se, jako by se nic nestalo.

Před pozdním obědem Petr nalil aperitiv, že si připijeme ještě jednou jako nejbližší rodina na jeho zdraví.

Vstal, pozvedl sklínku, dlouze se na mně podíval a řekl.

„Dnes je můj slavnostní den, mám pro vás všechny také jedno překvapení.“ Přišel ke mně poklekl a řekl. „Miluji tě moje Ali z celého srdce, chci s tebou žít až do konce svého života. Vezmeš si mně?“

Vyndal z kapsy vínovou krabičku a otevřel ji.

Byl v ní zásnubní prstýnek. Vyndal ho z krabičky a nasunul na prst. Byl to kroužek z bílého zlata se čtyřlístkem a uprostřed byl malý diamant. Nádhera. Celá rodina byla v němém úžasu. Do očí se mi hrnuly slzy.

„Dostal jsi mně Petře, ty víš, že i já tebe miluji z celého srdce a chci s tebou být do konce mého života. Vezmu si tě.“

Rodina tleskala a gratulovali nám. Rodiče byli šťastni, když po dlouhé době viděli spokojeného, šťastného a hlavně zamilovaného syna a i já jsem se jim evidentně líbila.

Slíbili jsme si, že do roka a do dne bude veselka. Už nyní se všichni těšili. V pozdním večeru jsme se rozloučili. Ještě dlouho jsme s Petrem seděli na terase v objetí, povídali si, hladili se a líbali, romantika jako z krásného filmu. Do rána jsme v ložnici nechali vzájemnou láskou rozeznít naše těla, bylo to úžasné spojení mysli a těl v jeden celek...

Druhý den jsme se šli projít do přírody a trochu naplánovat náš další život. Petr měl totiž kousek od firmy nový krásný dům a jen čekal, až jeho vyvolená, která bude paní domu, ten dům zařídí podle jejích představ. Ale žádná na tuto poctu nedosáhla, protože jak říkal Petr, „vždy jsem byl až na druhém místě. Věci a peníze to byl pravý důvod lásky.“ Tak než se abonentky na sňatek stačily rozkoukat, byl konec lásky a tím i jejich plánům.

Z procházky jsem si s Petrem dům prohlédla a začali jsme plánovat. Zařízení domu, svatbu. Tu se na mně Petr obrátil:

„Miluji tě a chtěl bych s tebou dítě, a ty?“

S odpovědí jsem neváhala: „Budu šťastná, když budeme mít spolu dítě a budeme rodina.“

Dohodli jsme se, že už nejsme tak mladí, abychom na něco čekali, že se o miminko budeme po lékařské kontrole pokoušet.

„Když to bude kluk, vyberu jméno já, když to bude holčička, vybereš jméno ty, Petře,“ zašeptala jsem.. Ani na vteřinu jsem pak neváhala:

„Počítej s tím, že kluk bude Petřík“, a Petr odvětil: „pokud to bude holčička, bude to Alinka.“

Bylo prozatím ujednáno. Ještě jsem musela ke svému kamarádovi Pepovi na gyndu, zda jsem v pořádku a můžeme se pokoušet o miminko.

Můžete začít, řekl Pepa, a jak řekl, tak jsme činili.

Byly to krásné noci a to nejen noci, ale každé volné chvilky, kdy nám spolu bylo dobře. Po třech měsících mi začalo být nějak zle. Nezdálo se mi, že bych byla těhotná, ale test ukazoval, že ano. Šla jsem na kontrolu a Pepa potvrdil, že jsem tři měsíce v jiném stavu. Byla jsem šťastná. Jen musím dořešit práci, nemohu lítat po nocích a sloužit dlouhé směny. Vypsal mi průkaz a já jsem šla domů. Uvařila jsem Petrovu oblíbenou večeři, dala chladit dobré vínko a čekala, až dorazí.

Byl již večer, když Petr přišel, měl hodně práce. Navečeřel se a já řekla: „Petře, prosím, sedni si ke mně, musím ti něco říci.“

Podíval se na mně těma svýma hnědýma očima a byl celý nesvůj. „Stalo se něco?“

„Stalo,“ řekla jsem, vzala jsem mu ruku a položila na mé bříško, „je tam naše miminko už tři měsíce.“

Přivinul mne k sobě, hladil mě a líbal a líbal.

„Jsem šťastný jako nikdy v životě,“ a já jsem byla s ním.

Dohodli jsme se, že si pohlaví dítěte necháme říci, ale pro ostatní to bude překvapení a musí to respektovat.

Petr mne obskakoval, nechtěl, abych něco dělala, ač jsem mu vysvětlovala, že nejsem nemocná, ale jen těhotná. Bylo to krásné období. Období plné lásky, vzájemného pochopení, plánování, stěhování do nového domu, zařizování.

Protože jsem už nechodila do práce, měla jsem dost času a zařizováním nového domu jsem si krátila čas mezi kontrolami u lékaře...

Dítě se vyvíjelo dobře. Pepa gynekolog mi řekl.

„Chceš vědět, co se narodí? Už na ultrazvuku je to poznat.“

„To víš, že jo.“

„Bude to kluk,“ pravil.

Byla jsem šťastná, věděla jsem, že je to pokračovatel rodu Marešových a navíc třetí Petr v rodině, Pavel měl dvě holčičky.

Odešla jsem z nemocnice, šla jsem domů a zase se těšila, až Petr přijde. Když jsem mu sdělila, že budeme mít Petříka, vyhrkly mu slzy, rozplakal i mne. Byli jsme oba nevýslovně šťastni, že budeme rodina, jen aby až do konce bylo vše OK.

Plánovaný porod by měl být z kraje roku, tedy pozdní vánoční dárek. Čas ubíhal, Petr udělal krásnou bílou postýlku a nejen tu, ale i peřinky jsme museli schovat, abychom neprozradili, že čekáme miminko a bude to kluk. Utajovat se nám vše dařilo, neboť to, že čekáme miminko, jsme všem chtěli říci až na svatbě, kterou jsme naplánovali na září.

Chtěla jsem si splnit svůj sen a vdát se na zámku Vranov nad Dyjí, kam jsme s rodiči jezdili o prázdninách a mít jen rodinnou svatbu. To mi Petr beze zbytku splnil. Až se dítě narodí, tak potom udělat s kamarády a přáteli velkou hostinu.

V krásný poslední zářijový den, v šatech jako princezna, s hudbou Ave Maria, mně oválným sálem zámku vedl můj bratr po vínovém koberci k oddávajícímu. Vitrážemi proudily do sálu paprsky podzimního slunce a já měla pocit, že se něco magického stane. Před oddávajícím čekal Petr, již z dáli jsem viděla, jak je dojat, jak čeká, až budu stát po jeho boku a už budu jen a jen jeho i podle jména. Dal mi krásnou kytici bílých růží, kde v prostředku bylo růžové poupě. Byla neskutečně krásná.

Když jsem zůstala stát vedle Petra, zdálo se mi, že odněkud z nebe mezi těmi slunečními paprsky, se na mě rodiče dívají a jsou velmi šťastni. Byla jsem i já, Petr jen zářil, nejraději by mě už líbal.

Projev byl krátký, ale upřímný. Naše ano zněla tiše, ale bylo v nich tolik lásky a pravdy o nás. Obřad byl v rodinném kruhu, Pavlovy holky byly z nevěsty celé divé. Po obřadu jsme udělali několik fotek a odebrali se do penzionu, který byl malý, a proto celý zarezervovaný jen pro nás, na celý den a noc. Byla to krásná rodinná svatební pohoda, knedlíčková polévka, klasická domácí svíčková a dortíček. Před obědem nám všichni popřáli, abychom byli šťastni. S Petrem jsme vstali a Petr řekl:

„Chceme vám také něco říci, Ali je těhotná, budeme mít v lednu miminko. Víme, co se narodí, ale jen my dva, pro vás ostatní to bude překvapení v den porodu, a proto to respektujte.“

Souhlasili.

Všichni se začali těšit na miminko, i holky od Pavla se kupodivu těšily víc na miminko než na vánoce a to bylo co říci.

Petrovy rodiče byli spokojení, bylo to na nich vidět, že se jim splnilo přání. Petr má hodnou ženu, je šťastný a dočká se i miminka. Měl totiž děti moc rád, Pavlovy holky po něm šílely.

Svatba se vydařila, do pozdních nočních hodin jsme zpívali všechny žánry písní, tančili a bylo to moc fajn. Mezi svatebními dary byl i dar Vojtův. Byla to obálka s dopisem pro nás oba a šekem na sto tisíc na svatební cestu. V dopise stálo:

„Ali, jak jsem ti při tvém odchodu, který byl už navždy, řekl, až se budeš vdávat, zaplatím ti svatební cestu. Tak tímto dárkem činím. Zůstaň taková, jaká jsi: milá, příjemná, láskyplná, miluj Petra, alespoň tak, jako jsi milovala mně a stůj si za svým. Petře, Ali nikdy nebyla zlatokopka, když ode mě odešla, nechala zde dary, které jsem jí dal, šperky, šaty za víc jak dva miliony korun. Která by to udělala? Miluj ji, můžeš se na ni spolehnout, nezradí tě, ale tvrdě bude trestat, pokud bys ji podvedl. Odejde, a až ji ztratíš, tak zjistíš, co jsi ztratil, ale bude to již napořád a tobě zbudou jen oči pro pláč. Na to dbej.“

Dopis mne dojal, ale i Petra, už s Vojtou pracovně spolupracoval, Vojta chodil k nám, Petr věděl, že se mi se vším svěřuje. Věděl však, že miluji jen jeho a tak mně trochu škádlil slovy: »žárlím jen trochu, někdy trochu víc« a potutelně se usmíval. Snažila jsem omezovat Vojtovy návštěvy na minimum a raději věci řešit hodinovými telefonáty. Petr mi věřil a já jsem nechtěla toho zneužívat.

Svatební pokoj pro nás byl romanticky vyzdobený - plný růží a jen my dva. Svatební noc i v mém požehnaném stavu byla nádherná. Téměř do rána jsme oka nezamhouřili, jemně jsme se milovali, vyznávali si lásku, povídali si a zase znovu a znovu.

„Bude na stáří na co vzpomínat,“ řekl Petr a já nemohla jen souhlasit. Chtěla bych, aby to po celý náš život bylo jako dneska, což se mi jistě nesplní, ale alespoň tak na padesát procent bylo moje přání.

Podzim se překulil a nastal adventní čas. Čas úklidu, zdobení domu. Jednoho dne jsme v Petrem vzpomínali, jak to bylo před rokem. Až nyní jsem mu přiznala, že loni před vánocemi mně navštívil Pavel a řekl mi, jak je smutný že neví, zda někoho mám, nebo zda bych s ním chodila. Řekla jsem mu, že může být pyšný na to, jakého má prima bráchu, nebýt jeho, kdo ví, jak by to dopadlo. Byl překvapený, zavolal bráchovi, ať vezme ženu, holky dá hlídat mámě a přijdou k nám. Je to důležité. Dorazili, byli celí vykulení, co se děje.

Petr jim to vše vysvětlil a pak se společně opili. Já jen smutně s Petříkem v bříšku koukala a upíjela minerálku a cpala se chlebíčky. Zapili jsme, že Petr má prima bráchu Pavla, a že to tak musí zůstat celý život.

Vánoce jsme prožili v kruhu rodinném, já dostala hodně dárků, byla jsem asi hodně hodná, ale Ježíšek i Petrovi nadělil co si přál. Jak říkal: a to jsi ty. Ty jsi můj dárek na celý život a já dodala: jen aby si ho někdy nechtěl reklamovat a vrátit. Kdo by ho chtěl zpět? No to by ses divil! Oba jsme se tomu zasmáli.

Na půlnoční jsme jeli do města. Ač mému stavu by spíš vyhovovala klidná vánoční pohoda, hlas varhan na Štědrý den, náš kostel a spousta lidí, úžasná atmosféra. Jednou za rok jsem si to zase musela užít. Na konci mše, kdy všichni sborem zpívali Narodil se Kristus pán se Petřík v mém bříšku krásně vlnil, až mi to na rtech vyloudilo úsměv, kterého si všiml i Petr. Po mši jsme se sešli s kolegy u kostela. Letos poprvé nebude u nás posezení se svařáčkem. S Petrem odjíždíme zpět do našeho nového domova. Všichni mi neopomněli popřát, ať mi to vše dobře dopadne a ať jsme zdraví a šťastní. Užívali jsme si klidu vánoc s taškou sbalenou k porodu.

„Nikdy nevíš, kdy to přijde,“ říkala Petrova maminka.

Oba jsme se na příchod miminka těšili a já už jsem si přála, abych to měla za sebou. To jsem však ještě ani netušila, co se hrozného stane.

Překulil se starý rok a znovu začal všední čas. Petr měl ve firmě hodně práce, jako firma se dohodla s firmou Vojty, že do všech jeho poboček se bude vyrábět stejný nábytek. Na přípravě strávili všichni tři majitelé hodně času, ale bude to moc hezké, jen je před nimi ještě hodně práce. Taky Vojta byl spokojen s cenou a ví, že Petr i Pavel dbají na kvalitu a desing. Byla jsem se ve firmě podívat, a vzorek jedné pobočky do Německa byl fakt na úrovni.

Jen jsem ještě požádala svoji kamarádku, která se živí desingem, aby se na nové pobočce ujala práce. Je velice nápaditá a šikovná. Podle toho, jak jí to půjde, tak dostane zařídit ty pobočky všechny. Byla mi vděčná, ale myslím, že obě strany budou spokojené a to je účel. Blížil se 10. leden, několik dní už mi tak trochu nebylo moc dobře. Jela jsem na kontrolu, ale Pepa říkal, že je vše OK.

Ve středu ráno jsem se vzbudila a bylo mi opravdu mizerně, dala jsem sprchu, šla si uvařit čaj a najednou, odtekla mi plodová voda. Trochu jsem zmatkovala, ale stačila jsem ještě utřít podlahu, abych se nesmekla a pak mi začalo být na omdlení.

Volala jsem Petrovi, ale nebral mobil. Byla jsem značně nervózní. Zkusila jsem Pavla, ten mi mobil hned zvedl, že má Petr nějaké důležité jednání.

„Pavle, je mi zle, odtekla mi voda, je mi na omdlení, Pepa pro mě posílá rychlou. Tak to prosím řekni Petrovi, ať dorazí.“

To už zvonila rychlá. Naložili mě a uháněli. Poslední chvíle před porodem. V nemocnici už čekal Pepa.

„Tak jdem Ali na to, neboj, bude to OK. Ale Petřík je velký nějak se vrtí, má velkou váhu, uděláme císaře. Mám tě na něj připravenou, tak jdem na to.“

Potom už si nic nepamatuji. Mezi tím dorazil i Petr, omluvil se z jednání, všichni měli pochopení a popřáli mu hodně štěstí. Domluví to zítra, přeci je čas a porod dítěte je přednější.

Seděl na chodbě, ale nevěděl, že za dveřmi porodního sálu se právě odehrává drama. Petřík už byl na světě, jen já jsem se odporoučela bez varování někam na druhý břeh. Bylo to sice jen na chvilku, ale bylo. Nikdo nevěděl, proč mi tělo vypovědělo službu. Pepa byl úplně mimo sebe, později přiznal, že za celý život se mu toto nestalo a měl opravdu hrozný strach. Defibrilátor ale zafungoval dobře a já jsem zase byla mezi svými.

Nevím, co se dělo, jen si pamatuji, že jsem někde strašně křičela, kde je miminko a kde je Petr. Odpověď žádná a to už jsem se probírala a mluvil na mně Pepa. Jsem rád, že jsi zase tu, kam jsi nám chtěla utéci?

Petr se přiznal, že něco slyšel z porodního sálu a myslel, že se z toho zblázní. Sestra ho uklidňovala, že to dobře dopadne a měla pravdu. Přinesla mu ukázat prvorozeného syna Petříka, vážil 5,05kg a 55 cm. Byl velký, měl krásné hnědé oči po tátovi a hnědé husté vlásky. Petr se rozbrečel. Pepa mu dal nějaký prášek na uklidnění a vzal ho do své pracovny, aby usnul. Jen mně ještě chtěl alespoň na chvilku vidět. Pustili ho na JIP. Byl tam chvilku, prý mně držel za ruku, hladil a brečel jako malý kluk. Zkrátka byl na zhroucení.

Vyspal se až do rána u Pepi v pracovně. Pavel a rodina byli bez sebe, nevěděli co se děje, Petr nebral mobil a informace o paní Marešové mohl podat jen primář. Ten ale nikomu nic nechtěl po telefonu říci, až druhý den osobně.

Ráno se Petr vzbudil, zavolal Pavla, aby pro něj přijel do nemocnice. Pavel jel okamžitě, byl celý nesvůj, když uviděl zdrceného Petra, nemohl ani mluvit, hlavou mu proběhly snad všechny možné katastrofy. Naštěstí vzal Petra a jeli k nám domů. Petr mu vše líčil. Pavel prý seděl v křesle a klepal se strachy, ale na druhé straně byl rád, že to dobře dopadlo.

Vysprchoval se, převlíknul a jel sdělit rodičům, že mají vnuka Petříka a že už jsem mimo nebezpečí. Ti jen plakali, jsou staří a na jejich psychiku toho bylo až dost. Já jsem si klidně spala skoro až do večera.

Když jsem se probudila, chtěla jsem vidět Petříka a mít ho alespoň chvilku u sebe. Přivezli mi ho, za chvíli dorazil Petr a Pepa povolil, že u mě může být, jak dlouho bude chtít. Nechtěl odjet, ale jinak to nešlo, byla jsem ještě slabá a unavená, chtělo se mi spát, odjel hodně pozdě a pak ještě několikrát volal. Stýskalo se jemu i mně.

Čtvrtý den po porodu se po zaťukání otevřely dveře a do místnosti vešlo sedm strážců zákona, moji kolegové.

Každý s kytkou v ruce mi přišli popřát k Petříkovi. Usadili se kde se dalo, povídali jsme si a bylo to milé, nezapomněli. Přeci jen jsme řadu let parťáky v míru nebo i nebezpečí a vzájemně jsme si kryli záda, což se cení na celý život. Odešli, až když do dveří vstoupil můj manžel, ne že by se báli, ale prostě nastal čas.

„Tolik chlapů tě přijde navštívit, to mně se nemůže stát, aby ke mně přišlo tolik ženských.“

„No to se opovaž říkám, jsi přeci jenom můj.“

Oba jsme se zasmáli.

„Už je ti lépe když máš zase úsměv na rtech co?“ pravil Petr, ale jo, už to nějak snad půjde k lepšímu.

Za týden po všech vyšetřeních mne pustil Pepa domů. Šetři se, starej se jen o Petříka a ostatní ti musí pomoci, než se dáš dohromady. Moc jsem se domů těšila, doma je zkrátka doma. Petr pro nás přijel, přivezl nádhernou kytici růžových růží. Hladil mně a líbal a říkal, jak je šťastný, že jsme v pořádku a všichni pospolu.

Domů jsme dorazili dobře, cestou jsme zazvonili na rodiče a ty jen na malou chvilku za oknem auta viděli svého vnuka Petříka a pozdravili se se mnou. Maminka plakala dojetím.

Ten je ti neuvěřitelně podobný Petře, měla pravdu, bylo to až neskutečné. Řekla jsem jí, že jen co se trochu dám dohromady, že přijdou na oběd na celé odpoledne. Doma už byla pohoda.

Petřík byl hodný a my jsme měli chvilky pro sebe. Petr byl se mnou doma, jak to šlo, ve firmě měli hodně práce a já ho nechtěla ještě zatěžovat svými problémy. Jezdil s Petříkem na procházku, já chodila jen na chvilku, byla jsem moc unavená. Doma mi pomáhal, jak mohl, rovněž i švagrová Marta pomohla s Pavlem. Díky jejich pomoci jsem se zlepšovala. Bylo to fajn. Dny ubíhaly a já se lepšila a lepšila.

Rozhodla jsem, že pozveme rodinu na oběd a že posedíme, podívají se na Petříka a pokecáme si. Dorazili všichni v sobotu před polednem na kachnu, knedlík a zelí. Pochutnali si. Po obědě si všichni, zase až na mně, nalili slivovičku jako přípitek na zdraví a štěstí Petříka a moje. Petr oznámil všem rozhodnutí, že daruje třetinu svého domu mně a třetinu domu Petříkovi.

„Nejsem Petře nevděčná a ty to víš, ale nejsem ráda, že jsi to tak udělal, už jsme o tom několikrát mluvili a já s tím nesouhlasila. Je to tvůj majetek já se na něm nijak nepodílela.“

Petr odvětil: „Miluju vás oba, jste moji nejmilejší a můj majetek bude i váš.“

„Dobrá, řekla jsem, ale já před notářem podepíšu dodatek, pokud bychom se rozvedli, dobrovolně se vzdám bez nároků svého podílu. Chci, aby to tak bylo.“

Petr, ač protestoval, ale nakonec po mém naléhání a s váháním souhlasil. Proč ne, slíbili jsme si, že přeci budeme spolu do konce života, tak to je jen kus papíru. Tento krok ocenili všichni ostatní, jen si opakovaně potvrdili, že nejsem zlatokopka.

Potom Petr otevřel velkou nízkou krabičku od klenotníka. Tam na bílém polstrování byly nádherné náušnice ve stejném tvaru čtyřlístku jako u zásnubního prstenu a velký přívěšek čtyřlístek opět s diamantem a silným řetízkem.

„To jsou šperky, jako pro princeznu“ říkám, „ano,“ odvětil Petr, „protože ty jsi tou mojí princeznou. Všechny patří tobě a daruji ti je jako dík za Petříka.“

Objal mě, líbal a oběma nám tekly slzy jako hrachy a nejen nám..... Do toho se zavrněl pokračovatel rodu malý Petřík Mareš.

Šla jsem ho nakojit a potom jsem ho podala Petrovi, ať ho pochová, šel z ruky do ruky, malinko pokukoval po všech příbuzných a holky z něj byly bez sebe.

„Teto, budeme ho vozit, že nám ho půjčíš?“

„No jistě, když budou hotové úkoly, ve škole dobré známky a manka dovolí, můžete chodit každý den.“

I maminka se přihlásila, zda jim půjčíme kočárek a s dědou budou vozit. Co říci, jen jim závidět, že se vnuka dožili v jejich věku, no i na to jsme oba s Petrem mysleli, že bychom si to také tak přáli, ale kdo ví, který den bude naším dnem posledním...

A tak ubíhaly týdny, měsíce, roky, Petřík rostl, měli jsme z něj radost, s Petrem nás v novém domě neopouštěla láska, milování bylo pořád nádherné, bylo to naše koření života, povídali jsme si, firmě se dařilo, dočkali jsme se ještě holčičky Alinky, kterou jsme si toužebně přáli, ale pořád jsme se obávali, abych to zdravotně zvládla, vše ale dobře dopadlo.

Žili jsme krásný, pohodový život, byli jsme šťastni a ostatní s námi .......

V dobrém i zlém

Je půlka května, období, které mám ráda. Všechno kvete a zelená se, slunce dává tušit, že se léto neodvratně blíží. Sluneční paprsky lehce vklouzly do mého malého, ale útulného bytu a osvítily snad každý kout. Ač je sobota, kupodivu nesloužím a tak bych si měla přispat, přesto vstanu. Musím stihnout nějaké domácí práce a odpoledne se trochu učit.

Byt mi pořídili rodiče, než odjeli do Států, kde pracují na prestižní klinice jako chirurgové již řadu let. Každý rok jsem tam jezdila na prázdniny, poslední dobou jen tak na kratší dovolenou. Vystudovala jsem medicínu, mám již druhou atestaci, chybí mi poslední zkouška a cesta k udělení titulu doktorky filosofie je volná. Nenudila jsem se, do toho práce na chirurgii na jedné pražské klinice. Otcův kamarád je jejím přednostou a tak mne vzal pod svá křídla, znal mne totiž od narození,byl mi kmotrem. Žádná protekce, jen tvrdá práce, ale pan docent si pochvaluje, že mne k sobě na oddělení vzal.

V pátek mi oznámil, že ředitelství povolilo placeného zástupce a v pondělí mě tím zástupcem jmenuje. Byla jsem trochu v šoku, jsou tu doktoři starší a déle sloužící, ale on si trvá na svém rozhodnutí. Je přísný, vynikající odborník a nikdo mu neodporuje, je vždy spravedlivý. Musíme si zvyknout na novou, mladou krev zdůvodnil mé povýšení na poradě a paní doktorka je na prahu získání dalšího titulu. Pracuje svědomitě, pečlivě, bez ohledu na čas, její odbornost je vysoká a má příkladný vztah k pacientům. Mne to bude dost zavazovat, protože naše oddělení patří mezi nejlepší široko daleko a tak to musí i zůstat.

Zvoní mi mobil. Pepa.

„Ahoj Hani, nezapomněla jsi, dnes má Karel tu oslavu profesury?“

„Jé, na to jsem docela zapomněla. Pepo nejen že nenám čas, však víš, závěrečná zkouška se blíží, ale ani nemám dárek. O ten nyní nejde, pošlu ho po tobě dodatečně, ale ten čas. Ty mě jistě u profesora omluvíš.“

„No to ani omylem, to by mi Karel vynadal,že nedorazíš. Chce, abys tam byla.“

„Co chceš naznačit tím tónem v hlase?“

„Myslím, že nemusím naznačovat nic, že to domyslíš. A máš co dělat, v 16 hodin tě vyzvednu s Pavlou a jedeme.“

„No tak dobrá, co mám s tebou dělat, a kde to je?“

V penzionu Romantika, Pepa je můj dobrý kamarád, já mu před několika lety zachránila život a do dnešní doby se tak starám o jeho zdraví. Je právník a ekonom, pracuje ve firmě Karla, která se zabývá počítačovými programy a má pobočky po celé Evropě. Firma je hodně známá a dost dobrá. Jeho ženu Pavlu znám taky dlouho, je učitelka na střední škole, chytrá, pohodová, příjemná ženská.

„Dobrá, tak se pro mě zastavte. Ale nemám žádnou pozvánku na oslavu.“

„Já vím, s Karlem jste si na plese zapomněli vyměnit vizitky, neměl ji kam poslat a tak pověřil mne.“

„Tvoji pozvánku mám u sebe.“

Dobrá. Seděla jsem a přemýšlela co dřív udělat, ještě ale musím pro nějaký dárek. Co asi darovat, no nějaká pěkná lahev whisky to jistí a k tomu bych si představovala kvalitní značkové pero. Vyrazila jsem směrem do centra města obstarat dárky.

Vrátila jsem se po poledni. S dárky jsem byla spokojená. Moc se mi líbilo pero, které sice bylo drahé, ale cena odpovídala kvalitě. Do krabičky jsem napsala lísteček... jen pro krásná slova... Dárky jsem zabalila a za mašli zastrčila růži.

Chvíli jsem nad nimi zapřemýšlela, jak to bylo na plese, kde jsem Karla poprvé spatřila. Líbil se mi i já jemu, což bylo evidentní, několikrát jsme spolu tancovali, trochu si i povídali, ale u toho to vše skončilo. Ještě několikrát jsem si na něj vzpomněla, ale myslela jsem, že toto setkání bylo pouze hříčkou osudu.

Mé myšlenky přerušil hlad a tak jsem něco rychle snědla, na víc nezbyl čas. Něco jsem poklidila, vyprala a na učení nezbyl čas. To je čára přes rozpočet, jak se říká, tak budu muset nastavit nějaký den.

Bylo 16 hodin a Pepa zvonil před domem. Kabelku, dárky a odjíždíme. V penzionu jsme byli do 15 minut, nebyl daleko. Měl krásnou polohu a tím i krásný výhled na Prahu. U vchodu zkontrolovali pozvánky a pustili nás dovnitř. Byl tam raut tak pro 60 pozvaných lidí. Každý měl své určené místo. U našeho stolu bylo osm míst, sedm z nich jsem obsadila já, Pepa s Pavlou a další dva manželské páry, které pracovaly v Karlově firmě. Osmé místo bylo vyhrazeno pro Karla. Skoro nikoho jsem neznala, nicméně mi to nevadilo.

„Nejdříve mu popřejeme,“ pravil Pepa.

„Karle nastup prosím ke gratulacím a bude i líbačka.“

„No to myslíš s tebou, to snad ne?“ rozesmál se a my s ním.

„Počkám si na to nejkrásnější pohlaví.“

Všichni jsme mu popřáli, předali dárky. Já šla poslední.

„A nakonec to nejlepší, doktorka Hanka,“ špitnul mi do ucha, „omlouvám se, že jsem pozvánku poslal po Pepovi.“

„To nevadí, pane profesore, já to přežiju,“ a usmála jsem se zrovna jako on.

Popřála jsem mu, políbili jsme se decentně na tvář. Bylo na něm vidět, že ho má přítomnost těší.

Pak ještě přišli další gratulanti a chvíli trvalo, než Karel přisedl k našemu stolu. Všichni už měli nalito, pilo se kvalitní moravské víno, chlapi hlavně whisky, kterou ve firmě měli v oblibě. Začali hrát pomalejší písničky, Pavla vyzvala všechny přítomné ženy, abychom udělaly kolo a jedna po druhé provedla profesora v kole. Povedlo se to. Karel byl vyšší postavy, štíhlý, prošedivělé velmi krátce střižené vlasy, prošedivělý knírek a stříbrné brýle, tančil, jako lev salonu. Bylo o něm známo, že ctil galantnost a slušné vystupování. Byl chytrý, měl několik titulů a ten nejvyšší - profesor byl důvodem dnešní oslavy. Uměl tři řeči a navíc byl velmi vtipný a sympatický. Nebyla s ním nuda, jak jsem později zjistila.

Poslední jsem s ním tančila já.

Lehce mně uchopil a pomalu jsme tančili uvnitř živého kruhu.

„Umíte velmi dobře tancovat Hanko. Tančíte po parketu jako pírko ve větru,“ pravil. Vždyť v mládí jsem pár let tancovala závodně. Hráli pro něj píseň Láska prý...

Pravou ruku, kterou mi držel, dal lehce na svoji hruď spolu se svojí a občas ji pohladil. Několikrát se moje a jeho tvář jen tak mimochodem, nebo možná zcela záměrně, dotkly. Později se ukázalo, že to bylo zcela záměrně. Jednu chvíli jsme ze sebe nespustili na chvilinku oči a oba jsme mysleli jistě na to samé. Naše těla byla velmi blízko, cítila jsem, jak se mi lehce vzdouvá hrudník. Karlovi se nejen zrychlil jeho dech, ale pod mojí rukou jsem cítila, jak mu rychle bije srdce. Kdybychom tak byli úplně někde jinde bylo moje přání, ale rychle jsem se vrátila do reality, končila písnička a tím i nádherné snění. Líbila jsem se mu, to se dalo poznat, ale mně bylo 32 a on stál ve svých 48 letech pomalu na prahu padesátky. Já svobodná, on bezdětný vdovec. Žena umřela více jak před deseti roky, měl sice pár vztahů, jak mi později řekl, ale všechny adeptky na sňatek šly hlavně po penězích. Karel byl velkorysý, štědrý a tak se ho zlatokopky držely, jak se říká jako veš košile, proto rozchody, zvláště ten poslední, byl dosti dramatický.

Posledních několik let byl už sám. Neodpouštěl zradu v lásce, vypočítavost a chtěl mít svůj klid. Ještě několikrát jsem ten večer s Karlem tančila a situace se zase opakovala.

Karel si u stolu sedl vedle mě, nějak to Pepa zcela záměrně zinscenoval.

Protože jsme si pořád vykali a mně už to bylo tak nějak trapné, nabídla jsem mu, ať mi tyká i když to zrovna nebylo podle etických pravidel. Usmál se, budu, ale s podmínkou, že i ty budeš tykat mně. Dobrá, připili jsme si na to a lehce se na tvář políbili. Ještě dlouho jsem cítila příjemnou vůni jeho luxusní kolínské. Moc jsme si ale nepopovídali, spíš jsme mluvili všichni u stolu mezi sebou.

Pavla chtěla přijít se svoji kamarádkou na vyšetření. Pavlo, ve čtvrtek mám noční tak dorazte. Já ji vyšetřím.

Na oslavě se hodně tancovalo. I já jsem byla kupodivu v jednom kole. Pokud jsem tančila s někým jiným než Karlem, všimla jsem si, že mně jedním okem neustále sleduje, zvláště pak, když jsem tancovala s jeho synovcem Janem, to mně doslova sledoval ostřížím zrakem. Věděl dobře proč. Jan byl mladý, vysoký, tělo vypracované sportem, delší vlnité vlasy, medově hnědé oči. Hezoun, který mohl kandidovat na Muže roku. Tančili jsme spolu několikrát a jen blázen by neviděl, že mne začal intenzivně balit. Snažil se mě dotýkat víc než mi bylo milé, různě hladit, pořád mi nějaké něžnosti šeptal a tak. Ne, že by mi to neimponovalo, ale já ty hezouny nemusím. Taky bylo nevhodné ho stále odmítat při žádosti o tanec.

Hlavně, pořád jsem myslela, i přes věkový rozdíl, na Karla. Později mi Karel svěřil, že byl dost smutný, když viděl, jak mne Jan od začátku intenzivně balí. Byl to totiž jeho styl získávání partnerek. Žádná neodolala, proto čekal, že mu neodolám ani já, a on se tak navždy bude trápit myšlenkou, že se mu nikdy nenaplní touha, abychom mohli být spolu.

Během večera jsme si s Janem vyměnili vizitky, prý pro případ, co kdybych byl zraněn, zdůraznil Jan. Jen jsem se pousmála, bylo to na mně velmi chabé a legrační zdůvodnění. Zeptal se mne, zda bych zítra neměla čas na procházku a nějaký drink. Ač jsem ještě neměla program, řekla jsem zcela záměrně, že program mám nabitý až dost.

No tak příště, já se ozvu, pravil, a k tomuto tématu jsme se již během večera nevraceli. Jan prostě odmítl přestat o mě usilovat. Karel nějak pochopil, že nejsem nadšená z chování Jana a snažil se se mnou o trochu víc tancovat. V duchu jsem si přála, abych mohla celý večer tančit jen s Karlem, ale zdaleka to nešlo, nebylo by to vhodné. Přání protančit oslavu jen se mnou měl i Karel, jak mi později řekl. Ale zdržel se všeho, co by bylo proti etickým pravidlům.

Když tančil Karel s nějakou jinou, v duchu jsem na ni žárlila, on se jí dotýká, mě ne. Úsměvné, ale pořád jsem se toho nemohla zbavit. Navíc to bylo tak silné, až mi to vhánělo slzy do očí, proto jsem se omluvila a odešla ven. Věděla jsem, že když jsem s Karlem, je mi moc hezky, i na něm bylo poznat, že mu nejsem lhostejná, ale nějak se mi zdálo, že se to vše zase vzdaluje, ztrácí a tím se můj život i nadále bude odvíjet jen od kariéry, samoty domova a bez lásky. Žádná hitparáda, ale tak to asi osud chce. Neměla jsem na oslavu chodit. Zase budu několik dní smutná a to teď vůbec nepotřebuji.

Musím mít čistou hlavu na učení.

Oslava se Karlovi vydařila a skončila nad ránem. Firemní řidiči měli na starost odvoz hostů. Karel mi zašeptal, nepospíchej, pojedeme spolu, odvezu tě domů.

Ale já jsem domluvená s Pepou, přijela jsem s ním, tak i odjedu. Neboj, nebude se zlobit a mně bys udělala radost, řekl Karel, a udělal na mě prosebné oči.

Pepovi jsem tedy špitla, že mi Karel nabídl odvoz. Šibalsky se usmál. Já vím, že se mu líbíš, chtěl by tě, je to ale jen na vás. Přál bych ti lásku a lásku Karlovu o to víc. Říkal mi důvěrně, že se do tebe hodně zamiloval už od plesu, ale bojí se, že to asi nebude oboustranné.

Kdo ví, řekla jsem a víc jsem se o tom nechtěla bavit i když mne jeho slova v tak pozdní hodině doslova rozzářila.

Asi okolo třetí hodiny ranní, tedy skoro za kuropění, jsme se i my s řidičem vydali na cestu ke mně domů. Celou cestu mě Karel držel za ruku a hladil, občas i políbil, byl to krásný pocit na závěr vydařené oslavy. Před dům jsme dorazili brzy, lehce mne políbil, já ho pohladila po tváři vystoupila a zamávala na rozloučenou.

Ještě v autě mi zašeptal, zda mne může zítra zavolat. Ano, pokud mě ještě jednou políbíš a zavoláš až po obědě, protože budu spát jak zabitá. No to já taky, usmál se a políbil mne.

Doma jsem padla hned po sprše do postele a spala opravdu až do oběda.

Bylo asi kolem jedné, když zvonil mobil. Karel. Ahoj, jak jsi se Hani vyspinkala? No, protože jsem spala sama, tak nic moc.

Rozesmála jsem ho.

„Jsem ale nějak vykolejená. Co bys řekla na nabídku jít do bazénu kde se vzpamatujeme a potom někam na večeři? To je dobrý nápad, Tak tě vyzvednu asi za hodinu. Chci ti taky moc poděkovat za krásný dárek s úžasným textem. Zkusím napsat ta krásná slova jen pro tebe.“

Později, kdy už náš vztah byl v plných obrátkách, napsal pro mě životní vyznání k prvnímu výroční našeho seznámení. Nic krásnějšího jsem v životě nečetla a číst už nebudu, právě proto, že to bylo Karlovo osobní životní vyznání. Byla jsem ráda, jak jsem to vymyslela a že se to i líbilo. Nedělní odpoledne jsme strávili u bazénu. Lehce jsme si zaplavali, hodně popovídali, občas políbili a pohladili a bylo nám moc krásně. Začalo to mezi námi pomalu jiskřit. V podvečer jsme si dali večeři v příjemné hospůdce. Povídali si o práci, životě a tak. Rozebírali jsme i naše předešlé vztahy. Chtěli jsme mít v naší milostné historii jasno. Najednou mne Karel vzal za ruku, podíval se na mě těma svýma hlubokýma modrýma očima a pravil:

„Už na plese ses mi moc líbila. Když jsem hleděl do tvých očí, věděl jsem, že jsou upřímné, že nezradí. Zamiloval jsem se do nich. Ale držel jsem se zpátky, několikrát jsem na tebe myslel, ale neměl jsem odvahu shánět u Pepi mobil a volat ti. Co kdybych náhodou dostal košem, já starý kmet.“

„To nemyslíš vážně, vždy bych to vyřešila taktně, abych tě neurazila, nemyslíš?“

„To jistě ano, ale musím ti říci, že jsem se do tebe bláznivě zamiloval a asi bych tvoje »ne« nesl těžce. Jen nevím, jak to bude u tebe, přeci je tu věkový rozdíl. A taky mi včera neušlo, jak tě intenzivně a hlavně svým způsobem balil Jan.“

Usmála jsem se, to máš dobrý postřeh. Předběhl tě a pozval mně na rande, ale má smůlu, já mám oči jen pro tebe Karle, pokud jsi si ještě nevšiml a usmála jsem se. Taky ti děkuji, že jsi mne v rámci možností vyzval k tanci vícekrát a tak jsem unikla Janovi. Usmál se a řekl, to víš Jan je Jan, nevzdává se snadno.

„Je mi s tebou, Karle, dobře a věk neřeším. Nevypadáš na něj, jsi mladý duchem a je mi v tvé přítomnosti moc krásně. Na co jsi včera myslel při té písni?“ říkám se šibalský úsměvem.

Zahleděl se na mne a povídá.

„Hani, i ty to moc dobře víš, mysleli jsme oba na to samé, ale já to řeknu nahlas, prostě jak se budeme milovat.“

„Ano, máš pravdu, ale chtěla jsem to slyšet od tebe,“ a pohladila jsem ho po tváři a lehce se usmála.

„Nemohl jsem se té myšlenky ani na vteřinu zbavit. Moc jsem tě chtěl, chtěl jsem tě líbat, hladit a nejen to, ale ne na jednu noc, napořád, do konce života.“

„Vztahy na jednu noc nejsou nic pro mě.“

„Museli jsme zachovat nějaké dekorum. Nyní určitě budeme mít čas si to vynahradit, souhlasíš?“

„Jak by ne.“

„Máš tak krásné oči, že se do nich musí snad každý chlap zamilovat, tak jako já.“

„Jo, něco o tom vím, už jsem to párkrát slyšela,“ a zarděla jsem se. „Ale nemyslím si, že ty se zamiluješ jen do mých očí. To určitě ne.“

„Snad mne po tolika letech a špatných vztazích potkalo štěstí v lásce v podobě tebe. Je mi s tebou krásně, jako bych omládl a svět byl pro mne nějak lepší. Těším se na tebe, rád si s tebou povídám, třeba i jen přes mobil, prostě tvoje přítomnost mě nabíjí pro další život.“

Usmál se a v jeho úsměvu bylo něco hořkého za nesplněnými touhami i láskyplného v očekávání věcí příštích. Jeho vyznání od srdce bylo velmi milé, cítila jsem, jak je mi krásně po těle. Zbytek večeře jsme se různě drželi za ruce a líbali.

Odstartovali jsme novou etapu našeho života.

Když se později Jan dozvěděl, že moje láska je Karel, nevěřil. Byl zvyklý, že holky mu skákaly do postele a já si vyberu jeho strýce o tolik let staršího.

Nepochopil, že láska není jen o fyzické kráse člověka, ale o daleko niternějších pocitech, které jsou v životě napořád. Měl mi to i nějaký čas za zlé, ale později pochopil, že já to mám v hlavě utříděné jinak, že mi jde nejen o lásku, ale i o jistotu ve vztahu, o pocit štěstí i když mi nebylo na dlouho dáno, jak se později ukáže. Později mi pak vysekl poklonu. Nevěřil v mou lásku ke Karlovi, předpokládal, že budu další zlatokopkou, která se bude snažit využít Karlovy peníze. I když nejvzdělanější a nejchytřejší. Ale něco tak neuvěřitelného, lásku, kterou jsem dávala Karlovi, dítě, které jsme zplodili a jak byl Karel po mém boku velmi šťasten, dokazovalo skutečné mé city k němu. Dokonce přiznal, že i tak by to někdy v životě chtěl.

Ale s jeho povahou a přístupem k ženám to bude mít hodně těžké, řekla bych i zcela nemožné.

Okolo desáté hodiny jsme odjeli domů. Karel mne odvezl před dům, nijak nenaléhal, že by chtěl jít se mnou domů. I to se mi docela v tu chvíli líbilo.

Ale už tehdy jsem po něm hodně toužila, a pokud by chtěl jít se mnou do mého bytu, myslím že bych neodolala. Touha i láska byla silnější.

Slíbili jsme si, že si zavoláme. Karel to nevydržel a již druhý den mi volal, jak se mám, jak se líbila večeře a tak. Nabídl mi, pokud bych již neměla svůj program, že v pátek by pro mě dojel a přivezl do svého domu, kde bychom si něco ugrilovali, popili vínko a hlavně, vykoupali se ve vířivce. Souhlasila jsem.

„Vyzvednu tě okolo páté, pokud ti to bude vyhovovat.“

Vyhovovalo, měla jsem po noční a pak do pondělka volno. A jak slíbil, tak se i stalo. Byl přesný. Já měla sbalené dvojdílné plavky, lehké letní šatičky s výstřihem, který přijatelně odhaloval, že mi Bůh nadělil přírodní čtyřky na rozdíl od jiných, které za ně draze platily na prestižních klinikách a nebylo to ono, jak později přiznal Karel. Silikon je silikon, to jsou balony, ale příroda, to je úplně jiná erotika.

Cítila jsem se dobře a docela se těšila na Karlovu přítomnost, na jeho dotyky, něžné polibky. Přijeli jsme před krásnou vilu v moderním stylu, byl to z mého pohledu architektonický skvost. Brána se rozjela a vjeli jsme do garáže, kde stály vozy Mercedes, sportovní, SUV, a my jsme dorazili limuzínou.

„Máš rád tuto značku že?“

„Ano, jsem s ní spokojen již řadu let.“

Pozval mně do vily. Stála jsem tam v němém úžasu. Byla podle mě dobře naprojektována, slunná, dole spojená velká jídelna, bar, velká kožená sedačka, kuchyně, schodiště do patra, tam ložnice pána domu, šatna, pracovna, pokoj pro hosty.

„Máš krásnou ložnici, Karle, ve stylu Ludvíka. V ní se musí nejenom krásně snít, že mám pravdu?“ řekla jsem v úsměvem na rtech.

„No, protože tam spím sám již několik let, tak to není nic moc. Snění je občas krásné, ale realita je docela jiná. Víš, toužím po tom, abychom v té ložnici nejenom krásně snili spolu.“

Zaskočil mně tímto přáním, ale bylo to milé zjištění, že mezi námi to začíná hodně jiskřit. Pohleděla jsem mu do těch jeho hlubokých očí a řekla, co není, může být, a tajemně jsem se usmála. Karel mne k sobě přivinul a lehce políbil.

Proti Karlovu bydlení byl můj byteček jak pokoj pro služku. O dům a domácnost se Karlovi staral starší manželský pár už hodně let. Paní Marie vařila, prala, žehlila, uklízela a manžel Josef dělal údržbu domu a menší zahrady. Bydleli v malém domku za vilou. Pořád jsem se nemohla nabažit té krásy, byla jsem fakt dost překvapená. Líbily se mi různé interiéry, které jsem měla možnost vidět, v naší zemi i v Americe, ale tohle byla nádhera. Karel mě políbil lehce na rty, vzal kolem ramen a šli jsme ven na zahradu, kde byl altán s grilem a začali jsme grilovat.

Tuto činnost ovládal dokonale, jakož i směsi koření, s nimiž vykouzlil neuvěřitelné chutě. Já jen pokorně asistovala. Moc se v této činnosti nevyznám. Mezi grilováním mi stačil ukázat krásnou upravenou zahradu, plnou bonsají a zastřešenou stavbu, kde byla mramorová vířivka a z ní nádherný výhled na Prahu. No nádhera, přímo romantika, jak jsem později zjistila při nočních koupelích. Dalo se v ní být i v zimě.

Kromě vířivky tu byla i křesílka, lehátka, vinotéka plná vína, kávovar. Zkrátka pohodička se servisem. V klidu jsme se navečeřeli. Pojď se převléci a půjdeme do vířivky.

Šla jsem se do pokoje pro hosty převléknout, byl tam připravený bílý župan, a vyrazili jsme do vířivky. Nalili si vínko a pak po nějaké době z nás stud opadl, podvodní masáže udělaly své, začali jsme se hladit, líbat, plavky letěly ven a potom se naše těla chvílemi hodně, chvílemi lehce vlnila mezi vodními perličkami. Bylo nám oběma krásně...

„Miluji tě Hani, chtěl bych s tebou žít.“

„I já jsem se do tebe zamilovala.“

„Život nám utíká a není na co čekat,“ řekl Karel a já mohla jen souhlasit. Z vířivky jsme šli zase do altánu něco ochutnat a pak zase zpět. Už bylo hodně pozdě a já se rozhodla, že bych se měla přesunout domů.

„Karle, je pozdě, odvez mně prosím domů.“

„Chvíli stál a smutně se na mne díval.“

„Nelíbí se ti tu?“

Překvapila jsem ho totiž svojí žádostí o odvoz.

„Je tu moc krásně, ale všechno přeci jednou končí.“

„Hani, mně by po tobě bylo moc smutno, zůstaň se mnou. Přeji si to jako nic jiného na světě. Moc jsem se na tebe těšil. Chci, abys tu zůstala napořád, pokud budeš chtít.“

Po mírném váhání jsem souhlasila.

„Je to nabídka, abychom zkusili spolu žít Karle?“

„Ano, nabízím ti život se mnou, tak to zkusme, Hani.“

Já jsem byla v duchu ráda za tuto nabídku, kterou jsem tajně očekávala a tak jsem zůstala a nakonec nejen na tento večer.

Noc byla krásná, plná vášně a milování, nevěřila jsem, že Karlovi bude už skoro padesát. Druhý den jsem si s Karlem přestěhovala nějaké věci, tašky s učením, představil mne Marii a Josefovi jako svou partnerku a začali jsme spolu žít. Opravdu to byl na mne, ale i na Karla rychlý start do nového života, ničeho jsme však nelitovali. Bylo to úžasné.

Marie a Josef byli již postarší, milí, hodní, pracovití. Často jsem trávila čas v kuchyni s Marií, nebo venku, obě se sklenkou vína a povídaly jsme si. Při jejím vaření, když jsem jí občas pomáhala, připomínalo mi to časy s maminkou, když měla čas, a spolu jsme něco vařily. Rozuměly jsme si. Marie mi řekla, že jsem jediná, na které je vidět, že moje láska ke Karlovi je opravdová.

„Karel vás má moc rád, miluje vás, žijeme tu spolu dlouhou řádku let a tak si s Karlem i něco důvěrnějšího řekneme. Za tu dobu jsem ho neviděla tak šťastného, tak zamilovaného. Moc mu to přeju, má dobré srdce, a když někoho miluje, je to opravdové a napořád. Myslím, že pro vás by snesl modré z nebe. Vidím, jak se na vás láskyplně hledí a v tom pohledu je tolik lásky a něhy. Hodně toho prožil a neměl to v životě jednoduché. Nemá ale rád podraz a zradu. To trestá tvrdě, ale to není váš případ.“

„Marie,“ říkám, „jaká byla jeho manželka?“

„No povím vám to, ale nemluvte nikdy o tom před Karlem. Byla u doktorů, nemohla přijít do jiného stavu, když měla jít na nějaké složitější bolestivější vyšetření, odřekla to s tím, že děti jsou stejně parchanti nevděční, že nikam nepůjde a tak nebudou mít děti. Přeci se svět nezboří, a Karel si musí zvyknout. Jemu to však bylo moc líto, jednou mi to i přiznal. Ale nijak na ni nenaléhal. Uzavřel se do sebe, věnoval se firmě, ona zase utrácela jeho peníze a žila si vlastní život. Nakonec ještě mladá umřela. Upřímně, neměla jsem ji ráda, byla povýšená, i s Karlem nejednala vždy dobře, jak by si zasloužil. Zkazily ji peníze. Přiznal mi, že ani v té době, když byl s manželkou, nehledal žádnou milenku i přes to, že zájemkyň bylo dost. Bylo by to pod jeho úroveň. A ty dvě, co tu byly po její smrti, to byl děs, a obě byly do půl roku odsud pryč. Nechápala jsem to, tahaly z něj peníze, nic jim nebylo dobré. Nějak se to zlomilo, Karel oba vztahy razantně ukončil a už nechtěl žádnou jinou. Vztah na jednu noc neuznával. Přiznal, že to byl největší omyl v jeho životě, a na tuto dobu opravdu nebyl vůbec pyšný.

Jednou jsme si velmi důvěrně povídali, říkal, že touží po prosté lásce bez podmínek, bez vidiny jeho peněz, o milování o opravdovém vztahu, bohužel.

Žádná láska však nepřichází, ale touha v něm zůstala. Potom potkal na plese vás. Jednoho dne mi o vás řekl, ale nevěděl, zda z toho bude vztah. Řekl mi, že ta touha po vás je velká, ale k tomu je i řada otazníků. Mám docela odhad na lidi, vy jste se mi líbila hned, když jsme se poprvé viděly. Josefovi jsem řekla, tahle je určitě ta pravá, jen se podívej, Karel může na ni oči nechat, hledí na ni úplně jinak, než na ty předchozí zlatokopky. Je vzdělaná, ale úplně v pohodě, příjemná, milá. Kéž by mu to vyšlo. Mám ho jako vlastního syna, my jsme taky děti neměli. A tak s ním prožívám vše dobré i zlé po celou dobu, co jsme tu. Byla bych ráda, kdyby se i na něj usmálo štěstí, zasloužil by si to.“

Její slova mne potěšila.

Naše společné žití bylo moc krásné, zprvu to bylo hlavně o milování a všech něžnostech okolo, asi proto, že nám to oběma již delší dobu chybělo. Později jsme chodili do společnosti, do divadla, jezdili na výlety, chodili na procházky, jezdili na kole, chodili se koupat a nebo jsme si jen tak dlouze povídali, bylo to fajn. Hojně jsme po celý čas využívali vířivku. Připomínala nám naše první důvěrné seznámení.

Já jsem úspěšně dokončila studium, měla jsem tak víc času, zastupovala jsem přednostu a věnovala jsem se chirurgii.

Operování byla moje vášeň a Karel mne hodně podporoval. Byla jsem se podívat i v jeho firmě. Protože neměl děti, vzal do firmy své dva synovce, Jana a Václava, kteří zastávali vysoké funkce a létali pracovně hlavně do poboček v Evropě. Byli mladí, chytří, Karel je nechal vystudovat s tím, že povedou jednou spolu firmu. Zatím však vše bylo na Karlovi.

Při návštěvě firmy se mi Jan opětovně začal nezvykle dvořit i když mu muselo být nad slunce jasné, že já patřím ke Karlovi. Byl už takový a zkoušel to. Karel to přešel úsměvem a řekl.

„Jane, přeci víš, že Hanina je jen moje, máš to marný.“

„Viď, lásko moje,“ a pohlédl na mně.

„Ale Jan to už dlouho ví, že jo, Jane?“ říkám.

Karel se pousmál a políbil mě. Václav se u toho dost bavil, Jan byl na druhé koleji a nemohl se s tím smířit. On, svůdce žen, mě nedostal a nedostane. Bylo to poprvé při jeho dobývání žen, jak později přiznal. Ale život není jen o výhrách.

Žili jsme s Karlem jeden pro druhého, užívali si života, i když jsme měli oba hodně práce. Došlo i na dovolenou, předpokládal, že pojedeme někam do exotiky a já překvapila, že bych jela do Špindlu. Dobře, tak jednou pojedeme do hor a budeme tam tak tři týdny, co ty na to, Hani? Byla jsem ráda, že budu v oblíbené destinaci, budeme chodit po horách, večer na vínko a taková večerní procházka Špindlem, s nebem plným hvězd nad hlavou, a hučícími Labskými vodopády, nebo pořádnou horskou bouřkou v zádech, to byly pro nás oba romantické starty do nastávajících nocí.

Dovolená se moc vydařila, byla romantická, prochodili jsme Krkonoše, popili vínka, milovali se nejen každou noc, moc jsem si přála, aby to nikdy neskončilo... Ne, že bychom spolu nenavštívili nějakou exotiku, ale nijak mne to nelákalo a Karel zjistil, že je i dost krásným míst v naší zemi, které musíme navštívit.

Léto bylo v plném proudu a my si ho spolu užívali, jak jsme jen mohli.

Rodiče nebyli moc rádi, že nepřiletím, těšili se, tak jsem musela s pravdou ven, že mám přítele. Poslala jsem jim nějaké společné fotky, nejdřív byli zaražení, že je mezi námi takový věkový rozdíl, ale uznali, že je to můj život a pokud mi to vyhovuje, tak že i oni budou spokojení a pozvali nás na podzim na návštěvu do Států. Karel byl rád, že pojedeme spolu za rodiči.

Léto se chýlilo ke konci, večer už bývalo chladno, a tak jsme venku seděli pomálu.

„Hani, co kdybychom si udělali ještě prodloužený víkend někde v jižních Čechách?“

Nebyla jsem proti. Karel vybral rodinný penzion na Lipně a já s jeho výběrem souhlasila. Proč ne, procházky krajem na sklonku léta s vůní nastávajícího podzimu by mohly být dobrým relaxem.

Do penzionu jsme dorazili ve čtvrtek večer. Hlásili krásné počasí až do neděle. Navečeřeli jsme se a udělali program výletů na dobu pobytu. Pak jsme seděli vedle sebe, hleděli do přírody, objímali se a bylo nám krásně. Druhý den jsme brázdili jachtou po Lipenském jezeru. Karel měl kapitánské zkoušky, tak jsme na lodi byli jen my dva. Bylo to krásné.

Karel byl ale nějak nesvůj, myslela jsem, že jsou nějaké problémy ve firmě, často telefonoval, ale nevyzvídala jsem.

Teprve večer mi došlo, že zajišťoval slavnostní večeři s překvapením.

Večer jsme se chystali na večeři. Oba jsme si pořídili před dovolenou bílé kalhoty, světle modrá trička a bílé svetry, musím říci, že nám to jako dvojce slušelo.

„Mohli bychom se k večeři obléknout do našeho bílého oblečení?“ řekl.

Sice jsem na něj chvilku hleděla trochu překvapivě, ale proč ne. No dobrá. Dorazili jsme do jídelny.

„Ne, my máme Hani dnes večeři v salonku.“

Překvapeně jsem na něj hleděla, dnes již podruhé. Byl to salonek pro deset lidí, krásně ho upravili pro nás dva, uprostřed na přístavném stolku byla obrovská kytice bílých růží, prostřený stůl pro dva a místo pro tanec. Posaď se, prosím. Přišel majitel penzionu, nabídl nám víno a odešel. Po chvíli přinesl mé oblíbené Rulandské šedé pozdní sběr. Paráda, rozlil jej do skleniček a nechal nám tam jídelní lístek. Když odešel, Karel řekl, prosím Haninko povstaň, podal mi ruku, poodešli jsme směrem ke stolku s kyticí a poklekl přede mně.

„Miluji tě z celého srdce, je mi s tebou dobře a chtěl bych si tě vzít,“ jeho oči se zaleskly slzami. Otevřel krabičku a tam byl nádherný zásnubní prstýnek. Nasadil mi ho na prsteníček a podal mi ze stolu tu nádhernou kytici. Oči jsem měla zalité slzami a ty stékaly po tvářích až na koberec.

„Já tě Karle také moc miluji a vezmu si tě,“ vzlykala jsem.

„Budeme žit naplno, abychom si vynahradili ty roky, co jsme se neznali,“ pravil Karel.

Potom jsme se jen vášnivě líbali.

„Ale víš Hani, že do roka a do dne by měla být svatba?“

„Vím to. Byla bych s tebou i bez svatby, nezříkám se jí však, až dorazíme domů, tak vše naplánujeme.“

„Rád bych si tě vzal před Bohem, tedy církevní svatbu. Nech si to projít hlavou.“

Neměla jsem s tím problém, svatba v chrámu sv. Barbory by i mně lákala.

Připili jsme si na zdraví a objednali menu. Povečeřeli jsme a pustili si muziku, naše oblíbené pomalé písničky a asi hodinu jsme jen my dva tancovali. No spíš jsme se pomalu vlnili po parketu, objímali se, líbali, tiskli k sobě tváře a navzájem si dávali najevo, jak moc se milujeme. Nazdali jsme, že naši lásku necháme vyznít v našem pokojíku, kde jsme se milovali ještě dlouho po půlnoci. Zase jsem si potvrdila, že Karel není mladý jen duchem. Bylo to krásné a vroucí...

Víkend skončil a my se vrátili do reality všedního dne. Měla jsem v tu dobu hodně práce, dosti operací, hodně papírování s mojí funkcí, noční služby.

Přednosta byl totiž na služební cestě v Číně. Když Karel mohl, přijel při nočních za mnou do nemocnice, přivezl mi večeři a alespoň chvilku byl se mnou, pokud ovšem medicína nevolala o pomoc. Nemohli jsme bez sebe dlouho být. Stýskalo se nám po sobě. Ač věkový rozdíl byl velký, já jsem k němu vzhlížela, měl charisma, nějaké zvláštní, tajemné kouzlo, které odkrýval jen pro mě a kterému se nedalo odolat a já mu taky nikdy neodolala.

Milování s ním bylo jako s mladým klukem, jen s tím rozdílem, že byl daleko něžnější, láskyplnější a šeptal mi sladká slova, která se tak ráda poslouchají.

Od něho zněla vždy tak neuvěřitelně pravdivě, což jsem poznala i v našem společném životě.

Blížil se okamžik, kdy mu budu muset říci, že až se vrátí přednosta, mám vyjednanou stáž v Anglii a to na měsíc. Z toho jsem měla obavy. Na jedné straně se mi moc bude po Karlovi stýskat, na druhé straně je to stáž na prestižní klinice a můžu získat hodně poznatků a zkušeností. Taky se připravujeme za našima, tak jsem z toho zcela zmatená, jak se to bude stíhat.

Za dva dny se přednosta vrací, dnes mi mailoval a já se mám připravit, že za týden odjíždím. Musím s pravdou ven. Byla jsem celá nesvá, přišla jsem domů, Karel nebyl ještě doma. Dala jsem sprchu a šla připravit stůl na večeři.

Karel přijel asi za hodinu v dobré náladě, kterou mu zajisté mým sdělením zkazím. Navečeřeli jsme se, ale Karel poznal, že se něco děje.

„Hani, co se stalo? Poznám na tobě, že je něco špatně.“

„Kájo, přednosta se pozítří vrací a já za týden odlétám na měsíční stáž do Anglie.“

Seděl proti mně a já viděla, jak se mu chvěje brada a vlhnou oči. Vstala jsem, popošla k němu objala jsem ho a vroucně políbila.

„Přeci se ti brzy vrátím.“

„Hani, já to tu bez tebe nedám, nejde to nějak odložit? Jsme spolu krátce a víš, že mám problém, i když jsi na noční nebo sloužíš celý víkend, že se mi moc stýská a musím za tebou přïjet. Je to sice úsměvné, ale byl jsem dlouho sám a nyní mám po čem jsem dlouho toužil a nedovedu si představit odloučení. Moc tě miluji, bojím se o tebe.

Kdybychom v práci neměli před dokončením důležitý projekt, odjel bych s tebou. Ale nejde to.“

„A ty to tu beze mne nevydržíš?“ zeptala jsem se tiše.

Neodpověděl, jen se slzami v očích odešel do své pracovny.

Slíbila jsem, že to zkusím nějak s přednostou vyjednat, zda by to nešlo odložit na později. Karel byl rád, že jsem souhlasila a nějak to zkusím zařídit.

Přednosta ale rád nebyl. Ze zdravotních důvodů se to dalo však přeložit, i když už potom řízením osudu k žádné stáži nedošlo. Přišla jsem domů a řekla Karlovi, že musím odjet. Najednou jsem uviděla, co s ním udělalo moje sdělení, byl bílej jako stěna, v očích stesk, smutek a hodně slz. Sebral se a odešel do pracovny. Po celém domě byl nezvyklý klid a napětí. Najednou se jako by vytratila atmosféra lásky, touhy a něhy, neozývalo se Hani, lásko, Kájo, miláčku. Nedalo se to vydržet.

Rozhodla jsem se, že Karla déle nebudu trápit a řeknu pravdu. Jeho síla lásky a touha po mně byla až neuvěřitelná. Ani já jsem nevěřila že z měsíční služební cesty může být tak rozrušený a tak smutný a k tomu v jeho věku, při jeho vzdělání, rozhledu a postavení. Už dopředu jsem věděla, že na žádnou cestu nemohu jet, protože ho tu nemohu a hlavě nechci nechat. Vše oželím, jen když bude v klidu, tak moc ho miluji. Vešla jsem do pracovny, Karel seděl za stolem a hleděl z okna, na počítači probíhaly mé, i naše společné fotky.

„Kájo,“ po chvilce se na mně otočil, oči měl hodně smutné a uplakané.

„Promiň, nevěděla jsem, že tě to tak sebere, že budeš tolik smutný. Nikam nepojedu, vše jsem to zařídila tak, aby se to dalo odložit.“

Popošla jsem k němu, pohladila ho po tváři a vášnivě políbila. Jak mne držel v objetí, díval se na mne těma svýma hlubokýma očima, které byly najednou rozzářené a plné lásky, vzal mě do náručí, odnesl do ložnice a tam mi do rána vyznával lásku nejen slovem. I já jsem mu láskyplně dávala najevo, jak jsem s ním ráda, jak ho miluji.

Až mnohem později jsem pochopila tuto situaci, neměl ten svůj život jednoduchý, v manželství nebyl šťastný, byl vlastně pořád sám, bez dětí, ona pak umřela a těch pár vztahů jen pro jeho peníze nestálo za nic, až teprve v padesáti potká ženu svého srdce, kterou miluje nade vše,se kterou je mu dobře a pak teprve znovu začíná poznávat sílu opravdového štěstí, lásky a něhy. Myslím, že jsem ho pochopila, bál se, že by se vše mohlo nějak pokazit a on by mohl zůstat zase sám, bez lásky, bez milované ženy, což mu jistě nahánělo hrůzu. To mi i později přiznal.

Dny ubíhaly a my jsme se připravovali na cestu do Států k rodičům. Karel měl najednou tak trochu obavy, ale já ho přesvědčila, že rodiče jsou v pohodě a budou si rozumět.

Nadešel den odletu. Odletěli jsme jen na čtrnáct dní. Rodiče byli rádi, Karel se jim líbil, hodně spolu diskutovali. Karel mně musel mít pořád u sebe, i před nimi mně bez ostychu hladil, líbal, jako kdyby mu bylo o 35 let méně. Rodiče se usmívali a věděli, že jsme zaláskovaní a že je nám spolu určitě dobře. Také se radovali z toho, že se mi v práci daří a mám zakončenou školu. Oni oba byli v pohodě, což mně zase na nějakou dobu uklidnilo, přeci jen jsme spolu během roku pouze skypovali, což úplně není ono. Neradi jsme se vraceli domů, ale museli jsme. Doma jsme zase zajeli do starých kolejí a život plynul v pohodě dál...

Jednoho dne během dopoledně přivezli velkou bouračku, holka v mém věku, stav byl kritický. Pět hodin jsme s přednostou o ni bojovali ze všech sil, ale boj jsme prohráli. Stála jsem na lékařáku, hleděla z okna, byl krásný podzimní dne a ona už tu nebyla. Udělali jsme co se dalo? kladla jsem si otázku. Jistě že udělali, byli jsme sehraný profesionální tým, bohužel ani dnes není medicína všemocná. Byla to krásná holka a její život, ač mladý, byl najednou pryč. Klepala se mi brada, zadržovala jsem slzy, musela jsem, nebylo by to profesionální, v tu chvílí jsem si uvědomila, že člověk nemá ztrácet ani minutu života, protože právě tu minutu už nikdy nevrátíš. Byla jsem rozhodnutá, že s Karlem budu mít dítě a na nic nebudu čekat. Ani jsem v tu chvíli nepřemýšlela, co udělám, když řekne, že dítě nechce. Na toto rozhodnutí mám zatím ještě čas. Pořád jsem totiž byla přesvědčená, že mezi námi je něco tak krásného, že z toho by se malé miminko mělo narodit.

Později jsem se pro sebe učinila vnitřní rozhodnutí, že pokud Karel nebude chtít dítě, odejdu. Do ničeho bych ho nenutila. V životě je to většinou tak, že chlap sbalí kartáček na zuby, holení a pár svršků a zmizí, dítě však zůstává a navíc ženě naplňuje její život. Spontánnosti v tomto rozhodnutím jsem do konce svého života nelitovala.

Jednoho dne jsme byli na krásné procházce.

Zastavila jsem se a povídám. Karle, naše milování je na vrcholu a já bych chtěla mít s tebou miminko. Již několik týdnů se mi i zdávají sny o dítěti. Souhlasil bys?

Dlouze mne políbil, díval se na mne těma neodolatelnýma očima a řekl.

„Přemýšlím už delší dobu, jak se tě na to zeptat. Jsem moc rád, že jsi to řekla první, moc toužím mít s tebou miminko. Dítě jsme neměli s manželkou jak víš, a já bych byl nevýslovně šťasten završit náš vztah dítětem. Po dětech jsem vždy toužil.“

Naše milování byla tak intenzivní, že mi do dvou měsíců začalo být nejen po ránu nevolno, měla jsem s tím i starosti v práci. Proto jsem šla na gyndu, kde mi potvrdili, že jsem gravidní. Přednosta našeho oddělení nebyl sice moc nadšen, mohl se na mně vždy spolehnout, můj stav bude omezovat celou moji práci, mé nasazení, ale musel to předpokládat. Vysvětlila jsem mu to při kávě a on pochopil mé rozhodnutí mít s Karlem dítě, po kterém jsme oba toužili, a to hlavně s ohledem na Karlův věk.

Sloužila jsem jen krátce na ambulanci a později jsem zůstala doma.

Ten den, kdy mi sdělili, že jsem gravidní, jsem dorazila domů. Karel měl nějaké jednání ve firmě a chtěl, abychom potom jeli na večeři. Nepojedeme, Kájo, pravím, večeři jsem připravila doma. Dobře, přijedu brzy domů, budu se na tebe těšit. Nazdobila jsem stůl a jen čekala, až dorazí. Když přišel domů a viděl prostřený stůl, kouknul na mně a já povídám:

„Chtěl jsi do restaurace, tak jsem ti tu restauraci připravila doma a taky tvoje oblíbené jídlo.“

„Paráda, to se ti povedlo.“

„Musím ti ale ještě před večeří něco říci. Už se mi, Kájo, vyplnil druhý sen, mám nejen milujícího přítele, ale navíc s ním čekám za necelých sedm měsíců miminko. Jsem nevýslovně šťastná, protože i mně se sny splnily.“

Stál jako vytesaný z kamene, hleděl na mne a já nevěděla v tu chvíli co bude dál.

„Je ti něco Karle?“ a hledím do jeho hlubokých očí.

„Ale vůbec ne, jen se držím, abych nebrečel jako malej kluk.“

Vášnivě mě líbal, hladil mi bříško byl nesmírně šťastný.

„Teď už víš, proč jsem nechtěla jít do restaurace. Toto je velmi intimní zpráva a tu jsem ti chtěla říci v klidu našeho domova, abychom si ji mohli jen my dva v klidu užít.“

Moje celé těhotenství uteklo jako voda.

Karel mi velmi často, dalo by se říci denně, hladíval a líbal láskyplně bříško a říkal, jak se těší na miminko. Naše miminko, jako by tu lásku už vycítilo a v bříšku se mi vždy tak krásně vlnilo. Byla, i přes jeho věk, na něm vidět nesmírná touha po dítěti, bylo to až neuvěřitelné. Milovala jsem ho za to. Na tyto krásné okamžiky nikdy nezapomenu. Při tomto blahém počínání čas utekl a přiblížil se poslední měsíc. Vše bylo nachystané, ve vile se dobudoval pokojík pro miminko a těšili jsme se na jeho příchod.

Porod kupodivu byl tak rychlý, že se až doktoři divili, že při prvním dítěti to trvalo jen necelé dvě hodiny. Protože jsme si nenechali říci pohlaví, byli jsme u porodu překvapeni.

„Paní doktorko, máte kluka. Jak se bude jmenovat?“

„Kája po tatínkovi,“ řekla jsem radostně.

Karel sice u porodu nebyl, bytostně nesnášel krev a vše, co mělo do činění s doktory a já ho nenutila. Byl však na chodbě, po porodu mi Káju dali na prsa, abychom se chvilinku poprvé spolu na tomto světě potěšili.

Karla vzali na sál, hleděl na nás, třásl se, neboť ještě všade byla krev, tekly mu slzy, které nestačil utírat. Káju mu též podali, aby si ho pochoval. Hleděli s Kájou na sebe a byl to pohled, jak já říkám, pro bohy. Tyto okamžiky duchapřítomně vyfotil zástupce primáře, můj kamarád Tomáš, který mně i rodil. Byly to úžasné snímky. Oba jsme byli nesmírně šťastni.

„Dočkal jsem se, nikdy bych se nenadál, že mi takový malý uzlíček obrátí v mých letech život naruby, že ze mě udělá nejšťastnějšího tátu na světě.“

Mně převáželi na pokoj zcela vyčerpanou, Karel mne pohladil, políbil a řekl: „Jsi moje životní láska, děkuji ti moc za Káju a jsem rád, že jste oba v pořádku. Ještě se k večeru zastavím.“

Dorazil asi o půl šesté s obrovskou kyticí a krabičkou od klenotníka.

„Miluji tě a tento šperk ti daruji jako poděkování za Káju.“

„Díky,“ zašeptala jsem.

Otevřela jsem krabičku a ruce se mi zachvěly, krásný náhrdelník z růžových perel. Oči jsem měla plné slz. Skvost a zajisté i neskutečně drahý. Bude se vyjímat v tvém dekoltu, řekl Karel a z jeho očí bylo patrno jak neuvěřitelně mně miluje, jak po mně touží. Chvilku mně hladil a líbal, já jsem však byla velmi unavená a vyčerpaná porodem, že jsme se museli rozloučit.

Karel byl smutný, ale pochopil.

Ještě v noci mi poslal jednu neuvěřitelně krásnou, velmi intimní SMS, kterou mám v mobilu dodnes.

Jako mávnutím proutku se změnil náš život. Za tři dny nás s Kájou pustili domů a začaly zase jiné radosti a starosti. Karel se svými spolupracovníky a jejich manželkami oslavil Káju, a jak říkal Pepa, bylo to ve velkém stylu.

Protože ho máme všichni rádi, říkal Pepa, byli jsme i my s ním šťastni, že dospěl k tomu prostému lidskému štěstí, ke zrození dítěte, kdy mu do zaběhlého života vstoupí nejen radosti, ale i starosti při jeho výchově. Oni už to měli téměř všichni za sebou, jejich děti byly už dospělé.

Když byly Kájovi tři neděle, vypravila jsem se s ním do firmy, aby se i ženské z firmy potěšily s naším zlatíčkem. Karel nás očekával. Káju jsem nakojila a potom recepční sezvala dívčí osazenstvo. Kája, ač se pořádně napapal, nějak se mu nechtělo spinkat a tak svýma neodolatelnýma očima po tátovi, pokukoval po všech ženských. Všechny z něj byly unešené, bylo to příjemné odpolední setkání. Na Karlovi bylo vidět jak je nesmírně šťastný, že má krásné dítko a že se naplnila i když tak pozdě jeho touha po dítěti. Kája dostal velikou krabici, kde byly oblečky a hračky a já dostala krásnou kytici.

Kája rostl jako z vody, přijeli se podívat i naši i když jen tak na chvilku, Káju si ale užili. Karel každou volnou chvilku věnoval Kájovi, hráli si, dováděli a já je s obdivem pozorovala a fotila. Na Karlovi bylo vidět, jak moc mu dítě chybělo a jak si to nyní i v jeho pokročilém věku užívá. Až mi to vhánělo slzy do očí. Byli jsme všichni velmi šťastni. Dohodli jsme se, že naplánujeme rodinnou svatbu.

Čas utíkal a datum svatby bylo na dohled. Svatba bude pouze rodinná. Naši přijedou jen na 4 dny a musí zpět. Svědkem mi bude dlouholetý kamarád Pepa, Karlovi půjde za svědka jeho starší synovec Jan. Přijde ještě Pepova manželka a druhý synovec s manželkou a Karlova sestra. Svatba bude v chrámu sv. Barbory v Kutné Hoře. Mám tam známého arciděkana a tak jsem si s ním svatbu vyjednala. Karel až do té doby neměl tušení, jaké budu mít šaty. Myslela jsem si, že v mém věku by nebyly vhodné nějaké princeznovské šaty a tak jsem nechala ušít krásné bílé kalhoty a přes ně krátké bílé krajkové šaty, opět s neodolatelným výstřihem, a do ruky růžové růžičky svázané do malé kytičky.

Ve svatební den stál Karel v luxusním tmavě modrém obleku spolu s ostatními v hale a já scházela s malým Kájou, který pomalu cupital po schodišti. Kája byl celý v bílém dětském oblečku, jen s drobnými modrými doplňky. Byli jsme úžasní - máma a malý synek. Karel mi popošel naproti, miluji tě, neuvěřitelně vám to oběma sluší, jsi krásná, políbil mne.

Potom vyndal z kapsy dvě malé krabičky, v jedné byly náušnice z růžových perel a v druhé otevírací přívěsek ve tvaru srdce. Vzadu měl vyryt datum svatby a naše monogramy.

„Hani, daruji ti tyto šperky, aby ti dnešní významný den připomínaly navždy.“

„Je to moc krásné, Kájo, děkuji“ a vroucně jsem ho políbila. „Jen mi ty náušnice připni do uší, abych je měla na svatbě spolu s dárkem za Káju.“

„Sluší ti to moc,“ pravil Karel, vzal do náručí Káju a odjeli jsme na obřad.

Za tichých tónů varhan hrajících Ave Maria, jsem kráčela po vínovém koberci směrem k oltáři spolu s malým Kájou. Držela jsem jeho malou ručičku a on vedle mě cupital svými drobnými krůčky. Karel stál před oltářem a i na tu dálku jsem viděla jak si utírá slzy, i mně se začaly slzy drát do očí. Neslzeli jsme jenom my, ale hodně lidí z firmy a mých známých, kteří se přišli podívat. U oltáře vzal můj otec Káju do náručí. S Karlem jsme si slíbili před Bohem věrnost a společný život v dobrém i zlém do konce života.

Ač jsme oba byli v tu chvíli velmi šťastni, nikdo z nás netušil, jak se tento slib za nějaký čas vyplní.

Ještě dnes mne z toho mrazí.

Po obřadu nás čekal zástup gratulantů, z něhož byla určitě polovina těch, kterým naše štěstí, ale i krásná atmosféra chrámu vehnaly slzy do očí. Ještě na závěr pár krásných snímků a nějaké video, které zdokumentovaly tu nádhernou atmosféru církevního sňatku a našeho štěstí. Až za dlouho, kdy už Karel nebyl mezi námi a mně bylo hodně smutno, jsem si toto video často pouštěla a nasávala jsem z něj tu neuvěřitelnou atmosféru naší svatby a našeho štěstí. Alespoň na chvilku mne to nějak uklidnilo, zdávalo se mi, že Karel je někde vedle mě, hladí mne a šeptá hezká slova.

Bohužel...

Při obědě se všichni shodli na tom, že naše svatba v kostele byla jako z romantického filmu umocněná neuvěřitelnou atmosférou chrámu sv. Barbory.

Nelitovala jsem, že se svatba konala právě tam. Po obědě se šli hosté projít po Kutné Hoře, já s Karlem jsme hlídali Káju, který po obědě spal pod tíhou událostí čtyři hodiny. Užívali jsme si v klidu posvatební pohodu. Večer jsme o to déle poseděli s ostatními, dokonce přišel i arciděkan a bylo to milé a příjemné posezení. Při tomto posezení mi Jan vysekl poklonu před rodinou..

„Milí novomanželé,“ řekl, „o Hance jsem myslel, že je další zlatokopkou, ale moc jsem se zmýlil a je mi to líto. Tímto se ti, milá Hani, moc omlouvám. Takový krásný vztah jaký máš s Karlem bych si přál i já ve svém životě. Je to něco úžasného.“

Byla jsem na měkko.

„Něco ti povím, Jane, můžeš ho mít, ale musíš radikálně změnit postoj vůči obyčejnému lidskému štěstí a lásce bez podmínek. Můžu říci, že s Karlem po sobě toužíme s každým ranním úsvitem a s každou první hvězdičkou. Nevynecháme žádnou minutu, kdy se naše ruce jen tak dotknou, naše rty políbí náruživěji, či jen letmo, a nevynecháme žádnou noc či ráno, kdy se nesmírnou láskou a touhou naše těla spojí a prožíváme neuvěřitelné štěstí. Je to prosté, ale o to víc vroucí a krásné.“

Karlovy se leskly oči a já věděla, že je to pro něj další z mých vroucích vyznání, které míval tak rád.

„Karle, moc ti tohle štěstí přeji a jak tak koukám, i tobě toto krásné vyznání vehnalo slzy do očí,“ řekl Jan.

Karel nestačil potlačit slzy a já mu je moc ráda utírala a při tom ho líbala na tváře.

„Nyní jsem si uvědomil, jak život může být krásný, jen najít tu pravou,“ smutně konstatoval Jan.

Našeho Káju při posezení hlídali a užívali si naši. Druhý den jsme se vrátili zpět do našich domovů.

Život plynul dál, rodiče odjeli a zase jsme si jen skypovali, firmě se dařilo a Karel pomalu začal předávat vedení synovcům, zůstával častěji s námi, jako kdyby tušil, že si tu pohodu musíme užít, protože náhle udeří strašný osud.

Do práce jsem nechodila, až budou Kájovi tři roky. Karlovi se blížila padesátka a chystala se velká oslava.

Slavnost byla zase v penzionu Romantika, kde se sešlo mnoho hostů včetně těch zahraničních. Karel byl na oslavě již od začátku, musel na vše dohlížet, stejně vše klapalo jako hodinky, protože všichni na to byli z firmy za ta léta zvyklí. Já přijela až později. Byla jsem ráda, protože Karel nevěděl, jaké budu mít šaty. Vstoupila jsem do sálu a ten téměř ztichl. Stála jsem na začátku sálu a čekala, až ke mně Karel dojde.

Viděla jsem, jak je v němém úžasu. Políbil mně a špitnul, jsi moje princezna, která je hodna pomilování, bohužel to musí počkat až do noci. Jak to jen vydržím? Nic jiného ti nezbude, řekla jsem a šibalsky se pousmála a políbila ho na rty. Karel mně něžně objal a políbil na ústa. V našich očích byla vidět síla lásky, kterou jsme se obdarovávali každý den. Měla jsem starorůžové šaty, krajkový vršek a šifonový spodní díl. Do výstřihu růžové perly od Karla a též růžové perly jako náušnice. Sama jsem s oblečením byla nesmírně spokojená, chtěla jsem být pro Karla ta nejkrásnější. No, jako každá ženská... Myslím, že bych byla, i kdybych přišla v teplácích. Sama pro sebe jsem se usmála nad touto myšlenkou. Stoly se prohýbaly pod tíhou samých dobrot a pití. Rovněž i pod přemírou darů. Všichni se bavili, hodovali a tančili. I já s Karlem jsme si tu slávu užívali. Tancovali jsme spolu skoro celý večer, Karel mě při tanci hladil i líbal, musel být moc šťastný, protože tím i porušil své zásady bontonu pro tento večer. Byl velmi oblíben mezi spolupracovníky, ti ho měli rádi, přestože byl chytrý, nikdy se nepovyšoval nad ostatní, se všemi jednal jako s rovnými, když mohl, tak jim pomohl, byl přátelský, sportoval s nimi i občas spolu chodili i na pivo. A to se odrazilo i v atmosféře oslavy.

Pepa při veřejné gratulaci za všechny přítomné přiznal, že Karel omládl tak, že mu připomíná léta na vejšce, když ještě chodili spolu za holkama. To vzbudilo bouřlivý smích.

„Máš Hani na něj velký a dobrý vliv.“

Zarděla jsem se. Nemáme ani já, ani Karel, rádi milostná vyznání na veřejnosti, ale udělali jsme výjimku, protože u této příležitosti jsme si to oba zasloužili.

Tichým hlasem jsem pronesla: „Karle, z celého srdce tě miluji, jsi má láska na celý život. Máme spolu Káju a co víc si přát, jen to, aby nám to dlouho vydrželo. Děkuji ti za to, že jsi můj život změnil v krásnou pohádku.“

Na Karlovi bylo znát, jak ho moje veřejné milostné vyznání velmi potěšilo. Přistoupil ke mně blíž a pravil:

„Dostal jsem dva nejkrásnější dárky, co člověk může dostat - tebe Haninko a malého Káju. Pro mne jsi vším a hlavně láskou na celý život, nečekal jsem, že mne někdy v životě potká ještě něco tak úžasného jako ty, tvoje láska, malý Kája mi změnil v mých padesáti život a já jsem nejšťastnější chlap a táta na světě.“

Láskyplně mne objal, dlouze a vroucně políbil za potlesku všech přítomných. Vtom Pepa vyhlásil sólo pro nás. Hráli několik jeho oblíbených písní, většinou pomalých a my jsme lehce tančili po parketu, hleděli si do očí, či k sobě tiskly tváře, občas se i letmo políbili, ale v mysli jsme byli úplně někde jinde, tam, kde nám je spolu krásně. Ostatní nám v duchu záviděli, jak později přiznal Pepa, protože na nás bylo vidět, jak vzájemná láska změnila naše životy, jak se milujeme, jak je nám krásně.

Oslava se velmi vydařila, skončila nad ránem. Po oslavě, když jsme odpočívali v klidu domova a probírali celý její průběh se mně Karel zeptal:

„Haninko, neuvěřitelně ti svědčí mateřství, jsi ještě půvabnější a k pomilování, neuděláme si ještě jedno miminko, nepřemýšlela jsi o tom?“

„Přemýšlela Karle, několikrát, ne jedno, ale chtěla bych s tebou ještě dvě. Tobě ty děti moc svědčí, to, co jsi neměl, a toužil si po tom, tě nyní naplňuje a já se ráda dívám, jakou lásku a pozornost věnuješ Kájovi, tak proč ne i dalším našim dětem. A já bych ráda měla s tebou velkou rodinu.“

Hleděl na mne těma svýma modrýma očima a po tvářích mu tekly slzy. Slzy štěstí. Karla jsem obdarovala poukazem na pobyt do Českého ráje pro nás tři. Nechala jsem mu vyrobit dle mého návrhu krásný, zlatý přívěsek, ze kterého byl velmi nadšen.

Užili jsme si společný výlet.

Kája byl úžasný, nezlobil, Karel fotil, dováděli jsme s Kájou, procestovali jsme spoustu zajímavostí, nebyli jsme vůbec unaveni a večer, když už Kája byl v říši andělíčků, oddávali jsme se zase my naší lásce. Prostě rodinná idylka.

Život plynul v pohodě. Byla jsem na kontrole na gyndě, abych se ujistila, že jsem v pořádku a můžeme si udělat další miminko. Ale nebylo to tak jednoduché. Kamarád Tomáš mi řekl, že není nyní zrovna vhodný čas, že je nutné ještě něco doléčit. Přišla jsem domů a Karlovi jsem vše řekla. Měl o mně strach. Vysvětlila jsem mu, že to není nic dramatického, ale zaléčit se to musí. Od kontroly ke kontrole se mi výsledky zlepšovaly a já byla spokojená a s Karlem jsme se těšili, až to bude zcela v pořádku a budeme pracovat na miminku.

Člověk ale nemá od života chtít víc, než mu dává a hlavně, nemá křížit cestu osudu.

Za nějaký čas začalo být Karlovi zle a tak jsem ho nechala hospitalizovat u nás na kardiologii. Nějak se přednostovi nelíbily jeho výsledky, zavolal si mne a to už jsem tušila, že je něco špatně.

Nechal ho převézt do IKEMU, kde zákeřnou a neléčitelnou nemoc potvrdili.

Prognosa špatná, jak dlouho to bude trvat, nikdo nedokázal říci. To víte, doktor doktoru nemůže lhát, tady se sděluje jen pravda a nic než pravda, ať je jakákoliv. Karlovi řekli na moji žádost, že má oslabený srdeční sval a že se musí šetřit. Za tři týdny ho pustili do domácího ošetřování s kupou léků. Výsledky jsem poslala rodičům, aby prověřili možnosti ve Státech. Mami, tati, psala jsem, vše tu prodám, budeme bydlet v mém bytečku, ale budeme tři. Jen aby Karlovi pomohli. Ale to, co stanovili jako léčbu v IKEMU by udělali i ve Státech, napsala maminka.

Ztratila jsem poslední naději. Jen víra v něco tam nahoře mi zbyla, ale bohužel, zázraky se nedějí. Snažila jsem se nedat na sobě nic znát a všechno dělat jako před tím. Byli jsme šťastni, i když Karel byl často unavený. Ale udělali jsme si režim, který mu bude vyhovovat. Pomáhala vířivka a malé procházky a pak klidový režim doma, nebo venku na zahradě, kde jsme si povídali o všem možném. Chodili jsme s Kájou na procházky, hráli si s ním na zahradě, ve vířivce jsme vzpomínali na první naše milování a užívali si života, dokud je nám to dáno.

Alespoň jednou v týdnu jsem odjížděla k Pepovi a Pavle, kterým do konce života budu vděčit za to, že mi poskytovali azyl a útěchu, kde jsem se mohla vyplakat, protože ten osud jsem sama nemohla unést.

Z tak krásného života plného lásky, milování se stalo takové peklo na zemi.

Bylo to hrozné, vědět a čekat až nejmilejší a nejdražší člověk v životě zemře a já, ač doktor, mu nemohu pomoci. Mnohdy jsem se ještě na ně vymluvila, jim jsem zavolala, aby to věděli, a někam do postranní ulice jsem zaparkovala auto a tam plakala a plakala. Ptala jsem se proč, proč já a proč Kája budeme už brzy sami na světě. Odpověď jsem však nedostávala.

Výrazně jsem zhubla, Karel kvitoval, že mi to moc sluší, netušil ve skutečnosti, co za tím vězí, raději ale bych měla sto kilo, jen kdyby bylo vše OK.

Moje výsledky se bohužel díky stresu neuvěřitelně zhoršily, nemohla jsem to Karlovi ani říci. Nechávala jsem ho v nevědomosti. Říkala jsem mu, že se lepším, a až budeme oba v pohodě, bude čas na miminko. Věděla jsem však dobře, že tento čas už nikdy nenastane. A o to víc jsem střežila malého Káju.

Ač doktor, tak jsem se ani já nevzdávala naděje a víry, že se možná stane zázrak. Bohužel nestal. Jednoho dne, kdy bylo špatné počasí, se dosti Karlovi přitížilo. Odvezla ho rychlá do IKEMU, volal mne přednosta, abych okamžitě přijela. Nechala jsem Káju Marii a pádila jsem jako o závod.

„Je to moc špatné, paní kolegyně,“ řekl mi přednosta, „je to otázka pár hodin.“

V tu chvíli jsem nemohla ani dýchat, neboť ani já, doktor, jsem nemohla uvěřit, že čas se naplnil.

„Zůstaňte tu a užijte si spolu poslední chvíle.“

Až jsem to trochu vydýchala, volala jsem Marii, aby se postarala o Káju, že v nemocnici zůstanu. Marie byla svědomitá a já nemusela mít obavy. Vešla jsem do pokoje, Karel ležel a díval se do stropu.

Jak za tu chvilku zestárnul, pomyslela jsem si. Ač jsem na trpící pacienty byla zvyklá, u něj jsem to nějak nemohla ustát.

„Lásko moje, jak ti je,“ zašeptala jsem.

„Už mi bylo líp,“ snažil se zavtipkovat, „jsem ale hodně unavený.“

„Tak spi, já tu zůstanu s tebou.“

„Vím, že asi není vše v pořádku, ale ty jistě víš co a jak...“

„Neboj, bude zase dobře jen venku je blbý tlak a tak ti je špatně, to víš srdce.“

Tušil jistě, že tomu tak není, ale neprotestoval.

„Než usnu, chtěl jsem ti říci, že těch pár let co jsme spolu, stálo za to. Nic lepšího jsem v životě nezažil a už nezažiju.“

„Ale tak nemluv, bude líp.“

„Mám tě moc rád, miluji tě, miluji Káju, jsem šťastný, že se nám z naší velké lásky narodil. Vychovej ho jako správného chlapa. Je mi líto, že při výchově svého jediného syna nebudu, ale to je život. Jsem rád, že jsem se ho alespoň dožil. Škoda, už si neuděláme další děti, jak jsme si přáli. Všechno mi osud překazil a vzal. Proč jsme se nepoznali mnohem dřív.“

Cítila jsem, jak mi bije srdce a třese se mi brada. Nemohu brečet. Musím to ustát.

„Ty nezůstávej, Hanino, sama, najdi si někoho kdo tě bude milovat jako já a prožij s ním krásný život a s ním budeš mít jistě další děti. Jen dbej, aby měl Káju rád.“

„Karle, jsi jediný, kterého miluji z celého srdce a budu tě milovat do konce svého života. V mém srdci není místo pro někoho dalšího, život s tebou byla opravdu pohádka, za kterou ti do své smrti budu neskonale vděčná,“ a to už mi kanuly po tvářích slzy jako hrachy. „S nikým dalším dítě nebudu mít a Káju budu střežit jako oko v hlavě.“

„Jsi nádherná, milá, hodná, jsi láska mého života a tak to zůstane napořád, šeptal mi do ouška.“

Pořád jsem mu hleděla do těch jeho krásných, hlubokých očí, všude, ale opravdu všude jsem ho hladila a jeho obličej prozrazoval, že je mu to velmi příjemné i v té jeho poslední hodince. Byl evidentně rád, že jsem s ním. Držel mně za ruku, která se mu trochu třásla a střídavě ji lehce tisknul. Druhou rukou mi hladil tvář a zároveň utíral slzy, občas přejel i po mém poprsí. Měl při tom v očích tu nesmírnou touhu, kterou jsem velmi dobře znala, se se mnou milovat. Bohužel to už nebylo možné.

Já jsem se snažila neplakat, moc to ale nešlo, hladila jsem jeho tvář a líbala jsem ho. Šeptala jsem mu láskyplná slova, která jsem v nejintimnějších chvílích šeptávala. Jeho oči se vždy trochu rozzářily.

Určitě poslední hodiny svého života byl šťastný a věděl, jak nesmírně ho miluji a že tomu bude napořád.

I pro mě, jako doktora, byla tato tenká linie mezi životem a smrtí, po které jsem právě s Karlem procházela, neuvěřitelně duševně traumatizující.

„U notáře Iva máš uloženou poslední vůli,“ mluvil ke mně již velmi tiše, protože mluvení ho velmi unavovalo. „Všechen majetek je tvůj a Káji, jste oba velmi dobře zabezpečení do konce života.“

To už jsem nevydržela.

„Karle, ty mně ale neopouštíš napořád, jen na chvilku tu budeš muset být a pak se zase sejdeme všichni tři doma. Budu se těšit a věřím, že i ty, jak si budeme spolu zase povídat, milovat se a užívat si života.“

„Ale Haninko, andílku,“ tak mi říkal jen při těch nejintimnějších chvílích, „ty víš stejně jako já, že to je jinak, že navždy, ztratím co jsem nejvíc na světě miloval, tebe i Káju, protože můj čas se naplnil. Haninko, jen tě moc prosím, přivez mi ještě Káju. Rád bych vás tu měl oba.“

Dobrá, jedu hned. Zase jsem jela jako blázen, nemocnice nebyla daleko od našeho domova, cestou jsem volala, aby mi ho Marie připravila. Před vilou jsem Káju naložila a pádila zpět. Vešla jsem první do pokoje, Karlovi se rozzářily oči, ale už dost špatně dýchal.

„Kájo,“ zašeptal, ten natáhl svoje ručičky, volal „táta, táta“ a běžel k tatínkovi. Karel ho k sobě přivinul, pohladil po tvářičce a políbil na čelo. Já mu vzala jeho ruku, pohladila jsem s ní moji tvář a přiložila ji na moje srdce, kde jsem ji lehce přidržovala a dlouze jsem ho políbila na rty. Byl to polibek poslední. Oči, ty modré hluboké oči, které jsem tolik milovala a do kterých jsem tak ráda hleděla, zůstaly nehybně na mně hledět. Na svých ústech jsem ještě cítila vlahost jeho rtů, jeho duše už ale opouštěla tělo někam do daleka, kde se všichni jednou sejdeme...

Ještě malou chvilku jsem u lůžka s Kájou postála a v duchu děkovala Karlovi za těch několik krásných let a naposledy jsem řekla nahlas, milovala jsem tě a pokud budu žít, tak tě milovat nepřestanu.

Kája volal „táta, táta“ a mně to neskutečně rvalo srdce. Byla jsem v tu chvíli ráda, že neodešel sám, že ty, které nade vše miloval, byli na jeho poslední cestě s ním. Ač jsem ateista, pomodlila jsem se. Uvědomila jsem si, co jsem v tu chvíli nenávratně ztratila...

Ani nevím, jak jsme se dostali domů, téměř jsem přes potoky slz neviděla na cestu. Najednou jsem stála doma v hale, kde už na mně čekali Marie a Josef.

V potoku slz, s Kájou v náručí jsem šeptala: Kája mi umřel a naše malé děťátko bude vyrůstat bez tatínka. Všichni jsme byli zdrceni. Marie usedavě plakala, jako kdyby jí umřel vlastní syn, no vlastně pro Karla byla druhou mámou. Ona s Josefem při mně stáli v této těžké chvíli.

Vzala jsem mobil a volala Pepovi. Pepo, říkám za vzlykotu, Kája mne opustil navždy. Na konci telefonu bylo neuvěřitelné ticho. Nikdo nečekal, že to bude tak rychlé. Oni dva si byli velmi blízcí už od studií na vysoké škole, byli jako dva bratři.

A tak jak říkal Pepa, ztratil jsem nejen nejlepšího přítele v životě, ale i kus sebe. Jan s Václavem ihned po telefonátu přijeli a snažili se zmírnit můj žal. Byla jsem zcela mimo realitu. Nebyli na tom ani oni moc dobře. Karel jim nahrazoval tátu, který jim zemřel, když byli malí.

Nevím, co se dělo na pohřbu, který byl v kostele a celebroval ho můj známý arciděkan. Rozloučení se zúčastnily davy lidí. Přijeli i obchodní partneři z celé Evropy, byli též zdrceni, měli Karla moc rádi pro jeho přímost, spolehlivost, vstřícnost. Říkali, že takový chlap se rodí jednou za sto let. Naposledy jsem se musela rozloučit s Karlem. Byla to pro mě nejhorší chvíle v mém životě.

Přistoupila jsem s tatínkem k rakvi, která byla ozdobena kyticemi od |Káji a ode mne, položila ruku na její víko a jen jsem tiše v potocích slz šeptala: „Karle, proč jsi mne a Káju tu nechal, vždyť jsme se tolik milovali? Milovala jsem tě a tak to zůstane do konce mých dní. Za náš pohádkový život ti moc děkuji, nikdy nezapomenu.“

Na víc jsem už neměla sil. V těchto slovech bylo tolik lásky, ale zároveň tolik lítosti, bolesti, smutku a beznaděje, že to snad ani nemůžu unést. Můj tatínek stál vedle mě u rakve, držel mne za ramena a tak mi byl v této těžké chvíli alespoň na chvíli duševní i fyzickou oporou. Za tklivých tónů hudby Světla ramp vynášeli nejbližší rakev prostředkem kostela k autu, mi hlavou proběhl celý život s Karlem. Tiše jsem naříkala, aby mne a Káju tu nenechával, aby nás neopouštěl.

Auto s rakví pomalu odjíždělo v dál, na Karlovu poslední cestu a já jen marně volala: Kájo, lásko moje, ale nikdo mi už neodpovídal.

Ihned po obřadu, bez kondolencí, které bych neunesla, jsem odjela do vily k těm, kteří byli mými blízkými a se kterými tu tíži života ponesu dál. Ke Kájovi, Marii a Josefovi, k Janovi a Václavovi, kteří tu se mnou zůstanou, a našim, kteří musí bohužel brzy zpět.

Naši odletěli druhý den po pohřbu a pro mě začala další etapa života bez Karla. Maminka slíbila, že brzy přiletí napořád a tatínek o trochu později. Nastěhují se do mého bytu. Jak maminka slíbila, tak se i stalo.

Když došlo na uložení urny do hrobu Karlových rodičů, sama s Kájou jsem ji uložila, postála jsem chvilku a zdálo se mi, že slyším z dáli Karlům hlas - miluji tě lásko moje i Káju, nezapomeňte. Usedavě jsem plakala, i Kája začal pobrekávat, když viděl plačící maminku, ale nic nepomáhalo, život s Karlem mi proletěl myslí a vrátil zpět do tvrdé reality.

Nikdy jsem nemusela počítat peníze, Karel nás dostatečně zabezpečil na celý život, ale to nejdůležitější, nebyl tu s námi, raději bych se všeho vzdala, jen aby tu byl s námi, pohladil mně i Káju a každý den nás líbal, mně miloval, měl pro nás vlídné, moudré i milující slovo. Jak prosté, ale když to schází, jako kdyby život ztratil smysl.

Byla v mém životě s Karlem řada okamžiků, které jsem si nesla v srdci do konce svého života a které při vzpomínce na ně, mně držely nad vodou.

Nebylo to jednoduché, ale žít musím, hlavně pro naše společné dítě. Karlovi přátelé, i Jan s Václavem mi hodně pomáhali, nikdo z nich však nedokázal dlouho utišit můj stesk po Karlovi, vlastně po celý můj život mně stesk po něm neopustil.

Maminka se vrátila za dva měsíce, tatínek za půl roku.

Zabydleli se v mém bytě, maminka téměř celý den byla s námi ve vile, mnohdy zde i spala. Když se vrátil tatínek, začali mi hlídat oba Káju a já šla do práce. Jen tak jsem se mohla trochu dostat ze smutku a stesku po Karlovi.

Již jsem se nevdala, ani jsem nikoho nehledala, ač nabídek bylo dost, ale mně se zdálo, že všem jde jen o moje peníze a majetek. A tak jsem celý život žila jen vzpomínkami na Karla. Nikdy jsem toho nelitovala. Karel byl výjimečný a každého jsem s ním srovnávala, ale nikdo Karla nemohl nahradit.

Káju jsem vychovala spolu s našimi dobře, vystudoval, měl geny po tátovi, studoval i ve Státech, kde nějakou dobu i bydlel a mně se po něm moc stýskalo, ale nedalo se nic dělat. Měli jsme spolu velmi dobrý vztah po celý život. Po studiích převzal firmu, kterou i nadále vedl spolu s Janem a Václavem v duchu svého otce a dařilo se mu. On mi stále Karla připomínal, byl mu neuvěřitelně podobný i povahově, měl jeho postavu, což mi potvrdili i moji blízcí. Alespoň jsem si tak mohla v duchu představit, jak Karel asi vypadal v jeho věku.

V Kájovi žil Karel pro mě dál. Někdy jsem přemýšlela, jaké by byly další děti, které jsme s Karlem plánovali, zda by to byli chlapci, děvčata či páreček.

Do konce mého života mi bylo líto, že Kája nepoznal svého otce, laskavého, chápavého, milujícího člověka, který byl velmi chytrý, nepovyšoval se nad ostatní a který i když jen na krátko, mně a Kájovi ze života vytvořil pohádku.

V nemocnici jsem se stala přednostkou, ale i docentkou a v práci jsem našla smysl života. Když jsem někdy při nočních přemítala a vzpomínala na Karla, jak za mnou z počátku vztahu chodil, vím, že by byl na mně jistě pyšný,čeho jsem dosáhla. Moc mi chybělo i naše vzájemné povídání o věcech běžného života, kdy jsme se drželi za ruce, či se objímali a povídali si třeba celé odpoledne, či celý večer se sklenkou vína. Byl by i velmi pyšný na svého jediného syna. Škoda, že život umí být tak krutý...

Nebýt však mých rodičů i Marie a Josefa, nevím, jak bych se z toho všeho trápení dostala. Často jsem jim děkovala za jejich podporu a pomoc. Na hřbitov jsem chodila s Kájou zřídka, spíš jsem často vzpomínala doma u mnoha fotek. Celý život jsem na krku nosila srdíčko s fotkou Karla a Káji a tak nějak byli pořád se mnou...

S Karlem jsem prožila velmi málo šťastných let, které mi připomínaly spíš pohádku než reálný život. Ze vzpomínek na naši společnou pohádku jsem pak žila po celý svůj život. Jen jsem si vždy říkala,když jsem na tu naši pohádku vzpomínala, že život má dvě tváře a je právě na osudu každého z nás, jakou tvář nám nastaví a v tom je ten život tak jedinečný a výjimečný....

Pacient ze sedmičky

...zase uháním do práce na poslední chvíli. Není se čemu divit, učila jsem se skoro do dvou hodin a vstávat musím v pět a to se mi hodně nechtělo. Bude to náročný den. Musím nějak zvolnit. Převlékla jsem se do tradičního lékařského a šla na lékařák. Přebrala jsem službu od kolegů sloužících v noci a tím dnešní den začíná. Jsem zvědavá na jednoho pacienta z JIPu. Mám ho na starosti.

Přivezli ho ve středu RZ. Je po operaci, ale jeho stav není nic moc. Dnes je pátek, sloužím pak i celý víkend. Před vizitou jsem se šla podívat na JIP. Stav byl nezměněn, připojen na přístroje, v umělém spánku. I v tom spánku a přes zdravotní obtíže měl na muže jemnou tvář, kterou mu kazily jen narostlé vousy. Když ho přivezli, měla jsem službu. Někdo vám utkví v paměti na první pohled. Jeho čokoládově hnědé oči byly velmi smutné, jemná tvář zkřivená bolestí, přesto, pro mě pohledný chlap, sympaťák ve věku asi okolo 40 let.

Den za dnem ubíhal. Do práce, z práce, učení, trocha sportu, občas i nějaká zábava. Za týden mám poslední zkoušku a budu mít, a to doufám, hotovou atestaci. Potom si snad na chvilku oddechnu. Rodiče žijí na Moravě a tak se domů moc nedostanu. Někdy mi rodiče moc chybí, ale je to život, musím si zvyknout. V Praze jsem si koupila menší, ale útulný byt, tak pro dvě osoby, který mi naprosto vyhovuje. Chtěla jsem po studiích zde zůstat, po promoci jsem pak nastoupila na jednu prestižní kliniku, kam jsem již za studií chodila na brigády. Líbí se mi tu, je tu dobrý kolektiv a dost, pro doktory zajímavé práce. Na oddělení jsou zkušení starší kolegové a je mnoho věcí, které se mohu od nich naučit.

Vrchní svolává vizitu. Přednosta po konzultaci schválil můj další postup v léčení mého pacienta. Bude to ale běh na dlouhou trať. Po vizitě jsem měla chvilku čas a tak jsem byla zvědavá, zda se na mého pacienta byl podívat někdo z rodiny.

Rychlá ho přivezla v bezvědomí z jeho firmy, kde se mu udělalo zle. Manželka mu přinesla tašku s věcmi, požadovala vydat jeho osobní věci a doklady, což jí sestra odmítla. Vypadalo to, jako kdyby už s ním na tomto pozemském světě nepočítala. Jediné co ji zajímalo, kdy se vzbudí, protože ona s ním něco potřebuje nutně probrat. Z toho byl zdravotní personál v šoku.

Všichni se shodli, že měla dost zvláštní, necitlivý přístup ke svému muži při jeho komplikovaném a ne zrovna dobrém zdravotním stavu, ale i to se zde stává. Uvidíme, až mu bude líp.

Chodila jsem ho sledovat nejen po medicínské stránce, líbil se mi, byl však ženatý podle dokladů a tak nic pro mě. Škoda. Věděla jsem podle dokladů, že je inženýr a že se jmenuje Pavel Navrátil, ale to bylo tak vše. A taky vztah doktora a pacienta by měl mít určitá pravidla, i když....

Přiblížil se den atestace. Protože jsem se celá studia pečlivě připravovala, dopadla atestace velmi dobře. Byla jsem ráda, že to mám za sebou a tak jsem odjela na čtyři dny k rodičům. Měly jsme si s maminkou co povídat i taťka se přidal. Bratr žije v Brně s rodinou a ti přijeli jen na jedno odpoledne. Byla to taková rodinná sešlost na pár hodin, ale bylo to moc fajn. Nechtělo se mi vracet se zpět do Prahy, práce však volala a já jsem byla zvědavá, jaký bude stav mého pacienta. Tam někde v hloubi duše jsem se na něj těšila.

V pátek jsem nastoupila na ranní a byla velká vizita před víkendem. Pan Navrátil byl stále na JIPu, už ve čtvrtek ho ale na chvilku vzbudili, jak nařídil přednosta. Nyní, v pátek tomu bude taky tak. To si už zařídím sama.

Dopoledne jsem ho probudila, ale jen na chvilku. Když otevřel oči rozhlédl se po místnosti a zahleděl se na mne, zmocnil se mne zvláštní pocit, který mi projel celým tělem. Ty jeho oči, byly na mne upřené a rty zašeptaly: napít, napít. Podala jsem mu brčkem trochu vody. Potom položil svoji ruku na moji a velmi tiše a pomalu šeptal:

„Budu žít, budu chodit, bude to jako dřív?“

Na vše jsem mu nedokázala odpovědět, musí se udělat ještě mnoho vyšetření, ale řekla jsem, že je ještě brzo na nějaké závěry, že se musí řada věcí vyšetřit a taky bude záležet na něm.

„Budete pořád se mnou, paní doktorko, abych nebyl na to všechno sám?“

„Budu tu pro vás, jako pro jiné pacienty a pomohu, jak to jen dovedu. Máte ale přeci rodinu, ta vás určitě podrží víc jak já.“

Pootočil hlavu směrem ke mně, hleděl na mne těma svýma hnědýma očima a nestačil úplně potlačit slzy. Koulely se po tváři jako perly po bílém koberci.

„Nesmíte plakat!“ říkám, „musíte být v klidu.“

Slzy jsem gázou setřela, pohladila ho po tváři, jeho rty vyloudily nepatrný úsměv. Zašeptal:

„Nezlobte se, slzy jsem nemohl zadržet...“

„Teď zase budete spát, pane inženýre, určitě se vám bude něco hezkého zdát o rodině a dětech.“

„To určitě ne,“ odvětil, ale nestačil nic dalšího říci, neboť opět usnul spánkem, který musí tělu ulehčit při uzdravování.

Byla jsem z této situace dost rozhozená. Kdo ví, jak funguje jeho manželství, nebo co se děje. Nicméně, byla jsem rozhodnutá mu pomoc i nad rámec svých povinností. To jsem však ještě ani ve snu netušila, že se mi s ním obrátí život zcela naruby.

Zdravotní stav pana Navrátila se pomalu začal lepšit. Každým dnem se probouzel na delší dobu. Pokaždé, když se probudil a když usínal, byla jsem u něj a jeho pohled vždy spočinul na mně. Jen co se trochu rozkoukal, snažil se na mne usmát. I já jsem jeho úsměv opětovala. Kdyby tak byl volný, pomyslela jsem si. Stál by za hřích. Ale nebyl. Pořád se mi zdálo, když jsme na sebe hleděli, že je mezi námi nějaké napětí, chvění, cosi, jako začátek něčeho hezkého. Ale pořád jsem měla na paměti, že není volný...

Pana Navrátila převezli na normální pokoj číslo sedm. Na dvojlůžkovém pokoji byl prozatím sám. Jakmile jsem vstoupila do pokoje, jeho oči se rozzářily, což bylo evidentní už od dveří. Alespoň dvakrát denně jsem se u jeho lůžka zastavila.

Od sester jsem se dozvěděla, že od první návštěvy manželky tu nebyla a ani nikoho z rodiny nezajímal jeho zdravotní stav. Bylo to dosti divné, ale to je soukromý život pacienta a ten v nemocnici neléčíme.

Když jsem o víkendu měla službu a byl klid, nedalo mi to a šla jsem se na něj podívat. Spal, tak jsem pomaličku vycouvala z pokoje a přišla až za delší dobu. To už byl vzhůru.

Byl evidentně rád, že jsem přišla. Řekla jsem, že jsem ho nechtěla budit a tak jsem tu až nyní. Ač to nerada dělám, vzala jsem si židli, přistavila ji k posteli a probrala jsem s ním léčebné postupy, které jsem naplánovala na příští týden. Viděla jsem, jak ho to rozrušilo. Nebojte se, budu tu a vyšetření zvládneme.

„Paní doktorko, já se hrozně bojím, co bude dál...“ a vzal moji ruku do své a lehce ji políbil.

„Ale pane inženýre, to ne, to se nesluší.“

„Paní doktorko, to jen z vděčnosti k vám, jste hvězdička v té mé temnotě, kam jsem spadl.“

Viděla jsem, jak mu zesmutněly oči, rozklepala se mu brada a stačilo málo a zase by byly plné slz.

„Něco vás trápí nebo bolí, co bychom tu uměli vyléčit?“ ptám se.

„Bolí mně celý člověk a hlavně duše, ale to je na dlouhé vyprávění. Nevím, zda svými problémy vás mohu obtěžovat.“

„Pokud by vám to mělo duševně pomoci, ráda vás vyslechnu. Myslím, že sdělená bolest se vám lépe ponese.“

Domluvili jsme se, že při dnešní noční službě, pokud bude klid, mi bude svůj příběh vyprávět. Sama jsem byla zvědavá, co se za osud člověka, jehož oči jsou takové čokoládové, nevinné a který mně upoutal, dozvím.

Odpoledne uteklo jako voda, vše bylo zkontrolováno, vizity provedeny a najednou bylo již devět hodin. Pomalu jsem otevřela dveře sedmičky, v pokoji byl klid a přítmí, jen pouliční lampa lehce osvětlovala část pokoje, myslela jsem, že pan Navrátil spí a tak jsem pomalu začala couvat z pokoje ven.

„Paní doktorko, já na vás pořád trpělivě čekám, nespím.“

Vešla jsem dovnitř, sedla na připravenou židli a jala se poslouchat životní příběh pacienta Navrátila ze sedmičky.

Vyprávěl mi, jak vystudoval, ve čtvrtém ročníku se zamiloval do spolužačky, odpromovali a začali spolu žít. Za tři roky se vzali, jeho snoubenka byla totiž těhotná. Bohužel, velmi brzy po svatbě zjistil, že je těhotná s někým jiným. Sama ani nevěděla s kým.

Nevěděl, co má dělat, ale rozhodl se. Dítě vychová jako své. Už na světě nikoho neměl, rodiče byli po smrti, byl jedináček a příbuzní žádní. Narodil se jim chlapeček, Karel. Měl velkou radost a byl i velmi šťastný, i když dítě jeho nebylo. Dítě za nic nemůže, a když se to nikdy nedozví, bude mít krásný život s oběma rodiči.

Jeho city k manželce ale pomalu ochladly, založil firmu, která měla asi 50 zaměstnanců a úspěšně prosperovala. Manželka si zvykla na přísun peněz a začala si žít vlastním životem.

Bohužel takovým, ve kterém nezbylo moc místa pro jejich Káju. A pro Pavla už vůbec ne. Zcela se odcizili. Žili vedle sebe jako dva cizí lidé. Tak se pan Navrátil staral snad víc než matka o jejich syna. Vybudoval si s ním velmi dobrý vztah. Postavil dům, jezdili na dovolenou k moři, často však sami bez manželky. Manželka, co byli pryč, proháněla chlapy jak se to dalo.

Jednoho dne mu sdělila, že se s ním rozvede, že je nemožnej, že je bačkora, nedá se s ním žít na úrovni. Přeci jen, jsou podnikatelé a podle toho by měli vést život. Pavel ale toužil po úplně jiném způsobu života. Chtěla do péče Káju a on bude platit tučné výživné a musí se vystěhovat z domu, protože ona tam bude jen se synem. Ani tehdy jí neřekl, že platit výživné nebude, neboť dítě není jeho. Měl Káju moc rád. Jednoho dne kromě obsílky k rozvodovému soudu měl sbalené osobní věci, vyměněny zámky u domu, věci nechané před domem a tak byl vystěhován prakticky na ulici. Přijel před dům a uviděl ty kufry, do domu se nedalo dostat a tak musel zvonit.

Manželka mu stroze sdělila, že si dům ponechá, on si nechá firmu a jsou vypořádáni. Kája zůstane u ní.

Sebral své věci a odjel zpět do firmy. Štěstí bylo, že ve firmě byla malá garsonka pro obchodní návštěvy, kterou tak mohl zabydlet. I když bydlení nic moc pohodlí, ale co se dá dělat. Jako nouzovka dobrá střecha nad hlavou. Druhý den počkal na Káju před školou. Kája moc plakal, že s ní nechce být, že je na něj zlá. Pavel mu vysvětlil, že do rozvodu a rozdělení majetku musí být u mámy a potom se uvidí. Ale že bude chtít, aby byl u něj.

V ten den se vrátil od školy do firmy, byl neskutečně rozrušen událostmi a udělalo se mu zle, přestával vidět, točila se mu hlava. Upadl do bezvědomí a tak ho transportovali k nám. Potud je to zatím celý příběh jeho života.

„Teď nevím, co je s Kájou, zda ví, že jsem v nemocnici a já stále přemýšlím, co bude dál. Mám ho moc rád, chtěl bych, aby byl se mnou, ale nevím, jak to dopadne. Dokážu se o něj postarat. Dělal jsem to již dříve.“

Kájovi bylo šest let.

Bylo dobře, že v pokoji jsme nerozsvítili, protože i já jsem měla slzy v očích. Vůbec jsem si takovou situaci nedovedla představit, bylo mi ho nesmírně líto a ani se nedivím, že jeho vypjaté životní drama přivodilo stresovou situaci a jeho zdravotní stav se prudce zhoršil a způsobil kolaps.

Srdce ani hlava to nemohly zvládnout.

Už jenom se vypořádat, že syn vlastně není jeho, to chce dost velkou odvahu a sebezapření. Zjistila jsem, že mu po tvářích tečou potoky slz i já jsem si oči musela utřít.

„Pane Navrátile, je mi vás moc líto a rozmyslím se, jak by se vám dalo pomoci.“

Poprosil mně, abych kontaktovala syna a dala mu lísteček s několika větami. To jsem mu slíbila a taky splnila.

Kája byl moc rád, že má o tátovi zprávu. Měla jsem ho moc pozdravovat, že na něj myslí a moc ho líbá. Věří, že se táta brzy uzdraví a vše dobře dopadne. Stejně, děti to mají tak nějak lehčí, nepřipouští si, že by se mohlo stát něco horšího, nebo dopadnout něco jinak, než jak to oni vidí. Na kousku papíru bylo psáno:

„Kájo, mám tě moc rád, nyní jsem v nemocnici, kde budu delší dobu. Až se vrátím, zkusím vše vyřešit. Milující táta.“

Když jsem to přečetla, opět se mi roztřásla brada a oči zalily slzami.

„Nyní pane Navrátile je už moc pozdě a vy musíte spát.“

Celou tu dobu, co mi vyprávěl svůj příběh ze mě nespustil oči.

„Děkuji vám, paní doktorko, za to, že jste mne vyslechla, můžete si myslet co chcete, ale vše, co jsem vám řekl, je jen a jen pravda.“

„Ale teď opravdu již musíte spát, zůstanu tu ještě chvilku.“

Nepochybovala jsem o ničem co mi vyprávěl a věděla jsem, že když bych ho nyní políbila, ulevilo by se jemu i mně, bylo mezi námi takové zvláštní napětí, láska byla cítit všade kolem, ale zatím to nebylo vhodné. Ještě chvilku jsem u něj seděla beze slov a poslouchala, jak oddychuje a usíná. Vyšla jsem z pokoje a postávala u okna a uvědomila jsem si, že jsem se do něj pomalu začala zamilovávat. Bože, jak tenhle příběh jednou skončí? Je jedno jak, ale musím mu pomoci a to bylo hlavní.

Noc proběhla bez větších problémů a najednou tu zase bylo ráno a zase ten denní kolotoč. Protože byl v noci klid, tak jsem se i vyspala. Při ranní vizitě byl můj pacient z pokoje číslo sedm tak nějak v pohodě, asi určitě se mu ulevilo. Odpoledne jsem se zase vypravila k němu na kontrolu. Na té posteli skoro už seděl a bylo zjevné, že se mne nemůže dočkat. Oči mu zářily i se oholil.

„Paní doktorko, jsem moc rád, že jste se na mne přišla podívat. Chtěl bych vám něco říci, ale nevím, jak do toho, abych vás neurazil. Jste jediný člověk, kterému jsem svůj životní příběh vyprávěl, nemám už rodiče ani sourozence a tak jsem na tomto světě s Kájou sám.“

Hleděl na mně upřeně, oči mu jiskřily, já hleděla láskyplně na něj a oba jsme čekali, až ta jiskra přeskočí. Vzal mně za ruku a já nijak neprotestovala. Chvilku trvalo, než se naše přibližující rty dotkly a lehce políbily.

„Nezlobíte se?“

„Jak bych mohla, vždyť naše city jsou oboustranné.“

Líbali jsme se ještě dlouho a vroucně. Hladil mně po tváři, moji ruku držel ve své a druhou rukou ji neustále hladil i já jsem mnohokrát pohladila jeho tvář.

„Zamiloval jsem do vás, nevím, zda to bude oboustranné, ale je to velmi silné a nemůžu to ustát.“

„I já to tak mám Pavle.“

Domluvili jsme se, že pokud bude v nemocnici, bude mi pořád říkat paní doktorko, jen pokud budeme sami, budeme si tykat. Nikdo nesmí poznat, že mezi námi něco hezkého začíná... Tedy Jana a Pavel, jak tenhle příběh skončí jsem si nedovedla představit. Můj pracovní víkend skončil. Řadou polibků jsem se s Pavlem rozloučila a těšila se domů.

Odešla jsem odpočívat. Odpočívala jsem sice fyzicky, ale hlavou se mi honilo tolik věcí, jak bych tomu Pavlovi chtěla pomoci. Toužila jsem ho držet za ruku, hladit a líbat. Věděla jsem, že od něj bude těch polibků a něžností daleko víc, bylo na něm vidět, jak je do mě hodně moc zamilován, jak je mu v mé přítomnosti dobře. Bylo i mně...

Čas ubíhal, Pavel se lepšil, jen jedna noha nějak pořád nechtěla a nechtěla poslouchat a levá ruka se musela soustavně rozcvičovat.

Přednosta nazdal, že by se mohl propustit do domácího ošetřování a docházet na kontroly a rehabilitace. Já jsem na to měla dohlédnout. Byla jsem ráda, že zůstane v mé péči.

V jeho poslední den v nemocnici jsem mu pomohla sbalit věci, vybavila ho potřebnými dokumenty. Nadešel čas loučení. Vyměnili jsme si čísla mobilů.

Přišla jsem s dokumenty do pokoje. Pavel seděl oblečen na posteli a hleděl směrem ke dveřím.

„Pořád čekám, až se dveře otevřou a vejdeš. Nemohu se tě dočkat,“ pravil. „Jen se trochu bojím, zda tě dnes neuvidím naposled. Že vše skončí. Vůbec se mi odsud nechce. Každý den tě tu vidím a tak jsi vlastně pořád se mnou. Celou noc jsem o nás přemýšlel. Jak to bude dál? Co bude s námi a s naší začínající láskou? Mohu ti zavolat?“

„Ano, jistě, budu čekat.“

„Moc se mi bude stýskat po vyprávění s tebou, o polibcích a něžnostech. Moc mně to nabíjelo a nyní mi to bude scházet.“

„Pavle i mně, ale dneškem to přeci nekončí.“

Rozloučili jsme se, Pavel mne vroucně políbil a v tom polibku bylo tolik smutku, zároveň i lásky a očekávání věcí příštích. Šla jsem ho vyprovodit k výtahu, na cestu jsem mu přidala hůlku, aby noze mohl ulevit.

Když se dveře výtahu začaly zavírat, viděla jsem, jak se mu valí slzy po tvářích, i já jsem v tu chvíli nemohla ani promluvit. Nějak mi bylo najednou moc smutno a teskno po pacientovi ze sedmičky. Zamilovala jsem se do něj, ale co bude dál.....

Uplynul týden, Pavel se neozýval. Bylo mi to trochu líto, ale co se dalo dělat.

Pár nocí jsem si i poplakala do polštáře, ale co naplat. Nikdo nevolal. Myslela jsem, že je třeba všechno jinak. Po týdnu přišel do ordinace na kontrolu.

„Paní doktorko, je mi docela dobře a chtěl bych jít do práce.“

„No to pane Navrátile v tomto stavu ještě nepůjde, musíte absolvovat ještě nějaká vyšetření, která jsem vám předepsala.“

Netvářil se, ale se mnou se nesmlouvá.

„Vy to zvládnete a až budou výsledky, můžeme uvažovat dál. Na žádankách máte termíny vyšetření, které jsem vám vyjednala.“

S poděkováním odešel.

Večer mi zazvonil mobil.

Pavel.

„Jani v té ordinaci jsem mohl na tobě oči nechat, jak ti to slušelo. Chtěl jsem tě obejmout a líbat, hladit tě a už tě nikdy nepustit.“

„No bylo to na tobě dost vidět, i nezasvěcený by poznal, že mezi námi to jiskří jako v rozvodně,“ odpověděla jsem. „A jak se vůbec máš?“ ptám se. „Ani jsi nezavolal?“

„Promiň mi to, ale musel jsem zatím ještě s manželkou dojednat, abych si mohl odnést další své osobní věci z domu. Bylo to zase drama, ale s jedním kamarádem, který mi pomohl, jsem to zvládl. Viděl jsem i Káju a to mne uklidnilo. Rychle jsme se domluvili, kde se sejdeme a popovídáme. Nezlob se, že jsem se hned neozval, ale tyto věci jsem musel vyřešit. Zítra mám poslední rozvodový soud. Sice Kája zůstane u ní, ale budu mít s ním častý styk. Tak uvidíme, jak to bude fungovat.

Tobě bych chtěl taky osobně poděkovat. Přijala bys pozvání ke mně do firmy, kde mám prozatímní bydlení? Přijala a kdy? Zítra bych pro tebe přijel asi okolo 18. hodiny. Dobrá, jsme domluveni.“

S tímto jsme se rozloučili. Nemohla jsem se dočkat. Stýskalo se mi po jeho polibcích a něžnostech. Pavel byl v mém dobývání velmi jemný, něžný, lásku ke mně vyjadřoval velmi často krásnými slovy, která každá ženská ráda poslouchá.

Druhý den služba v nemocnici rychle utekla. Přišla jsem domů a začala jsem se připravovat na své rande. Pavel přijel přesně. Odvezl mně do firmy, kde měl své provizorní bydlení. Bylo velmi malé, ale útulné.

„Vítám tě u sebe doma.“

Na to slovo doma dal takový důraz, že se mi až rozklepala brada a chtělo se mi brečet. Z takového velkého, nového domu, který mi ukazoval na fotce v mobilu do takového malého bytečku. Ale alespoň něco, byl to přeci jeho domov a zde měl svůj kýžený klid.

„Chtěl jsem ti poděkovat za veškerou péči, kterou jsi mi věnovala a hlavně za to, že jsi tu byla pro mě.“ Dal mi velkou kytici růží a luxusní bonboniéru.

„Musím ti předem říci, že dnešní rande je legální, jsem rozveden a volný jako pták,“ hořce se při těch slovech usmál.

„Kája je svěřen do její péče, stanoveno výživné a styk.“

Ulevilo se mi, a jistě i Pavlovi.

„Jednu nešťastnou etapu života mám za sebou. Tak jsem si to nikdy nepředstavoval, ale teď co bude dál? Kam se bude můj život ubírat? Kromě Káji a tebe nikoho na světě nemám.“

Jak mi později přiznal, tak tyto otázky si často kladl. Nemohl si však odpovědět, neboť nikdo nezná svůj osud.

„Uvařil jsem večeři, doufám, že ti bude chutnat,“ řekl s úsměvem na rtech.

Chutnala.

Navečeřeli jsme se, připili si na naši lásku. Pavel mně začal vášnivě líbal a hladit.

„Po tvých něžnostech se mi stýskalo Pavle,“ říkám.

I Pavel přiznal, že on to tak má.

„Chyběla jsi mi. Miluji tě a je to tak silné, že nevím, co bude dál. Chtěl jsem tě poprosit, pokud bys moji lásku brala jen jako flirt, tak mi to raději řekni, v tomto stavu nevím, jak bych unesl další zklamání.“

„Pavle i já jsem se zamilovala, je mi s tebou dobře, ráda si s tebou povídám, budu se ti snažit všemožně pomoci a zkusíme spolu žít. Neflirtuji s tebou, nemám to ve zvyku a tobě v této situaci bych to nikdy neudělala.“

Znovu jsme se začali líbat, a naši začínající lásku jsme nechali poprvé vyznít v malé, útulné ložnici, no spíš koutu pro spaní. Bylo nám oběma krásně. Po tolika něžnostech, láskyplných slovech se mi vůbec nechtělo domů. Když jsme oba dva leželi vedle sebe, povídá Pavel:

„Jak ti je?“

„Moc krásně Pavle, myslím, že jsem potkala lásku svého života.“

Začal náš milenecký vztah. Ještě dlouho mně těšil svými něžnostmi a až hodně po půlnoci mně odvezl domů.

„Pavle, kouknu jak mám rozplánované služby a přijdeš zase ty ke mně.“

Abych naplánovala Pavlovu návštěvu, musela jsem vše skloubit s rozpisem služeb a mými dalšími povinnostmi, a to nebylo jen tak jednoduché. Zase ubíhaly dny a noci a mně se po Pavlovi stýskalo čím dál víc. Musely nám stačit pouze telefonáty, které byly plné milostných vyznání, ale pořád mi moc chyběly doteky, polibky a všechny ty člověčí věci, kterými nás oboustranná láska povznáší do výšin.

Stanovila jsem termín návštěvy a Pavlovi zavolala.

Byl velmi rád. Přijel zase přesně. Přivezl mi kytici a bylo na něm vidět, jak moc se na mne těší. Pojď dál do mého království, říkám s úsměvem na rtech.

Ve dveřích mne vášnivě políbil.

„Máš daleko větší byt Jani, než já.“

„No to asi určitě. Je mi Pavle moc líto, že jsi se musel přesídlit do toho provizoria, a proto bych ti ráda nabídla, abys bydlel u mě. Pokud ovšem budeš chtít. Jsme spolu a když to tak zůstane, můžeš bydlet u mě, je tu pro nás oba dost místa a hlavně pro tebe pohodlí.“

Stál proti mně a asi v tu chvíli nevěřil.

„Ano Pavle, myslím to vážně.“

Líbal mě a líbal a po tvářích mu stékaly slzy, slzy štěstí.

„Děkuji ti za tvoji nabídku a pohostinnost, nevím, zda to vůbec mohu přijmout.“

„Proč ne? Chceme spolu žít, tak nejlépe, když spolu i budeme bydlet.“

Navečeřeli jsme se, nejsem bůhvíjaká kuchařka, ale myslím, že se mi recept od maminky povedl. I Pavlovi chutnalo. Po večeři jsme pili vínko, pustili si vážnou hudbu. Pavel mě něžně objímal a líbal, povídali jsme si o všem možném. Na Pavlovi bylo znát, že dnešní den a dnešní večer byly plné zvratů, ale karta se obrací na tu lepší stranu. Byla to krásná, romantická pohoda plná něžností, lásky, smíchu zkrátka tak, jak je to o lásce psáno.

Nechtěla jsem, aby odešel, ale aby zůstal a nejen pro tento večer. A tak se i stalo.

Příští den jsem měla volno, Pavel si ve firmě také udělal volno a přestěhovali jsme věci do mého bytu. Začala nová etapa mého i jeho života. Najednou jsem měla milence, do kterého sem byla moc zamilovaná a chtěla bych s ním žít napořád.

Jak se osud zachová? Dny plynuly a my jsme si žili svým životem. Já sloužila na klinice, on vedl dobře svoji firmu. Jezdili jsme na výlety, chodili na procházky, do kina i divadla. Pavlova levá ruka byla už zcela v pořádku, jen ta noha ne a ne se zlepšovat. To Pavla moc trápilo.

„Jani, zamilovala ses do mrzáka, třeba už nikdy nebudu pořádně chodit, nebude ti to vadit? Jsi mladá, hezká, chytrá ženská, můžeš mít chlapů kolik chceš a lepších než já a hlavně zdravých.“

„Pavle, nehledala jsem manekýna, ale normálního chlapa, který mne bude mít rád, bude mne milovat a se kterým mi bude dobře a to jsem našla v tobě. Nikdo nejsme dokonalý a ty už nad tím nepřemýšlej.“

Vždy ho má slova nějak uklidnila. Přeci jen, byla jsem o 13 let mladší a musím říci, že i dost hezká. O nápadníky jsem neměla nouzi. Pavel mi doma dost pomáhal, byl šikovný, nápaditý a byl vždy rád, když jsem pochválila jeho práci. Nikdy jsem nešetřila slovy chvály, protože mi v mém bytě hodně věcí vylepšil.

Po večerech jsme si pouštěli vážnou hudbu, kterou jsme oba rádi poslouchali, při tom jsme si užívali něžností a nakonec vždy naše vzájemná touha po lásce nás obou vyzněla v ložnici.

Byl to krásný čas.

Jednoho dne jsem přišla domů. Bytem voněla nějaká dobrota, kterou Pavel připravoval. Šla jsem do sprchy a když jsem se vrátila, prostřel i stůl. Na stole byla krásná, malá kytička a lahev vína.

„Pavle, my budeme něco slavit?“

„No to ještě nevím, ale v duchu v to doufám.“

Sundal si zástěru, stál přede mnou, byl o hlavu vyšší, jeho čokoládové oči byly na mne upřené a pravil:

„Jani miluji tě, jako žádný člověk na světě jsi mi pomohla se dostat z temnoty, která mi přivodila i mou nemoc. Jsem ti moc vděčný a budu až do konce mých dní za to, že jsi tu byla pro mě. Moc tě miluji a bude to tak napořád. Chtěl bych, abys byla jen mojí, abys svůj život spojila s mým a stala ses mojí ženou. Taky bych s tebou chtěl mít dítě, které by bylo skutečně jen moje a tvoje. Proto tě chci požádat o ruku. Vezmeš si mě?“

Stála jsem před ním, celé tělo se mi chvělo touhou po něm, byla jsem do Pavla moc zamilovaná.

„I já tě ze srdce miluji, vezmu si tě a chci s tebou miminko. Měli bychom být rodina, do které bude patřit i Kája.“

Oběma nám tekly slzy doslova proudem. Utřela jsem si oči a povídám:

„Vždyť je to tak krásné a my brečíme jako o pohřbu.“

Pavel mi nasadil prstýnek a vášnivě jsme se líbali až tak, že náš slib, jsme zpečetili krásným milováním.

Mezitím už ale večeře vystydla, takže Pavel musel znovu k plotně a večeři dohřát. Moc se mu povedla. Dlouho do noci jsme spolu povídali o životě, jak bychom ho chtěli prožít. Nikdy tak na naše zásnuby nezapomeneme i přesto, že byly docela krátce po našem seznámení.

Pavlova firma rozjela připravovaný projekt a tak měl práce dost a dost, chodil pozdě domů, byl značně vyčerpaný a mně se po něm moc stýskalo, nezbylo moc času na naše vysedávání u hudby, i ubylo těch krásných chvil v naší ložnici. Doma jsme se skoro jen míjeli. Já měla nějakou denní, ale často noční službu, takže jsem odcházela a Pavel nebyl ještě doma a když jsem přišla ráno, už zase doma nebyl.

Omlouval se mi za to, abych to chvíli ještě vydržela, že mi to všechno vynahradí. Sice jsem situaci chápala, ale bylo mi moc smutno a teskno. Přemýšlela jsem, zda za tím nemůže být něco docela jiného. Pozvala jsem na celé odpoledne na návštěvu svoji kamarádku doktorku z gyndy, která měla už malého chlapečka, abych se trochu rozptýlila a popovídaly jsme si. Probraly jsme naše životy a naše bolístky a milostné věci, byly jsme si dosti blízké celá studia. Z malého Míši jsem byla celá pryč, chovala ho, bylo mu teprve šest měsíců, hladila, líbala a dováděla s ním.

Katka mi říká:

„Jani, tvoje biologické hodiny bijí jak splašené. Když tak na tebe koukám, ty máš nejvyšší čas na dítě.“

Řekla jsem jí, že jsme se s Pavlem zasnoubili a že chceme miminko.

„Tak něco dělejte! Samo se nic nestane,“ zasmály jsme se tomu obě od srdce.

„No teď je zrovna období, kdy Pavel má hodně práce a tak není ani ta správná pohoda na milování.“

Když odešla, přemýšlela jsem, protože po dítěti jsem moc toužila, ale i po Pavlovi, po milování s ním, které bylo vždy něžné a krásné.

Pavel přišel nezvykle brzy, bylo tak okolo čtvrté hodiny. Já seděla v křesle a zadumaně jsem koukala z okna a přemýšlela, jak bych mu vtipně vylíčila odpolední návštěvu. Lehce mě políbil a šel do sprchy.

„Pavle, dáš si kafe, uvařila bych...“

„Jo, to by se hodilo.“

Uvařila jsem kávu, sobě jsem ji dala ke křeslu a Pavlovi na jeho oblíbené místo na sedačce. Když vyšel z koupelny pravil:

„Stalo se něco Jani? Jsi dnes nějaká zamlklá a smutná.“

„Musím se ti Pavle přiznat. Byla jsem ti dnes nevěrná.“

Tato věta byla jako blesk z čistého nebe. Pavel zůstal stát, otočil se na mne a asi nevěřil.

„Kdo to byl? On byl tady, nebo kde jsi s ním byla? Kde jste se milovali? V naší ložnici?“ Byla to palba otázek.

„Byl tu krásný kluk, Michal, měl nádherné modré oči, byl roztomilý, pořád se smál, krásně se se mnou mazlil,“ říkala jsem tichým hlasem.

„Spala si s ním?“

Neodpověděla jsem.

„Tak spala?“ zopakoval Pavel otázku. Zvýšil hlas,ve kterém jsem poznala dost zloby.

Popošla jsem k němu, chtěla ho pohladit po tváři a vše mu vysvětlit. Ucukl, v očích měl stesk, beznaděj, ale zároveň i zlost.

„Já věděl, že to tak dopadne. Proč jsi to udělala? Víš, že tě moc miluji, mám jen tebe, jsi moje nejdražší a ty mně takhle podrazíš. To jsem si nezasloužil a zrovna teď, když ti chci říci, že ve firmě je už hotovo a budeme mít hodně času na sebe a taky i daleko více peněz.“

„Pavle, ten kluk bylo půlroční miminko mé kamarádky, já si nemohla pomoci, přemohly mně mateřské pudy, chovala jsem ho, hladila, líbala snad tak, jako kdyby bylo moje. Mazlila jsem se s ním víc jak s tebou a v tom jsem ti byla nevěrná,“ pousmála jsme se. Ani jsem si neuvědomila, jak na něj tento slovní vtípek bude působit a hlavně, jak Pavel bude reagovat.

„Moc bych si přála s tebou miminko, ale teď se moc nemilujeme jako před tím, mně to moc chybí i když vše dokážu pochopit. Ale taky nevím, zda za tím není něco jiného a tím myslím nějakou ženskou. Protože se moc nemilujeme, tak vidina dítěte se bude i oddalovat.“ z očí mi stékaly slzy.

Popošel ke mně a řekl:

„Nemohl jsem uvěřit, že bys mě podvedla, ale na světě je možné všechno. Ale s takovým klučinou je ti odpuštěno, a hned večer si takového klučinu či holčičku zkusíme udělat i my, co ty na to?“ Usmál se na mne,objal mne a vroucně políbil.

„Nic za tím není, jen a jen práce. Jak si na to přišla, že bych měl nějakou ženskou? To bych ti nikdy neudělal. Víš, ulevilo se mi, ale byly to krušné okamžiky, vůbec si nedovedu představit, co bych dělal, kdyby to byla pravda,“ řekl už s klidným hlasem.

„Nikdy mi už tyto vtípky nedělej, prosím, snad mi i stoupl tlak, hrozně jsem se bál, že je konec, že přijdu o svou lásku. Jsem s tebou rád, umíš vytvořit krásnou atmosféru domova, kde voní nejen dobré jídlo, ale hlavně pohoda, láska a milování. Když tu je Kája, je na něm vidět, jak je spokojený, jak tě má rád, i když nejsi jeho matka a říká ti jen Jani.“

Dopili jsme kávu a Pavel se intenzivně začal věnovat zákoutím mého těla. Vůbec jsem se nebránila, bylo mi to velmi příjemné až tak, že jsme se oba neubránili krásnému milování, na kterém bylo dost znát, že Pavel má starosti a stres z práce za sebou a že zase bude vše ve starých kolejích. Tak i vidina našeho miminka se nám snad nějak rychleji přiblíží, uvidíme.

Každý den se mi zdál nějak zajímavější, lepší, těšila jsem se domů na Pavla, když jsem byla na noční často jsme si volali, pokud jsem musela být v práci celý víkend, vozil mi jídlo a byli jsme rádi za každou chvilku, kdy jsme mohli být spolu. Jen jsem pořád nebyla těhotná, i když jsem dle kontrol byla v pořádku.

Bylo mi z toho smutno. Čas ubíhal. Až jednoho rána jsem se probudila a bylo mi hrozně zle, ale nepanikařila jsem. Nějaký týden jsem počkala, nejen ranní nevolnost, která byla opravdu každý den, ale i jiné symptomy ukazovaly, že se určitě jedná o těhotenství. Tak jsem se vydala na kontrolu a kolega z gyndy mi sdělil, že jsem dva měsíce těhotná.

Byla jsem nejšťastnější ženská na světě. Odešla jsem domů, kde budu čekat, až se vrátí Pavel. Ještě po cestě jsem mu volala, zda by nemohl přijít dřív. Nebyl problém.

Když se otevřely dveře bytu a v nich stál Pavel, nevydržela jsem to a hlasitě zvolala:

„Pavle, budeme mít miminko.“

Upustil tašku, hůlku a rozběhl se, no skutečně jen zrychlil krok, noha pořád ještě nefungovala, jak by měla, ze všech sil mne vzal do náručí, odnesl na sedačku a vášnivě mi dokazoval, jakou lásku ke mně chová. Já s Pavlem budeme mít miminko, Pavel bude mít vlastní dítě, prolétlo mi hlavou.

„Jsem nejšťastnější chlap na světě, moc ti děkuji,“ řekl třesoucím se hlasem. I já jsem byla šťastná, že budu maminkou a to zrovna na Mikuláše, tedy předčasný vánoční dárek.

Pavel mne hýčkal, rozmazloval, bál se, aby se mi nic nestalo, chtěl vše dělat za mne. Nemohla jsem mu vysvětlit, že nejsem nemocná, jen těhotná. Ale nedal si říci.

Přeci jen v jeho věku měl asi právo se bát, aby se dočkal vytouženého a hlavně vlastního dítěte. Chápala jsem situaci, milovala jsem ho za to, že mi hladíval bříško a užívali jsme si mé těhotenství.

Život ale není jen krásný. Já jsem už nechodila do práce, byla jsem doma a pošta přinesla Pavlovi předvolání na sociálku. Byla to další jobovka. Na stanovený termín odešel Pavel na úřad, kde mu sdělili, že přišel anonym, že exmanželka často nechává syna doma samotného i celou noc a pokud se to prokáže a on dítě nebude chtít do péče, bude umístěn do dětského domova. Pavel přišel domů a hned ve dveřích jsem poznala, že je zle.

„Co se stalo Pavle, co ti chtěli?“

Vyprávěl mi, co se na úřadě probíralo. Uvařila jsem kávu a nechala ho přemýšlet, viděla jsem, že mu nějak není do řeči.

„Jani, musím se tě na něco moc důležitého zeptat,“ pravil. „Aby Kája nemusel do děcáku, tak bych si ho chtěl vzít k sobě, ale už mám novou rodinu, ty čekáš naše miminko, neměli jsme ještě ani svatbu.“

„Pavle, jak se můžeš ptát na takovou věc, Kája je u nás zvyklý a pokud on bude chtít u nás být, nemám s tím problém, budu najednou mít děti dvě. No není to krásné?“

Pavel se rozbrečel a nebyl k utišení.

„Jsem šťastný, že mám tebe a ty jsi úžasný člověk, proto tě tak moc miluji a udělám pro tebe všechno na světě, abys byla šťastná,“ říkal za vzlykotu.

„Pavle mám tebe, v bříšku tvoje miminko a ještě budu mít jedno větší dítko. Co víc si přát, jen abychom byli zdraví a žili spokojeným životem. Už neplač, musíme probrat důležitější věci.“

„Chci mít svatbu, a to co nejdřív,“ řekl.

„Ale Pavle, svatba je jen papír, na tu není spěch, víš dobře, že si tě vezmu, ale až se miminko narodí. Problém bude s bydlením, tady to moc pro čtyři lidi není.“

„To už vím, jak udělám, od založení firmy jsem si ukládal peníze, aby manželka nevěděla. Jsou tam tři miliony. Koupím nový dům, jen na vybavení si budeme muset půjčit.“

„Ale ne,“ říkám, „tento byt buď prodáme, nebo si půjčíme peníze a tento byt budeme pronajímat a tak budou peníze na splátky. V domě musí být dva dětské pokoje, ložnice a obývací pokoj s jídelnou a kuchyní.“

Vyndal katalog z tašky a povídá:

„Podívej, který by se ti líbil. Jeden nový mám vyhlídnutý na internetu, je zcela nový, prodává ho firma, která ho stavěla a je v hezkém místě. Jela by ses na něj podívat?“

„Ano, pojedeme.“

A tak jsme se hned vypravili. Večer ho Pavel zarezervoval a do týdne jsme měli nový dům.

Poštou přišlo i předvolání k soudu, kde se mělo rozhodnout, komu bude Kája svěřen. Ex neměla o Káju zájem a tak hravě svolila jeho svěření do otcovy péče. Pavel přišel brzy domů a celý zářil. Kája bude u nás. Měla jsem radost i za něj. Hodně jsem si ho cenila za to, že i když věděl, že Kája není jeho, ho má za vlastního a nic jiného si nepřipouští. Choval se vždy moc hezky k němu. Pavel odjel ke škole, aby na Káju počkal a tuto novinu mu řekl. Káju přivezl k nám a jeli jsme do restaurace na společný oběd. Kája se nemohl od táty odtrhnout, jako kdyby měl strach, že se to může ještě nějak změnit. Byla radost se na ně dívat, jak oba byli šťastni. I já jsem to tak měla. Soud rozhodl, že do dvou měsíců se musí rozsudek naplnit.

My jsme se přestěhovali, dodělával se ještě nějaký nábytek, Kája vyslovil své přání, jak pokojíček zařídit. Respektovali jsme ho a Pavel dělal, co mohl. Dá se říci, že pokojíček dotáhl k dokonalosti. Taky Kája to ocenil. Ten druhý pokoj zatím byl prázdný. Čekali jsme, že nám ultrazvuk prozradí, co se nám narodí. Čas prozrazení by měl nastat za tři týdny.

Pavel se hodně namakal, aby vše bylo v novém domě jak chci. Já jen utírala nábytek, umývala a třídila věci, prostě lehčí práce. Večer jsme pak v naší nové ložnici, s postelí z mého bytu zkoušeli, jaké bude milování v našem novém společném domově. Postele jsme se nechtěli vzdát, protože na ní jsme se milovali od seznámení a tak znala i naši milostnou historii. Milování bylo den ode dne hezčí, láskyplnější, něžnější.

Těšila jsem se na každý takový okamžik, bylo v něm tolik lásky a něhy, kterou mne Pavel denně obdarovával.

Jednoho dne Pavel spolu s kamarádem přestěhovali Kájovy věci a vše co chtěl a co mu matka dovolila k nám do nového domu odvézt. Čekala nás první společná večeře v novém domě a první společná noc. Do večeře jsme doladili Kájův pokoj, takže byl až nějaké obrázky hotov. Dopadlo to vše dobře. Kájovi se moc líbil.

„Tady se mi bude dobře spát, učit se a hrát si. Tati, Jani, moc děkuji,“ řekl Kája a objal tátu.

Mně se okamžitě zalily oči slzami. Byli jsme šťastni. Já uvařila, Kája s tátou prostřeli a zasedli jsme k večeři. Oba kluci najednou odběhli od stolu, ale vzápětí byli zpět. Měli schované květiny pro mě. Každý měl v ruce kytici růží.

Kája mi ji předal a řekl:

„Jsem moc rád, Jani, že tu s vámi mohu být a nemusím do děcáku. Tátu mám moc a moc rád, byl jediný, kdo mne má opravdu rád. Když už u nás nebyl, nebylo to zrovna dobré, moc se mi po něm stýskalo i po tobě. Chtěl bych tě poprosit, zda bych ti mohl říkat mami.“

Nemohla jsem ani dýchat, podívala jsem se na Pavla a ten měl zase oči plné slz. Bylo to velké a příjemné překvapení.

„Kájo,“ říkám, „slovo máma má obrovský význam nejen pro tebe, ale i pro mě. Pokud cítíš, že si to zasloužím, tak já budu moc ráda a navždy budeš mým synem, i když jsem tě neporodila. A tak to zůstane i v době, kdy se nám narodí další dítě.“

Objal mě a dal mi pusu sedmiletého kluka, mého nového syna. Pavel ke mně přistoupil.

„Jsem a budu až ten druhý a po porodu až ten třetí,“ smutně se pousmál, „ale ty jsi moje životní láska, děkuji ti za vše. Ale jdi, říkám, jsi jediný můj miláček, kterého moc miluji. Toto je dárek k tomuto významnému dni,“ pravil Pavel a podal mi malou krabičku. Otevřela jsem ji, byl v ní zlatý přívěsek ve tvaru knížky na malé fotky.

„Je to, Jani, starý rodinný šperk a všechny, ženy, které ho nosily, tam měly fotky svých dětí. Nyní bude zdobit dekolt mé nejdražší Janinky. Dávám ti tento dárek, abys měla obě své děti stále u sebe.“

„A kam dám fotku tebe, to budu nějak muset vymyslet. I ty jsi někdy moje velké dítě,“ usmála jsem se a políbila jsem ho nejvroucněji od doby, kdy jsme se poznali. No a byli jsme rodina o třech členech. Za krátký čas budeme vědět, kdo bude ten čtvrtý.

Mně to snad bylo i jedno, jen aby miminko bylo zdravé, ale v duchu jsem si přála kluka, aby Pavel měl syna vlastní krve.

„Pokud to bude holčička, chci aby se jmenovala po tobě, Jani, když to bude kluk bude to Jan, tak trochu taky po tobě. Souhlasíš?“ povídá Pavel.

„Ano.“

Po třech nedělích jsem dorazila na kontrolu.

„Paní doktorko, vaše miminko bude pořádný cvalík, dobře roste a přibývá a bude to, chcete to říci?“ „Ano, ráda bych věděla, co se mi narodí.“ „Bude to kluk.“

Ležela jsem na vyšetřovacím lehátku a tekly mi slzy jak vodopády.

„Chtěla jste holčičku? Ne, přála jsem si kvůli příteli kluka. Jistě bude mít velkou radost.“

Pavel přišel k večeru domů, Kája byl na kroužku.

„Pavle, není mi moc dobře, mohl by sis něco připravit k večeři?“

„Jistě lásko moje, jen seď, o vše se postarám.“

Připravil lehkou večeři, prostřel stůl a čekali jsme, až dorazí Kája. Když jsme zasedli ke stolu povídám:

„Tak kluci moji, mám pro vás novinu, podle mého stavu jistě víte, že budeme na Mikuláše čtyři, ten čtvrtý bude Jan a vy budete v přesile.“

Oba najednou vykřikli hurá. Pavel se ke mně doslova vrhl, líbal mně, hladil úplně všade, až jsem ho musela upozornit, že nás bedlivě sleduje malý syn. Držel mně v objetí a plakal.

„Dočkal jsem se díky tobě. Neskonale jsem ti vděčný a budu do konce života. Jsi moje největší láska, která pro mě udělala tolik, že se to snad ani nedá vypovědět. Moc tě miluji a budu až do konce svých dnů.“

Čas ubíhal a byl tu najednou podzim a blížil se poslední měsíc mého těhotenství. Na klinice mi sdělili, že porod bude císařským řezem, že dítě je moc velké.

Naplánovali jsme to opravdu na Mikuláše, pokud nebudou nějaké komplikace. Opravdu 5. prosince se nám narodil syn Jan, měl skoro 5 kilo a 55 cm. Byl hlavně zdravý. Pavel k porodu nechtěl a já to pochopila. Užil si nemocnice už tak dost.

Rodila jsem císařem.

Pavel s Kájou byli moc šťastni, ve firmě našeho syna náležitě Pavel s přáteli zapili. Mým rodičům jsem volala, že jsou děda s babinou a po vánocích přijedou, bude celá rodina a bude o čem povídat.

Maminka už něco věděla, často jsem s ní skypovala, ale autem jsem na Moravu jet nechtěla, bála jsem se komplikací.

V novém domě jsme oslavili první vánoce a hlavně první vánoce s novou rodinou. Byly moc krásné. Dostala jsem hodně dárků, asi jsem byla hodná. I já jsem za ten krátký čas od porodu pro své kluky nakoupila hodně dárků.

Vánoční pohoda byla neuvěřitelná, Pavel fotil, takže jsme měli potom na co koukat. Kája, když měl rozbalené všechny dárky, vstal a řekl:

„Děkuji za dárky mami a tati. Nikdy jsem neměl tak krásné vánoce,“ objal mně, potom i tátu a malému Honzíkovi, který spal v kolébce, jež mu Pavel zhotovil, dal velkou pusu.

„Mám vás všechny moc rád.“

Byli jsme s Pavlem moc dojati. I já jsem měla pod stromečkem jako jeden z nejdražších dárků - velkou rodinu.

Někdy to tak život a ten nahoře přinese.

Večer, když už jsme po tom vánočním shonu s Pavlem odpočívali, povídám:

„Pavle, tehdy na klinice, když tě přivezli, ses mi moc na první pohled líbil. Byl jsi ale ženatý. Nikdy bych si nepomyslela, že s tebou někdy spojím svůj život a budu mít tak báječného chlapa a velkou rodinu. Moc tě miluji a bude to tak do konce mých dní.“

Zahrnul mně mnoha něžnostmi a sladkými slovy, které mi zněly v uších jak andělské zvonění. Věděla jsem, že i on je se mnou šťastný, neboť mi to téměř denně dokazoval a to nejen slovy. Navzájem jsme se obšťastňovali něžnostmi a krásným milováním. Nevýslovně jsem byla šťastná, že mám dvě děti, Pavla a krásný život.

Po vánocích jsme dojeli k našim. Byla u nich doma krásná povánoční pohoda, přijel i brácha, všichni se seznámili a taky všichni přijali celou moji rodinu, jako kdyby od počátku byla jen moje a tak jsem si to i přála. Prostě Moraváci už sú tací, od srdca a s láskou....

S příchodem nového roku chtěl Pavel naplánovat svatbu.

„Pavle počkejme, až bude Honzík větší, až bude trochu cupitat. Chtěla bych, aby oba kluci šli při mně k oltáři.“

Pavel souhlasil a tak až Honzík začal dobře cupitat, svatbu jsme naplánovali u našich na Moravě, v kostelíku. Bylo to úžasné až dojemné. Oba moji kluci, Kája a Honzík, šli při mně k oltáři středem malého, venkovského kostelíka, který byl narván snad všemi lidmi z vesnice. Tak už to na Moravě bývá. U oltáře pak během obřadu seděly děti mezi mými rodiči. Honzík trochu broukal farářovi do svatební řeči, ale farář byl mladý a vzal to s úsměvem. S Pavlem jsme si slíbili, že se neopustíme do konce života, budeme si pomáhat a stát při sobě v dobrém i zlém. Ženich byl unešen z mých svatebních šatů, a jak mi to slušelo. Před obřadem mi řekl: miluji tě lásko moje, a skoro celý obřad si utíral slzy.

„Škoda, že se toho nedožili i moji rodiče, kteří umřeli poměrně mladí,“ pravil a celý na chvíli posmutněl.

Kája po obřadu řekl v soukromí Pavlovi.

„Maminka byla jako princezna, takovou princeznu jsem si za maminku vždy přál a ty tati, jsi mi ji přivedl. Dobře jsi ji vybral.“

Pavlovi se chtělo zase plakat, byl od mozkové příhody velmi citlivý, ale slzy zadržel. Zato, když mi to vyprávěl, plakal jako malý kluk. Jak ten život umí duševně obdarovat někoho, kdo život dítěte nadřadí nad svůj vlastní....

Všechno jednou končí, tak za dva dny skončila i naše svatba. Děkovali jsme našim rodičů za to, že ji pro nás zařídili a byla moc krásná. Vrátili jsme se zpět do našeho domu a žili obyčejný život, bez ohledu na to, kolik jsme si prací vydělali peněz, nebo kam bychom snad měli patřit. Hlavně, že jsme zdraví, že se všichni milujeme, že u nás vládne vzájemná láska a pohoda. Často jsme jezdívali za našima a každé léto, jak děti rostly, trávily prázdniny u stárnoucích rodičů, kterým ve stáří přinášely mnoho radostí.

A tak prostě, obyčejně, ale krásně jsem žila společný život s pacientem ze sedmičky a s našimi dětmi ....

Ty jsi můj nový život, lásko

Je konec léta, pozdní odpoledne, sedím u klavíru v našem velkém, krásném bytě s malou teráskou. Hraji si jen tak pro radost, občas si i k tomu zazpívám, je to pro mě velký relax.

Kousek ode mne si naše dcera Aninka hraje na maminku s panenkou a kočárkem, které dostala nedávno k svátku. Jsou jí čtyři roky, má nádherné světlé vlásky, samý prstýnek už od narození. Chodí do školky, je na svůj věk bystrá, někdy zpíváme spolu písničky z dětských pohádek a ona k tomu ještě i tancuje. Její krásný čistý hlásek mně vždy dostane a navíc, pamatuje si skoro všechny texty. Asi ji přihlásím do pěveckého kroužku a tak bude rozvíjet svůj talent. Krásná pozdně odpolední pohodička.

Musím se ale zvednout a přichystat večeři. Aninko, volám, umýt ruce a ke stolu. Aninka se posadila a večeřela. Mami, bude ještě i pohádka? Jistě, jako každý den. V tom zarachotí klíče v zámku. Aninka vystartuje od stolu a utíká přivítat tatínka. Kouknu na hodiny, no dnes přišel dost brzy, což bývá neobvyklé. Moc se mají s Aninkou rádi.

Skočila mu kolem krku a dala několik pusinek. Manžel Karel je v tu chvíli nesmírně šťastný a je to na něm hodně vidět.

Karel je vědec ve výzkumném ústavu a chodí domů až kolem osmé večer.

Vydělává hodně peněz, za to se ale moc nevidíme a naše Aninka ho moc neužije, i když v sobotu a v neděli se jí snaží věnovat.

„Tak Aninko, honem dojíst večeři,“ praví.

Aninka utíká a zasedá zpět ke stolu. Je na ní vidět, jak jí radostí září očička, že tatínek přišel domů brzy.

„Mami, co když mi tatínek přečte pohádku místo tebe?“

„Ale jistě, když bude chtít, proč ne.“

„Děkuji.“

Vidím na ní, jak si ho chce užít, protože tak brzy se vrací dvakrát nebo třikrát do měsíce. Jinak přichází a Aninka už spí.

„Tati, přečteš mi pohádku? Maminka říkala, že nevadí, když mi ji přečteš ty?“

„To víš, že ano.“

Karel přišel do kuchyně, políbil mne a pustil se do večeře.

„Dneska se ti jídlo mimořádně povedlo.“

„Dík za pochvalu,“ říkám a mrknu na něj očkem.

Jsme spolu sedm let. Nevím, čím mně tolik imponoval, že jsem se za něj provdala. Nemůžu říci, že jsme byli do sebe bláznivě zamilovaní, spíš tak nějak to byl sňatek z rozumu. Bylo mi 32 a Karlovi něco málo přes čtyřicet. O své práci se doma nijak nebavil, já jí nerozuměla a tak jsem se ani nevyptávala.

Já jsem pracovala jako odborný asistent na Filosofické fakultě v Praze. Moje práce mne bavila a i kolektiv byl dobrý. O víkendech jsem s rodinou jezdila na výlety, koupat se, sbírat houby, jezdit na kole a v zimě na lyže. Můj manžel měl stále touhu se přestěhovat někam do zahraničí, než půjde Aninka do školy, kde bychom se měli ještě lépe než zde. Mně se ale z naší vlasti nikam nechtělo, zvláště pak v této době. Cítila jsem, že pořád u nás je relativní bezpečí oproti jiným západním zemím. Měla jsem zde dobrou práci, Aninka dost kamarádů. I já jsem zde měla dobré přátele.

Je ráno, Karel již odešel do práce a já musím vypravit sebe a Aninku. Tu dám cestou do školky, přednáším až od devíti hodin a to je ještě dost času, abych si cestou prohlédla nějaké obchůdky. Potřebuji nějaké oblečení na podzim a na nákup, už je právě čas.

V práci si mne zavolal děkan, kde mi oznámil, že pojedu na týdenní stáž do Anglie, ještě se dvěma kolegy. Byla jsem ráda. Jen si musím zajistit všechny povinnosti ohledně Aninky.

Volám Karla, zda se o ni v týdnu postará.

„Dobrá, vezmu si práci domů a potřebné zajistím.“

Odletěla jsem, již jsem byla několikrát mimo domov a na Karla byl v tomto ohledu spoleh, nemusela jsem tedy mít obavu, že by se mohlo cokoli přihodit.

Ani ve snu mě nenapadlo, že když se vrátím, se mi obrátí nejen život naruby, ale že prakticky nebudu žít, jen dlouhou dobu přežívat....

Týden v Anglii utekl jako voda. Občas jsem zavolala domů, nebo Karel s Aninkou mně. V neděli jsem se vracela domů, chtěla jsem, aby oba pro mě přijeli na letiště. Avšak od pátku jsem se Karlovi nemohla dovolat. Mobil byl nedostupný.

Po příletu jsem si vzala taxi a odjela domů. V Anglii jsem pro každého nakoupila nějaké dárky a těšila se, že si uděláme pohodičku a budeme po týdnu všichni spolu.

Odmykám dveře našeho bytu, a jako kdyby mně něco říkalo: nechoď tam, nečeká tě nic dobrého. Byl to zvláštní pocit, když jdete do svého domova, kde je vaše útočiště, je tu bezpečí, láska a pohoda a hlavně dcera a manžel. Doma nikdo nebyl, což bylo na neděli dosti nezvyklé, zvláště, když věděli, že přiletím. Šla jsem do sprchy, pak vybalila věci a dárky. Hned jsem dala prát některé oblečení a ostatní jsem odnesla do šatny.

V tu chvíli, jak jsem otevřela dveře šatny, mně polilo horko. Všechno Karlovo a Aninčino ošacení bylo pryč.

Začala jsem zmatkovat a běhat po bytě jako smyslů zbavená. Otevřela jsem trezor, nebyly tam ani peníze a ani cestovní pasy žádného z nich. Přeci by mi Karel řekl, že chce jet s Aninkou někam na dovolenou, ale proč by nevzali mně?

Řada otázek, ale odpovědi scházely.

Nevěděla jsem, co mám dělat. Karlův mobil byl stále nedostupný. Zavolala jsem jednomu kamarádovi, který pracuje u policie, a vše jsem mu vylíčila.

„Počkáme do zítra a ty dopoledne přijdeš za mnou do práce a uděláš oznámení o pohřešování osob.“

Celou noc jsem nespala. Pane Bože, co se mohlo stát, kde jsou, pomyslela jsem i na nejhorší, ale z toho se mi udělalo tak zle, že jsem vstala a musela si dát jednoho panáka vodky.

Po probdělé noci jsem vypadala strašně, ale nijak mi to ani nevadilo. Do práce jsem zavolala, co se stalo a že nevím, kdy dorazím, protože musím na policii.

Na policii začaly všechny procedury prověřování směrem k letišti, kde brzy zjistili, že Karel s Aninkou již v pátek odcestovali do jedné jihoamerické země. Mezitím co policie pátrala, jsem zase já zjistila, že na našem společném účtu chybí značná částka peněz.

Seděla jsem u svého kamaráda na policii a nebyla jsem vůbec schopná přemýšlet.

Policie přes zastupitelský úřad zjistila, že Karel s Aninkou jsou ubytování v hotelu Ambasador. Sehnala jsem letenku a ještě v noci jsem se vydala na cestu na druhý konec zeměkoule.

Když jsme přistáli, byla jsem velmi šťastná, že jsem jen kousek od mých blízkých a dozvím se, kde se tu vzali a proč mi nic neřekli, ani nenechali vzkaz. Mýlila jsem se však. Z letiště jsem odjela taxíkem do hotelu, kde mi recepce sdělila, že oba již včera ráno odcestovali neznámo kam.

Byla jsem jen kousek od zhroucení.

Odjela jsem na zastupitelský úřad, abych požádala o pomoc. Ti mi zjistili, že odletěli do Jihoafrické republiky. Mezitím mi volal můj kamarád Petr z policie, že výzkumný ústav podal trestní oznámení na Karla, že odcizil patent, na kterém spolu s dalšími pracoval šest let, byl před dokončením a jeho hodnota byla v řádech stovek milionů korun.

Tak to už pro mě byl definitivní konec. Vzal dceru a utekl s ní neznámo kam a domů jistě nepřiletí, co mu hrozí. Bude chtít uskutečnit svůj sen, zůstat v zahraničí, prodat patent a žít lepším životem. Jen aby mně vrátil alespoň Aninku, čert vem peníze, ty si vydělám.

Začalo pátrání v JAR, ale bezvýsledně. Nikdo nevěděl, nebo spíše nechtěl říci, kam odcestovali. Byli jsme v koncích. Zde stopa končí a s ní i můj sen o navrácení milované Aninky zpět do mojí péče....

Vrátila jsem se domů. Vůbec jsem nevěděla, jak budu žít. Přišla jsem o to nejcennější, o svoji milovanou dceru.

Zatím pořád jsem si nepřipouštěla, že by nebyla naživu, ale vůbec jsem nejen já, ale i ti, kteří po ní pátrali, nevěděli, kde hledat, kde by mohla být.

Ihned jsem se vrátila do práce, protože doma bych se asi žalem zbláznila. Práce mi hodně pomohla spolu s mými kolegy se dívat na věci nějak reálně. Ještě během dne jsem zavolala své kamarádce ze studií, zda by ke mně nepřišla. Byly jsme si hodně blízké.

Večer asi kolem sedmé zvoní Alena. Když mně ve dveřích uviděla, nevěřila, co se ze mě stalo za stařenu za těch pár dní a probdělých nocí. Co se stalo, Marto, a kde máš Aninku?

Uvařila jsem kávu, nalila vodku a začala vyprávět.

Plakala se mnou. Nevěřila. Karla znala dost let, ale že by byl něčeho takového schopen? Nedávalo jí to smysl, zrovna jako mně. Povídaly jsme a povídaly a najednou byly dvě hodiny.

„Jé, to je hodin, to se mi zítra nebude chtít vstávat,“ řekla Alena, ani mně ne.

Alena odešla a já nemohla usnout. Ráno bylo zase kruté. Dorazila jsem do práce. Jako každé ráno, tak i dnes jsem zkusila prozvonit Karla. Najednou jsem měla štěstí, mobil zvonil. Zvonil dlouze, než ho Karel zvedl.

„Prosím tě kde, jste, hledám vás už od neděle, říkám do telefonu.“

„Nepátrej po nás, uskutečnil jsem si sen a už se nevrátíme,“ řekl mi ostře do telefonu Karel.

„Vrať mi alespoň Aninku!“ vykřikla jsem, až se kolegové ohlédli.

„To ne, ta zůstane se mnou, mám ji moc rád.“

„A co já? Je to moje malé dítě, nemůžeš mi ji vzít!!“

Mobil už ale jen pípal.

Zbledla jsem a sesunula jsem se k zemi. Probudila jsem se až v záchrance.

V nemocnici jsem si pobyla tři dny a týden doma.

Navštívila mne Alena.

„Marto, ty musíš odsud odjet alespoň na nějaký čas, jinak se zblázníš.“

„Ne, já nechci.“

„Ale takhle to nejde. Moje kamarádka, no víš, ta co si vzala toho lorda z Anglie, pozítří odjíždí zpět. Sháněla tu nějakou kultivovanou, chytrou ženu, aby se starala o jednoho lorda, věkem mezi 40 a padesáti lety, je po mrtvici, špatně chodí, špatně mluví, ale je naděje, že když se s ním bude pracovat, tak se to může dost zlepšit. Nabízí velmi slušné peníze, byt a stravu v hrabství. Nikoho solidního nesehnala. Zkus to, anglicky umíš jak česky, přijdeš do jiného prostředí a tady zatím budou pátrat, kde se dá.“

„No ale co s bytem?“

„Pokud bys souhlasila, moje rodina by se sem nastěhovala, svůj byt pronajmeme. Až se vrátíš tak my půjdeme do svého, nebo jinam a ty zase sem.“

No to by šlo, stejně tu na mě vše padá, všade vidím Aninku a navíc, jsem zcela na dně svých duševních sil a s penězi to také není valné, co mi Karel vybral trezor i téměř celé konto. Zbylo mi velmi málo tak na letenku a něco do začátku.

Druhý den jsem zařídila potřebné ve škole a další den jsem odlétala s kufrem, taškou, mnoha fotkami Aninky a její nejmilejší panenkou směrem snad k lepším zítřkům, do Anglie, kde by mě mohl očekávat lepší život, i když... Bez Aninky už to život nikdy nebude, jen pouhé přežívání.

Nevím, zda se to vůbec dá zvládnout, je mi teprve třicet pět a žít takto do konce života, hrozná představa....

Dorazili jsme na londýnské letiště a vydaly se směrem k hrabství, kde mělo být moje nové působiště. Krajina kolem byla velmi působivá, sice rovinatá, jen sem tam nějaký menší kopeček, pár rybníků, pole, smíšené lesy. Hrabství bylo velké, ale udržované, tak, jak jsem taková hrabství vídala ve filmech.

Uvítaly nás dospělé děti, syn a dcera lorda Georga. Jeho, dnes již bývalá žena, se odstěhovala do Londýna a rozvedla se s ním. Nechtěla se o něj starat, když byl tak nemocný, chtěla si ještě užívat života.

Děti to srdce neměly a tak se snažily zajistit pomoc, protože i ony měly svůj život a nemohly by se celodenně o otce starat. Proto požádaly Aleninu kamarádku, která v Anglii byla již léta vdaná za jednoho lorda, který byl kamarádem Georga.

Nastal okamžik, kdy po čaji jsem měla být lordovi představena. Řekly mi, že špatně chodí a hůře mluví, chce to trpělivost. Tak mne chtěly připravit na to, že to nebude žádná hezká podívaná.

Vstoupila jsem do jeho pracovny, kde trávil celý den, pokud ho někdo nevyvezl ven a to tak často nebylo. Podíval se na mne od svého psacího stolu a řekl:

„Z takové dálky jste přijela mi pomoci paní Králová?“

„Lorde, bude se to zdát neskutečné, ale ano.“

„Jste ještě mladá, troufáte si na tento úkol?“

„Nikdy se nevzdávám předem a jsem zrovna v situaci, kdy bych moc ráda chtěla někomu pomoci.“

„To je zvláštní.“

„Je lorde, ale to je můj příběh a ten je na dlouhé vyprávění.“

„Ale ten mi budete muset brzy povyprávět, chci o vás vědět skoro všechno, když mi máte vstoupit do života,“ mluvil se mnou tichým, a dosti nesrozumitelným hlasem, který se bude muset hodně cvičit.

„Nebude to se mnou jednoduché.“

„Víte, každý je svůj, když někoho něco trápí, je dobře, když si postěžuje jinému, určitě se mu uleví, to se říká u nás v Čechách, kde je pořád můj domov.“

„Tak to spolu zkusíme, Marto?“

„Zkusíme lorde, skončit se dá vždycky,“ a trochu jsem se pousmála.

A tak jsem byla zaměstnána u jednoho docela pohledného lorda, kterého dosti trápily neduhy, opravdu na tom nebyl moc dobře. Ubytovala jsem se, měla jsem krásný velký pokoj s koupelnou a výhledem do zahrady, zařízený starým historickým nábytkem, dobře udržovaným, hodně obrazů, porcelánu a živých květin. Nádhera.

Ukázali mi i park a další části domu. Ani jsem si to nemohla zapamatovat, kde co je. Hlavní bylo, abych věděla, kde je jídelna a pokoje lorda a to mi stačilo.

K večeru jsem si sedla do svého pokoje a přemýšlela, co asi dělá moje Aninka. Bylo mi hodně do pláče. Ale na ten nebyl čas, protože večeře se podávala přesně v 18 hodin. Oblékla jsem si bílomodré puntíkové šaty a šla do pracovny lorda, abych ho připravila na večeři.

„Lorde Georgu, měli bychom si vzájemně říci, jaký bude program dne a jak si přejete veškeré věci zařizovat, abych se nedopustila nějaké trapnosti.“

„Nemějte strach, Marto, vše domluvíme, jen vás prosím, převléknu se a pojedeme do jídelny.“

Ukázal mi, co si obléká k večeři. Já mu pomohla se obléci a odvezla ho do jídelny.

Ještě v ložnici mi řekl:

„Máte velmi jemné ruce, takové citlivé, řekl bych, že snad se mnou i soucítíte.“

„To se nemýlíte. Každým dotekem se ale bojím, abych vás nějak silněji nestiskla a nezpůsobila bolest.“

„Nemusíte se bát, já něco vydržím, jsem snad ještě chlap,“ a snažil se vyloudit úsměv. „A vy máte tak dlouhé prsty...“

„Ano, to je výhoda, lehce se mi hraje na klavír.“

„Co? Vy hrajete na klavír?“

„Ano,“ a pohlédla jsem na něj udiveně. Zřejmě nevěřil, že z takové země bych mohla umět hrát na klavír, a nebo, že jsem tak mladá? A že jsem uměla dost dobře, to se teprve přesvědčí.

„Zahrajete mi něco, když budu chtít?“

„Jistě, když si to budete přát.“

„Taky jsem hrál, ale dnes to už nějak nejde.“

„No třeba se ještě vše spraví,“ a lehce jsem ho pohladila po hřbetu ruky.

Pohleděl na mne, a v tu chvíli mi zatrnulo, zda to bylo vůbec vhodné.

„Děkuji vám, tak dlouho už mně nikdo nepohladil. Po večeři mi můžete něco zahrát, nebo jste unavená?“

„Ne,“ zalhala jsem, i přes to, že jsem se těšila, jak po večeři zalehnu a hned usnu. Byla jsem opravdu unavená z cesty.

Odvezla jsem lorda Georga do jídelny. V jídelně již seděly jeho děti ještě s jednou dámou, já a lord. Začalo se nosit na stůl. Jídla bylo až dost, ale mně se do jídla moc nechtělo. Ne, že by nebylo chutné, ale byla jsem hodně vystresovaná a tak na jídlo ani pomyšlení. Mé myšlenky byly pořád někde u Aninky.

Večeřelo se asi hodinu a půl. Lord si poručil pro nás dva kávu, aby ji přinesli nahoru do salonu.

„Marto, pojedeme a večer si budeme užívat ve víru klavírní hudby.“

Odjela jsem s ním z jídelny. V patře byl velký salon, krásné bílé křídlo stálo uprostřed.

„Lorde, kde budete sedět? Ptám se, abych správně zaparkovala vozík.“

„Nedaleko od vás, asi tady...“

zastavila jsem, zajistila vozík, usedla ke křídlu.

„Chtěl byste zahrát nějakou konkrétní skladbu?“

„Ani ne, zatím, hrajte podle sebe.“

Protože na nějaké veselé skladby jsem neměla náladu, zahrála jsem skladu Světla ramp a úvodní melodii z filmu Tenkrát na západě... Z očí mi stékaly slzy, i lord byl na měkko. Byly to dojemné skladby a já je citově hodně prožívala.

„Skladby vás, Marto, musely hodně rozrušit, že ano?“

„To ano.“

„Tak zkuste něco trochu veselejšího.“

„Nevím, zda to zvládnu skrz můj velký žal.“

Díval se na mne těma svýma modrýma očima, jako kdyby musel hned teď vědět vše, co se dosud událo v mém životě. Ale i tak jsem pro něj zahrála pár veselejších skladeb.

Byl rád, že jsem mu vyhověla a koutkem oka jsem zahlédla, jak mně pozoruje, no spíš rentgenuje těma svýma očima. Hrála jsem až do deseti hodin. I jeho děti si byly poslechnout. Později mi řekly, že na mně bylo vidět, jak se otci budu věnovat, že s ním soucítím.

Už nastal čas, tak jsem uložila lorda Georga do postele a sama šla poprvé spát do nového domova, no - domova, jen krásného pokoje. Lord byl zcela nesvůj, když jsem ho převlékala do pyžama.

„No není to zrovna pohled ke koukání pro tak mladou ženu, že Marto?“

„Ale lorde, jste sice první lord, kterého vidím, jak ho Pán Bůh stvořil, ale jistě nejste první chlap, kterého takto vidím. Když je člověk nemocen, i tělo není to, co jistě dříve bývalo.“

„Jo, to máte pravdu.“

„Ale co není, může se třeba ještě zlepšit, zítra to cvičením pomalu budeme zkoušet.“

Lord byl uložen do postele a má směna skončila, tak to stálo v popisu práce, dáli se tomu tak říkat i v Anglii. Copak se mi asi první noc bude zdát? Když si to zapamatuji, až se ráno vzbudím, tak se mi to prý vyplní, říkávala moje babička.

Jak se vyspím? Zas bylo mnoho otázek, odpověď žádná. Tak jsem si popřála hlavně klidnou noc, abych se dobře vyspala, protože lord vstává o osmé hodině, takže musím v tu dobu už být k dispozici.

Zajisté, ráno jsem si nemohla vzpomenout, co se mi zdálo. Bylo to tak asi lepší. S lordem se budeme rozcvičovat dle pokynů, které jsem si ještě před spaním přečetla.

Nebylo to nic světoborného, ale chtěla jsem být připravená, pak bude snídaně a další program v tuto chvíli je pro mě velkou neznámou. Uvidíme, kam se to vše bude ubírat...

Po dlouhé době jsem se docela slušně vyspala a to bylo zřejmě jen proto, že jsem byla cestou a všemi těmi událostmi docela dost unavená a vyčerpaná.

Vstala jsem do krásného dne, dala si sprchu, oblékla se do lehkých šatiček ke snídani a v osm hodin jsem zaklepala na dveře, chvíli počkala a vstoupila do ložnice lorda.

Byl již vzhůru, jen se trochu převaloval.

„Nejdu nevhod lorde Georgu?“

„Kdepak, každé ráno se budím dřív a potom se převaluji.“

Doslova mně očima svlékal, jak se na mě koukal, až jsem si nebyla jistá, zda jsem nezvolila nevhodné šaty. Měly sice větší výstřih, který jen lehce odhaloval má ňadra, ale nebylo to nic nevkusného. Nevkusné a vyzývavé oblečení jsem nikdy nenosila.

Vzala jsem ho do sprchy, všade byly pomůcky pro postižené osoby, tak to nebylo tak hrozné. Osprchovala jsem ho, osušila a oblékla ke snídani, jak si ze šatníku vybral.

„Dneska vám to, Marto, moc sluší.“

„Děkuji za pochvalu. Je pěkný den, tak proč si ho neužít i třeba jen hezkým oblečením,“ pravila jsem.

„Jo, to máte pravdu. Tak jedem na snídani.“

Zase tam bylo jídla jak pro rotu vojáků. Po snídani jsme odjeli do pracovny.

„Je čas, abychom si vyjasnili, jaký bude program. Lorde, chtěla bych, pokud mohu, aby každý řekl, co by se dalo během dnů dělat. Pak si z toho vyberete a to bude programem dne.“

„To je dobrý nápad. Tak začněte, Marto.“

„Nevynecháme cvičení a to každé dopoledne, v bazénu budeme cvičit odpoledne. Ráda bych, kdyby denní čtení nějakého textu z tisku, čtení prózy nebo poezie se stalo součástí dne. Procvičíme tak řeč. Dopoledne rozcvičím i prsty a zkusíme trochu klavír.“

„Jé, to už mně bolí celý člověk!“ a jeho ústa se rozesmála.

„Ale kdepak, musíme pomalu a postupně a hlavně vytrvale, jinak by to nemělo ten účinek. Taky si budeme povídat. Dlužím vám svůj příběh a to je na dlouhou dobu.“

„Marto, myslím, že budete pro mě ta správná duše, která mne pochopí, cítí se mnou. Jste milá a tak jsem přesvědčen, že nám spolu bude určitě moc dobře.“

To jsem ještě netušila, jak se tato věta vyplní do posledního písmene.

Začali jsme cvičit tělo, řeč, prsty, rehabilitovali v bazénu. Nebylo to zrovna jednoduché, ale poctivě jsem pracovala, po cvičení jsem ještě nějakou dobu hladila jeho nohy, prsty u rukou.

Bylo na něm vidět, jak je mu to velmi příjemné, přivíral tak krásně oči. Co se mu asi zdálo? To jsem se nikdy nedozvěděla a ani jsem se nikdy neptala. Když jsem s ním rehabilitovala prsty, nespouštěl ze mne oči, protože přeci jen tato rehabilitace byla velmi citlivá a zřejmě na něj působila i trochu eroticky. Vždy mi moje ruce trochu stiskl, nebo se je snažil pohladit. Bylo to velmi příjemné.

Jezdila jsem s ním po parku a povídali jsme si, k večeru jsem mu hrávala na klavír. Pozorně poslouchal a nespustil ze mě oči. Cítila jsem, jak mně pozoruje, jak se vžívá do hudby zrovna tak jako já. Bylo mi s ním velmi dobře.

Občas jsem si i představovala, jaké by to bylo, kdyby se do mě zamiloval a já zůstala žít tady, ale v duchu jsem se tomu smála, protože chudá holka z Čech a bohatý lord, to je jen v romantickém filmu. Ale přestože se mi práce líbila a vztahy mezi námi byly přátelské, moje srdce bylo plno bolesti ze ztráty Aninky. Nemohla jsem zapomenout na své velké trápení. Zvláště, když jsem měla volnou chvilku, což bývalo vždy po obědě, kdy si lord šel odpočinout a já jsem se uchylovala do svého pokoje, mě přepadaly chmury a často jsem i plakala. To lord hned poznal, že mám červené oči a že je to od pláče, což jsem mu moc nechtěla přiznat.

„Já vím Marto, je to pro vás velký žal, ale i mně to drásá srdce, když vím, že jste zase plakala.“

Nemohu si pomoci, pláč se dostaví a nemohu ho ani zastavit. Nežiju, jen přežívám, nevím jak dál a nevím, co bude.

Ta nejistota je skličující a zároveň i zničující. Žádné nové informace z Prahy nepřicházely. Nedařilo se najít stopu, kam oba zmizeli. Jen jsem se v duchu modlila, aby se Anince nic zlého nestalo.

Jednoho dne mi Georg řekl:

„Marto, je krásné počasí, uděláme si na celé odpoledne piknik na druhém konci parku, kde je krásné jezírko. Vezměte z kuchyně jídlo, pití a pojedeme.“

Napakovala jsem zásoby a vyrazila na trasu k jezírku. Lord mě musel navigovat. Dorazili jsme na místo asi za půl hodiny a byl to vskutku krásný kout, přímo romantický. Byl zde krásný bílý altán, kam jsem s lordem dorazila, pomohla mu se do něj usadit. Když jsem ho usazovala, držel se mne a jeho tvář i ústa byly velmi blízko mého obličeje a jednu chvíli se i na pár vteřin dotkly.

„Nezlobte se, lorde Georgu, nechtěla jsem.“

„Ale Marto, neomlouvejte se, váš dotek mi byl velmi příjemný a teď bych si přál, abychom si začali tykat, pokud proti tomu nebudete nic namítat.“

Pohlédla jsem na něj a říkám:

„Nejsem proti, lorde, jen zdali to pro mě není až tak velká pocta?“

„Určitě trvám na tykání.“

Podali jsme si ruce a lehce se políbili na tváře. V tom jeho polibku byla touha a přání, abych zůstala a pomohla mu z té jeho nemoci, ale i cosi, co snad zavánělo důvěrnějším přátelstvím nebo začínající láskou.

„Georgu,“ položila jsem svoji ruku na jeho, „slibuji ti, že neodletím, dokud mně ty sám nevyhodíš, nebo dokud ti nepomůžu tak, abys sám chodil a dobře mluvil. Tím bych splnila svůj úkol a moje práce by zde skončila. Já nemám už žádný domov, vše jsem ztratila, tak alespoň v mém životě budu někomu užitečná.“

Poslední slova doprovázely potoky slz. Vzal mou ruku a lehce ji políbil.

„Marti, začni mi vyprávět svůj příběh.“

Rozlila jsem víno, připili jsme si a já začala vyprávět.

Mnohdy jsem musela vyprávění přerušit, protože přes srdceryvný pláč jsem nemohla ani mluvit.

„Víš Marti, mám hodně dobrých a vysoce postavených přátel. Naše rodina je rodem stará a vážená. Pokusím se s někým promluvit a nějak ti pomoci.“

„Prosím, pokud budeš moci, tak mi pomoz. Já už nevím kudy kam, moc se mi po mé Anince stýská a věřím, že i jí. Ale kde hledat? Svět je moc veliký pro jednu utrápenou matku, která prostě jen touží po obyčejném pohlazení a sladké pusince od své dcery...“

Věřila jsem, že mi Georg pomůže jako nikdo na světě. Bude to ale určitě ještě dlouho trvat, než se dobereme nějakého konce, ale jakého? Dobrého, či..., na to jsem ani nechtěla pomyslet.

Dny, měsíce a roky utíkaly, Georg se za mé pomoci a jeho snahy hodně zlepšoval. Krásně už mluvil, prsty byly zcela rozcvičené. Chodil už jen o berlích. Jeho děti mi vysekly poklonu, že nečekaly, jak se táta zlepší a jakou bude mít náladu, jak pookřeje.

„Vlila jste mu do žil nový život a za to jsme vám hodně vděčni.“ Nemusely, královsky mě platily. Byla jsem ráda, že moji práci ocenily ti nejbližší, děti... I já jsem byla ve skrytu duše se sebou spokojena. Každý den jsme si spolu užívali všech cvičení, prostě celého dne.

Moje snaha měla nejen úspěch, ale mezi námi vznikl krásný vztah. Byla to začínající láska.

„Marti,“ řekl mi Georg jednou při večerním hraní, „položím ti jednu otázku a prosím tě o stručnou, jasnou odpověď. Miluješ mě?“

Pohlédla jsem na něj a řekla:

„Ano Georgu, zamilovala jsem se.“

„Potom se tě zeptám, zda by ti nevadilo, když jsi stále ještě vdaná, že budeš se mnou sdílet moji velkou postel, kde budeme jen my dva a naše láska. Přestěhuješ se ke mně do ložnice?“

„Georgu, to přeci k lásce patří a já už vůbec nemyslím na to, že jsem vdaná, to, co mi manžel provedl je neodpustitelné. Jsem vdaná už jen na papíře.“

A tak jsem opustila svůj pokoj a přestěhovala jsem se do jeho ložnice. On přemohl stud přede mnou už když jsem ho převlékala nebo mu pomáhala při sprchování. První noc po přestěhování jsme ulehli, hladili jsme se a líbali.

Georg i já jsme si vzájemně prozkoumávali skrytá zákoutí našich těl a Georg se pomalu začal snažit se mnou milovat. Šeptal mi, jak mně miluje, jak je mu v mé přítomnosti dobře.

Protože to ale úplně nebylo ještě ono, snažila jsem se své city držet na uzdě. Nemilovat se s ním byl pro mě trest, neboť jsem po něm hodně toužila, ale bála jsem se, aby on to zvládl. Kdyby se to moc nepovedlo, mohl by z toho mít trauma a to jsem nechtěla.

Jednoho dne mi Georg řekl:

„Zamiloval jsem se do tebe Marti, každý večer se těším, jak se ke mně přitulíš a ty to moc dobře umíš. K naší lásce přeci patří i milování a my se jen hladíme, líbáme a tak. Proč se se mnou nechceš milovat, vždyť je vidět, že po sobě oba hodně toužíme? Vím, zrovna jako ty, že jsem nemocný, ale nepřipouštím si, že by ti to mělo vadit až tak, že bys měla k milování se mnou nějaký odpor.“

„To Georgu nemyslíš vážně, to v žádném případě. Vždyť tě moc miluji, mám jen obavu, zda to zvládneš, a kdyby ne, aby to pro tebe nebylo trauma. Jestli chceš, zkusíme to a pokud by to ještě nešlo, budeme muset zase víc cvičit. Ale slíbíš mi, že nebudeš smutný, když to nebude to pravé.“

„Určitě, přeci jsme oba dospělí a víme, o co jde.“

Trochu se mi ulevilo. Po večeři jsme měli ještě hudební hodinku a za každou písničkou jsme se líbali a hladili. Tyto něžnosti nás dosti brzy vyprovodily do ložnice. Pořád jsem ale před sebou měla strach z milování s ním, hlavně, aby to dobře dopadlo. A když po někom moc toužíte, ale víte, že je hodně nemocen, bojíte se, abyste mu neublížili fyzicky, a hlavně ani psychicky, je to pro vás složité. Bylo i pro mě. Moc jsem po Georgovi toužila, jako jsem po nikom v životě tak netoužila, moc jsem se s ním chtěla milovat, ale ta myšlenka, abych mu neublížila, mně neskutečně v mém projevu citů brzdila. S Georgem jsme tedy dohráli na čtyři ruce. Věděli jsme, že už jsme se dostatečně sehráli a že nám to jde výborně. Zamilovali jsme si toto naše každodenní hraní, ale dnes nás lákala víc touha po milování.

Nejdřív jsem pomohla Georgovi se svléknout a potom jsem se k němu přivinula. Líbali jsme se, hladili, byl neskutečně citlivý, láskyplný, něžný a bylo na něm vidět, jak je mu se mnou dobře. Já se snažila vymyslet, jak by to nejlépe fungovalo. Pomalu jsme se začali milovat. I když to chtělo ještě delší dobu vylepšovat v rámci zdravotních možností, v tu chvíli to bylo moc krásné, procítěné, z každého pohybu byla z nás cítit síla a touha lásky, kterou jsme se milováním obdarovávali. Nikdy jsem tak procítěné milování s manželem nezažila.

„Marti, moc ti děkuji za naše první krásné milování po hodně dlouhé době. Nic krásnějšího jsem za svůj život nezažil. Nevěřil jsem, že se kdy ještě budu moci milovat. Ty jsi ve mně dokázala vzbudit touhu po milování s tebou. Jsi neuvěřitelně citlivá, cítím tvoji touhu a lásku a to mne pohání stále vpřed.“

„I já ti děkuji za vroucí milování,“ řekla jsem a jak jsem se po milostném aktu uvolnila, tekly mi na bílý krajkový polštář slzy štěstí jako hrachy.

„Proč pláčeš, lásko? Bylo něco špatně?“

„Ale ne, jsem ráda, že naše první milování bylo tak krásné.“

Vroucně mně políbil a řekl:

„Doufám, že se takto budeme milovat každý den?“

„No to jistě, pokud to vydržíš.“

„A proč ne? Jistě, Marti, s mladým a zdravým by to bylo daleko lepší.“

„Ale Georgu, časem to bude i u nás tak a i kdyby nebylo, je to pro mě vyvrcholení mé lásky k tobě.“

Byla jsem ráda, že jsme to spolu zvládli, jen emoce z mé strany jsem musela dost utlumit, aby to přeci jen Georg nějak zvládl.

Nutno dodat, že jsem byla oproti němu zdravá a o dost mladší. Věřím ale, že se to zlepší a naše milování bude ještě krásnější.

Georg je pro mě ten nejlepší milenec....

A tak utíkaly naše dny, střídala se roční období, Georg už chodil jen s hůlkou, i když si myslím, že berle si měl ještě ponechat. Často jsem viděla, jak měl tvář zkřivenou bolestí. Ale nedal jinak a chtěl jen hůlku.

Georg chtěl, abychom začali trénovat jízdu automobilem. To byl ze začátku hodně problém. Georg velmi dobře a rád řídil. Po té mozkové příhodě však měl problém s citlivostí u nohou a to byl malér. I když se vozidlo mohlo nechat předělat na automatiku, nechtěl. Poctivě jsme trénovali v parku. Lepšil se a já mu vždy večer šeptala do ouška, že až se to zase naučí jako dřív, že mně možná i odveze jako nevěstu do kostela a smála jsem se.

„Proč ti to, Marti, připadá tak směšné?“

„Protože vážený anglický lord, neskutečně bohatý a česká asistentka na vysoké škole, bez věna, jen s bytem? To je přeci hodně směšné na anglické poměry, nemám pravdu, lorde?“ A usmála jsem se.

„Mně, Marti, nejde o žádný majetek, toho mám dost a dost. Jde mi jen o tebe. Ty jsi můj nový život, lásko.“

K této debatě jsme se už nikdy nevraceli. Ale uvidíme, jak to bude později... Nevěřila jsem, jak vůle a snaha dokážou tělu poručit a nastartovat ho k neuvěřitelným výkonům.

„Marti,“ vzbudil mně ráno Georg. „Mohla bys pro mě dnes něco udělat?“

„Jistě, jako vždy, jsem tu od toho.“

„Ale už nejsi, jsi přeci moje partnerka, už nejsi můj zaměstnanec.“

„Ale já to tak beru pořád.“

„Tak tě prosím, už to tak neber. K večeru bych vzal auto a jel se projet do našeho místního kostelíka. Nebyl jsem tam od té mé mozkové příhody a cítím, že bych to měl napravit. Obleč si ty modro bílé šaty, co ti tak moc sluší?“

„Jo, to není problém. Kdo bude řídit?“

„No přeci já.“

„Troufáš si?“ pohlédla jsem na něj.

„Jistě.“

„No tak pojedeme.“

K večeru nebyl takový provoz, tak to snad zvládneme. Vyrazili jsme. Georg jel pomalu a opatrně. Neriskoval. Dorazili jsme ke kostelíku. Ten byl celé dny otevřen i dnes tu nikdo nebyl. Na první lavici ležela obrovská kytice bílých růží. Bylo jich tam padesát, jak jsem později spočítala. Georg mně vzal za ruku a spolu jsme kráčeli středem kostela před oltář. On s hůlkou, já s nádherným pocitem něčeho tajemného.

Vzal kytku a podal mi ji. Hleděl na mně a v tom pohledu bylo od něj tolik nevyřčených díků, tolik lásky a touhy, že jsem se začala trochu chvět. Najednou, ani nevím jak, přede mnou klečel, vzal mně za ruku a řekl:

„Nyní se dozvíš, jak krásně jsem se znovu naučil mluvit. Poslouchej Marti: jsi moje láska, kterou miluji z celého srdce. Vrátila jsi mne do nového života, lásko moje a já tě tímto žádám o ruku, pokud o mě budeš stát. Nedovedu si už bez tebe svůj život představit, jen tě chvíli nevidím nebo neslyším, už se mi po tobě stýská a jsem celý nesvůj. Za ty roky, co se mi věnuješ, jsem si zvykl na tvoji přítomnost, nemohu bez tebe žít. Pomohla jsi mi fyzicky i duševně, víme o sobě velmi intimní věci a já jsem nesmírně šťasten, že mi Bůh poslal právě tebe.“

Tato slova řekl tak procítěně, že jsem stála jako socha a nevěřila jsem, protože je k mému velkému údivu pronesl v českém jazyce. Kdo mu to přeložil do češtiny jsem se sice nikdy nedozvěděla, ale bylo to perfektní. V duchu jsem podezírala tu, která mi tuto práci zprostředkovala. Podala jsem mu obě ruce, pomohla mu vstát a řekla:

„Jsi v mém životě jediný člověk, který pro mě mnoho znamená, krom mého jediného dítěte. K tobě cítím obrovskou touhu a lásku, miluji tě a chci s tebou být. Staň se mým mužem a pojď se mnou životem až do našich posledních dní.“

Posledních pár slov jsem už vyslovila v potoku slz.

Vroucně mne políbil a utíral mi mé slzy štěstí. I jemu se chvěl hlas. Dostala jsem nádherný starožitný prsten, dědil se z generace na generaci a tak byl nesmírně cenný. Ještě chvíli jsme seděli vedle sebe v lavici a modlili se, aby se mi vrátila Aninka a aby se Georg už brzy zcela uzdravil.

„Nevím, zda Bůh vyslyší moje obě přání Georgu, ale jako nic na světě bych si to přála. Nikdo neví, jak mi je, když mám tak krásnou holčičku, a nevím, kde je, zda je ještě na živu...“ a to už jsem dál nedořekla a moc jsem se rozplakala.

Georg mně držel v objetí, líbal, hladil a utěšoval. Vím, že i on cítil, jak moc jsem nešťastná, ale v tuto chvíli mi nemohl nijak pomoci, i když dělal co mohl, což se později i ukázalo.

Byla jsem zasnoubená za hodného, milého muže, kterého moc miluji a doufám, že se vše nějak vyřeší. Odjeli jsme z kostela zpět na hrabství. Zde byla přichystaná slavnostní tabule jen pro nás dva. Stála jsem uprostřed jídelny a nebyla jsem schopna pohybu.

„Co bych dala za to, kdyby se otevřely dveře a vběhla moje Aninka,“ pronesla jsem tiše, a vtom jsem se znovu moc rozplakala.

„Marti, neplakej!“

„Nejde to Georgu, nic, co je tak krásné, jako byly naše dnešní zásnuby, si nemohu vychutnat až do konce, protože pořád mám v srdci ten svůj žal.“

Posmutněl, ale pochopil. Vzal mně za ruku, dlouze se na mne díval a pak mě náruživě políbil. Věděla jsem, že v něm mám svoji jedinou oporu a bylo mi milo u srdce.

„Georgu, nejdřív musím vyřešit rozvod.“

To nebude legrace, manžel nezvěstný, tak to bude podle našeho právního řádu zase malér. Ale nesmím to vzdát. Podvedl mne, unesl mi dítě a ukradl nám společné peníze, nebudu s ním ani minutu. Sice o peníze mi nejde, ale Aninku chci zpět. Ať on si je kde chce, třeba i s ukradenými penězi, ale já chci svoji Aninku.

Georg věděl, že to nebude jednoduché.

„Počkám si na tebe, až budeš rozvedená, budeme mít v našem kostelíku svatbu a pěkně velkou.“

Ale to byla před námi, spíš však jen přede mnou, ještě daleká cesta. Dala jsem plnou moc renomovanému pražskému právníkovi, aby zařídil rozvod. Vzhledem k tomu, že dostal od Georga tučnou zálohu, hodně se snažil. Věřila jsem, že to dotáhne zdárně a rychle do konce a to pod slibem přísunu další velké sumy peněz.

A zase měsíce ubíhaly. Právník opravdu dotáhl rozvod zdárně ke konci. Byla jsem volná, volná jen pro Georga, avšak stále bez Aninky. Informací bylo poskrovnu a byly spíš mlhavé.

„Lásko moje,“ říká mi po ranním milování Georg, chtěl bych si tě vzít. „Naplánujeme svatbu v kostelíku.“

„Ano souhlasím. Nechám to ale Georgu na tobě, protože nemám s tím zkušenosti. Tebe moc miluji a bude to tak až do konce mého života a pro mě svatba být nemusí.“

„Víš, ale u našeho rodu je tradice, že se musíme vzít, nelze žít bez svatby.“

„Jen zdali sis vše dobře promyslel. Jste vážená rodina a já jen přistěhovalec.“

„Marti, tohle už nikdy neříkej, vezmu si tu, kterou moc miluji, která mi hodně pomohla a vrátila mne do nového života. Je mi jedno, odkud je.“

Svatba byla připravena pro tři sta hostů v kostelíku a hostina na hrabství v parku. Vše bylo laděno do růžova. Nádhera. Mohla jsem si vybrat v jednom luxusním svatebním obchodě šaty. Nevěděla jsem které, všechny byly krásné. Strávila jsem jejich vybíráním skoro celý den. Ale jedny byly neuvěřitelně nádherné. Tyto budou moje svatební.

Ve svatební den jsem kráčela středem kostela ke svému milému v těch nejkrásnějších šatech s kyticí růžových růží. Oddal nás reverend anglikánské církve. Obřad byl velmi působivý, zcela jiný než u nás doma. Slíbili jsme si věrnost, lásku, že budeme spolu vychovávat děti a že budeme při sobě stát v dobrém i zlém až do našich posledních dní. Manželské políbení bylo hodně vřelé a ne jedno. Georg mně hladil a stále líbal. Byla jsem nesmírně šťastná, jen mít ještě u sebe moji již velkou holčičku, už nic víc bych si nepřála.

Bohužel, v osudu to mám asi napsané jinak....

Po obřadu rozezněl celý kostelík krásný soprán emotivní písní Ave Maria.

Nevydržela jsem a zvedla jsem oči směrem ke kůru, vedle mě stál Georg, já byla do něj zavěšená a oba jsme poslouchali se zatajeným dechem, jen Georg se trochu tajemně usmíval. Tam nahoře stála krásná dívka s dlouhými hnědými, vlnitými vlasy, krásnou postavou a nádherně zpívala jen pro nás. V tom zpěvu bylo něco, co mi říkalo: jen si vzpomeň na Aninku, když zpívala, všechny tóny zněly tak sladce, jako dnes, jako kdyby mi někdo říkal hudbou: miluji tě, mami, našla jsem tě.

Zpěv byl moc dojemný. Když dozpívala, kostel ztichl, že by špendlík bylo slyšet upadnout.

„To bylo nádherné,“ pravím, a Georg řekl přede všemi:

„Marti, lásko moje, toto je můj svatební dar pro tebe. Jen pro tebe zpívala tvoje dcera Aninka.“

Najednou jsem neviděla, neslyšela.

Zatmělo se mi před očima a málem jsem omdlela. Georg mne podržel, abych neupadla. Vůbec jsem ji nepoznala, měla hnědé vlasy, naposledy, když jsem ji viděla, byla blondýnka.

„Pojďte slečno Králová prosím dolů,“ řekl Georg.

Aninka sestoupila z kůru a pomalu přišla k nám. Měla krásné dlouhé mátové šaty a zlatý řetízek s malým srdíčkem, který jsem jí koupila ke čtvrtým narozeninám. Celou tu dobu s ní cestoval a neztratila ho, chránila ho, jako kdyby to bylo nějaké osudové znamení, jak mi později přiznala. Popošly jsme k sobě, stály jsme několik vteřin před sebou a hleděly si upřeně do očí. Mně v nich proletěl celý její krátký život, od porodu, který zrovna nebyl lehký, až do doby osudného nedělního odpoledne, kdy jsem zjistila, že Aninka je pryč.

„Mami!“ vykřikla.

„Aninko,“ zašeptala jsem, neboť mi hlas nějak uvázl v hrdle a potoku slz.

Objaly jsme se a moc se líbaly jako matka a dcera, já ji hladila po tvářích a byla jsem moc šťastná. V tom objetí jsem cítila touhu a sílu mateřské lásky, která se vlévala do mých žil. Našly jsme se a dnes nás již nic nerozdělí.

V tom celý kostel začal tleskat. Když potlesk utichl, sice nahlas, ale v potoku slz jsem řekla:

„Georgu, to je opravdu nejdražší svatební dar na světě, který jsi mi krom své lásky mohl dát. Nikdy ti to nezapomenu. Věřila jsem, že uděláš pro mě vše ohledně mé dcery, ale že to tak připravíš, abych o naší svatbě dostala zpět i svoji dceru, to jsem si ani ve snu nedovedla představit. Teď mám zpět nejen své unesené dítě, ale navíc jsem se dnes stala tvojí ženou. Co víc si mohu přát. Žádné drahokamy ani všechno zlato světa nemohou nahradit tento okamžik návratu mé ztracené dcery právě v tuto, pro mě hodně slavnostní a srdeční událost.“

V tu chvíli jsem si už nic nepřála. Ale přeci jen, chtěla jsem vrátit zpět čas do doby, kdy Anince byly čtyři roky. To ale ani Georg nedovedl zařídit, ač toho pro mě moc vykonal, protože mne nesmírně miloval. Popošla jsem k němu, dlouze jsem se na něj podívala, můj pohled byl pln spalující lásky, že jsem nemusela ani nic říkat a jen ho líbala a líbala. Věděl, že moje srdce bije nejen pro něj, ale ode dneška i o trochu víc pro Aninku. Po polibku jsem řekla prosté:

„Miluji tě a nikdy tě neopustím. O tvé zdraví se budu starat až do konce svého života.“

„I já ti, moje Marti, moc děkuji dnes přede všemi, že jsi mě vrátila do nového života, když ta, která se o mne měla postarat, odešla s vysvětlením, že na to nemá nervy. Nebylo to jistě jednoduché. Tvoje něžnosti, cit, láska, touha a víra ve mě, to s mojí pomocí dokázaly. Budu tě navždy milovat.“

Vzal mi moji ruku, dlouze ji políbil a pak mne líbal a líbal a mně se zdálo, že se spolu vznášíme do dalekých výšin, kde jsme jen my dva.

Aninka stála opodál, neudržela slzy a později mi řekla, že tolik vzájemných milostných vyznání nikdy neslyšela v reálném životě, ani na jevišti.

„Mami, je na tobě a Georgovi vidět, jak moc se milujete a já jsem moc šťastná, že jsme se našly a že i ty máš svoji velkou lásku...“

Svatební veselí bylo na hrabství po celém parku, hodovalo se, tancovalo, zpívalo.

Hodně zpívala i má dcera, která vystudovala zpěv a zpívala v Bernu v opeře. Georg ji požádal, zda by nezazpívala něco ze svého repertoáru. S radostí souhlasila. Při jejích operních áriích, kdy její soprán zněl parkem, jsem se chvěla po celém těle, jak to bylo krásné. Georg stál vedle mě, držel mne kolem pasu a druhou rukou svíral moji ručku, kterou občas políbil. Lehce jsem si položila hlavu na jeho rameno a říkám:

„Nikdo na celém světě není tak šťasten jako já...“

„A i jako já,“ dodal Georg s úsměvem. „Mám dnes o další dítě navíc a to moc krásnou dceru Aninku.“

Neudržela jsem slzy, lehce ho pohladila po tváři a něžně políbila.

„Vidím, jak jsi rozzářená, moc ti to sluší, miluji tě.“

Aninka mi stačila říci, že odešla od otce a zkoušela mě najít.

„Nemůžu, mami, říci, že by se otec o mne nestaral, nic mi nechybělo, peněz jsme měli dost, ale chyběla jsi mi ty, tvá pohlazení, polibky, čtení pohádek, vzájemné vyprávění. Měla jsem velmi málo informací o tobě, otec nechtěl o tobě vůbec mluvit. Když nebyl doma, prohledala jsem jeho věci, a co jsem si myslela, že bude důležité, jsem schovala nebo opsala. Asi se bál, že tě budu hledat. Chtěl mě mít jen pro sebe.“

Pak mi vyprávěla, jak dostala od Georga dopis, kde ji žádal, zda by nezazpívala na jeho svatbě a udělal ji nabídku, která se neodmítá.

„Souhlasila jsem, i když jsem měla velmi nabitý program. Nic jsem netušila. Až když jsem na tři dny přiletěla do Anglie a sešla se v luxusním hotelu s Georgem, který mi začal vyprávět příběh a já jsem najednou ani nemohla dýchat. Ukázal mi několik fotek a to už jsem nemohla ani mluvit. Řekla jsem jen: »Moje maminka, našly jsme se.« A potom jsem už jen a jen plakala. Byla jsem Georgovi moc vděčná a slíbila, že udělám vše, jak on to naplánoval, aby nikdo nepoznal, že po obřadu budu zpívat z kůru. Měla jsem takovou trému, jakou jsem neměla nikdy na jevišti. Po tolika letech, kdy jsem maminku neviděla, zároveň budu zpívat emotivní píseň Ave Maria na její svatbě, to byl závazek, který musí dopadnout na jedničku. Georgovi se vyplnil sen, jak v tvůj nejkrásnější den ti dát dárek ten nejdražší. Už tehdy jsem věděla, jak moc tě mami miluje, a že pro tebe udělá, co ti na očích vidí. I mně přijal jako svoji dceru, což bylo velmi krásné.“

Aninka se dlouho nemohla zdržet, měla své povinnosti a slíbila, že dovolenou bude trávit u nás, že si budeme povídat a dohánět čas, kdy jsme spolu nemohly být.

A tak se taky stalo. Přivezla s sebou i svého milého, který jí byl oporou, byl to též operní pěvec, a mnoho fotek, které otci sebrala, abych viděla, jak šel její život. Byli jsem s Georgem rádi, že je máme, víme kde žijí, a že se o ně nemusíme strachovat..

Taky Georgovy děti se navzájem s mojí Aninkou a jejím přítelem seznámily a vytvořily velkou rodinu spolu s námi. Jak jen se hned ten život zdá být veselejší, když jsou všichni pohromadě. Po svatbě se všichni odebrali do svých domovů a my jsme odpočívali, drželi se za ruce, hladili, líbali a milovali.

Georg mi pošeptal:

„Tak mi Marti řekni, jaké je nyní se mnou milování? Zlepšil jsem se?“ a potutelně se usmál.

I mé rty vykouzlily neopakovatelný úsměv, který mluvil za vše. Ale přeci jen jsem chtěla říci jediné:

„Georgu, moc krásné a jako s mladým klukem.“

Usmál se, vzal mně do náručí a dokazoval mi, jaký je mladý kluk a zahrnoval něžnostmi až do rána. Tak jsme si po svatbě užívali naši svatební cestu, i když jsme byli doma. Chodili na procházku parkem, jezdili po okolí, hráli na klavír a hlavně jsme se moc a moc milovali, nebo jen odpočívali a vzájemně jsme se častovali něžnostmi a sladkými slovíčky.

Jednoho večera, když jsme hráli na klavír zamilované písničky, jsem řekla:

„Lásko moje, chtěla bych s tebou dítě, moje touha po dítěti je moc velká, protože mi Aninka byla z mé náruče vyrvána ve čtyřech letech. Chtěl bys i ty ve svém věku ještě dítě?“

„Je mi sice už přes padesát, ale dítě s tebou bych si moc přál.“

Protože jsme se milovali velmi často, tak jsem velmi brzy byla těhotná. Všechna vyšetření dopadla dobře a nám se narodil chlapeček Georg II. Rodila jsem v luxusní londýnské klinice, kde to vypadalo jako u nás v Hiltnu. Parádní péče o matky i dítka. Z mého pohledu jsem byla spíš v hotelu, než na klinice.

Georg byl moc šťasný. Za tři dny si nás odvezl domů. Byl to krásný čas. Na naše miminko jsme se pořád chodili dívat, jezdili jsme s kočárkem po parku, hlavně chtěl jezdit Georg, ten si to ježdění přímo užíval. A nejen to, pomáhal mi při koupání, později si hrál s Georgem, no prostě ve svém věku si ho velmi užíval, bylo na něm vidět, jak omládl, jak mu dítě dává sílu jít dál a já byla moc šťastná.

Já byla z počátku dost unavená, protože i mně už bylo dost let, ale můj synek mi dodával sílu. V tom luxusu, ve kterém jsem žila, jsem si opravdu připadala jako v pohádce.

Přijela i Aninka s přítelem Petrem, Georgovy děti a všichni jsme po česku slavili. Všem se to líbilo a tak jsme si řekli, že po česku budeme u nás slavit každého půl roku.

Naše zlatíčko rostlo, dělalo nám radost. Z Prahy přišly zprávy, že na mého ex byl vydán mezinárodní zatykač, byl vypátrán, vydán do naší vlasti. Bohužel, stačil ten patent prodat, takže republika přišla o hodně peněz. Dostal dvacet let. Peníze už jsem neviděla, zabavil je stát, jako malou záplatu za tu způsobenou škodu. Bože, jak někoho může sen o lepším životě dovést až na dvacet let do vězení!

Aninka se nám za rok vdala v Bernu, kde si pořídila nádherný dům. Na svatbu jsme se sjeli my s naším malým a Georgovy děti se svými partnery a potomky.

Svatba byla velmi romantická, rodinná, tak si to Aninka přála. Po obřadu mi špitla, že bude maminkou. Vhrkly mi slzy, tak jsem se dočkala nejen své dcery, ale budu mít i vnouče. Po svatebním veselí jsme večer ulehli ke spánku.

Přivinula jsem se ke Georgovi a zašeptala:

„Miluj mě, jak jen ty to umíš,“ - a tak se i stalo.

Bylo to krásné završení slavnostního dne. Vedle v postýlce spinkal náš synek a my jsme si při našem krásném milování udělali ještě holčičku, jak se za pár měsíců ukázalo.

Georg nevěřil, když jsem mu za dva měsíce lehce špitla: budeme mít další děťátko. Řekli mi to na klinice. Hleděl na mě tak nevěřícně, že jsem v tu chvíli nevěděla, co si myslí a co bude dál.

„Chceš to vyřešit jinak?“ řekla jsem. Neřekl nic, jen se na mně dlouze láskyplně podíval, objal mne a v tom objetí bylo tolik lásky, touhy po mně, že jsem v tu chvíli tolik toho štěstí nemohla snad ani unést.

„Jsem Marti moc šťastný. Jak jsi si jen na chvílí mohla myslet, že bych chtěl, aby ses našeho dítěte zbavila? Vrátím se spolu s tebou znovu do mladých let a budu znovu řídit kočárek, to jsem po Georgovi ještě nezapomněl,“ a hlasitě se tomu zasmál.

„Jsem moc šťastný a jen ve skrytu duše doufám, že se nám narodí holčička.“

„No, to se již brzy dozvíme.“

„Pojď, právě teď chci zavzpomínat hudbou na staré časy, kdy jsme oba na tom nebyli duševně a já i fyzicky, moc dobře, ale vzájemná náklonnost, která později přerostla v nádhernou lásku nás vyvedla z té tmy. Dnes tu vedle sebe ležíme zamilovaní, šťastní, vedle nás spinká náš syn, v tvém bříšku je další naše miminko, vrátila se ti dcera Aninka, která čeká tvé vnouče, a to je přeci příběh na román, nemyslíš?“

„No to určitě.“

„Tak prosím už pojď,“ vzal mně za ruku a běželi jsme ke klavíru, já v krajkové noční košilce, která skrývala jen co nejnutněji musela a Georg v pyžamu.

Tou nádhernou, letní nocí jsme hráli procítěně skladby jako o život. Ruce se nám míhaly po klávesách a tóny linoucí se z klavíru vypovídaly o tom, jak moc jsme šťastni, jak moc se milujeme a zároveň i děkujeme osudu za to, že nás vyvedl z té pekelné tmy na rozkvetlou louku zalitou sluncem....

Z Anglie už jsem se nevrátila, prodala jsem byt v Praze a peníze dala Anince jako svatební dar. Užívali jsme si s Georgem našeho malého a těšili se na další miminko, holčičku, jak nám potvrdil ultrazvuk, které jsme vybrali jméno Jeane. Georg byl velmi šťastný, že to bude holčička. Prožívali jsme neuvěřitelně krásný život. Když se nám narodila Jeane, byla jsem nesmírně překvapená, že vypadala jako Aninka.

Světlé vlásky samý prstýnek.

Georg, když ji poprvé spatřil řekl: „Marti, narodil se nám andílek,“ tak jsme jí i často později říkali. Byla moc krásná. Vlnité vlásky jí vydržely až do dospělosti.

Když se Anince narodila dcera, jak jinak, než zase Aninka, trávila hodně času u nás a tak moje malé děti Georg a Jeane a moje malá vnučka Aninka spolu často vyrůstaly.

Je to úsměvné, nezvyklé, ale tak nám to osud naplánoval a my mu za to nesmírně děkujeme...

Rodinné tajemství

„...a mám to, jsem inženýrka a s červeným diplomem!“

Šprtka, za celou vejšku jsem měla průměr 1,0 a to se hned tak někomu nepovede. Jsem na sebe pyšná.

Volám to mamince, aby dala vědět tátovi, že studia jsem úspěšně zakončila.

Maminka plakala, oba neměli velké platy a podporovali mě na škole, byla to pro ně velká zátěž. Je to pro ně jakási satisfakce za těch pět let, kdy jsme se museli všichni nějak uskrovnit.

Mamince jsem sdělila termín promoce.

„Mami, brzy přijedu domů, musím sehnat nějaké šaty a pak musíme jít na společný oběd po promoci. Něco jsem našetřila na brigádě a tak vás zvu. Taky zítra jdu na konkurz do jedné firmy, uvidíme, zda to vyjde.“

Druhý den ráno jsem si vzala tmavě modré koktejlky, perličky na krk, no, nebyly pravé, a vyrazila jsem se svými školními vysvědčeními na konkurz.

Na pohovoru nás bylo pět. Všechny byly daleko atraktivnější, náležitě lehce provokativně oděné. No tak uvidíme, zda tu dají na zjev či na to, co mám v hlavě a myslím, že i s mým zjevem to taky zrovna není tak špatné.

Otevřely se dveře.

„Slečna Bláhová, prosím,“ řekla asistentka.

Za mnou už byla pouze jedna adeptka. Vstala jsem a vešla do kanceláře generálního ředitele firmy a jejího většinového vlastníka, inženýra doktora Zdeno Válka. Byl střední postavy, trochu při těle, medové oči a na mužského velmi příjemný lahodný hlas. Později jsem se dozvěděla, že ctí hlavně galantnost a slušnost.

„Vítám vás, posaďte se,“ promluvil ke mně. Najednou ze mě spadl všechen strach. Líbil se mi, i on na mne hleděl jako kdyby chtěl věděl všechno, včetně mých tajných přání.

Proběhl pohovor. Bylo to množství otázek odborných, společenských, soukromých. Neustále na mne hleděl, doslova mě rentgenoval očima. Byl velmi potěšen, že mluvím plynule anglicky, německy, francouzsky. Jak zkoumal má vysvědčení, zeptal se: jaký jste měla průměr známek za celá studia. Říkám: průměr jedna.

Zvedl oči od diplomu a pravil:

„Pokud budete umět v praxi jako ve studiu, tak bychom vás rádi uvítali v naší firmě.“

„Myslím, že vás nezklamu,“ řekla jsem ztichlým hlasem.

„Přijďte zítra na osmou hodinu do mé pracovny a budeme v dnešním rozhovoru pokračovat.“

„Dobrá,“ s tím jsem se rozloučila.

Při podání ruky jsem cítila, jak jeho ruka tu moji podržela déle, než bylo obvyklé. Odešla jsem s tím, že snad budu mít štěstí a firma mně zaměstná. Nemohla jsem dospat, jak jsem se těšila na druhý den.

Přišla jsem ve stejném oblečení. Vešla jsem do pracovny generálního ředitele.

„Dobrý den pani inženýrko, dáte si kávu?“

„To bych ráda po ránu, děkuji.“

Sedla jsem si proti němu a odpovídala na mnoho jiných otázek. Při rozhovoru jsem se nemohla zbavit pocitu, že jsme oba naladěni tak nějak na stejnou vlnu. Nabízená práce se mi zamlouvala a to, že by mne i firma využívala na tlumočení, byla rovněž zajímavá nabídka. Plat, který bych měla dostávat, by mi dostatečně pokrýval náklady na bydlení, stravu a ještě by mi dost zbylo. Byla jsem spokojená. Kancelář, kterou mi připravila firma, byla malá, ale útulná, hezky zařízená. Sdílela jsem ji sama. To taky byla výhoda. Ředitel mne představil kolektivu a dohodli jsme se na mém nástupu.

Neotálela jsem, neboť jsem chtěla konečně ulehčit finančně svým rodičům. Kancelář jsem si zabydlela a pustila se do práce.

Mým nadřízeným byl pouze generální ředitel. Protože jsem byla chytrá holka a chtěla jsem dokázat, že umím, brala jsem si i práci domů. Za dva týdny jsem měla přehled o své práci a začala jsem pracovat na jejím vylepšení. Asi po měsíci jsem se objednala přes sekretářku k řediteli, abych ho se svými nápady seznámila. Byl velmi mile překvapen.

„Dovolil bych si vás, slečno inženýrko, pozvat na pracovní oběd. Souhlasila byste?“

„Jistě, můžeme se domluvit.“ Byl evidentně rád.

Všimla jsem si, že nálada ve firmě je velmi přátelská, všichni si tykají, i když jsou ve vztahu nadřízený-podřízený. K sobě se chovali slušně, navzájem si pomáhali, až se mi to zdálo nějak mimo dnešní realitu.

Na obědě jsme byli asi dvě hodiny a moc jsme si popovídali, nejen o firmě, ale i o studiu, ředitel vystudoval totiž stejnou vejšku. Taky jsme si něco popovídali o rodinném životě.

Byl rozvedený, žena mu utekla s firemním řidičem do Austrálie a nechala mu zde syna Mirka, bylo mu tehdy sedm let. Musel se tak starat nejen o syna, ale i o prosperující firmu. Synovi je dnes 27 let a je na stáži v Americe.

Domluvili jsme se, že se ještě za nějaký čas sejdeme na večeři a probereme další věci, neboť nebylo vhodné na pracovním obědě být déle jak dvě hodiny.

Život ubíhal, já byla spokojená ve firmě, rodiče byli rádi, že mám dobrou práci. Začala jsem sportovat, chodit plavat, jezdit na koloběžce a cítila jsem se moc fajn. Blížil se podzim a tak se bude vracet i syn ředitele, který bude též mým šéfem. Byla jsem na něj zvědavá, byl téměř v mém věku.

Taky jsme s ředitelem povečeřeli jednoho pátečního večera v příjemném podniku a večeři jsme protáhli skoro až do půlnoci. Bylo mi trapné, aby mně pořád vykal a tak říkám:

„Pane řediteli, jsem téměř tak stará jako váš syn, nemohl byste mi tykat?“

Nebyl proti a myslím, že byl i rád. A vůbec, jak jsem ho později poznala z různých jednání ve firmě, byl na večeři tak nějak uvolněný a bylo na něm znát, že ho má přítomnost těší.

„Víš Hani, určitě sis všimla, jak to ve firmě chodí. Jistě, tykají si všichni, jen vedení se vyká. Já bych ale chtěl, abys mně v soukromí tykala.“

„Dobře, jsme dohodnuti.“

Ve firmě jsme mu říkala pane řediteli a mimo Zdeno. Docela jsem byla zvědavá, jaký bude jeho syn.

Jednoho dne se v kanceláři otevřeli dveře a v nich stál ředitel a jeho syn Mirek. Byl právník. Vysoký, vypracované tělo sportem, krátce střižené vlasy a modré oči. Docela pohledný, jen se mi zdálo, že je trochu namyšlený, ale zdání klamalo.

„Tak Mirku, to je inženýrka Hana Bláhová, jak jsem ti říkal o jejím studiu a již nyní jsem přesvědčen, že jsem vybral dobře. Některé věci jsme podle ní již změnili k dobrému.“

Podali jsme si ruce.

„Pokud tu nebudu,“ pravil ředitel, „zastupuje mne můj syn a bude tedy tvým nadřízeným.“

„Ano, beru na vědomí.“

Spolupracovali jsme spolu docela hodně a často, víc jak s ředitelem.

Bylo mi v jeho přítomnosti dobře, vyžadoval preciznost, nesnášel lenivost a byl někdy dost nad věcí. Začali jsme si tykat, ale pravidlo vykání platilo jako u otce. Pozval mně na večeři, kde jsme si dlouho povídali a taky jsme začali spolu jezdit na kolobrndě, chodili plavat, běhali v parku. Časem jsme zjistili, že jsme si stále blíž a blíž a že jsme se do sebe zamilovali.

Dlouho jsme to tajili, ale na jednom firemním večírku to museli všichni zjistit, neboť Mirek se neudržel, lehce ovíněn mne vášnivě políbil a vidělo nás dost lidí. I otec byl překvapen. Věděl, že občas spolu sportujeme, ale že náš vztah vyústil v milostnou etapu, nevěděl. Později mi přiznal, že byl rád, že syn bude mít tak hezkou, chytrou partnerku, ale zároveň byl smutný, protože on si myslel, že náš vztah, by mohl za nějakou dobu z přátelství přerůst v něco krásnějšího. Ale co by rodič neudělal pro svého syna, kterého velmi miloval a snažil se mu vynahradit to, že vyrůstal v neúplné rodině.

S Mirkem jsme se moc milovali. Byl něžný, pozorný, zahrnoval mě dárky, uměl připravit překvapení. Bylo mi s ním krásně. Jednoho dne jsem přišla do práce a na stole ležely dvě letenky na ostrov Bora Bora. Volala jsem Mirkovi a říkám: Co to je za letenky, počkej už k tobě jdu. Políbil mne a řekl: Jedeme na krátkou dovolenou. Zítra nechoď do práce sbal věci a pozítří letíme. Ale musím tu ještě něco dodělat, nech to být, to počká. A tak se stalo, pozítří jsme dopoledne již seděli v letadle směr Bora Bora. Byl to překrásný týden, na konci dovolené mně Mirek při západu slunce, který byl na ostrově zvláště působivý, požádal o ruku.

„Miluji tě a chtěl bych spojit svůj život s tvým a mít s tebou kupu dětí,“ a usmál se. „No stačily by dvě,“ dodal a láskyplně se usmál.

Bylo to sice po krátké známosti, ale i to se stává. Daroval mi nádherný diamantový prstýnek a až do rána jsme se krásně milovali. Nemohla jsem uvěřit, že jsem se zasnoubila a budu se vdávat. Pravá romantika ....

Čas ubíhal, já byla neuvěřitelně šťastná, i na Mirkovi bylo znát, že je šťastný a zamilovaný. Jenže, za nějakou delší dobu Mirek začal být často v práci, potom měl nějaké schůzky, už jsme se nemilovali tak náruživě a často, jako na začátku vztahu a já pojala podezření, že se něco děje. Ženská dovede vycítit nějaké nebezpečí. Když jsem to Mirkovi řekla, opáčil, že je nyní moc práce, že otec na něj převedl hodně pracovních úkolů a tak to zabere dost času.

„Nehledej za tím nic, fakt jen hodně práce.“

Neměla jsem zatím důvod mu nevěřit. Jednoho dne jsem šla na gyndu nejen na kontrolu, ale měla jsem podezření, že jsem těhotná. Podezření se potvrdilo. Byla jsem nesmírně šťastná, protože jsme i s Mirkem děti plánovali. Chtěla jsem se stavit doma a pak jet do firmy, kde mu řeknu tu radostnou zprávu.. Bydlela jsem už nějakou dobu v jeho domě, který mu nechal otec postavit nedaleko od jeho vily.

Zaparkovala jsem auto, které mi mimochodem Mirek koupil, a odemykám vstupní dveře. Od ložnice slyším velmi silné milostné vzdechy, no byly to přímo výkřiky jako z nějakého laciného porno filmu. Nemohla jsem uvěřit.

Chvíli jsem stála, jako kdyby do mě udeřil blesk. Musím zjistit, co se děje.

Tušila jsem, že to bude určitě to, co jsem si nepřála ani ve zlém snu vidět.

Přišla jsem do patra, kde se můj snoubenec oddával drsným milostným hrátkám s nějakou ženou. Na první pohled vypadala jako z nějakého nevěstince. Zda byla, či ne, jsem se již nikdy nedozvěděla, ani jsem po tom nepátrala. Stála jsem ve dveřích ložnice, než vůbec zjistili, že jsem tam. Tak silné byly jejich divoké sexuální hrátky. Tekly mi slzy po tvářích, když jsem se střetla pohledem s dosud milovaným Mirkem. Oba jistě čekali, že bude nějaký velký skandál, ale nedočkali se. Stáhla jsem z prsteníčku zásnubní prstýnek, položila ho na můj toaletní stolek a se slzami v očích jsem řekla:

„Myslela jsem, že jsi formát jako tvůj otec, ale hodně jsem se zmýlila. Je konec, odcházím...“

Otočila jsem se a odešla z domu. Odjela jsem zpět do firmy.

Chvíli jsem se v kanceláři vzpamatovávala, sedla k počítači a napsala výpověď. Zavolala jsem sekretářce, zda mně ředitel může přijmout.

„Asi tak za hodinu,“ pravila.

„Dobrá, brnkni mi a já dorazím.“

Do té doby jsem vypila kafe, sbalila své osobní věci. Klíče a doklady od vozidla jsem dala do obálky a nechala je u sekretářky.

Za hodinu jsem dorazila do kanceláře ředitele.

„Co máš na srdci Hani?“

„Hodně věcí Zdeno, chtěla jsem ti říci, že dnes jsem tu naposledy. Tady je moje výpověď.“

Hleděl na mne těma svýma laskavýma, medovýma očima a nevěřil.

„Chtěla jsem tvému synovi sdělit, že jsem těhotná a budeme mít miminko. Z nemocnice jsem se stavila doma a tam jsem...“

Vyprávěla jsem mu, co jsem zažila. Viděla jsem, jak je mu to velmi nepříjemné, styděl se za svého syna.

„To snad ne!“

„Ale ano,“ ubezpečila jsem ho.

Nevěřil, že jeho syn by byl něčeho takového schopen.

„No jo, dětičky nám připraví občas horké chvilky,“ pravím. I mně se při tom vyprávění znovu vyjevil obraz nevěry a tekly mi slzy jako hrachy.

„Jen o jedno tě moc prosím, Zdeno, neříkej Mirkovi, že čekám dítě. Já se odstěhují a on má jiné zájmy a nebude po mně pátrat. Stejně bych už s ním nikdy nebyla. S tebou zůstanu v kontaktu. Budeš pro moje dítě vždy vítaným dědečkem, pokud o to budeš stát.“

Seděl v tom svém ředitelském křesle, bílý jako stěna a nevěřil.

„Musím se Hani, s tím nějak srovnat. Slíbím ti, že mu neřeknu jak to je. Když mu to budeš někdy v budoucnu chtít říci sama, tak to jistě uděláš. Ale moc tě prosím, mohu dnes nebo zítra večer se u tebe stavit?“

„Ano jistě, řekla jsem přeci, že ty jsi v mém domě vítán, ale přijď raději zítra, dneska se z toho všeho budu vzpamatovávat.“

„Dobrá, jsme domluveni.“

Přijela jsem domů a všechno na mne padlo. Byl to den plný zvratů, dozvěděla jsem se krásnou věc, že čekám miminko a zároveň mi to pokazil obraz nevěry v přímém přenosu. Na jednu krásnou nastávající maminku dost událostí najednou. Co teď a co potom, byly pro mě nyní velmi důležité otázky.

Prodám byt a koupím si jiný někde na druhém konci Prahy. Byt nebyl velký, byl po mé babičce. Byl ve velmi pěkném místě a jistě se dobře a brzy prodá. Hned jsem začala pátrat po nějaké výměně nebo prodeji a koupi. Tak jsem se alespoň na chvilku zbavila toho stresu, který jsem od rána zažila. Taky musím hlavně myslet na své dítě. Na to se nejvíc těším, i když to jistě nebudu mít jednoduché. Ve firmě jsem ale nemohla zůstat. Vše by tam na mne padalo, všichni by se starali a mně by to bylo nepříjemné. A to, že bych si dítě nechala vzít, to vůbec nepřipadalo v úvahu. Mám děti ráda, děti jsou život, bez nich bych si ho nedovedla představit.

Druhý den dopoledne, mi Zdeno zavolal.

„Hani, jak ti je, nemohl jsem spát a celou noc jsem na tebe myslel. S Mirkem jsem se hrozně pohádal, až se mi udělalo špatně. Přiznal, že s tou ženou udržuje poměr již delší dobu. Hani, mohu dnes přijít?“

„Ano, budu se těšit na někoho, kdo mně nezklamal a s kým se mi vždy tak dobře povídalo. V kolik dorazíš?“

„No v kolik by se ti to hodilo?“

„Já jsem doma, tak je mi to jedno.“

„Přijedu asi okolo čtvrté hodiny.“

„Dobrá, domluveno.“

Byl přesný, něco málo po čtvrté zvonil zvonek. Ve dveřích stál Zdeno. Světlé, plátěné kalhoty, světlé tričko, omládl v tom sportovním.

„Pojď dál.“

„Tady je pro tebe květina a v tašce několik dobrůtek pro tebe a pro miminko.“

„Děkuji ti moc, ale neměl si mi nic nosit, nic nám nechybí.“

„To ne, nosíš pod srdcem mé vnouče, a jak se sluší na dědečka, musím tě rozmazlovat, když můj syn se spustí s takovou courou a zničí něco tak krásného.“

„Doufám, Zdeno, že jsi mu nic neřekl?“

„Za koho mně máš? To bych nikdy neudělal, i když je to můj syn.“

Předal mi květinu, tašku a políbil mne na obě tváře. Byl to velmi vřelý polibek. Po něm se mi dlouho díval do očí.

„Co se ti nezdá?“

„Nemohu pochopit, jak můj syn, krev mé krve, se může vzdát tak půvabného, krásného stvoření, navíc se kterým čeká dítě. Co já bych za to dal, kdybych měl v životě takové štěstí a našel si takovou krásnou a prima ženu, jako jsi ty.“

„Jo, Zdeno, tak to život někdy přinese. I já jsem měla bezesnou noc. Teď nevím, co bude dál.“

„Neboj se, postarám se o tebe i miminko.“

„V první řadě se chci přestěhovat, aby nevěděl, kde bydlím. Tento byt prodám a něco jiného si koupím.“

„Vybereme byt, já ho koupím a budeš tam bydlet.“

„No, to ne, tak já tento prodám a dám ti alespoň peníze.“

„O peníze se vůbec nestarej. Ty si ponecháte s dítětem. Nadále budeš pro mě externě pracovat. Zrušil jsem tvoje místo, takže dostaneš odstupné a ještě tučnou prémii navíc. Budeš na pracáku, ale jsi těhotná, tak nebudeš chodit do trvalé práce. Materiálně budeš zabezpečená. Souhlasíš?“

„Zdeno, nemůžeš se ke mně tak chovat, jsem pro tebe cizí.“

„Jak, cizí? Mohla jsi být moje krásná snacha.“

„To mohla, ale nejsem a nebudu,“ říkám.

„Co je však hlavní, porodíš mi vnouče a to je to, na co se budu nesmírně těšit.“

Pohladil mne po tváři a v tom pohlazení bylo tolik lásky a porozumění, že se mi z toho až zamotala hlava a doslova podlomila kolena.

„Zdeno, nabídnu ti večeři.“

„Jo to nepohrdnu a rád si dám.“

Povečeřeli jsme spolu.

„Nabídla bych ti víno, ale jsi tu autem, tak ti dám nealko.“

Povídali jsme si dlouho do noci, až někdy dost po půlnoci jsme se rozloučili. Na Zdenovi bylo vidět, že se nerad se mnou loučí, pořád se ještě na něco vyptával, něco mi chtěl ještě připomenout, bylo vidět, že se mu opravdu nechce odejít.

„Děkuji ti za hezký večer, i když nebyl emočně zrovna vyrovnaný, ale vyřešili jsme hodně věcí,“ řekl, když odcházel. „Bylo mi s tebou moc dobře.“

„I mně,“ povídám. „Doufám, že brzy přijdeš.“

„A budu moci?“

„Jak bys nemohl, dědečku,“ usmála jsem se a pohladila jeho tvář. Vzal moji ruku a dlouze ji políbil.

Rozloučili jsme se. Ještě dlouho po tom, co Zdeno odešel, jsem v hlavě promítala celý večer. Zdálo se mi, že začíná něco, co zatím nemohu pojmenovat. Byla to sice milá, zdvořilostní návštěva budoucího dědy, avšak s určitými, velmi příjemnými nezvyklými projevy náklonnosti... že by...

Co se bude dít dál, byla moje poslední otázka, neboť potom už jsem spala jak dudek.

Ráno, no bylo asi okolo desáté hodiny zvoní mobil. Mirek.

„Ahoj, co potřebuješ,“ pravím.

„Chtěl jsem ti to vše vysvětlit.“

„Myslím Mirku, že není co. Vše je naprosto jasné. Je konec. Nechci se k tomu již víc vracet. Klíče od auta a doklady jsem ti nechala u sekretářky.“

„Jo, dala mi je. A čím ty budeš jezdit?“

„Existuje MHD, jako pro tisíce dalších. Jen se domluvíme, kdy si odvezu zbylé věci.“

„Jo, to není problém. A ty už nepřijdeš do práce?“

„Ne. Ale personální věci řeš s otcem, ten ti řekne víc. A já už musím jít, tak se měj a ať se ti v životě daří,“ říkám.

„Tobě taky, Hani, a nezlob se...“ ještě něco říkal, ale to už jsem vymáčkla mobil. Zase jsem byla hodně smutná, ale řadu věcí jsem se Zdenem vyřešila, tak se půjdu kochat do obchodu s věcmi pro miminka. Alespoň si udělám představu, co které věci stojí a jaké vychytávky mají. Jen mne ještě tížila jedna věc, jak to řeknu našim. Věděli, že mám nějakou známost, i kdo to je, ale že to takto dopadne, to musím nechat až na delší čas a při tom jim musím říci, že budu mít i miminko, ale na to je zatím čas.

Jaro bylo již ve své síle, všade to po jaru vonělo, kvetly stromy a po zimě mi bylo tak nějak krásně. Těšila jsem se na léto. Jen volné šatičky, bez kabátů, někam k vodě.

Dorazila jsem na kontrolu, jste 15 týdnů těhotná. Vystavíme vám průkazku a budete pravidelně chodit na kontroly. Byla jsem moc šťastná.

V mezidobí jsem se i přestěhovala do nového bytu, který jsem si mohla sama vybrat i když mi dost radil Zdeno a jak tak o tom přemýšlím, jistě při tom výběru už tehdy myslel na naši společnou budoucnost. To mi i později přiznal.

Byt koupil na své jméno. Byl nádherný, velký, prostorný, slunný a měl i velkou terasu, kam budu moci dávat kočárek a budu tam moci s dítětem trávit hodně času. Zdeno vybavil terasu nábytkem, markýzami, nechal nainstalovat vířivku, no luxus. Starý byt jsem prodala a z utržených peněz jsem ten nový byt zařizovala. K zařizování jsem přizvala i Zdena, připadalo mi to vůči němu slušné, ale bála jsem se, aby to nebral, jako že mi musí vše koupit. Byl rád, že spolu vybíráme nábytek a doplňky, měli jsme téměř stejný vkus. Vždy říkal: tohle koupím já, vymínil si, že dětský pokojíček zaplatí celý on a že se zařídí, až bude zcela jasné, co se narodí. Když jsem přišla z kontroly, vzala jsem mobil a volala Zdenovi.

„Ahoj Zdeno, pozvala bych tě na nedělní oběd, hodí se ti to?“

„Budu rád a přijdu, v kolik mám dorazit?“

„Tak po desáté.“

„Domluveno. Budeš mi jistě hodně věcí vyprávět. Jen mi v rychlosti řekni, jak dopadla kontrola. Je vše vpořádku?“

„Bylo.“

„To jsem rád, teď už musím jít, mám velkou poradu, vždy mi na ni chybíš, když jsi tam bývala, bylo mi nějak mile u srdce a stačilo se na tebe podívat a nějak šlo vše lépe. Ale bohužel...“

Rozloučili jsme se, jen se mi víc a víc zdálo, že tohle už není jen děda mého dítěte, ale že to začíná nabírat nejen pro mě zcela jiný směr.

Uvidíme, musím ale přiznat, že i mně je se Zdenem dobře, v jeho přítomnosti jsem klidná, jako kdyby mne chránil, těším se třeba jen na jeho zavolání, která byla čím dál častější a hlavně, čím dál delší. Pokud přijde na návštěvu, je mi velmi hezky. Z mé strany, tam v hloubi duše, se rodí láska. Sice to nejde tak rychle, jako u Mirka, protože je mezi námi věkový rozdíl skoro dvacet let, ale duchem na ně Zdeno nevypadá. Uvidíme, kam nás osud posune. Jen pořád přemýšlím, jak by to asi bylo, kdybychom byli se Zdenem spolu, co dítě?

Život plynul dál, já jsem pracovala z domu. Pokud Zdeno něco potřeboval konzultovat, tak přijel, poslední dobou to bylo čím dál častěji a vždy to bylo velmi milé setkání.

Jednoho dne se mi udělalo nevolno, začala jsem krvácet. Volala jsem Zdenovi. Neměla jsem jinak komu. Naši zatím nevěděli, že jsem těhotná. Chtěla jsem odvézt do nemocnice. Nebral mi mobil. Zavolala jsem ještě několikrát.

Musela jsem si tedy zavolat taxi. Sbalila jsem si věci pro případ hospitalizace.

Zajisté si mně tam hned nechali. Zavolal, ale až za hodinu, omlouval se, že měl poradu.

„Co se stalo, Hani?“

„Krvácím a nechali mne v nemocnici.“

„Kde?“

„V Podolí.“

„Beru auto a jedu. Potřebuješ něco přivézt?“

„Jen prosím něco k pití.“

„Tak za hodinku jsem u tebe.“

Přijel. Sestře řekl, že je přítel a jde za mnou. Byl ze mě dost vystrašený.

„Zatím se nic moc neděje, jen tu budu muset několik dní být, pokud se to zlepší, pokud ne, tak tu budu do porodu. To se ale nedá nic dělat. Chci miminko, tak tomu musím vše podřídit,“ říkám Zdenovi a hleděla jsem na něj.

Věděl, že jsem moc nešťastná, ale nedokázal mi v tu chvílí pomoci.

Zdeno chodil každý den na nějakou delší dobu za mnou na návštěvu. Když odešel, moc se mi po něm stýskalo. Vždy při odchodu mne políbil na tváře a ty polibky byly čím dál víc láskyplnější. Když mne pustili domů s tím, že musím převážně ležet, řekla jsem Zdenovi:

„Zdeno, chtěla bych tě poprosit, zda bys u mě na nějakou dobu nemohl být, tak jeden, dva dny v týdnu. Nemám nic dělat, převážně ležet.“

„Jistě že ti pomůžu. Dojedu si domů sbalit nějaké věci a přijedu. Řekneš, co mám koupit a dojedu na nákup. Vždy ti uvařím a vše nachystám, abys nic nemusela dělat.“

Rozplakala jsem se.

„Nezlob se, že tě tak zneužívám.“

„O tom vůbec nemluv, budu tu s tebou rád.“ Hleděli jsme zamilovaně na sebe a naše rty se lehce políbily. Nevydržela jsem a Zdena jsem objala, pohladila a políbila ještě jednou. I on mě držel v náručí a vášnivě mě začal líbal. Konečně jsme se oba odhodlali dát našim touhám průchod.

Hleděl na mne a řekl:

„Již od konkurzu ses mi moc líbila. Bylo mi v tvé přítomnosti hodně dobře. Sice mi bylo trochu líto, že jste se do sebe zamilovali s Mirkem, ale je to můj syn, tak s ním přeci nebudu soupeřit. A potom mne dost mrzelo, jak to vše špatně dopadlo. Chtěl bych s tebou žít, Hani.“

„I já Zdeno, jsem do tebe zaláskovaná. Je mi s tebou dobře, jsi fajn chlap, věk není rozhodující.“ Náš přátelský vztah přerostl v lásku a to je moc fajn.

„Dojeď si sbalit věci, potom ještě něco nakoupíš a budeme tu vegetit.“

Stalo se. Když už byl večer a my odpočívali a vyprávěli si o našich životech Zdeno řekl:

„Hani, co kdyby to dítě bylo jako moje, v rodném listě bych byl uveden jako otec. Vždyť by se krom nás dvou nikdo nemusel nic dozvědět.“

„To by šlo, ale je to od tebe velmi odvážné rozhodnutí. Budeš otec a s tím i nějaké povinnosti. Taky, dítě je synovo.“

„Ale Hani, podívej, co vyvádí, spustí se s nějakou courou a ten na dítě ještě stejně není zralý.“

„Vůbec by nevadilo, kdyby byl otec neznámý,“ říkám.

„Stejně Hani, pokud budeme spolu žít, chtěl bych, abys mne do rodného listu dopsala jako otce, abychom byli rodina. Tak proč to neudělat hned? Hani,“ řekl, „zamiloval jsem se, i tobě nejsem lhostejný, budeme spolu žít a já myslím, že někdy v budoucnu by se i náš život dal legalizovat sňatkem, ale jistě to pro tebe nebude podmínka.“

„Zdeno,“ pohladila jsem ho po tváři a vášnivě ho políbila. Hladil mně a naše oboustranné něžnosti nás poprvé doprovodily až do nové ložnice, ve které začaly naše milostné příběhy, kterých později byly desítky a stovky.

Ač je to k nevíře, ale do té doby spával Zdeno vždy doma, až na drobné výjimky, když mi v těhotenství nebylo dobře, to ale spával u mě jen na sedačce. Nijak na mne nenaléhal. Jak jen tohle dopadne...

Zdeno byl neuvěřitelný, staral se o mne vzorně, denně mi vyznával lásku, milovali jsme se, jak jen to šlo s ohledem na mé těhotenství, hlavně jsme si hodně povídali. Byl to krásný čas.

Byla jsem velmi šťastná a byla jsem ráda, že to osud tak nějak narovnal do kolejí. Zdenovi jsem byla velmi vděčná za to, co pro mě dělá, snažila jsem se mu věnovat, mazlila jsem se s ním, což mu evidentně bylo velmi milé.

„Moc dlouho jsem byl sám, odvykl jsem si milostnému životu. Když jsem s tebou, tak si to nesmírně užívám, je to s tebou moc krásné. Nepochopím, jak můj syn se tohoto nádherného milování, mazlení mohl lehkovážně vzdát. Jsem rád, že se vše tak obrátilo v můj prospěch, že jsi zůstala v naší rodině. Nyní si už nedovedu představit, že bys ke mně nepatřila a tohle všechno,“ myslel tím nejen mne, ale hlavně mé tělo, „by měl někdo jiný.“

Každým dnem se naše láska prohlubovala a náš vztah utužoval. Jednoho dne jsem se vrátila z kontroly a volala Zdenovi.

„Zdeno, kdy přijdeš domů, může to být dříve?“

„Může, tak to tu sbalím a jedu.“

Přijel asi za hodinu. Měl strach, že se zase něco stalo.

„Zdeno, byla jsem na kontrole a tam mi sdělili, že... Nevím jak to říci, ale v mém bříšku je holčička.“

Ukázala jsem mu fotku z ultrazvuku.

Seděl, nic neříkal a jen mu tekly slzy.

„Budeme se muset dohodnout, jak to bude s otcovstvím. Prosím, nějak si to znovu promysli, ale klidně může kolonka být vyplněna - otec neznámý, již jednou jsem to říkala.“

„To v žádném případě, pokud budeš souhlasit, tak to uděláme, jak jsme si řekli. Je to přeci dítě z rodiny. Já si nemám co promýšlet.“

Hleděl na mne a měl slzy v očích.

„Budu táta a v duchu i děda. No není to krásné?“

Byli jsme oba jak slzavé údolí. Ale to jen štěstím.

„Miluji tě Hanino,“ „i já tebe Zdeno.“

„A až se holčička narodí, uděláme svatbu, chci, abys byla mojí ženou, pokud budeš souhlasit. Svatba bude v kostelíku v mojí vesnici, kde jsem se narodil a kde jsem měl i křtiny. Souhlasíš?“

„Ano, bude to jistě krásné. Ale nechci velkou svatbu, jen rodinnou,“ řekla jsem.

„Souhlasím i já.“

„No a jak se holčička bude jmenovat?“ obrátila jsem se na Zdena.

„Řekni si jméno a já ho budu respektovat,“ pravil.

„Líbilo by se mi jméno Lea.“

„Ano, to je hezké jméno, ale na to je ještě čas, to se může ještě změnit, pokud by sis to rozmyslela.“

Nerozmyslela, narodila se nám krásná, hnědooká Lea s vlasy samý prstýnek. Zdeno byl v sedmém nebi, byl u porodu, moc mi pomáhal, utěšoval mne, hladil, líbal, celou dobu mne držel za ruku. Porod trval sedm hodin. Když už jsme byli na pokoji a byl trochu klid po porodu řekl:

„Haninko, jsi má největší láska v životě. Jsem rád, že máme Leu a že jste obě v pořádku.“

Za několik dní nás pustili domů. Doma jsme si to teprve užívali. Za to, že jsem Zdenovi porodila holčičku, jsem dostala krásné šperky - náušnice, náhrdelník a náramek.

„Něco tak nádherného a jistě i drahého jsem si snad ani nezasloužila,“ říkám Zdenovi.

„Ale ano, jsi moje láska a já si tě budu nyní jen rozmazlovat. Mám dvě holky, které miluji z celého srdce. K tobě Hanino chovám velkou lásku, která skončí až mým posledním vydechnutím. Je to hodně silný cit a mne naplňuje, cítím se o dvacet let mladší. Dodáváš mi hodně síly, vzbudila jsi u mě neuvěřitelné city, velkou lásku a milostnou touhu po tobě. Je to neuvěřitelně silné, nikdy nic takového jsem nezažil. Moc tě miluji a doufám, že i ty mě a bude to tak napořád. Jen doufám, že mne nikdy neopustíš, aby mi zbyly jen oči pro pláč.“

„Zdeno, tak jako jsi se o mne a později i o nás postaral, tak jak se z přátelství rozvinula naše láska, tak to jen tak nikdo nezažije. Jsem šťastná, že já s tebou jsem to zažila a děkuji ti za to. Budu navždy jen tvá, budu tě nesmírně milovat a budu si užívat života s tebou.“

„Taky bychom mohli dát Leušku pokřtít? Nemyslíš?“

Souhlasila jsem. Byla jsem čerstvě po porodu, na milování nebyla ta správná doba. Proto jsme se jen hladili, líbali a všechny ty něžnosti nám vydržely skoro až do rána.

Čas ubíhal, Zdeno chodil do práce, já jsem mu občas pomáhala z domu, vychovávala jsem naši Leušku a byli jsme šťastni. Jezdili jsme na výlety, Zdeno chodil s kočárkem na procházky, někdy jsme chodili společně a bylo to moc fajn. Taky vířivku jsme si náležitě užívali v klidu domova jen my dva, občas i Leuška.

V duchu mně pořád tížilo, že jeho vztahy se synem byly na bodu mrazu. Chtěla jsem to nějak napravit, protože se myslím, že i ve skrytu duše to mrzelo Zdena.

Jednoho dne mi volal Mirek.

„Ahoj Hani, jak se máš?“

„Co že sis po tak dlouhé době vzpomněl a voláš mi?“

„Ale nějak se mi zastesklo po někom, kdo mi byl blízký.“

„Jen tě upozorňuji, že nic se nedá vrátit, dvakrát do jedné řeky nevstoupíš,“ suše jsem konstatovala.

„To já vím, je mi toho všeho moc líto, ublížil jsem ti.“

„To teda jo a hodně, to se nikdy nedá zapomenout.“

„Ale chtěl bych vše dát do nějakých kolejí, abychom mohli zůstat alespoň jako přátelé. Co bys tomu řekla, pozval bych tě na oběd. Šla bys se mnou?“

Viděla jsem za tím pozváním hlavně příležitost, že bych mohla něco vymyslet ohledně narovnání vztahů se Zdenem.

„No možná bych o tom uvažovala.“

„Zavolej mi za týden a něco možná vymyslíme.“

„Tak dobrá. Zatím se měj.“

Týden utekl jako voda. Zvoní mobil. Mirek.

„Ahoj, tak jak ses rozhodla? Mohu tě pozvat na oběd?“

„No dobrá tedy, kdy a kde?“

„V pátek a vyzvednu tě u tebe doma.“

„Ne, já dorazím až do restaurace.“

„Proč nechceš vzít z domu?“

„Protože při té příležitosti si ještě něco zařídím.“

„Dobrá tedy, v pátek ve 12 hodin.“

„Tak budu čekat. Kdyby se ti nehodilo, zavolej.“

„Dobrá.“

Rozloučili jsme se. No a teď jak to řeknu Zdenovi.

Zdeno přijel z procházky s Leuškou. Přebalila jsem ji a šla nakojit. Zdeno si uvařil kávu a spokojeně si sedl vedle mě. Měl tyto chvíle velmi rád. Nevynechal žádnou příležitost, když jsem kojila, pro mě to bylo úsměvné, ale časem jsem pochopila.

„Moc rád se koukám, jak se krmí Leuška a prohlížím si tvoje ňadra, kterými tě pán Bůh obdaroval. Tohle vše je jen Zdenovo, že Haninko?“ a potutelně se usmál.

„No Zdeno, jen na kratší dobu se o ně musíš dělit s naší Leou, ale jinak jsou jen tvoje,“ a šibalsky jsme se usmála.

„Máš krásné tělo, ale hlavně vzácnou duši. Moc tě miluji.“

Vždy ho to nějak uklidnilo, pořád se nějak nemohl zbavit myšlenky, že bych ho mohla opustit. I mně to trápilo, protože bych to nikdy neudělala.

„Chtěla bych ti něco říci, Zdeno, Mirek mně volal a pozval mne na pátek na oběd. Ráda bych s ním šla. Mohl bys mi pohlídat Leu?“

Podíval se na mne a byl celý bledý.

„Co je ti lásko?“

Doslova mě tím, jak zblednul, vyděsil.

„Doufám, že ti bude nabízet svou lásku a ty mu neodoláš.“

„To se teda Zdeno na tebe zlobím, jak si můžeš něco takového myslet, hodně moc mi ublížil, podvedl mne, ač jsme byli zasnoubeni. Nikdy bych už s ním nechtěla nic mít. Jsem zamilovaná do tebe a tak to zůstane. Jen mi je líto, že ty i tvůj jediný syn máte vztahy na bodu mrazu. Tak se to budu snažit nějak narovnat. Život utíká rychle a neměli bychom na nic čekat. Čas totiž nikdy nevrátíš. Tento oběd mi zrovna nahrál do situace, kdy se sejdeme a pohovoříme. Mám se s ním sejít ve 12 hodin.“

Zdeno se uklidnil.

„Připravím ti Leu, jen jí dáš moje mlíčko v lahvi. Brzy se vrátím, jen pojedu MHD, nechci, aby věděl, kde bydlím.“

Bylo domluveno, viděla jsem, že až do pátku byl Zdeno celý nesvůj, nadmíru mne častoval něžnostmi.

Milovali jsme se každý den i několikrát, jako kdyby mi chtěl dokázat, že on je lepší, abych nepodlehla Mirkovi. Blázínek, vždyť ví, jak moc ho miluji. Zaslouží si to, je jen můj, moje láska, přítel a milenec v jedné osobě.

V pátek jsem se hodila do gala a vyrazila. Zdeno na mne koukl, a řekl:

„No vsadím se, že tě bude uhánět jak o závod.“

„Naposledy Zdeno říkám, že miluji jen tebe a tak to zůstane. Brzy se vrátím a uděláme si hezké odpoledne.“

„Budu na tebe lásko netrpělivě čekat, nezapomeň, že jeden starý muž tu bude navždy pro tebe, bude na tebe čekat s naší malou Leuškou.“

„Na to nikdy nezapomenu, neboj se.“

Vroucně jsem ho políbila na rozloučenou a odešla.

Poobědvali jsme a probrali moc věcí. Šlo to celkem rychle. Ta ženská ho stále uháněla, až se to muselo řešit na policii. Prostě prý měl období, kdy potřeboval tvrdý sex a to se mnou neměl. Tak to hledal jinde. Nechtěl chodit do bordelu, tak si vzal prostitutku domů. To byl teda nápad!

No nevím, ale to jsem nechtěla ani rozebírat. V řeči jsem se snažila dostat na téma syn - otec. Podařilo se.

Přiznal, že se s otcem hodně pohádal, že si hodně věcí vyčetli, že ho to mrzí, ale otec krom pracovních věcí s ním nijak nekomunikuje.

„A ty se s otcem vídáš?“

„No, jen si voláme a tak trochu poklábosíme.“

Víc jsem nějak nechtěla rozebírat, protože nevím, jak to doopravdy je.

„Zaplatím a odvezu tě domů.“

Protože můj starý byt byl nedaleko od nového, nechala jsem se vysadit na této adrese. Až odjel, tak jsem se vrátila domů. Zdeno čekal netrpělivě na mne s Leuškou, která klidně spinkala. Už ve dveřích jsme se vítali mnoha polibky.

Bylo na něm vidět, jak z něj ta nervozita spadla.

„Jsi tu brzy.“

„Říkala jsem, že se brzy vrátím a slovo držím.“

Uvařil mi kávu a já vše vyprávěla.

„Zdeno, mám milujícího přítele, krásnou holčičku, chci, abys urovnal vztah se svým synem. Je to tak více či méně i moje rodina a trápí mne zrovna tak i tebe, že je tomu jinak. Moc jsem se o stavu věcí nerozpovídala, ale Mirka to mrzí a mně je to líto. Nějak to spolu promyslíme, pozvala bych ho na oběd a mohli bychom si všichni spolu pohovořit. Minulost necháme spát, tu stejně nezměníme, ale současnost a budoucnost ovlivnit můžeme a nebudeme na nic čekat. Ptal se mne, zda se spolu vídáme, řekla jsem jen, že si občas voláme.“

„To je dobře, on nic neví,“ řekl Zdeno. Byl rád za moji aktivitu. Celé odpoledne bylo přímo romantické, samé něžnosti, láska, sladká slovíčka z obou úst jen tiše plynula do ouška toho druhého, no užili jsme se dosytosti...

Taky nastal čas, abych řekla rodičům, že jsou prarodiče a mají vnučku Leu. Z toho jsem měla největší strach. Zavolala jsem mamince, že bych přijela s přítelem a ještě přivezu překvapení. Naplánovali jsme návštěvu na prodloužený víkend.

Se Zdenem jsme naplánovali společný oběd s Mirkem. Bylo na mně, abych Mirkovi zavolala a pozvala ho.

Nebylo nic snazšího. Volám Mirkovi:

„Ahoj Míro, chtěla bych ti oplatit pozvání na oběd, měl bys čas v sobotu tak na 11 hodinu?“

„Jo nemám program, přišel bych. Musíš si napsat ale mou novou adresu, protože jsem se stačila přestěhovat.“

„Dobře, přijedu.“

Byl přesný, přinesl mi krásnou kytici. Když si sedl do křesla, otevřely se dveře vedlejšího pokoje a vešel Zdeno, v náručí choval naši Leu. Mirek seděl jako přibitý.

„Tati, kde ses tu vzal? Co to dítě? Hanina tě taky pozvala?“

„Ale ne, my už Mirku, dlouho spolu žijeme a máme spolu tuhle malou holčičku Leu.“

„To není možné, takhle radikálně jsi změnil svůj život?“

V tu chvíli nám oběma zatrnulo, jak se říká.

„A proč ne, Hanina se mi líbila, už když k nám nastoupila, bohužel, měla oči jen pro tebe. Potom se vše zvrtlo a já jsem měl cestu volnou.“

Zdeno popošel s Leou ke mně a krásně mne políbil. I já jsem mu jeho polibek oplatila vášnivým objetím. Mirek měl plné oči slz, ale ustál to. Možná mu došlo, co navždy v životě ztratil. Ale za chyby se platí. A někdy dost tvrdou měnou.

„Mně se zdálo, že se doma moc nezdržuješ, tušil jsem, že jsi si asi našel nějakou přítelkyni, ale že to bude Hanina, to by mne ani ve snu nenapadlo. A jak vám to spolu klape?“ vyzvídal.

„Mirku, Zdeno je mojí životní láskou, naše přátelství přerostlo v lásku, milujeme se, máme spolu Leu a je nám oběma moc krásně. Užíváme si života, dokud je nám přán.“

Po celou dobu návštěvy jsme se navzájem se Zdenem různě hladili, dotýkali, jak říkával Zdeno - něžnili jsme se, letmo se i líbali. Bylo na nás vidět, jak jsme zaláskovaní.

„No tak to musíme zapít,“ pravil Mirek.

„Zapiješ to s otcem, já zatím kojím, tak se tohoto požitku pro tuto chvíli vzdám.“

Oběd proběhl v příjemné atmosféře, věci se daly do pohybu. Ani náznakem Mirek nepochyboval, že by dítě mohlo být jeho. Nebo spíš ani nepřemýšlel, že by tak mohlo být.

Bude tedy navždy klid, snad.

Všichni jsme si užili krásné odpoledne. Na Zdenovi bylo vidět, že je rád, že vztahy se synem jsou, jak mají být. Když se Mirek po návštěvě loučil, řekl:

„Jsem rád, že to vše tak dopadlo, je na vás obou vidět, jak se milujete, je to až neuvěřitelně krásné, moc vám to přeju a ať vám to hodně dlouho vydrží.“

Tátu objal a ten byl v sedmém nebi. Mě lehce políbil na tvář. Slíbili jsme si, že se zase brzy uvidíme.

Když Mirek odešel, řekl Zdeno:

„Haninko, pojď si ke mně sednout.“

Seděli jsme vedle sebe, vzal mne za obě ruce, díval se mi do očí a řekl:

„Jsem nejšťastnější chlap na světě, mám krásnou, chytrou ženu, krásnou dceru, zároveň i vnučku, miluji vás obě a jen si přeji, abychom ve zdraví se dožili snad sta roků. Děkuji ti, že jsi mne zase dala se synem dohromady. Takový závěr návštěvy jsem ani nečekal.“

Objal mne a vášnivě políbil. Právě teď, ale i jindy, jsem ze všech jeho něžností a polibků cítila tu neuvěřitelnou touhu a lásku, kterou Zdeno ke mně choval. Proto jsem nikdy o jeho citech nepochybovala.

„Jsem, Zdeno, ráda, že jsme velká rodina, která bude držet pohromadě a život pojede ve starých kolejích a tak jsem si to i přála...“

Za týden odjíždíme za rodiči na Vysočinu. Z toho mám obavy, jak tato návštěva dopadne. Přijeli jsme k našim, vystoupili jsme se Zdenem z auta, uzamkli ho a šli do domu. Byla to řádná vítačka. Sice, jak znám maminku, byla trochu zaražená, že Zdeno je určitě o dost starší, ale je to přeci můj život.

„Přivezli jsme vám jeden velký dárek pro oba, tak si musíte pro něj s námi do auta dojít,“ říkám mamince.

Když maminka přišla k autu a viděla v něm sedačku s Leou, neubránila se slzám.

„A nic jsi nám neřekla!“

„Mami věděla jsem, že budeš mít strach, taky jsem byla v nemocnici, ale brzy mně pustili domů a Zdeno se o mne pořád staral, musela jsem polehávat. Vše nakonec dobře dopadlo. Ještě Lea není pokřtěná, tak doufám, že přijedete na křtiny.“

„No, to víš že jo.“

Návštěva u našich rychle utekla. Užili jsme se i atmosféra byla velmi přátelská. Taťka s mamkou si začali tykat se Zdenem a bylo to moc fajn. Na Zdenovi bylo vidět, jak si to vše užívá, jak je šťastný. V mém dětském pokojíku, který rodiče nechali tak, jak jsem ho opustila po ukončení studiích, jsme spali všichni tři a já jsem si užívala Zdenovu lásku ještě dlouho po půlnoci.

Až jsme se vrátili domů, tak jsme naplánovali křtiny. Lea bude mít za kmotra Mirka. Mirek s tím s radostí souhlasil. Křtiny proběhly v malém vesnickém kostelíku a bylo to dojemné. Poté jsme odjeli k nám domů, kde se jedlo, pilo a hodovalo.

„Hani, můžu si Leu pochovat? Ale jistě, jsi přeci její kmotr, jen dej na ni pozor, musíš ji držet pořád hlavičku.“

Choval ji, dělal na ni obličeje, až se nakonec rozplakala.

„To jsem nechtěl Leo, jsem přeci tvůj strýc a mám tě moc rád.“

Do vínku od strýce Mirka dostala krásné zlaté otevírací srdíčko a řetízek. V krabičce byl přiložen obnos 50 000 korun. To mne dojalo.

„To si nemůžeme vzít Mirku.“

„Ale ano. To je pro Leu do vínku.“

Poděkovali jsme.

Křtiny se vydařily. Večer jsme se rozloučili. Když jsme se Zdenem ulehli, byli jsme nesmírně šťastni, Lea je jen naše, vztahy s Mirkem se urovnaly, naši jsou spokojeni.

„Zdeno, miluji tě, chci si tě vzít, jestli ty mne ještě budeš chtít.“

„Jak bych nechtěl, čekám, že ty budeš chtít být nevěstou a budeš toužit, abych se stal tvým manželem. Já po tom toužím už hodně dlouho, abys byla jen mojí i podle jména. Nechci ale, abys jednou řekla, že jsem tě uhnal.“

„A není tomu tak?“ říkám s úsměvem na rtech. Zdeno se pousmál a začal mne vášnivě líbat.

Věděl, že to tak bylo. Čas dozrál k tomu, že naše láska už nechtěla na nic čekat, naše těla chtěla dát průchod touhám, které jsme měli jeden po druhém. Den skončil nejen krásným něžněním, ale hlavně milováním.

Jak se říká, rok s rokem se sejde.... tak rychle utekl rok plný zvratů od narození naší Leušky. To to uteklo, říkala maminka a měla pravdu při jedné z návštěv s tatínkem u nás. Leuška lezla, chodila a bylo s ní dosti starostí, byla totiž nesmírně zvídavá. Ale byla to naše princeznička, kterou jsme milovali, zvláště Zdeno z ní byl celý pryč. Každou volnou chvilku jí věnoval, pořád se s ní mazlil, až jsem ho škádlila slovy, že toho mazlení už na mne moc nezbývá. Tomu se vždy hlasitě zasmál a večer mi dokazoval, jak mi to musí vynahradit. Byly to krásné chvíle našeho života.

Firmě se dařilo, Mirek to zvládal na jedničku a tak měl Zdeno dost času i na nás.

Jen osud to měl v knize napsané nějak jinak.

Téměř každé ráno jsme vítali krásným milováním, já potom připravila snídani, Zdeno mne krásně políbil, na rozloučenou, zajisté i Leu a odjel do práce.

Rodinná idylka. Během pracovní doby mi často volal, mailoval, nebo i skypoval. Stýskalo se nám po sobě.

Najednou zvoní mobil. Myslela jsem, že je to Zdeno a tak říkám, lásko, zase už se ti po mně stýská?

„Ale to jsem já Hani, Mirek.“

„Promiň, myslela jsem, že je to Zdeno.“

„Tátu odvezli rychlou do nemocnice, asi nějaká mrtvice.“

Nemohla jsem ani dýchat. Z očí se mi valily potoky slz, celá jsem se klepala. Můj život se Zdenem se hroutí a ještě v této době, kdy pod srdcem nosím Zdenovo dítě. Co bude dál? To vše mi proběhlo hlavou.

„Kam ho odvezli?“

„Na Homolku.“

Vzpomněla jsem si, že jeden můj spolužák Pavel je doktorem na Homolce.

„Zkoušej sehnat nějaké známé, já taky a přijeď k nám.“

Pavla jsem dohnala. Měla jsem v tu chvíli i štěstí v tom, že byl na jeho oddělení.

„Hano, není to moc dobré, musíme ho uvést do umělého spánku, udělat vyšetření a pak uvidíme.“

„Mohu ho vidět?“

„Můžeš, půjdu tam s tebou, ale tak nejdřív až za dvě hodiny.“ Souhlasila jsem. Volala jsem Mirkovi ať rychle přijede, že odjedu do nemocnice.

V nemocnici jsem se setkala se spolužákem Pavlem, kterého jsem neviděla od základky. Bylo to sice milé setkání, jen jsem se nemohla nějak soustředit. Došli jsme na JIP, kde byl Zdeno. Myslela jsem, že omdlím. Byl bílý jako stěna, napojený na přístroje, ústa hodně zkřivená k jedné straně. Hned jsem si pomyslela, že je to Boží trest. To ale přeci snad není možné.

„Pojď Hanko, tady nemůžeme moc dlouho být.“

„Chtěla bych mu dát alespoň jeden polibek, dovolíš mi to?“

„No dobrá, tak jeden a jdeme.“

Pohladila jsem ho po tváři, dlouze políbila a tiše řekla:

„Miluji tě, čekám tu na tebe, nikdy tě neopustím, ať to dopadne, jak to dopadne. Vrať se mi do života rychle, čekáme tě nejen s Leuškou.“

Odešla jsem s Pavlem do jeho lékařského pokoje, kde už jsem neudržela slzy. Vše jsme probrali, dal mi na sebe mobil, že si budeme volat.

„Zachraň mi mého Zdena, je celý můj život, potřebuji ho já, Leuška a naše ještě nenarozené dítě. Jsem těhotná tři měsíce,“ pravila jsem Pavlovi.

„Neboj, udělám co budu moci.“

Byla jsem ráda, že tu mám alespoň nějakou spřízněnou duši v té hrůze. Nevím, ani jak jsem dojela domů.

Mirek s Leou už na mně čekali. Lea dostala jídlo a potom jsme se naobědvali s Mirkem. Vše jsem mu řekla.

„Nabízím ti, že tu s vámi budu, alespoň z počátku. Neboj, budu spát v druhém pokoji, vše zůstane jen na lajně přátelství.“

Souhlasila jsem, byla jsem najednou s Leou sama, tak jsem uvítala jeho přítomnost.

„Hele Mirku, pokud se o něco pokusíš, vyhodím tě bez milosti a už sem nesmíš.“

„Neboj, nejsem blázen,“ pravil.

Dny ubíhaly, Zdeno se moc nelepšil. Byla jsem zoufalá. Každý den mě tam tak na 10 minut pustili, ale nevěděl, že tam jsem, byl pořád v umělém spánku.

Volal mi spolužák, že při operaci se jim podařil odstranit veškerou krev a stav by se měl zlepšovat. I tak se taky stalo.

Asi za dva týdny ho postupně začali probouzet z umělého spánku. Doktor chtěl, abych přijela. Když ho po dalším týdnu probudili alespoň na půl hodiny, byla jsem tam.

„Zdeno, lásko moje,“ hladila jsem nejen jeho ruku, ale i tvář a zkřivená ústa. „Jsem ráda, že jsi zase na tomto světě a že jsi tu pro mě a Leu. Moc tě miluji, Leuška posílá tatínkovi pusinku.“

Tekly mu slzy.

„Zdeno, neplač.“

„Hani budu určitě mrzák, jedna noha není moc pohyblivá a tvář mám zkřivenou,“ šeptal mi tiše.

„Neboj, rehabilitace dají nohu do pořádku, i rty, a já jim pomohu svými polibky, uvidíš, že to bude dobré. Musíš tu pro nás být. Pro mě, Leušku a to ještě nenarozené miminko.“

Zdeno na mne nevěřícně pohlédl a oči se mu rozzářily.

„Ano jsem těhotná, ve třetím měsíci, čekáme spolu miminko.“

Snažil se usmát, ale moc to nešlo a tak se mu do očí hrnuly slzy, byly to slzy štěstí. Objal mne, v tom objetí bylo tolik lásky a něhy, které byly pro mě odměnou za všechno to utrpení, které během těhotenství snáším s jeho nemocí. I já jsem se snažila ho trochu líbat na ústa.. Nebylo to tak nejhorší, i to Zdena trochu uklidnilo. Chtěl, abych ho všade hladila, chtěl zjistit, zda funguje to, co má. Bohu dík, že fungovalo, to byl Zdeno docela potěšen.

„Bože, já budu zase táta!“

„No, a proto musíš být silný, brzy se zotavit a vezmu si tě domů. Budeme na tebe každý den čekat všichni tři.“

Trvalo to ještě dlouho, než můj spolužák dovolil, že může opustit nemocnici. Každý den jsem za ním dojížděla, někdy jsem vzala po poradě s doktorem i Leušku, což dost potěšilo Zdena.

Když jsem si ho odvezla domů, bylo u nás mnoho radosti. Zdeno dobře nohu rehabilitoval, ale jen s berlemi ještě musel chodit a rehabilitace rtů se také povedla, jen koutek už mu zůstane trochu pokleslý, ale to vůbec nevadí.

„Jsem ráda, že jsi doma, že jsi u nás. Budeme o tebe pečovat, jak ty jsi pečoval o nás. A taky ti musím říci novinu, kterou jsem si nechávala až na tuto dobu. Byla jsem na kontrole a na ultrazvuku mi řekli, že čekáme, no hádej, co to bude?“

Zadíval se na mne těma svýma medovýma očima a řekl:

„Schválně, nechám se poddat.“

„Bude to tatínku kluk.“

Krásně se usmál a oči se mu zalily slzami.

„Neplač, lásko, je to naše společné dítě. Jsem moc šťastná. Teď je na tobě, abys pro něj vybral jméno.“

„Víš Hani,“ řekl Zdeno, „to, že jsi mi řekla, že budeme mít dítě, mě postavilo doslova na nohy. Těšil jsem se, řekl jsem si, že když jsi těhotná a máš doma roční holčičku, budeš potřebovat moji pomoc.“

„Musím ti říci, že i Mirek mi hodně pomáhal, vozil mi nákupy, nebo hlídal Leušku. Má taky nějakou přítelkyni a chtěl by nám ji představit.“

„Tak to za nějaký čas budeme muset naplánovat.“

A jak jsme rozhodli, tak se později i stalo.

„Víš, nemáme před sebou žádné tajnosti a tak ti chci říci, i když se ti to nebude asi líbit, že první týden, co se ti stala ta příhoda, spal u nás na sedačce Mirek. Nechtěl nás tu nechat samotné a já byla ráda, že tu je někdo z rodiny se mnou. Nic se nestalo, o nic se nepokoušel. Je jak vyměněný.“

Zdeno kupodivu tuto informaci vzal v klidu a já byla ráda, že ho nic nebude stresovat.

Týdny ubíhaly, chodili jsme na malé procházky, docházela k nám rehabilitační sestra, Mirek vozil tátu do bazénu na rehábku. Zdeno se lepšil a to hodně. Za měsíc budu rodit. Tohle těhotenství jsem si moc neužila, byl to samý stres, měla jsem hodně velký strach o svého Zdena. Ale Bohu dík, že to vše dobře dopadlo. Jen ten čas utekl moc rychle.

Zdeno chtěl zase být u porodu. Upřímně, nebyla jsem moc nadšená, zvláště po té jeho mozkové příhodě, přeci jen porod je pro tatínka vždy něčím dost duševně stresujícím. Ale zase jsem mu nechtěla upřít ten zážitek. Tak snad to dobře dopadne, každou myšlenkou jsem se tak utěšovala.

Když už se blížil termín, dohodla jsem s Mirkem, že u nás bude spávat, protože to bude vše komplikované. Já pojedu do porodnice s Mirkem, Zdeno s námi a musíme vzít i Leušku, tu bude v nemocnici Mirek hlídat.

Zdeno ještě dlouho nemohl řídit auto a nebyl nikdo, kdo by ji pohlídal. Jak jsme to naplánovali, tak asi za týden mi začalo být nad ránem zle. Přihlásily se porodní bolesti. Lehce jsem vzbudila Zdena.

„Zdeno,“ řekla jsem a lehce jsem ho pohladila po tváři a políbila. On si v tom polospánku myslel, že se chci milovat, protože tak to u nás velmi často oboustranně chodilo.

„Budeme se něžnit a milovat, Haninko?“ řekl v polospánku.

„Kdepak Zdeno, to necháme na jindy, začínám rodit a budeme muset jet.“

Rázem byl vzhůru a v okamžení byl oblečen. Vzbudila jsem Mirka. Věci jsem měla sbalené, Zdeno dal do sedačky Leu a už jsme frčeli. Přijeli jsme do porodnice a za hodinu se nám narodil Jakoubek. Jeho jméno vybral zase Zdeno a mně se moc líbilo.

Zdeno byl zcela duševně vyčerpaný, měla jsem o něj hrozný strach, ale při porodu byl velmi statečný, pomáhal mi, byl se mnou a to byla pro mě velká podpora. Potom seděl na chodbě jako hromádka neštěstí. Mirek ho utěšoval, ať se raduje, že má syna a on bratra. Bylo to tak zamotané. Zdeno je dědeček a táta najednou. Toto tajemství však někde hodně v hloubi skrývala mysl nás obou a odejde s námi do hrobu. Jde nám jen o blaho našich dětí a každá rodina má svá tajemství.

„Jsem rád Hanino, že jste s Jakoubkem v pořádku. Moc ti za něj děkuji, v mém pokročilém věku mám tedy ještě jednoho syna a krásnou dcerušku. Nemohu ani vyjádřit, jak moc jsem šťasten.“

Doma se pak Zdeno a Mirek museli starat o Leu, než jsem se vrátila s Jakoubkem domů. Obstáli na jedničku. I když málem zavařili mobily. Chápu, na rodičovské povinnosti nebyli moc stavění a tak, když něco nevěděli, a že toho zrovna nebylo málo, jeden nebo druhý volali. Byla jsem jak telefonní ústředna.

Za tři dny nás pustili domů a zajisté doma mne kromě Leušky a Zdena zase čekal dárek v podobě krásných klenotů.

Zdeno měl vkus a tak zase vybral to, co se mi moc líbilo.

Naše Leuška se pořád chodila do kolébky dívat na Jakoubka a jak žvatlala a poslouchala nás, jak mu říkáme Kubíčku, hladila mu ručičku a říkala: »tam Kubi« a ukazovala na Kubíčka. Nebo přišla za mnou do kuchyně, vzala mne za ruku a šly jsme ke kolébce a ukazovala na Kubu a říkala: »Kubi hajá«. Bylo to dojemné, Zdeno pookřával každý den, fotili jsme, užívali jsme si krásy života s našimi dětmi.

„Hanino, tak jak naplánujeme svatbu? Už máme druhé dítko a svatba nikde. Chceš mne ještě?“ zeptal se mně Zdeno s trpkým úsměvem na rtech. „Nerozmyslela sis to po té nemoci? To víš, pajdám a už budu, ústa zkřivená, no nic moc ke koukání pro takovou krásnou maminku. Ptám se již asi po třetí a pořád se nějak svatba odkládá.“

„Zdeno, tohle už nikdy nechci slyšet,“ zvýšila jsem hlas, až se Zdeno podivil. Nikdy jsem s ním tímto tónem nemluvila.

„Myslíš, že když mám s tebou dvě děti, že tě nebudu chtít? Že bych měla to srdce děti připravit o tak báječného tátu a sebe o životní lásku, kterou z celého srdce miluji?“

Tyto myšlenky jsem vyslovila tak důrazně, že Zdeno stál proti mně a byl naprosto konsternován.

„To víš, že jsem si to nerozmyslela, chci být krásná nevěsta v bílých, nádherných šatech a stát po tvém boku,“ zmírnila jsem tón hlasu, „ale vždy se do toho něco připletlo.“

A tak tedy po druhém dítku byla svatba.

V malém, venkovském kostelíku, který byl nádherný, v něm byl pokřtěn můj Zdeno a obě naše děti. Byla jen malá, rodinná oslava. My, naše děti, Mirek s přítelkyní a svědci. Samozřejmě moji rodiče. A jak se na vsi rozkřiklo, že v kostele bude svatba, a hlavně koho, byl kostelík obsazen do posledního místečka.

Zdeno chtěl, abych si vybrala svatební šaty z doneseného francouzského katalogu. Jedny mne doslova okouzlily. Byly úžasné, kombinované s krajkou a spolu se šperky, které jsem od Zdena dostala za Leu, vypadala jsem v nich opravdu jako princezna. Zdeno mi je nechal dovézt. Ani jsem se nepídila, jak byly drahé, ale podle vzhledu asi neskutečně.

K oltáři jsme šli spolu se Zdenem ruku v ruce, Zdeno však ještě o holi. Bylo to moje přání, aby Zdeno věděl, že jsem a budu mu oporou po celý život, že se za něj nestydím, že jeho zdravotní stav je takový, jaký je a bohužel pro něj, nebude lepší. Ale zůstal tu pro mě a pro naše a to je hlavní. Byl dojat mým zdůvodněním i farář toto gesto milující a chápající manželky velice ocenil.

Slíbili jsme si nejen věrnost, ale že budeme při sobě stát v dobrém i zlém, což jsme si do této chvíle již několikrát zkusili a obstáli jsme bez ztráty květinky, jak se říká. Zdeno vybral nádherné prstýnky, on měl silnější, já slabší a na mém za to byly tři diamanty, které měly představovat Leu, Jakuba a Zdena. Byly to opravdové skvosty a jistě i velmi drahé. Zdeno měl vkus na šperky a na oblečení. Šperků jsem za celý život s ním dostala dost a dost. První manželské políbení bylo oboustranně vroucí a bylo jich několik. Líbali jsme se a hladili po tvářích, oči se nám leskly slzami... Slzeli i naši nejbližší.

Všichni věděli, že jsme zamilovaní, že jsme si oporou, že náš vztah není založen na penězích, kterých Zdeno za svůj dosavadní život vydělal tolik, že je za náš společný život ani nemůžeme utratit.

Po veselce jsme se sešli v jednom malém penzionu, kde byla rezervace jen pro nás a tam jsme seděli, než naše dítka začala usínat. Svatební noc lehce a nesmlouvavě plynula, já pobíhala mezi Leuškou, která nějak kašlala a neklidně spinkala a kojením našeho Jakoubka.

Zdeno v pokročilém nočním čase říkal s úsměvem na rtech:

„Myslíš, že se vůbec ještě pomilujeme, abychom dostáli svatební noci?“

Dotkla jsem se prstíky jeho rtů, tiše a láskyplně jsem špitla:

„Už nic neříkej a miluj mne tak, jak to nejlépe umíš jen ty.“

A tak se i stalo. Oba nás láska vynesla někam do nebeských výšin, kde nám oběma společně bylo moc krásně při našem prvním manželském milování... Děti, jako kdyby tušily, že maminka s tatínkem nutně potřebují čas lásky, byly asi dvě hodiny zcela ztichlé. Snad celý život jsme na naši svatební noc vzpomínali a moc jsme se při tom usmívali. Zkrátka, když se dva milují, je svatebních nocí během života nespočet...

Jednoho dne jsme oba jeli s kočárky na procházku. Jezdili jsme tichými místy, kde jen sem tam zabloudil nějaký osamělý běžec. Když jsme míjeli malý splav, slyším vedle sebe povědomý hlas: „Teda, tobě to sluší s tím kočárkem!“

A on Jirka, spolužák z vejšky. Krásný, urostlý kluk, kolem kterého se vždy motaly krásné holky.

„Ahoj, kde se tu bereš?“

„Ale jsem v Praze jen na školení, tak jsem si šel z hotelu zaběhat. A co ty?“

„No já s manželem větráme naše dítka, Leu a Jakuba.“

„Ukaž, ať si vezmu mustr!“

„No, už máš taky na čase si založit rodinu.“

„Ty nevíš? Žiju v Brně s Monikou už dva roky a asi do toho praštíme. Tak se měj hezky, já běžím polykat kilometry.“

„Ty se taky měj,“ ...a tím jsme se rozloučili.

Udělali jsme pár kroků a Zdeno se zastavil a říká:

„Hani, viděl jsem, jak na tobě mohl nechat oči, ani v koutku duše ti nevadí, že máš vedle sebe starého chlapa a k tomu ještě mrzáka?“

Zastavila jsem se i já, celá jsem se chvěla a nemohla jsem potlačit slzy.

„Moc mne, Zdeno mrzí, že pořád a pořád přemýšlíš o tom, že bych tě nemohla mít ráda, když jsi takový, jaký po té nemoci jsi. Moc mně to zraňuje, někdy i v noci pláču do polštáře, protože jsem si nikdy nedovedla představit, že někoho budu tak moc milovat jako tebe, do svých polibků dávám všechnu lásku, všechna pohlazení a dotyky jsou plny touhy po tobě. Myslela jsem, že to všechno cítíš, ale vidím, že ne, nebo nechceš.“

„To Hani nemyslíš vážně?“

„A jak to mám brát?“ říkám. „Nikdy jsem nehledala krásný kluky, ale spíš někoho, kdo se mnou půjde životem, ať už je jakýkoliv. Našla jsem tebe a s tebou mám nejen dvě krásná dítka, krásný život plný lásky, něžností, pochopení. Rozmazluješ mne, až je mi to někdy trapné. Jsi jen můj a tak to i zůstane. Já tě nikdy neopustím, jen pokud ty mne už nebudeš chtít. Je mi s tebou krásně a nikdy, ale nikdy už nic takového neříkej nahlas a ani o tom nepřemýšlej. Místo toho mě něžni a miluj.“

Hleděl na mne a z koutků očí se mu řinuly slzy.

„Bylo to zase tvé krásné vyznání. Tahle tvá vyznání mám moc rád, říkáš to takovým něžným hlasem, hlasem od srdce.“

„A tak to Zdeno i myslím.“

Líbali jsme se dosti náruživě, Zdeno se neuhlídal, jeho ruce bloudily po mém těle i do těch skrytých zákoutí, protože krom ptactva nebeského nebylo nikde ani živáčka. Já jsem se ani moc nebránila.

Už nikdy Zdeno na toto téma se mnou nemluvil a doufám, že ve skrytu duše ani na to nemyslel. I když, jistě ještě nějakou chvíli mu to trvalo...

Žili jsme si pohodově běžným životem s našimi všemi dětmi a všemi vnoučaty, protože k nim přibyla i dítka od Mirka, Lucinka a Davídek, prostě tak to osud chtěl. Často jsme hlídali Mirkovy děti, když si mladí potřebovali oddechnout. A to teprve bylo u nás živo a veselo. Lucinka s Davídkem byli totiž trochu zlobivá dvojčátka, asi po tatínkovi, jak říkával Zdeno, který už mohl chodit bez hole, noha však zůstala částečně oslabená a už nebylo možné, aby chodil normálně, trochu kulhal. Koutek u rtů se také nezlepšil a já tak měla možnost se vymlouvat, že ho musím neustále líbat, aby měl rehabilitaci.

Tato rehabilitace se mu líbila nejvíce. Oba jsme se tomu pak společně vždy smáli.

„Hani, jsem jak hrabě Peyrac z Angeliky,“ říkával.

Smála jsem se, no on se mi vždy líbil zrovna jako ty dnes, tak proč ne.

„Zdeno, nevynechám žádnou noc, ani žádné ráno, abych se s tebou mohla milovat. Buď takový jaký jsi, jsi chlap, kterého miluji pro tvoji povahu, pro tvé chování, zkrátka pro tebe.“

Krása je pomíjivá, nitro zůstává. Bylo to vyznání, které si Zdeno zasloužil a které ho usedavě rozplakalo. Jistě, vždy mi musel tato sladká vyznání oplatit a jak jinak, než jeho krásnými slovy, která mi jeho medovým hlasem sladce šeptával a něžným milováním, jak to uměl jen on....

Děti a vnoučata nám rostla. Když bylo Lee pět a Jakubovi skoro čtyři, jsme zase slavili vánoce. Po Štědrém večeru, když už bylo po tom všem shonu, dárky rozdány, naše zlatíčka spinkala pod tíhou vánočních překvapení, říká Zdeno:

„Hani, nadělil ti Ježíšek vše co jsi chtěla?“

„Ale jistě, bylo toho až až dost, moc mu děkuji,“ a usmála jsem se. „Ale přeci jen jeden dárek bych si ještě moc a moc přála.“

Nechápavě na mně kouknul.

„A já myslel, že jsem to všechno dobře nakoupil,“ řekl Zdeno provinilým hlasem.

„To jistě, tenhle se ale nikde koupit nedá.“

„Tak mi prosím řekni, čím bych tě mohl ještě obdarovat, ze srdce rád to udělám.“

„Zdeno, chtěla bych s tebou ještě jedno miminko,“ a toužebně jsem se na něj zahleděla, „pokud ovšem budeš chtít,“ dodala jsem.

„Ale já určitě nebudu proti, vidím ti na očích, jak po něm moc toužíš a víš, že já ti nic neodepřu.“

„Ale Zdeno, to není o tom, že mi nic neodepřeš, nejde o věc, ale o živou bytost. Musíme oba toužit po dítěti. Je to závažné rozhodnutí.“

„Ale Haninko, i já bych si také ještě jedno dítko přál.“

„Víš, Zdeno, vidím jak je ti v přítomnosti dětí hezky, jak je rozmazluješ, miluješ, uděláš pro ně první i poslední, užíváme si je spolu, oni nás obdarovávají jejich dětskou láskou a přítomností, tak snad ještě jedno bychom zvládli, co myslíš?“

„Haninko, to víš, že ano, a nemohli bychom začít pracovat na miminku už nyní?“

To mně hodně rozesmálo.

„No já myslím, že zkusit bychom to mohli, jestli jsme to nezapomněli,“ a oba jsme se od srdce zasmáli.

„Taky ti chci ještě říci, že Leuška musí chodit před školou do školky, Jakoubek je taky ve školce, a mně je tu bez nich smutno, než je po obědě vyzvednu ze školky. Měla bych i já vysněnou velkou rodinu.“

„Pokud ti to zdravotně nebude vadit, já budu jen a jen rád.“

Pohladil mně a políbil a v jeho očích to toužebně zajiskřilo.

„Jen mám strach o tebe, mně ty porody daly zabrat víc jak tobě, spousta krve, tvé bolesti to mě přivádělo na pokraj šílenství. Ještě dost dlouho se mi to ve snách vracelo.“

„Ale lásko, tak to příroda přeci zařídila, v bolesti se zrodí nový život a pak na vše zapomeneš, když držíš v náručí to malé stvořeníčko. Neboj, já to zvládnu a ty, když nebudeš chtít, k porodu nemusíš.“

„Tak to ne, já to s tebou taky do třetice zvládnu, bude to naše další společné dítko a já při tobě budu stát, tak jsem ti to i před Bohem slíbil.“

Něžně jsem ho políbila. A tak štědrovečerní noc byla ve znamení velké lásky, touhy zplodit dítě a jak řekl Zdeno: začali jsme pracovat na třetím miminku.

Nebylo to sice jednoduché, vzhledem k věku a nemoci Zdena, ale další vánoce, těsně před Štědrým dnem, jsem měla ten nekrásnější dárek, malou Haninku. O jménu Zdeno nediskutoval, bude to jen a jen Haninka. Já jsem byla samozřejmě velmi ráda.

Bylo nás pět a byli jsme nesmírně šťastni.

Leu a Kubu miminko dost zaměstnávalo, stále ho sledovali v kolébce, prohlíželi si ho, hlásili mi, co zrovna dělá, byli při všem, co jsem s Haninkou dělala. Byli na ni moc hodní, Lea vozila, houpala kolébku, vyměnila panenky na naši živou panenku Haninku, Kuba ji stavěl hrady, prý pro naši malou princeznu, jak jí říkával Zdeno. Kuba jí dával do kolébky svá nejoblíbenější autíčka a hračky, Lea zase své nejmilejší panenky, takže občas nebylo kam Haninku položit, ale žádná hračka se nesměla dát pryč.

„Mami,“ říkaly děti, „máme Haninku rádi a je dobře, že je u nás. Proto jí dáváme naše nejmilejší hračky.“

Leuška se mnou každý den koupala Haninku, připravila mi vše potřebné a za týden už věděla, co s ní vše dělám. Byla velmi vnímavá. Taky věděla, jak připravit mlíčko, kolik se čeho dává. Neustále mne pozorně sledovala.

Když jsme jednoho dne vykoupaly obě Haninku, řekla: mami, musím se jít tatínka něco zeptat.

Odešla. Večer mi potom Zdeno vše vyprávěl.

„Přišla ke mně a povídá: »Tati, až budu velká, budu mít i já čas lásky a potom se mi narodí miminko jako je naše Haninka?« »No někdy se to tak stane.« »A taky ji budu koupat jako maminka Haninku?« »No to budeš muset Leo, ale teď zatím pomáhej mamince.« »To já ráda dělám tati, koukám, jak se to Hanince líbí, už jsem ji také dávala mlíčko a maminka seděla vedle mě.« »A jak ti to šlo?« »Maminka říkala, že jsem jako velká máma. Chtěla bych být velkou mámou.« »Ale Leuško, to si ještě počkáš, ale určitě se dočkáš.« Koukala na mne, zda to myslím vážně a řekla: »No jo, tak si budu muset počkat, maminka se má, že čekat nemusí.« »Ale Leo, maminka je velká.« »No ach jo, to bude doba, než budu velká.« Zamyslel jsem se a pro sebe si řekl: co by dospělí dali za to, aby byli malí, nebo alespoň mladí.“

Jak je to úsměvné. No zkrátka dětský svět. Tomu dospělí moc nerozumí a tak snad je lepší se do něj moc nemíchat. Ale často mi jejich slova vehnala do očí slzy.

Děti jsou bezelstné a milují opravdově, bez podmínek a to je na nich to krásné. Mirek říkával tátovi:

„Tati, nevěřil jsem, kolik na stará kolena budeš mít ještě dítek. Moc ti to přeji.“

„Víš Mirku, po většinu života jsem neměl úplnou rodinu, byli jsme jen my dva a dnes jsem s Haninou a našimi dětmi a to je úplně jiný život. Moc si užívám to, o co jsem byl v mladším věku ochuzen, jen aby mně nezradilo zdraví. S Haninou je pohádkový život, je výborná máma našim dětem a pro mě je ta nejúžasnější milenka. Ani ve snu jsem si nedovedl představit, že by se do mě mohla zamilovat tak mladá, krásná a něžná žena, plná pochopení a lásky ke mně. Touží po mně a já moc a moc po ní a je to až neskutečně úchvatné.

Někdy si myslím, že žiju v pohádce. Na stará kolena mi osud dopřál, abych byl nevýslovně šťasten, i když jsem si prošel taky dost velkými zdravotními problémy.

V této době Haninka neuvěřitelně při mně stála a dodávala mi síly. Chodila za mnou každý den, viděl jsem, jak ji to zmáhá, protože byla těhotná s Jakoubkem. Jen milující žena tohle dovede zvládnout a tou Haninka je. To špatné je doufám za mnou a přijdou už jen dobré časy, kdy si mohu užívat děti a Haninu.“

Mirek při jeho slovech měl velmi smutné oči a zadržoval slzy. Možná, že i teď si uvědomil, jaké by to bylo, kdyby byl nyní na místě svého táty a tu romantickou pohodu si užíval se mnou a našimi dětmi. Ale osud to chtěl jinak. Zdeno nezapomněl, že mému svatebnímu prstýnku chybí ještě dodat jeden diamant za Haninku. V krátkém čase ho doplnil a byl moc krásný.

Naši se k nám přestěhovali, bydleli ve Zdenově vile a oba mi moc pomáhali.

Byl to krásný čas. Firmě se dobře dařilo. Zdeno býval často doma a přenechával některé věci na Mirkovi, který vedl firmu dobře. Nikdy jsem v životě nelitovala svých rozhodnutí, protože život se Zdenem a všemi našimi dětmi stál za to. Rozdávala jsem svoji lásku mezi všechny děti a Zdena. I on mi lásku opětoval. Kradli jsme každou chvilinku, kdy jsme se vášnivě líbali, nejvíce jsme si ale svoji lásku vyznávali a milovali jsme se hlavně večer, kdy už naše ratolesti spinkaly. Zdeno byl dětem úžasným tátou a kamarádem. Bylo to láskyplné, až romantické, byli jsme spokojeni, šťastni, všichni jsme se dohromady scházeli a byla z nás jedna velká a šťastná rodina.

A co je v rodině, je v rodině a musí to tam i zůstat...

Podej pomocnou ruku...

A maturita je zdárně za námi. Celý náš třídní holčičí kolektiv se bude muset rozloučit. Řada z nás nastoupí do zaměstnání, ty, kterým to lépe myslí, to půjdou zkusit na vejšku.

Loučení bude smutné, ale tak to život přináší. Slíbily jsme si, že se budeme častěji scházet na srazech, abychom se viděly a připomněly si ta krásná školní léta.

Ani jsem netušila, jak často se budu se svojí kamarádkou Ivou, se kterou jsem seděla celá čtyři léta, scházet - a jak to vše dopadne. Ještě maturitní večírek a za bezstarostnými školními léty je definitivní tečka.

Nastoupila jsem do zaměstnání jako referent majetkové správy. Práce se mi líbila, byl tam mladý a docela pohodový kolektiv. Můj šéf byl asi třicetiletý svobodný kluk, který měl bakalářské studium na VŠE. Byl pohledný, sympatický i chytrý. Nelíbil se jen mně. Život utíkal, já se zaběhla do práce a za chvíli nebylo ani poznat, že jsem tu služebně nejmladší. Šéf mi začal dávat složitější úkoly, protože jsem byla hodně pečlivá a vše do koruny jsem musela mít v pořádku. Zvykl si, že práci neodbývám a že mi to i myslí.

„Hele, Dano, proč jsi nešla na vejšku? Já myslím, že bys ji, alespoň jako já, v bakalářském studiu dokončila.“

„Miloši asi ne, já nejsem na matiku a na ekonomce jí je dost a k tomu ještě i statistika, nemělo by to cenu meškat čas a potom skončit.“

Trvalo to ještě delší dobu, ale oficiálně jsem asi za rok a půl byla jmenována jeho zástupcem. Docela mně to potěšilo, hlavně finančně. Ale zase to neslo s sebou dost práce.

Jednoho dne mi Miloš při ranní kávě povídá.

„Nešla bys, Dano, večer na volejbal? Máme takovou partu a scházíme se jednou týdně na volejbale a potom dáme pivko.“

„Jo, to bych ráda.“

Ráda jsem sportovala a tak jsem byla vděčná za nabídku. Řekla jsem mu, kde bydlím a ať mě vyzvedne.

Byl přesný. V šest hodin mi pípnul mobil a já vyběhla vstříc volejbalovému utkání amatérů. Hráli všichni docela obstojně a tak po dvou hodinách jsme toho měli všichni tak akorát. Sprcha, převléknutí a můžeme se přesunout do baru na pivko, to hlavně chlapi, nebo vínko pro naši trojici dívek. Všichni jsme poklábosili a slíbili si, že se za týden zase sejdeme. Přeci jen jsme všichni z kanceláří a tak trochu toho sportu potřebujeme, aby pod námi nepraskly židle.

Miloš mně vyprovodil domů. Povídali jsme si o škole, o firmě a tak obecně.

„Co kdybych tě pozval v sobotu do kina a potom bychom si někde dali večeři?“

„Jo, to by šlo,“ říkám, „nemám zatím žádný program.“

A tak mě v sobotu vyzvedl před domem odpoledne a vyrazili jsme do kina. Po kině jsme šli do příjemné pizerie, kde moc dobře vařili. Dali jsme si špagety s rajčaty, vínko a povídali si. Čas ubíhal a já začala cítit, že by mne Miloš snad chtěl sbalit. No uvidíme, co se z toho vyvine. Najednou mně lehce pohladil ruku a řekl:

„Líbíš se mi, jsi chytrá, což je u ženské dost vzácná kombinace. Navíc nejsi drbna jako některé naše spolupracovnice, což to máš u mě velký plus. Jsi zadaná?“ optal se z ničeho nic.

„Ne, jsem v tuto chvíli volná.“

„Nemohli bychom být spolu?“

„Proč ne, zkusit bychom to spolu mohli.“

A tak jsme začali randit. Chodili jsme do kina, na večeře, jezdili na výlety, na lyže, sportovali. Bylo nám spolu dobře.

„Dano, znělo v telefonu, chtěl bych tě představit svým rodičům,“ řekl po delším čase.

„Myslíš, že náš vztah je už tak pevný, že dojde na oficiální představení rodičům?“

„Z mé strany ano.“

„Dobrá, já souhlasím.“

Ještě než stačil naplánovat setkání s jeho rodiči, jsem pro změnu zase já naplánovala výlet na Šumavu.

Bylo to sice jen na prodloužený víkend, ale užili jsme si ho. Chodili jsme po Šumavských lesích a hvozdech u Černého a Čertova jezera, navštívili jezero Laka. Večer jsme vychutnávali nějaké dosti vyhlášené speciality hotelu, popili vínka a po večeři jsme šli pozorovat noční oblohu a pak se dlouho do noci milovali.

Ráda jsem se s ním milovala. Jeho milování mělo krásnou romantickou předehru, spoustu něžných slovíček, krásných, milostných vyznání a pak... To se už nedá ani popsat. Zkrátka, milování pro oba bylo velmi příjemné.

„Rád se s tebou miluji Dani, z tvé strany je to od srdce, něžné, láskyplné a já si to moc užívám.“

„I já se Miloši s tebou moc ráda miluji, dostávají mne ty tvoje nádherné předehry, které krásně vyústí v něžné milování.“

Kdo se na nás podíval, bylo mu jasné, že žijeme jeden pro druhého, že se milujeme, oči jsme měli jen pro sebe, různě jsme se dotýkali, hladili, líbali, tak jak to zamilovaní dělávají. Nikdy jsem nepozorovala, že by Miloš pokukoval po nějakých jiných ženských, to spíš já jsem se podívala po pěkným chlapovi. Ale měla jsem Miloše, tak ostatní bylo tabu. Nikdy jsem neměla dva chlapy najednou.

V sobotu večer, když jsme se chystali na večeři, si Miloš oblékl košili, místo riflí sváteční kalhoty.

„Kam se chystáš?“ pravím.

„Ale tak jsem se trochu hodil do gala, ať pořád nechodíme jen v tričku a riflích.“

I já jsem se tedy přizpůsobila jeho ohozu. Vzala si krátké šatičky, které zvýraznily moji sportovní postavu a dost vyvinutý hrudník. Jejich výstřih lehce odhaloval vše, čím se žena může pyšnit na svém těle a co mně Bůh nadělil do vínku.

„Moc ti to sluší, jsi stejně krásná ženská a já jsem do tebe blázen.“

„I já tě Miloši miluji, je mi s tebou hezky.“

Vyrazili jsme do jídelny. Na našem stolu byly krásně uvázané květiny.

„Hele Miloši, to asi není náš stůl, já se dojdu zeptat, kam si máme sednout.“

„Nemusíš, sedět budeme zde.“ Začala jsem něco tušit.

Servírka přinesla lahev šampaňského a rozlila jej. Odešla, aby za chvíli donesla ještě jídelní lístek.

Miloš se na mne díval, jako kdyby se mu nějak nechtělo jíst, ale že by raději se mnou dělal ty hezčí věci..

„Co se tak šibalsky usmíváš,“ pravím.

Povstal, klekl přede mnou a řekl:

„Miluji tě, je mi s tebou moc hezky a chtěl bych si tě vzít za ženu. Staneš se mojí ženou?“

Byla jsem hodně zaskočená, i když jsem něco tušila.

„Ano, i já to tak mám a tak bych chtěla s tebou spojit svůj život.“

Povstal, navlékl mi krásný zásnubní prstýnek a něžně, ale dlouho mně líbal. Potom jsme si připili na naše zásnuby a objednali večeři. Protože to byla poslední večeře našeho prodlouženého víkendu, tak po ní byl taneční večer. Asi hodinu jsme se zdrželi, tancovali jsme, ale pořád nás naše láska táhla do pokoje, kde jsme se až do hluboké noci milovali. Bylo to neuvěřitelně krásné. Povídali jsme si, jak si zařídíme život, kolik si pořídíme dětí a tak...

Ráno jsme odjeli zase do našich domovů. Víkend snů skončil. Vůbec se nám nechtělo, ale život je život. Za dva týdny jsem byla při obědě představena jeho rodičům. Otec byl inženýr, matka lékařka a jeho bratr studoval v zahraničí a nebyl doma. Popovídali jsme si a jeho rodiče byli rádi, že jsme se zasnoubili a tak budeme přemýšlet o svatbě. Ptali se, jakou bychom si přáli svatbu a my, že jen takovou hodně malou a později, že si ji neformálně oslavíme s kamarády a přáteli.

Rodiče souhlasili. Otec byl už v letech, tak řekl:

„Rozhodli jsme se, že po svatbě vám přenecháme tento dům a my se odstěhujeme do paneláku.“

David, jako Milošův bratr, má svůj byt v jiné části Prahy.

Miloš i já jsme byli hodně a příjemně překvapeni. Když mně Miloš vyprovodil domů, hodně jsme o všem přemýšleli, jak si to uspořádáme a jak tam budeme žít.

Bylo na mně, opětovat představení mého snoubence mým rodičům. I u nás byla skvělá nálada. Pohovořili jsme, tatínek a bratr přislíbili pomoc při rekonstrukci a tak jsme měli na další dobu nějak naplánován život. Byla to samá práce, starosti, zařizování, ale na konci toho všeho bude krásné bydlení.

Dny utíkaly. V práci se rozkřiklo, že jsme spolu, že jsme zasnoubení a budeme se brát. Někteří, jak to bývá, nám lásku přáli, jiní záviděli a jistě se našli i tací, nebo spíš takové, které nám to nepřály vůbec.

Svatba byla moc krásná. Já měla půjčené krásné šaty, k tomu dvě družičky. Obřad byl v kostelíku ve Špindlu a hostina v malém penzionu. Užili jsme si ji, tancovali jsme, vyprávěli si vtipy, zpívali a tak to nějak uteklo a byla skoro půlnoc. Rozloučili jsme se a odešli jsme do svatebního apartmá, kde jsme si první novomanželskou noc užívali až do brzkého rána. Hodně jsme se milovali, moc jsme po sobě toužili, Miloš mne hladil a pořád mi vyznával lásku, já ho něžně objímala a líbali jsme se tam, kde jsme to oba měli nejraději a hlavně, krásně jsme se milovali.

Druhý den jsme se rozjeli do našich domovů. Před námi byl společný život a v první etapě rekonstrukce domu. Rozhodli jsme se, že ji dáme udělat firmě, můj tatínek bude dohlížet a některé práce udělají spolu s bratrem.

Za čtyři měsíce byl dům hotov. Začalo zařizování. Miloš jednoho večera řekl:

„Dani, je to tvé království, já se moc nevyznám v těchto věcech, tak si dům zařiď podle svého.“

Užasla jsem, jak byl tolerantní. Vždy jsem mu představila, jak budou vypadat jednotlivé místnosti a pak jsem práci zadala truhláři. Moc mně to bavilo.

Interiér jsem dozařizovala záclonami, koberci a doplňky. Někdy jsem z toho byla celá unavená a nebylo mi zrovna moc dobře. Miloš viděl, jak jsem utahaná, radši jsme v zařizování zvolnili. Mně ale bylo pořád nevolno a tak jsem se vypravila k doktorovi.

Byla jsem těhotná ve třetím měsíci.

Protože jsme s Milošem chtěli dvě děti, docela jsem se těšila, jak mu to řeknu a zároveň jsem byla zvědavá, jak na to bude reagovat. Přišla jsem domů, uvařila večeři a říkám:

„Lásko, musím ti něco říci.“

„Stalo se něco?“

„No jak se to vezme, jsem tři měsíce těhotná.“

Koukl na mne, vstal ze sedačky, popošel ke mně a vášnivě mne začal líbat.

„To je přeci krásné, chtěli jsme děti, tak jedno budeme mít, akorát to vyjde do porodu a dům bude zařízen a miminko už budeme mít v novém domě. Sice už nebudeme moci někam moc cestovat, alespoň tak dva roky. Potom si to vynahradíme pak už zase budeme jezdit s naším dítkem.“

„Miloši, cestování si ještě užijeme, ale já se moc těším na miminko.“

Oboje naše rodiče byli šťastni, že budou mít vnouče. Dům jsme dozařídili, nastěhovali se a ještě před porodem jsme zařídili dětský pokoj, protože jsme věděli, že budeme mít kluka. Na něj se těšil Miloš a jeho rodiče, že bude pokračovatelem rodu. Já se nemohla dočkat porodu, až budu své první miminko chovat.

Dočkala jsem se. Před vánocemi, se mi narodil chlapeček Vít, Vítek, nebo Víťa, jak chcete. Byl to krásný kluk, zdravý, černé vlásky po Milošovi a měl i jeho modré oči.

Byla jsem moc šťastná. Za miminko jsme od Miloše dostala krásné rodinné šperky, děděné po několik generací. Sezvala jsem rodinu a mimo mě, všichni oslavili důkladně našeho syna, myslím tím, že pivo, víno a slivovička tekly proudem.

Synek dostal od prarodičů do vínku peníze a nějaké hračky, jak to kdo finančně utáhl, ale mohu říci, že Milošovi rodiče nikterak nedávali najevo, že jsou vysokoškoláci a jejich možnosti jsou jinde než možnosti mých rodičů. To se mi líbilo.

Ve třech jsme začali žít v novém domě. Byl to čas lásky, milování, těšili jsme se ze synka, Miloš vyjížděl s kočárkem na dlouhé procházky, já doma uklízela, odpočívala, obstarávala zahrádku. Byl to obyčejný, ale pro nás velmi šťastný život. Nikdo z nás netušil, kam se naše cesty budou vcelku brzy ubírat...

Za nějakou dobu přišla pozvánka na třídní sraz. Docela jsem se těšila.

Koupila jsem si krásné šaty, Vítka bude hlídat babička doktorka, ale já se celkem brzy vrátím, tak nebude problém. Už jsem ani nekojila a Vítek byl moc hodný. Plakal málo, spíš jen broukal a hrál si se spoustou hraček.

Na srazu nás bylo hodně. Přišly krom dvou všechny. Povídaly jsme, každá něco prozradila o svém životě a co se stalo od posledního srazu. Nejvíc jsem si povídala s mojí kamarádkou Ivou, se kterou jsem seděla v lavici. Byla vdaná, ale nějak se mi zdálo, podle její řeči, že honí chlapy, nějak jim to v manželství neklapalo. Nechápu, ve škole byla spíš taková puťka.

Užily jsme si sraz a já okolo desáté jsem se odebrala taxíkem k domovu. Doma byl klid, Miloš klimbal u televize, Vítek spinkal, babička sledovala televizi.

„Děkuji moc, babi, za tvoji pomoc.“

Vyprávěla jsem, jak se vyvedl sraz.

„Nechceš tu přespat? Zítra Miloš dojede pro dědu a budete tu na oběd?“

„Děkuji za pozvání, to by bylo milé.“

Stejně jsem vytušila, že si v duchu přála, abych jí to nabídla. Měla jsem je ráda. Rádi k nám chodili, ač jsem nechtěla, dávali nám peníze a hlavně Vítkovi kupovali oblečení, hračky. Oni spolu s námi byli velmi šťastni, že Vítka mají.

Babině jsem ustlala v pokoji pro hosty, dala rozmrazit maso na zítřejší oběd. Babička ještě stihla zavolat dědovi, že u nás bude spát a že Miloš zítra po desáté pro něj přijede na oběd. Bylo už hodně pozdě a tak jsme šli všichni spát.

Miloš mne k sobě přivinul a tiše zašeptal:

„Miluji tě lásko moje, docela se mi po tobě stýskalo.“

„I já jsem se na tebe těšila, hlavně na tvoje pohlazení a políbení,“ a usmála jsem se.

„Tento tvůj úsměv mne vždy dostane, neboť vím, jak moc se se mnou chceš milovat a já, jak moc po tobě toužím. Mám s tebou moc krásný život a to jsem si vždy přál.“

Ještě dlouhou dobu jsme se mazlili a milovali a bylo to zase moc krásné.

Život utíkal, Vítek rostl, oboje rodiče odešli do důchodu a tak se střídali v hlídání, užívali si Víťu na zahradě, kde byl klid. Vítek tam měl pískoviště, houpačku, v létě bazének, byla tam doslova pohoda. Já jim jen donesla občerstvení a tak jsme byli všichni moc spokojeni.

Jednoho dne mi dopoledne volá spolužačka Ivana. Bydlela nedaleko města v malé vesnici.

„Co bys řekla tomu, že bych dojela autem a odpoledne bychom se setkaly i s dětmi.“

„To budu určitě ráda. Přijeď.“

Za dva dny dorazila, jak jsme se dohodly. V zahradě byla pohoda nejen pro nás, ale hlavně pro naše děti.

Ivana mi vyprávěla, jak manželství není nic moc, uvažuje o rozvodu, no probraly jsme toho dost. Z práce dorazil i Miloš. Pozvala jsem ho, ať si jde k nám posadit. Najednou jsem viděla, jak Ivana ožila, asi se jí můj manžel líbil.

Začala se tak nějak předvádět. Ne že by to na Miloše nějak zvlášť působilo, ale poprvé jsem uviděla, že i on se s ní baví víc, než jak jsem ho znala. Neměla jsem ve zvyku pro pár slov dělat povyk, ale tentokrát se mi to zrovna moc nelíbilo.

Když odjela, řekla jsem mu:

„Koukala jsem, jak ti nebyla lhostejná.“

„Ale jdi, to nemyslíš vážně?“

„No myslím, tyhle věci poznám a už jsem se o tom nechtěla bavit.“ Byla jsem rozladěná a nechtěla jsem se s Milošem ani milovat, což nesl dost nelibě. Ráno mne jako vždy políbil, než odešel do práce a život plynul dál.

Netrvalo ani měsíc a telefon. Ivana.

„Prosím tě, nemohla bych s dítětem u tebe přespat? Pohádali jsme se s manželem, profackoval mě a vyhodil z bytu.“

„Jo přijeď,“ souhlasila jsem, ale ve skrytu duše spíš jen proto, že mi šlo o dítě.

Dorazila. Vyprávěla, co se událo. S Milošem jsme jí slíbili, že tu může být tak měsíc, než si najde podnájem, protože byt byl jejího manžela a Ivana nechtěla snášet každodenní hádky.

A to byla ta osudová chyba. Hlavně moje, protože já mám dost velké sociální cítění a každému vyhovím, nebo pomohu. Nikdy bych si nepomyslela, že se mi to jednou šeredně vymstí.

Ivaně se u nás líbilo, jak to máme zařízené, jak jsme spokojení, jak se milujeme a tak.

Jednoho dne říkám:

„Ivano, musím odjet do Prahy na kontrolu k lékaři, pohlídala bys Vítka, vrátím se večer.“

„Není problém, Dani, klidně jeď.“

Nic netušíc, jsem odjela, věděla jsem, že je o malého postaráno, proto jsem nespěchala a spojila dobré s užitečným a ještě jsem prochodila nějaké nákupy. Slíbila jsem, že přijedu až v půl osmé. Protože jsem měla už nakoupeno odjela jsem dřív.

K domovu jsem dorazila okolo čtvrté hodiny, děti jsem našla podle hlasu hrát na zahradě a francouzským oknem z obývacího pokoje jsem slyšela divné zvuky. Až tak divné nebyly, jen jsem si nemyslela, že bych je mohla slyšet z mého domu. Byly to milostné vzdechy mého manžela a Ivany. Vešla jsem do domu a dost dlouho jsem se dveřmi koukala, jak provádí sex, no dost náruživý sex, až mi z toho bylo dost zle.

Nevím sice, jak mne napadlo alespoň kousek této scény natočit na mobil, jako kdybych tušila, že se to bude jednou hodit. Vůbec si mne nevšimli až po delší době, když jsem promluvila.

Najednou seděli oba na sedačce tak, jak je Bůh stvořil, a čekali, co se bude dít.

„Ivano, obleč se a okamžitě vypadni,“ pravím. „To má být vděk za moji pomoc?“

Ani nepípla, sbalila věci, dítě a odešla.

Nikdy už taky na sraz spolužáků nepřišla. Moc dobře věděla proč. Když byla z domu pryč, nastalo zlověstné ticho.

Miloš čekal, kdo začne první. Ani mi nemusel nic říkat, začala jsem sama.

„Zítra se odstěhuji k našim,“ suše jsem konstatovala, „a zažádám o rozvod.“

„To snad nemyslíš vážně, kvůli jednomu úletu?“

„Úlet jeden nebo několik, to už je jedno. Udělal jsi to jednou, uděláš to po druhé a i vícekrát. Nevěřím ti. Jen nechápu, jak jsi mi to mohl udělat.“

Podíval se na mne a řekl:

„S tebou je krásné, něžné milování, ale s ní je pěkný tvrdý sex.“

„Myslíš, že je to tím, jak u toho řve? To tě vzrušuje?“

„Jistě že jenom to ne, má takovou taktiku, o které jsi možná ani neslyšela.“

„To už ani neříkej!“

„Hele, Evi, zapomeň na to, byl to jenom sex, zkusíme to spolu znova, nechoď pryč.“

„V žádném případě. Ani na mne nesahej, dělá se mi z tebe zle. Spustit se s návštěvou a k tomu ještě v našem domě. Že ti to není blbý!“

„Ale vždyť šlo jenom o sex.“

„A to je málo?“ pravila jsem.

„Jak pro koho,“ řekl.

„Tak pro mě je to tak moc, že to nemohu unést a raději odejdu.“

„A jak to řeknu našim?“

„To je tvůj problém.“

Ještě pořád něco mlel, ale už jsem ho neposlouchala. Začala jsem balit své a Vítkovy věci. Zítra zavolám mamince a odstěhuji se, Je dobře, že mám kam jít.

A tak podlou zradou skončil náš krátký, doposud krásný společný život.

Prostě za vším vždy hledej jen a jen sex, zatemnělý mozek a potom ty následky a nejvíc to bolí, když je v tom svazku dítě nebo děti. Pro ně je to vždy velmi bolestivé. Dospělí se s tím nějak srovnají, ale děti? Mají špatné vzpomínky na celý život.

A taky, někdy dobře míněná pomoc se může zlem odměnit.

Od této doby jsem už celý život byla velmi opatrná někomu pomáhat. Byla to pro mě obrovská životní zkušenost, která mne bohužel stála manželství. Uvědomila jsem si to příliš pozdě...

Druhý den jsem se odstěhovala. Naši z toho byli dost zničení, bratr chtěl jít Milošovi doslova rozbít hubu.

„Uklidni se, s tím nic nenaděláš, stalo se to, to nevezmeš zpátky,“ brzdila jsem ho v jeho jednání.

Zabydleli jsme se s Vítkem a já podala návrh na rozvod.

Ten proběhl bez problémů, zřejmě mu jeho rodiče dost důrazně domluvili. Na vše přistoupil, ale co naplat, část mého života je pryč.

Miloš si Vítka vůbec nebral. Nejevil o něj zájem.

Po rozvodu mi volala babička doktorka. Nebyl důvod se na ni zlobit, ona, jak jsem později zjistila, z toho byla dost zdrcená. Pozvala mne na oběd a na celé odpoledne i s Vítkem.

Vše jsme si vyříkaly, a aby nebylo pochyb, že jsem si třeba něco vymyslela, tak jsem ji z mobilu předvedla video. Bylo na ní vidět, že jí to dosti vyvedlo z míry. Bylo to dost nechutné, ale věděla, že jsem si nic nevymyslela.

Domluvily jsme si, že ji Vítka budu po domluvě půjčovat, neboť ho milovala, rozmazlovala a hlavně u ní byl v dobrých rukách. Neměla jsem to srdce jí říci, že jí ho moc nebudu půjčovat. Ale taky musím říci, že ona se mi snažila pomoci finančně i nad rámce synových alimentů, ale musela jsem slíbit, že to nikomu nebudu říkat. Měli jsme spolu hezký vztah a můžu říci, že mi třeba i sem tam koupila - svetřík, halenku a tak. Pořád se tak nějak styděla za syna. Jo děti, ty nás někdy dost překvapí a i nám obrátí život naruby, ale pořád přeci jen, jsou to naše děti. Tak ta zlost a vztek časem vždy vyprchá...

Rozhodla jsem se jít do práce. Do původní firmy se mi nechtělo, neboť byl nesmysl, aby mi šéfoval exmanžel. Jinde ve firmě místo nebylo. Jedna moje dobrá známá mi dohodila místo u jednoho advokáta, kterému odešla sekretářka do důchodu. Okamžitě mne přijal a byl dost rád.

Snažila jsem se co nejrychleji proniknout do tajů advokacie a s tím spojeného papírování. Dařilo se mi.

Když byl Vítek nemocen, hlídala moje maminka a tak jsem byla hodně v práci, protože kanceláři se dařilo. Se šéfem jsem měla velmi dobrý vztah. Byla jsem pracovitá, pečlivá, občas jsme si uvařili kávu a probírali naše soukromé životy. On byl vdovec a měl dvě dospělé děti, dcery. Studovaly v Praze a měly tam i vlastní byt. Domů jezdily zřídka. Tak se můj šéf Pavel staral sám o sebe.

Byl silnější postavy, tak metr osmdesát, značně prošedivělé, na ježka ostříhané vlasy a krásné hnědé oči. Měl laskavý, tichý hlas. Byl chytrý, neustále upravený, dbal na slušné vystupování a to vyžadoval i v kanceláři. Když něco potřeboval, co se dotýkalo domácnosti, vždy se přišel poradit se mnou, aby ostatní nevěděli.

Měla jsem svoji kancelář. Každý den jsem pro sebe a pro něj uvařila kávu, řekli jsme si, co nás pracovního ten den čeká a když zbyl čas, tak i něco ze soukromí.

Brzy jsem znala jeho život a on můj. Neměla jsem před ním tajnosti a myslím, že ani on přede mnou. Vzájemně jsme se respektovali. Několikrát jsem i musela do práce v sobotu. Na peníze jsem si vůbec nestěžovala, platil mne královsky.

„Evi, až budeme v sobotu hotovi, pozval bych vás na něco dobrého. Jela byste se mnou?“

„Proč ne? Zajistím si hlídání a můžeme vyrazit.“

Byl evidentně rád, že jsem jeho pozvání přijala.

Po pracovní sobotě jsme spolu asi okolo druhé hodiny vyrazili na pozdní oběd. Vzal mne do pěkného hotelu. Nabídl mi víno a vybrali jsme si jídlo.

„Evi, je mi s vámi moc dobře, rozumíme si, respektujeme se. Jsem rád, že jsem dal na doporučení a vzal si vás do své kanceláře.“

„I mně pane doktore se práce líbí a jste moc fajn šéf. Těším do práce, ale i na vás.“

„Já se ale musím Evi přiznat, že jsem se do vás v mém věku zamiloval,“ řekl doktor. „Pro vás to bude asi úsměvné, ale nemohu si pomoci.“

„No, i mně je s vámi dobře a myslím, že jsem jen krůček od hlubšího vztahu.“

„Mohu vám nabídnout tykání?“ pravil.

„Ano, souhlasím.“

Podali jsme si ruce a lehce se políbili. Byl to něžný polibek a pohlazení vonící luxusní kolínskou.

„Evi, to je pro mě po dlouhé době, vlastně po smrti manželky, což už je sedm let, nejkrásnější den v mém životě.“

Zdrželi jsme se o dost déle, než jsem předpokládala, protože jsme se hladili, líbali a hodně jsme si navzájem otevírali naše srdce. Když mne odvezl před dům, ještě nějakou chvilku jsme poseděli v autě, držel mne za ruce a stále se na mne díval.

„Evi, jsem moc zamilovaný, pokud bys náš rodící se vztah brala jen na přechodnou dobu, budu rád, když mi to řekneš, mám už nějaké roky a moc by mne zranil nějaký rozchod.“

„Neboj Pavle. Začínáme spolu randit a uvidíme, jak se náš vztah bude vyvíjet. Třeba později zjistíš, že já ti nevyhovuji a nebudeš mne chtít.“

„Ale Evi, já tě miluji a doufám, že moji lásku budeš opětovat i ty. V tvé přítomnosti je mi moc dobře, na nic si nehraješ, jsi příjemná, milá. Moc bych si přál, abys byla jen moje a napořád. Chtěl bych s tebou zestárnout.“

„Pavle uvidíme.“

Pohladil mne a krásně políbil. Najednou se mi vůbec, ale vůbec nechtělo domů. Hladila jsem jeho tvář, hleděla mu do očí, které byly hodně upřímné a zlehka jsem ho líbala. Líbala jsem ho tak dlouho, až moje polibky byly velmi vášnivé a to už Pavel nevydržel a krásně mi vyznal lásku. Nic krásnějšího jsem do této doby neslyšela.

„Já tě mám Pavle plnou hlavu a hezky se mi bude usínat.“

„I mně Evi, určitě budeš v mých snech. Zítra ti zavolám a řeknu, jaký jsem měl sen.“

„Budu čekat a těšit se.“

Už jen letmým polibkem jsme se rozloučili, já ještě zamávala, on pozvednutím ruky pozdrav opětoval. Byl to krásný závěr dne. Vítek už spal a maminka hned poznala, že ta práce netrvala až do těch pozdních hodin. Nevyptávala se, ale v duchu mi jistě to štěstí přála..

Začali jsme spolu hodně randit. Ráno jsme se polibky vítali v kanceláři, často jsem uvařila a pozvala Pavla k nám domů, on mne brával na obědy, či večeře, bohužel neuměl vařit. Prala jsem mu, vyžehlila. Často jsem k němu chodila do domu, abych mu pomohla, byl moc vděčný, pak jsme obyčejně jeli na večeři a později jsem i u něj přespávala.

Byla to krásná láska. Velmi jsme se milovali, byl ke mně něžný. Byla jsem do něj blázen. Scházely mi jeho něžné doteky lásky, jeho polibky. Hodně jsme si volali, když jsme zrovna nemohli být spolu. Byli jsme doslova zamilovaní až po uši. Pavel věděl, že já jsem o hodně mladší, ráda se miluji, ale jeho věk nelze zastavit.

Jednoho dne se zeptal:

„Evi, je mi s tebou moc krásně, moc tě miluji, ale vidím, že věk nezastavíš a já ti brzy nebudu v milování stačit. Budeš mne ještě i potom chtít?“

„A myslíš Pavle, že láska je jenom v sexu? Mně je s tebou dobře, rozumíme si, ctíme se a potom se i fyzicky milujeme. Máš rád mého syna, já i tvoje dcery, se kterými jsi mne seznámil a několikrát jsme se setkali. Nikdy tě neopustím, vždy se při milování dá vymyslet řada věcí, jak uspokojit obě strany, nemyslíš?“

Láskyplně se na mne pořád díval a věděl, že to, co jsem mu právě řekla, jsem řekla od srdce a že to tak i bude. Pohladil mne a řekl:

„Nechci být do konce života sám, mám tebe, lásku, kterou miluji z celého srdce a chtěl bych si tě vzít za manželku.“

Souhlasila jsem.

Týden na to mne Pavel požádal při večeři v jednom malém, útulném penzionu v horách o ruku. Byla jsem moc šťastná. Do rána jsme se milovali, líbali, vyznávali si lásku, zkrátka byla to romantika jako z filmu. Nechtělo se nám zpět domů. Už jsme chtěli být jen spolu.

Za týden, když jsem v jeho domě zůstala zase do rána, jsme naplánovali malou, rodinou svatbu. Bude v kostelíku ve Špindlu. Hostina pak v jednom luxusním hotelu. Za svědky nám budou Pavlovy dcery a přijedou moji rodiče, bratr a Vítek.

Svatba byla moc hezká, já měla smetanový kostýmek a Pavel luxusní černý oblek. Moc mu to slušelo, omládl a krásně voněl zvláštní přitažlivou vůní. Když mne viděl v kostele, leskly se mu oči.

„Jsi Evi, krásná a já jsem nejšťastnější na celém světě.“

I holky viděly, jak táta omládl a je šťastnej.

„Evi, říkaly, nesmíš ho zradit, moc by mu to ublížilo, řekl nám, že tě moc miluje a je s tebou šťastný.“

„Nemějte strach i já to tak mám, je mi s ním dobře, milujeme se, má rád mého syna a to je nejdůležitější. Chci s ním zestárnout.“

Naše svatební noc byla plná vášní, milování, noc mnoha slovíček, která vyznávala lásku z obou stran. K ránu jsme usnuli, až nás museli před obědem vzbudit. Nechtělo se nám, ale nedalo se nic dělat. Neradi jsme se vraceli domů a do práce.

Po příjezdu jsme se postupně odstěhovali s Vítkem k Pavlovi. On chtěl, když si Miloš Vítka nebere, nejeví o něj zájem, že by bylo vhodné změnit alespoň jeho příjmení. Miloš souhlasil, no, bylo to spíš za vidinou, že nebude muset platit alimenty, což mu Pavel nabídl. Zatím žil s Ivanou, ale moc prý jim to neklapalo. Ona honila chlapy, ale vždy ho utáhla na ten její sex. Jak dlouho jim to vydrží, no to uvidíme..

My jsme si žili v pohodě. Vítek se jmenoval jako já a to bylo pro mě hodně důležité. Babička doktorka si ho brala stále skoro pravidelně. I on ji měl rád.

Pokud byl u ní, tak jsme si s Pavlem udělali prodloužený víkend a tam jsme se užívali. Chodili na procházky, v létě plavat, v zimě na lyže, pak večeře při svíčkách, vínečko a krásné noci plné milování.

„Pavle, říkám po jednom milování, měl jsi obavy, že to nebude fungovat, ale je to lepší, než jsem měla v předchozím vztahu s mladým klukem.“

Kouknul na mne.

„No, no, moc se nepyšni,“ říkám, a smála jsem se.

Objala jsem ho, líbala, hladila, věděl, že je láskou mého života a že to tak zůstane.

Na jednom krásném víkendu, když jsme se šli večer projít a pozorovat hvězdy, říkám:

„Pavle, chtěla bych s tebou dítě? Co ty na to?“

„Evi, víš přeci kolik je mi let.“

„To jistě, ale myslíš, že jedno dítě bychom nevychovali?“

Zamyslel se. „Ale jistě, bude sice mít staršího tatínka skoro jako dědečka, ale co na tom. Dítě nás bude ještě víc spojovat a i já bych si ho přál, jen se držím s ohledem na svůj věk.“

Vzájemně jsme si řekli, že dítě si přejeme a že ho spolu vychováme. Nad námi blikaly hvězdičky a svítil měsíc jako rybí oko. Pavel mně lehce položil na rozkvetlou, horskou louku a na ní jsme se moc milovali, neboť naše touhy už nesnesly odkladu.

Bylo to úsměvné, ale bylo to milování jako za mlada.

Později se ukázalo, že asi právě na této večerní louce, za svitu měsíce jsme si udělali miminko. Za nějakou dobu mi začalo být nevolno. U lékaře potvrdili, že jsem dva měsíce těhotná. Přišla jsem do kanceláře a ptám se:

„Pavle, budeš mi říkat nastávající maminko?“ a usmála jsem se. Chvíli na mne koukal, opřel se o stůl a utíral si slzy, slzy štěstí. Potom mě objal a vášnivě líbal.

„Jsem nesmírně šťastný.“

Moje těhotenství uteklo jako voda. Pavel mě doslova rozmazloval. Když mi nebylo dobře, vzal Vítka a šli na procházku, nebo jeli na výlet, pomáhal mi v domácnosti, neustále mi kupoval nějaké dárky a to ne zrovna levné. Vítek mu říkal táto a tak jsme byli rodina, do které ještě jednoho kluka, jak jsem se později dozvěděla, přivítáme. Když na ultrazvuku potvrdili, že budeme mít kluka, večer povídám Pavlovi:

„Lásko, co bys chtěl, aby se nám narodilo?“

„Je mi to Evi, jedno, jen aby dítě bylo zdravé.“

„Bude to kluk“ říkám.

„Cože?“

„Ano, kluk.“

Objal mne. „Lásko moje, dáš mi syna, nositele mého jména, moc ti děkuji.“

Volali jsme holkám a ty byly bez sebe, že budou mít malého brášku. Oběma bylo již přes dvacet let.

Těhotenství uteklo, porod byl docela lehký a narodil se nám kluk Pavel. To jsem si zase já přála a Pavel starší souhlasil. Holky se na něj přijely podívat, byly z něj unešené, přivezly hodně oblečení a hraček. Udělala jsem pro všechny společný oběd a jako velká rodina jsme byli moc šťastní.

Pavel malého Páju vozil, koupal se mnou, když plakal, tak ho nosil, hodně ho brával do náručí a při tom se s ním mazlil.

V mých očích omládl a bylo na něm vidět, jak moc je i v pozdějším věku šťastný. Pavel nedělal rozdíly mezi Vítkem a Pájou. Zkrátka byli oba jeho synové a to se mi moc líbilo. Jako rodina jsme si žili v pohodě.

Bohužel, to se nedalo říci o Milošovi, Ivaně a jejich vztahu.

Jednoho dne mi zvoní mobil. Neznámé číslo. Kdo to asi je, váhám, ale zvednu ho.

„Prosím,“ říkám.

„Tady Miloš.“

„No co mi voláš, co chceš?“

„Potřebuji s tebou něco probrat. Sejdeme se?“

„Nevím proč. Vše je vyřešené.“

„No to si myslíš jen ty, ale já myslím, že ne. Tak co chceš? To nebudu řešit po telefonu, chci se sejít.“

„Na to nemám čas,“ já na to a zavěsila jsem.

Když přišel Pavel domů, tak mu to říkám.

„Udělala jsi dobře, nebav se s ním.“

Už jsme o tom dál nemluvili. Uplynulo asi 14 dní a jedu s kočárkem na procházku, odpoledne, mezi domy, do klidné čtvrti. Najednou - kde se vzal, tu se vzal Miloš.

„Řekl jsem ti, že se chci sejít!“

„A já ti řekla, že ne.“

„Chci se vrátit, pořád tě miluji, máš se mnou dítě.“

„Jo to mám, ale o něj se nezajímáš a ani ses nezajímal, a doslova jsi ho prodal. Neplatíš alimenty, tak co ještě chceš?“

„Tebe a dítě.“

„Dej mi pokoj a neotravuj mne.“

Najednou mne uchopil za ruku, natlačil na zeď a začal si rozepínat kalhoty. On mne snad chce znásilnit! Bránila jsem se ze všech sil, ale chlapa nezmůžu, měl velkou sílu. Nijak jsem nekřičela, bála jsem se ostudy. Nikde nikdo, ale najednou z rohu vyšli dva mladí kluci. Miloš se dal na útěk.

Popadla jsem kočárek a ujížděla směrem na hlavní silnici. Přijela jsem domů a hned volala Pavlovi, co se stalo. Přijel domů a já jsem z toho byla celá bez sebe.

„Lásko, nebýt těch kluků, tak mně tam znásilnil.“

Plakala jsem, Pavel byl hodně smutný. Nechtěla jsem hned to nahlásit na policii, ale později se mi tato liknavost vymstila.

Už jsem jezdila jen tam, kde je dost lidí, což jsem moc nesnášela, nebo jsem jezdila jen s Pavlem.

Asi po dvou měsících jsem zase zkusila zajet jen trochu do klidnější části města. Nebylo moc hezky, na zemi ležel rozbředlý sníh. Kde se vzal, tu se vzal, byl tu zase Miloš.

„Tak jsem si tě stejně zase našel, to koukáš co?“

Silou do mě strčil, až jsem upadla do toho rozbředlého sněhu, rychle uchopil kočárek s mojí taškou a ujížděl pryč.

Křičela jsem, ale nikdo mne neslyšel. Neměla jsem u sebe ani mobil, zůstal v tašce. Vstala jsem měla jsem naraženou nohu a něco s kotníkem. Bolelo to dost. Pajdala jsem a v tom oblečení jsem byla jako bezdomovec špinavá.

Dorazila jsem na policii a ohlásila únos dítěte. Ihned se rozjela pátrací akce. Volala jsem Pavlovi, ten hned dorazil. Já byla celá zkřehlá, špinavá, bolela mne noha a hlavně, byla jsem v šoku. Bála jsem se, aby mu Miloš nic neudělal.

Stíží jsem policii řekla, co se stalo a co tomu předcházelo, moc jsem plakala, třásla se.

Řekla jsem policii i o tom, že mám podepsanou dohodu, když dovolí změnit dítěti příjmení, nebude platit alimenty. Proto si myslím, že bude chtít za vrácení dítěte zase peníze.

Mobil jsem neměla, nedal se lokalizovat, protože ho vypnul. Znala jsem číslo na jeho matku a tak jí volám.

„Babičko, Miloš mi unesl Pavlíka. Už se rozjela pátrací akce, pokud byste věděla, kde je, nahlaste to policii, ale ta stejně k vám dorazí.“

Byla v šoku, nevěřila.

„Je to tak, povalil mě na zem a s kočárkem ujel.“

Pavel mě odvezl do nemocnice, aby mi ošetřili zranění a vystavili pro policii protokol a potom jsme jeli domů, stejně už nás tam nepotřebovali a já se potřebovala převléci, vykoupat a dát se trochu do kupy. Pavel byl neuvěřitelně milý, hladil mne, líbal, abych se trochu sebrala.

„Neboj, nic mu neudělá, bude chtít jen peníze,“ utěšoval mě.

„Ale Pája bude mít hlad a bude mu i zima, když s ním bude dlouho venku. Může nastydnout,“ nestačila jsem to ani doříci a už jsem zase plakala. Seděl vedle mě a držel mne kolem ramen. Byl to dobrý pocit, že nejsem na tu hrůzu sama, že je tu moje láska, která udělá co bude moci.

„Neboj Evi, vše dobře dopadne.“

Později mi přiznal, že měl hrozný strach, že tihle zhrzení exmanželé jsou nejhorší.

Hodiny ubíhaly a pátrání bylo bezvýsledné.

Musela jsem si vzít prášek na uklidnění, pospávala jsem.

Když bylo asi okolo desáté večer volal někdo na tísňovou linku, že viděl nějakého muže, jak jede s kočárkem postranním vchodem do hospody u jezera.

Okamžitě tam vyrazily hlídky policie. Celý dům obstoupily a začaly prohledávat. Miloš chtěl s Pavlíkem vyskočit zadním oknem směrem k jezeru a utéci do lesíka.

Nepovedlo se mu to. Pavlík začal brečet a tak ho prozradil. Policie ho okamžitě zadržela, sebrala dítě, kočárek a za chvíli zvonili u našeho domu.

Jakmile zazvonili, Pavel pohlédl z okna.

„Evi, vezou naše miminko.“

Letěla jsem po schodech dolů v županu jako o závod. Pavlíka vzala do náručí, líbalo ho, hladila a utíkala jsem s ním domů. Pavel policistům poděkoval, oba jsme byli nevýslovně šťastni. Pavlíka jsme vykoupali, dali mu napít, měl hrozný hlad, vypil celou lahev Sunaru, a jak ho Pavel nosil, aby si říhnul, tak za chvilku spal jako dudek. Já seděla s Pavlem u postýlky, hladila jsem mu ručičku, slzy mi kanuly do jeho postýlky, ale byla jsem nevýslovně šťastná, že je v pořádku u nás doma.

Vítek byl tak uplakaný, že večer dost brzy usnul. Moc se bál, že nebude už mít brášku. Ale když se ráno probudil a zjistil, že je doma, vlezl k nám do postele, vzal mne okolo krku a říká:

„Mami, jsem moc rád, že bráška je doma a nic se mu nestalo. Chytli policajti toho únosce?“

„Ano chytli a už je v base,“ říkám.

Přitulil se ke mně a za chvíli ještě usnul. Kdyby tak věděl, že ho unesl jeho vlastní otec!

Miloše odsoudili a šel opravdu do basy. Byla jsem moc ráda, protože nevím, co by se mohlo ještě horšího stát. U soudu se přiznal, že mne delší dobu sledoval, že se chtěl vrátit, že chtěl se mnou být, protože mne miluje a má se mnou syna. Na otázku soudce, zda ví, že jsem ale už vdaná a unesené dítě mám s novým manželem, odpověděl, že i o něj by se postaral.

Bože, co nás mohlo ještě potkat!

Dostal šest let a nesměl se ke mně přiblížit na sto metrů.

Tak snad, až ho někdy pustí, bude klid.

To ale nebylo všechno. Ivana od něj utekla a jednoho dne po soudu někdo zvoní u domovních dveří.

Byla to babička doktorka. Letím dolů, že ji pozvu na kávu a aby se potěšila s Vítkem.

Nečekala jsem, jak ledovou sprchu dostanu.

Otevřela jsem vchodové a dveře a říkám:

„Dobrý den babičko,“ a chci ji pozvat dál.

„Ty kurvo, nechala jsi nám s tím svým právníkem zavřít syna. Pelešila ses s ním, udělal ti dítě a teď máš všechno a náš Miloš nic.“

„Jak nic, Vítek ho nezajímal, podepsal dohodu, že nebude platit alimenty a Víťa se tak bude moci jmenovat jako já, tedy po mém druhém manželovi. Navíc dítě, které je pro něj cizí mi unesl, mne k tomu ještě zranil.“

„To není pravda, on si dítě jen půjčil.“

„Ale maminko...“

„Neříkej mi tak, teď jsem doktorka Bláhová.“

„Tak paní doktorko, jak si mohl půjčit cizí dítě? To mu na to skočíte, na takovou lež? Navíc mě povalil, upadla jsem, mám naraženou nohu a pohmožděný kotník. A to jsem vám neřekla, že asi před dvěma měsíci, když to s ním začalo, mě chtěl znásilnit. Natlačil mě na zeď a už měl rozepnuté kalhoty a ze mě začal strhávat kalhoty. Kdyby nešli dva mladíci, kdo ví, jak by to dopadlo.“

„No má tě pořád rád, tak co.“

„Jak co? Já mám svého manžela a proto že on mě má rád, se nenechám znásilnit. Jak si to vůbec představujete? Jako doktorka byste ho měla nechat vyšetřit. Už to, jak se spustil s mojí spolužačkou, to bylo celé nějaké divné, pořád vyprávěl o jejím sexu a jak je to krásné, vzrušující. Už i kamarádi, kteří nás znali, říkali, že je poslední dobou nějaký divný.“

Neměla jsem na ni dál náladu a tak jsem se s ní rozloučila a řekla ji, že se vidíme naposledy a i naposledy viděla svého vnuka. Do takové divné rodiny ho nebudu pouštět.

Tak jsem s ní skončila. Vítkovi jsem řekla, že je babička nemocná, že k ní nemůže chodit a on časem si už na ni ani nevzpomněl.

Škoda, měli se rádi, ale takhle by to nefungovalo a což poté, až se Miloš vrátí z basy. Ne, ne, konec veškerým vztahům.

Ještě chvilku trvalo, než se situace uklidnila a vše bylo zase ve starých kolejích.

Život nám pak již bez velkých karambolům utekl. Děti jsme s Pavlem vychovali dobře, Miloše pustili z basy až po šesti letech a nikdy mě ani Vítka nekontaktoval a ani jeho matka.

Já jsem nastoupila zase k Pavlovi do práce.

Když odešel Pavel do důchodu, nastoupil na jeho místo po studiích náš syn Víťa a tak ho táta do tajů advokacie pozvolna zasvěcoval. Druhý náš syn Pavlík se stal notářem.

Pavel jim oběma koupil dům, zařídil nádherné kanceláře a kluci se postarali o to, že Pavlovo jméno nezapadne do dějin, že v jeho odkazu budou pokračovat.

Můj Pavel byl nevýslovně šťastný. Já jsem si s ním užívala života skoro jako za svobodna, jezdili jsme na dovolené sami nebo s vnoučaty, navštěvovali různé památky, hlídali vnoučata doma a tak, jak to babičky a dědové dělají. Nenudili jsme se, a bylo nám krásně. Večer jsme k sobě uléhali, i když už noci nebyly tak plné vášní, milování jako ze začátku našeho vztahu, protože věk zkrátka neošálíš, ale dokázali jsme si té naší lásky užít jinak a bylo nám vždy oběma moc hezky. Vyhledávali jsme chvilky, kdy jsme mohli být spolu, povídali si při sklence vína, hladili se a líbali a byli šťastni, že nám slouží zdraví úměrně k věku a že je nám dáno spolu a s našimi syny a jejich rodinami v poklidu žít...

V náručí

Byl krásný srpnový den, pro mě i významný, složila jsem státní zkoušky na právnické fakultě a zbývá mi za 14 dní ještě obhájit diplomovou práci.

Zkoušky dopadly na dvojku a já byla dosti spokojená, přeci jen studium při zaměstnání není zcela jednoduché. Mám ještě čas, tak jdu pomalu letní Prahou, sleduji výlohy s nabídkou obchodů a mířím k nádraží. Pojedu osobákem z Masaryčky. Vlak je přistavený, nicméně už i dosti obsazený.

„Je zde volno?“ ptám se muže ve věku asi tak 45 let sedícího u okna.

„Jistě, můžete si přisednout.“

Usedám proti němu k oknu a hledím ven.

Cestou k vlaku jsem si ještě koupila kávu, na kterou jsem měla chuť celý den, ale nějak nebyl čas. Zato ve vlaku jsem si ji v klidu vychutnala. Všechno ze mě spadlo a hlavně, jedu domů.

Ale copak mne tam asi zase čeká? Mé manželství není poslední dobou nic moc. Manžel je inženýr, vedoucí vývoje ve Strojtexu, kde pracuji i já v právním oddělení. Jsme spolu již pět let, ale bez dětí, manžel je zatím tvrdě odmítá, že je na ně ještě čas, ale já po nich moc toužím. Manžel měl byt po rodičích, jeho matka žije v malé garsonce. Byt máme moderně zařízený. Každý rok ale musíme jezdit do zahraničí na luxusní, občas i divoké a dobrodružné a často i dost riskantní dovolené.

Zdenek se potom v práci s oblibou dovolenými chlubí, což mi připadá scestné. Mě to moc neláká, a poslední dva roky jsem s manželem Zdenkem už nejela. Odjel do Kostariky a další rok do Keni. Já jsem jeden rok byla s maminkou v Krkonoších a další rok na Vranovské přehradě. Obě dovolené byly kouzelné.

Poslední dobou si i manžel zvykl chodit s kamarády dva až tři dny v týdnu na pivo a vždy přijde trochu v podroušeném stavu. Nelíbí se mi to. Táhne z něj pivo a doslova hospodský smrad, což mi neskutečně vadí. Ale stojí si za svým, že probírají pracovní věci. Občas jsem se ho ptala, co teda dělají v práci, když ještě musí věci probírat v hospodě. Odvětil mi, že tomu nerozumím a ať se do toho nepletu. Tak se nepletu.

Chtěla jsem to s ním v klidu probrat, ale byla jsem bez šance. V poslední době hodně uvažuji o rozvodu. Proč mám s ním být? Děti - pro mě nesmyslně - odsouvá, utíkají mi roky a nejen v sexu jsme úplně někde jinde než na začátku vztahu. Nějak jsme si přestali úplně rozumět, žijeme si každý svůj život. Tak jsem si manželství vůbec nepředstavovala.

Když jsem začala studovat práva, pořád do mě vandroval, naco že mi to studium je, proč to dělám, proč si přidělávám nervy a tak. Tvrdil, že ženské patří vařečka, žehlička a koště.

„Hele Zdenku, jsme v 21. století, kde ženská má již jiné postavení, to při tvém vzdělání ti nějak ušlo, navíc, chtěla jsem práva studovat, ale rodiče by mne nemohli financovat a tak to chci vystudovat dálkově.“

Podezírala jsem ho z toho, že nechce, abych měla stejné vzdělání jako on. Ani neví, že jsem dnes dělala státní zkoušky, o studiu doma nemluvím a Zdenek se neptá.

Beru mobil a volám šéfovi.

„Dobrý den pane doktore.“

„Zdravím Hanko, tak jak?“

„Hotovo, udělala jsem za dvě.“

„No to je výborné. Zítra dorazím a probereme to.“

„Tak se mějte, i vy,“ říkám.

Chvilku bylo v kupé ticho a v tom spolucestující promluvil:

„Nechtěl jsem poslouchat, ale nedalo se. Mohu také gratulovat?“

„Ano, mám to za sebou. Ještě obhajobu diplomky a to, doufám, taky zvládnu a pět let studia bude za mnou.“

„Jste jistě ráda, že jste to dokázala?“

„To ano, občas to byla dřina chodit do práce, starat se o domácnost a studovat.“

„Jste vdaná? A máte děti?“

„Nemám,“ pravila jsem smutným hlasem, což muž vycítil.

„Nesmutněte, jste mladá, ty ještě přijdou.“

„Možná,“ řekla jsem téměř potichu.

Vlak se rozjel. Během cesty jsme si už jen nezávazně povídali. Když jsme mlčeli, a já pozorovala míhající se krajinu, cítila jsem, jak mne očima neustále sleduje. Až najednou jsme byli v Kolíně.

Vlak vjížděl do nádraží, tak jsme oba vstali, abychom se připravili k výstupu a najednou vlak asi rychleji najel na výhybky a my jsme oba padali přímo na sebe. On jen stačil nastavit náruč a já do ní spadla.

V tu chvíli, bylo to opravdu jen na malou chvilinku, jsme se drželi v náručí a vzájemně se omlouvali.

„Prosím vás, neublížila jsem vám?“ povídám, protože jsem si nemohla nevšimnout toho, že měl u sebe hůlku.

„Ne, vše je v pořádku a co vy, neuhodil jsem vás?“

„Ne, vše je také v pořádku.“

Trochu jsme si ještě zanadávali na naše dráhy a postupovali jsme směrem k výstupu. Spolu jsme vyšli z nádraží.

„Mohu vás někam svézt?“

„Jste hodný, ale mám tu auto.“

„Tak se mějte,“ znělo jeho rozloučení, „i vy a snad se někdy potkáme,“ dodal.

„Já myslím, že určitě, Kolín je totiž hodně malej.“

Ani jsem si neuvědomila, jak rychle se moje slova naplní.

Přijela jsem domů. Jako tradičně doma nikdo nebyl. Dnes je středa a tak Zdenek šel na pivo. Dala jsem sprchu a volám mamince, jak jsem dopadla.

Byla ráda, že to mám za sebou. Kolem jedenácté zarachotily v zámku klíče.

Zase je nějak hlučný, to zas bude, potáhne z něj pivo a smrad z hospody, který nesmyje ani sprcha. Dělala jsem, že spím nejtvrdším spánkem. Bohužel, manžel měl vždy po hospodě chuť se se mnou milovat a byl neodbytný. Bylo to utrpení, ne milování, naštěstí díky alkoholu velmi krátké.

Ráno se mne zeptal, kde jsem byla.

„Dělala jsem státnice.“

Kouknul na mne a pravil: „A jak jsi dopadla?“

„Na dvojku.“

„To je dobré.“

„Ještě obhajoba a bude to za mnou.“

„Stejně nevím, k čemu ti to bude, ale to je tvoje věc.“

„No to je, studuju já, nebo ty?“

Bouchnul dveřmi a odešel do práce. Já měla ještě čas a tak jsem nespěchala.

Bohužel, stejný názor na má studia měla i jeho matka.

„Ženská má být pro domácnost a ne pro kariéru,“ říkávala.

„Já mám ale opačný názor,“ odvětila jsem a ona měla k této problematice dalekosáhlý proslov o tom, co platilo minulé nebo spíš předminulé století. Později jsem jí již neodporovala a raději mlčela a myslela si své. Myslím si, že byla naočkovaná od Zdenka, aby se ho zastávala. Ubohé. Ale byla jeho matkou a měla jen jeho, byl to její miláček...

Dorazila jsem do práce. Dali jsme si po ránu všichni kávu a já vyprávěla.

„Dostali mne, pane doktore, na dějinách práva, to mi nějak nešlo, jinak bych měla jedničku.“

„Nic si z toho nedělejte, Hanko, na to se nikdo nebude ptát. Rozhodující je, co umíte z vlastního práva a to doufám umíte dobře.“

„No snad ano,“ a trochu jsem se usmála.

„V 10 hodin přijdou zástupci Metallixu na poslední jednání ohledně té špatné zakázky. Pokud se nedohodneme, půjde to k soudu a to bude běh na dlouhou trať a pro firmu i velké peníze. Hanko, ujměte se toho.“

„Já?“ řekla jsem překvapeně.

„Nebojte, budu tam i já a David. Musíte někdy a nějak začít.“

„Tak jo,“ připravila jsem si podklady a byla jsem dosti nervózní. Bude to má premiéra.

Okolo desáté hodiny přijelo pět zástupců firmy a koho nevidím, neznámého z vlaku! Muž střední postavy, vlnitých vlasů česaných na pěšinku, elegantně oblečen s hůlkou, lehce kulhal na pravou nohu.

Přivítali jsme se v konferenční místnosti. Bylo na něm vidět, jak je hodně rád, že mne zase vidí, podali jsme si ruce a drželi je o hodně déle, než bylo nutné.

Vyzvala jsem hosty, aby se posadili a sdělila jim, že právní jednání ohledně zkažené dodávky povedu já. Měla jsem hroznou trému, ne snad kvůli jednání, ale kvůli náměstkovi, chtěla jsem, aby to bylo vše na úrovni. Snažila jsem se smírčí cestou napravit chyby na obou stranách tak, aby každá strana udělala ústupky a došli jsme ke kýženému cíli bez soudního procesu. Povedlo se. Můj šéf měl od vedení povolení k tomu, že pokud se dohodneme bez soudu, abychom protistranu vzali na oběd.

„Tak vážení, musím vám sdělit, že pro moji kolegyni to dneska byla premiéra v jednání neboť včera dokončila první kolo studí na právech. Je vidět, že právničky mezi muži budou mít v naší firmě silné postavení.“

Jen jsem se zarděla a viděla jsem, jak náměstek ředitele inženýr Miroslav Morávek na mne obdivně hleděl nejen nyní, ale během celého jednání. Seděl po mé levé ruce, naše nohy se pod stolem občas dotkly a někdy se dotýkaly dosti dlouho. Jako kdyby skrze ně proudila ke mně nějaká příznivá energie. Bylo to úsměvné, jako puberťáci. Mně se docela líbil, přesto, že nebyl krasavec, ale měl nějaké vnitřní kouzlo, které na mne fungovalo, krásný pohled, jeho hlas byl tišší a zněl jako kdyby hladil, galantní vystupování.

„Proto si vás všechny dovoluji pozvat na firemní oběd,“ pravil můj šéf. Protistrana souhlasila, jak by ne, když to náměstek ze zištných důvodů rozhodl. Jistě se nemohl dočkat, až bude se mnou trávit delší čas než při právním jednání.

Odjeli jsme na oběd. Chtěl si sednout vedle mě, což se mu podařilo. Podržel mi galantně židli.

„Co budete pít?“ opáčila obsluha.

„Já si dám dvojku bílého.“

„I já,“ pravil náměstek.

Bavili jsme se během jídla o všem možném. Oběd se protáhl na čtyři hodiny. Bylo to sice nezvyklé, ale ušetřili jsme firmě značnou část peněz. Tak jsme si to obědem vybrali.

Když jsme odjížděli, špitnul mi náměstek, zda bychom si nemohli vyměnit vizitky.

„Jistě, proč ne.“

„A mohu vám někdy zavolat?“

„Můžete, kdykoliv.“

Zase jsme si podali ruce a opět se naše ruce držely déle, než bylo nutno. Jeho stisk ruky byl pro mě, ale hlavně pro něj, jak jsem se později dozvěděla, velmi příjemný, jako kdyby měl snad něco ohlašovat.

Dny utíkaly. Obhájila jsem diplomku zase za dvě a přišla promoce.

„Zdenku, za týden mám promoci,“ říkám doma u večeře. „Pojedeš, doufám, se mnou?“

„A co bych tam dělal? Mám dost svojí práce.“

I to jsem čekala. Nepřekvapil.

Nenaléhala jsem na něj, stejně by to bylo zbytečné. Bylo mi to však líto. Jela jsem s maminkou, bráchou a švagrovou. Užili jsme si to, byli jsme na obědě a já byla paní magistra, absolventka právnické fakulty. Dokázala jsem to a přede mnou se otevřel právnický život v oboru podnikové právo. Teď jen, abych to vše zvládla v praxi, ale to už bude jen a jen na mně...

Podzim byl v plném proudu, začaly mlhy, déšť a počasí, že by ani psa nevyhnal.

„Do firmy přišlo pozvání na školení ohledně pracovního práva,“ pravil šéf. „Hanko, zúčastníte se.“

Souhlasila jsem, bude to třídenní školení v Kolíně.

První den jsem přišla jen tak tak, těsně před zahájením. Nestíhala jsem, protože jsem nutně musela dodělat ještě jednu věc, která nesnesla odkladu.

Na chodbě před šatnou bylo hodně lidí. Postávali a pili pivo nebo kávu. Dala jsem si do šatny kabát a v tom slyším:

„Dobrý den paní magistro!“

Otočím se, a koho nevidím? Pan náměstek.

„Dobrý, a co vy tu děláte, pane náměstku?“

„No náš právník nemůže, je u soudu, tak musím já.“

Později mi řekl, že se rozhodl absolvovat školení sám, protože si nějak zjistil, že tam budu i já a tak si nenechal ujít setkání se mnou.

„Myslil jsem si, že vás tu uvidím a taky jo, pokud vám to bude vhod, držím vám místo.“

„No to je paráda. Dřív jsem dorazit nemohla.“

„Koupím vám kávu,“ „to budete hodný...“

„Počkejte chvilku na mne a do sálu půjdeme spolu, neboť nevíte kam.“

Za chvíli jsme se odebrali na naše místa. Seděl vedle mě, oba jsme byli otočeni k přednášejícímu a poslouchali.

Já bedlivě, náměstek, to nevím.

Seděl za mnou a myslím, že v hlavě se mu honily zcela jiné myšlenky, což později vyšlo najevo. Občas mi něco špitnul a to tak, že se jeho ústa lehce dotkla mého ucha nebo tváře, cítila jsem jeho dech a příjemnou vůni dosti drahé kolínské. Musím přiznat, že mi to bylo velmi příjemné a ani jsem se nijak nezdráhala. Tři dny školení jsme si užili. Hned první den mi náměstek řekl, zda bych přijala po školení pozvání na večeři.

„Děkuji za pozvání, ráda přijmu.“

Odjeli jsme za Kolín do malého hotelu, kde jsme povečeřeli.

Pane náměstku, nemyslíte, řekla jsem, že bychom si mohli tykat? Já souhlasím. Já jsem Hana... a já Mirek.

Cinkli jsme skleničkami a políbili jsme se lehce na obě tváře. Najednou nastala úplně jiná atmosféra, jako mávnutím proutku. Smáli jsme se, občas mi pohladil i ruku, bylo to romantické.

„Hani, co ty na to, kdybychom to zítra zopakovali?“

„No bylo by to hezké, ale necháme to až na poslední den.“

„Tak jo,“ Mirek souhlasil.

Domů jsem přijela asi okolo jedenácté. Zdenek něco dělal na PC a tak ani se mnou moc nekomunikoval. Byla jsem ráda, nebudu si kazit dobrou náladu. Šla jsem spát a dost dobře se mi usínalo. Ráno pokračovalo školení až do pátku.

V pátek jsme opět jeli na to samé místo na večeři. Užívali jsme si ten čas. Nemusela jsem spěchat, Zdenek byl opět na pivu, a protože byl pátek, tak chodil až po půlnoci.

Najednou se Mirek na mně zahleděl a řekl:

„Věříš v lásku na první pohled? Já ano.“

„I já,“ pravila jsem.

„Jak jsi vstoupila do kupé, celým tělem mi projela zvláštní energie, neumím to popsat a já si jen v duchu řekl, ta kdyby byla mojí ženou, to bych byl nejšťastnější na celém světě. V tu chvíli jsem se do tebe zamiloval. Je to úsměvné v mém věku, jsi neustále v mých nejtajnějších snech, každou chvíli během dne na tebe myslím, takovou jsem neměl ani pubertu a ani mládí. Sedím v kanceláři, koukám často z okna a myslím na tebe, co asi děláš, až beru mobil a volám ti, nedá se to vydržet. Volal bych ti snad každou hodinu, máš příjemný hlas a moc rád tě slyším. Stýská se mi tobě. Pořád se ale ještě držím tak často tě obtěžovat.“

„Mirku, pokud ti to bude příjemné volej, i mně se někdy po tobě stýská a tak ti zavolám, chci alespoň slyšet tvůj hlas.“

Vyprávěli jsme si o našich životech a to zcela otevřeně. Byl ženatý, bezdětný, žena děti nechtěla, on vydělával hodně peněz, tak se jí ani nechtělo pracovat, jen vysedávala v kavárnách, prozkoumávala a nakupovala v buticích, jezdila na drahé dovolené, většinou sama nebo s kamarádkami.

Pokud trávili spolu dovolenou a to nebylo moc často, tak ona jen po barech nebo shopech, on sám na pláži, v pokoji, nebo sám na baru. Když šli spolu, tak Mirek jen jako nosič jejích nákupů a hlavně, disponoval zlatou kreditkou.

Nežiju, jen přežívám, ukončil svůj životní příběh Mirek a měl velmi smutné oči. Věděl, že i já to taky nemám jednoduché.

Přestože jsme byli oba zadaní a měli téměř stejný osud, začali jsme spolu randit. Volali jsme si, mailovali, jezdili mimo Kolín na večeře. Na zpátečních cestách jsme vždy někde mimo dění zaparkovali auto a věnovali se naší platonické lásce. Líbali se, hladili, říkali si sladká slovíčka a skrz oblečení naše toužící ruce navzájem prozkoumávaly moje a Mirkova intimní zákoutí.

Bylo to romantické, sladké, pomáhalo nám to lépe snášet naše osudy a těšit se, že jednou snad budeme spolu. Musím přiznat, že jsme se ale fyzicky nemilovali, jako kdyby přeci jen nás brzdily naše dosavadní závazky, i když v podstatě byly už jen na papíře. Byla to zatím taková vroucí platonická láska.

A tak to zůstalo ještě hodně dlouho. Ale tak se moc dlouho nedá žít, protože jsme oba po sobě hodně toužili. Nebylo vhodné se vídat každý den, tak jsme si mailovali a dlouze telefonovali. Měla jsem tyto chvíle ráda, když mi cinkla nastavená melodie přiřazená k Mirkovu číslu, bylo mi moc dobře.

Lásku jsme si vyznávali i přes telefon, ale kdo nezažil, nedokáže si představit, jak to náramně může fungovat, jen těch milostných slovíček co telefon musel pojmout, byly to statisíce, těch polibků posílaných na dálku. Nedalo se nic dělat, viděli jsme se tak jednou až dvakrát do týdne. Tyto chvilky jsme si užívali naplno, i když stále zdůrazňuji, že jsme se fyzicky nemilovali, ač někdy to bylo tak-tak na hraně, protože ani jeden z nás už nemohl vydržet tu touhu po druhém a s tím druhým se nemilovat.

Nastal čas plesů. Naše firma pořádala také svůj ples a zvala na ně i obchodní partnery. Kdopak si myslíte, že byl i pozván? Firma Metallix.

Dorazil generální ředitel s doprovodem, Mirek s manželkou a jejich právník s manželkou. Mirkova manželka nebyla ošklivá, měla i hezkou postavu na svůj věk, jen na můj vkus ze sebe chtěla dělat osmnáctku, což v jejím věku působilo směšně. Měla krásné značkové šaty, mnoho zlata, takže vypadala jako pochodující zlatnictví. Snažila se být středem pozornosti, což zrovna ostatním nebylo po chuti. Mirek vedle ní vypadal spíš jako její sluha, ač byl elegantně oblečen, tmavě modrý oblek, světle modrá košile a motýlek. Byl pověstný svým galantním vystupováním a dbal i na svůj vzhled, i když to nepřeháněl. Řada lidí o něm velmi dobře mluvila a někdy se podivovala, že s ní může žít.

No, když se zamyslím, nosil domů dosti peněz, měla s ním bezstarostný život. Ona si užívala a on se užíral, o životě měl každý z nich jinou představu. Nic je nespojovalo.

Seděli nedaleko nás. Zajisté si Mirek sedl tak, aby na mě bez problémů celý večer viděl. Já seděla s právním oddělením.

Seděla jsem tak, že jsem i já mohla Mirka bez problémů sledovat. Naše oči se setkávaly velmi často, bohužel byly oboje moc smutné. Milovali jsme se, ale zatím jsme nemohli být veřejně spolu.

Tancovali jsme všichni hodně, Mirek přišel i pro mě asi dvakrát a hodně jsme si tanec užili, tančili jsme uprostřed sálu a pořád mi špital krásná slovíčka, hladil mi ruku, kterou po všechny tance držel na svém srdci.

„Cítím, jak ti Mirku bije srdce a je to velmi příjemné.“

„Bije, Hani, jen a jen pro tebe. Chtěl bych s tebou odejít někam pryč a navždy.“

„I já Mirku, ale nechme věcem volný průběh, já myslím, že se brzy vše vyřeší.“

Zdenek se opil, něco mi pořád vyčítal, včetně toho, že pořád pro mě někdo chodí tancovat.

„Zdenku, jsme na plese, tak tancuji a ne jako ty, že sedíš a chlastáš.“

To jsem asi neměla říkat, začal mi nadávat ještě víc, až ho jeho nadřízený nechal odvézt domů. Jeho chování bylo neúnosné, styděla jsem se za něj.

Byla jsem z toho smutná, oči plné slz, naštvaná, zkažený večer, za který jsem se druhý den celému našemu oddělení omluvila. Věděli ale, že se omlouvat nemusím, že já se ničím neprovinila. Ples jsem opustila před půlnoci. Mirek poznal, že se u stolu loučím a půjdu domů. Aby nikdo nepostřehl, nějak se nepozorovaně vzdálil, neboť mne chtěl kousek doprovodit, spíš jen počkat na rohu ulice, kde jsme se vášnivě líbali a slíbili jsme si, že se nikdy neopustíme, protože je nám spolu dobře a že naše budoucí životy nasměrujeme tak, abychom mohli být spolu.

Rozloučili jsme se a já už byla už asi dvacet metrů od Mirka, který stále za mnou upřeně hleděl.

Najednou zvolal:

„Hani, neodcházej, nenechávej mne tu tak opuštěného.“

Otočila jsem se a utíkala k němu, i on mi šel rychleji naproti. Rozpřáhl ruce, objal mne a vášnivě mě líbal a tekly mu slzy jako hrachy.

„Neplač Mirku, neopustím tě, jsem tu jen pro tebe, miluji tě. Nikdy nebudeš sám.“

Otírala jsem mu slzy.

„Slib mi, Hani, že uděláš vše, abychom mohli být spolu, jinak pro mě nemá život už žádnou cenu.“

Hladila jsem jeho tvář, líbala jsem ho na ústa a slíbila, že jednou určitě spolu budeme.

Potom jsme se už opravdu rozloučili, ještě několikrát jsme si zamávali a poslali letmé polibky. Bylo to romantické loučení.

Celou cestu jsem plakala, co to mám za život a slíbila si, že hned po neděli začnu řešit rozvod. Milovala jsem Mirka a on mě, život mi utíká, tak na co čekat. Chtěla bych s ním i miminko, jen nevím, zda on tomu bude nakloněn.

Než jsem došla domů, poslal mi Mirek jednu moc krásnou SMS, hodně zamilovanou, kterou jsem celý život ukrývala v mobilu. Když jsem dorazila domů, Zdenek doma nebyl.

Druhý den dorazil až kolem jedné odpoledne. Prý neví, kde byl. Ale určitě věděl, a to byla poslední kapka v mém rozhodování o rozvodu. To jsem ani v nejhorším snu netušila, jak rychle dojde k rozvodu a co mi osud nachystá...

V práci jsme řešili nějaké právní problémy s oddělením mého manžela. Byly to každodenní hádky. Zdenek si myslel, že je to z mé hlavy, že se mu snad mstím. Proto jsem požádala šéfa, aby to dal dělat někomu jinému. Vyhověl mi.

Jednoho dne jsme měli velkou poradu ohledně těchto problémů. Bylo to divadlo. Žádný konstruktivní postup, hádky, osočování, vytahování starých věcí ze strany Zdenka a jeho podřízených, kteří věrně stáli po jeho boku. Asi si to divadlo secvičili v hospodě, kam tak rádi všichni docházeli. Přímo na poradě řval jak nepříčetný nejen na mne, ale i na ostatní. Nakonec se nic nevyřešilo. Porada se musela ukončit.

Já jsem pak asi za hodinu šla průchodem přes jeho oddělení do oddělení ekonomického. Asi jsem to neměla dělat, ale pršelo a mně se nechtělo jít venkem. Potkala jsem Zdenka, začal na mně znova řvát, natlačil mně k oknu na zeď, profackoval mne, hlavou mi bušil do zdi.

„Nebij mě, prosím,“ volala jsem, „nic jsem ti neudělala, to jsou jen pracovní věci.“

„Já ti to z té tvé právnické palice vytluču,“ řval. „Myslíš, že když jsi právník, tak si všichni sedneme na prdel?“

Pak už jsem jen ječela z plných plic:

„Pomoc, pomoc, on mě zabije.“

Byl z něho cítit alkohol. Přiběhli mi na pomoc dělníci z vedlejší dílny. Jeho drželi v šachu, zavolali ostrahu, mého šéfa a jeho nadřízeného, kteří na místo dorazili velmi rychle. Takový incident jsme tu ještě nezažili. Na mě byl opravdu úžasný pohled, crčela ze mě krev, měla jsem něco s nosem, roztržené obočí a myslela jsem, že omdlím. Kdo mohl, tak mě ošetřoval. Přinesli mi žídli, dali napít, zastavovali krvácení.

„Dejte mu dýchnout!“ říkám šéfovi.

Nadřízení i ostatní nechápali. V jeho postavení zmlátí v práci manželku a ještě nadýchal.

Můj šéf zavolal záchranku a policii. Záchranka mne odvezla do nemocnice a policie Zdenka na služebnu. Můj šéf přijel hned za mnou do nemocnice, chtěl vědět co mi je, přivezl mi kabelku, mobil a věci.

Zjistili otřes mozku, sešili mi rány a nechali na pozorování.

Odpoledne dorazila policie, řekla jsem, že chci na něj podat trestní oznámení za ublížení na zdraví. Doba hospitalizace asi čtrnáct dní.

K večeru mi volal asi po třicáté Mirek.

„Hani, proč mi nebereš mobil, už mne nechceš slyšet?“

Jeho hlas zněl velmi smutně a vyděšeně.

„Ale Míro to ne, jen jsem v nemocnici.“

„Bože, co se stalo?“ Bylo slyšet, jak se mu chvěje hlas.

Já mu začala vyprávět celou dopolední story.

„Na kterém oddělení ležíš?“

„Na interně...“

„Jo tam mám známého primáře, hned mu volám. Můžu přijít? Ano Míro, prosím přijeď, uděláš mi velkou radost,“ říkala jsem v slzách. „Jsem tu sama jako kůl v plotě.“

Měla jsem pokoj sama pro sebe. Mirek dorazil asi okolo osmé hodiny, hodně chumelilo. Přinesl mi krásnou kytici růží, bonboniéru, ovoce.

„To jsi neměl nosit,“ říkám, „mně stačí, že tu se mnou jsi.“

A rozplakala jsem se. Vypadala jsem jak mimozemšťan, jak jsem byla modrá a nateklá.

„Neplač, lásko moje, tohle mu nesmí projít.“

„Taky že neprojde. Je konec.“

„Tenhle incident dá hodně rychle věci do pohybu,“ pravím.

„Zítra můj šéf napíše návrh na rozvod, podá na soud a věci dám do pohybu, on by byl snad schopný mne zabít.“

Viděla jsem, jak Mirek je strachy bez sebe, že mi někdo ublížil. Byl úplně bílej, slzy na krajíčku.

„Lásko, pokud budeš chtít, mám malou garsonku, kterou ti mohu poskytnout.“

„Není třeba, firma má své byty, je tam jeden malý, tak ho už mám k dispozici. Hned jak mě pustí z nemocnice, tak mě firma přestěhuje. Už to můj šéf vymyslel.“

Zdenka zbavili okamžitě funkce a na hodinu propustili. I přestože byl dobrý odborník, už to dál nešlo, řešený alkohol a nakonec napadení manželky v práci, to už bylo hodně přes čáru.

Mirek mě jemně hladil, líbal, říkal, jak moc mne miluje, jak by už chtěl se mnou být napořád. Byla jsem moc šťastná, že je tu se mnou, i se mi ulevilo.

Ležela jsem na posteli, vzala jsem jeho prokřehlou ruku, abych ji lehce vsunula pod noční košilku a ohřála ji na svých ňadrech. Zadíval se láskyplně na mne, přivřel lehce oči, druhou rukou lehce pohladil moji tvář a řekl:

„Hani, ty víš, co mi dělá moc dobře a i v této chvíli mi to neodepřeš.“

„I pro mne je to, Míro, rozkoš, a pro tuto chvíli láskyplné potěšení.“

„Nesmírně tě miluji, jsi láska mého života,“ řekl Mirek.

Pořád se ale strachy klepal, že mě Zdenek mohl zabít.

Hladila jsem ho po vlasech, po tvářích a neustále líbala, jak jen to s tím mým nateklým obličejem šlo. Viděla jsem, jak je mu to příjemné, jak nesmírně touží se mnou dělat daleko příjemnější věci, ale bohužel...

„Nemohu se z toho vzpamatovat“ říkal, „co kdyby tě nikdo neuslyšel?“

„No to nevím já bych se mu neubránila, víš jak je velký a silný. Prosila jsem ho, při tom jsem i plakala, aby mne nebil, že jsou to jen pracovní věci, ale nic naplat. Mlátil mi hlavou o zeď jako zběsilý. Snad, kdyby nepřišla pomoc, by mne i zmrzačil nebo zabil. Nevím, kde se v něm vzalo tolik zloby. Nic mu nechybělo. Doma měl veškerý servis, s ničím mi nepomáhal. Moc se mnou doma nemluvil, náš intimní život nebyl co býval, měla jsem za to, že možná má nějakou jinou. Ta hádka byla jen skrze věci pracovní a ty nemají s rodinným životem co dělat.“

I mně se ten incident vracel a docela jsem i dodatečně měla z toho hrůzu. Věděl, že mne rány dosti bolí.

„Hani, už jsem se definitivně rozhodl, že se také rozvedu. Ještě nejsem tak starý, a zbytek života si chci užít. Tak jak žiju, to není život, ale přežívání. Chtěla bys být se mnou?“

„Ale Mirku, vždyť víš, že ano, jsem do tebe zamilovaná a je mi s tebou dobře.“

„Rozmyslím si, co a jak udělám s majetkem, budeš mne zastupovat při rozvodu?“

„To Mirku nemohu, nejsem advokát, nemám advokátské zkoušky, ale právník, nicméně zavolám svému dobrému známému do Prahy, ten je vynikající rozvodový advokát, aby se tě ujal.“

„To ti budu vděčný. Zavolej mu zítra, přistoupím na každý jeho termín. Budu jednat.“

Byl začátek března. Pavel stanovil pro Mirka termín a věci nabraly rychlý spád.

Nás rozvedl soud na první státní a já se během dne odstěhovala do podnikového bytu. Zdenek ani nepípl. Věděl, co ho čeká a co by ještě mohlo, kdyby mi zase něco udělal. Navíc jsem se dozvěděla, u soudu, že on děti mít nemůže, což mi před svatbou zatajil. Dost velkej podraz. Jak dlouho mi to chtěl tajit, to už jsem se nikdy nedozvěděla a ani mne to už nezajímalo. Vzala jsem si jen nejnutnější věci a byla jsem ráda, že už z toho jeho bytu navždy vypadnu.

Mirek to měl složitější. Velký 200 metrový byt byl ale podnikový, tam zůstane bydlet Mirek, manželka dostane jeho garsonku. Nepracovala, ani invalidní důchod neměla, jen se jí prostě nechtělo dělat. Advokát mu doporučil, aby navrhl, že jí rok bude vyplácet 15 tisíc korun a navíc rok zaplatí nájem z bytu, než si najde práci. Celou garsonku přepsal na ni. Ona chtěla daleko vyšší peníze, ale to soud neuznal. Odsouhlasil Mirkovu nabídku. Navíc si mohla vzít z bytu vše, co chtěla, krom velmi cenného nábytku po Mirkových rodičích.

Stěhování byla komedie pro okolí, ale vzhledem k tomu, že všichni Mirka znali jako dobrého člověka a ji jako zbohatlici, tak ji to všichni snad i přáli.

Když se odstěhovala a Mirek dal vyměnit zámky, zavolal mi.

„Hani, jsem volný jen pro tebe, ještě mne budeš chtít?“

„Ale Mirku, to je nejlepší zpráva za poslední rok. Přijeď si pro mě a už mne neopouštěj, chci být pořád jen s tebou.“

Vzal auto, přijel pro mě a já s radostí odjela do jeho bytu. Nezbyla mu ale ani postel, krom nábytku po rodičích, nechápal a ani já, kam ten nábytek mohla dát, garsonka měla 30 metrů, kuchyňka 10 metrů.

„Je dobře, že si vše odvezla, alespoň mi ji nic nebude připomínat.“

„Vezmi si Mirku pár osobních věcí a pojď bydlet ke mně. Vezmeme si volno a byt dozařídíme.“

Mirek sbalil pár kousků oblečení a odjeli jsme ke mně. Já měla krásně zařízenou malou bílou ložnici, povlečení růžové s bílými puntíky, romantika.

Tehdy jsem se milovali poprvé a až do rána. Byli jsme definitivně volní i na papíře.

Po večeři jsme se oba přesunuli do malé ložnice, já svlékla župan a stála jsem proti Mirkovi jen v Evině rouše. Toužebně na mne hleděl, nemohl se dočkat té očekávané chvíle, kdy se se mnou bude po tak dlouhé době milovat. Mirek povolil pásek u županu, ten se sesul z jeho ramen a i on tu stál tak, jak ho pán Bůh stvořil. Rozevřel svoji náruč, chvíli jsme na sebe upřeně hleděli a jistě oběma prolétlo myslí naše dosavadní milostné toužení, pak mne objal a láskyplně líbal. Míro, dočkali jsme se, jsme spolu, jak jsme si to slíbili.

Pak už jsme jen ulehli na postel do toho romantického povlečení. Bylo to neuvěřitelně krásné milování, hlazení, líbání, touha a láska byla znát z každého našeho dotyku, z každého polibku. Protože jsme se dlouho zdrželi milování, skoro rok, tak naše milostné toužení bylo nekonečné a hodně vášnivé.

„Hani, bylo to moc krásné, nic krásnějšího jsem za svůj život nezažil. Dočkal jsem se a stálo to za to. Jsi moje láska na celý život, v tobě je tolik lásky, touhy a něhy, kterou mne obdarováváš, že jsem z toho úplně mimo. Budeš jen mojí, že ano?“

„Proč se Mirku tak ptáš?“

„Nedovedu se představit, že bys odešla a byla s někým jiným.“

„Jak tě to, po tom krásném milování, mohlo napadnout? To nechápu.“

„Pochop a nezlob se, ale už mám nějaký věk, kulhám, taky nejsem žádný krasavec, ale mám tak krásnou lásku, do ní, a do jejího těla jsem se doslova bezhlavě zamiloval. Nesmíš mě opustit, chci s tebou strávit celý zbytek života, milovat tě a hýčkat tě.“

„I já Mirku a nevím, proč bych měla odcházet, miluji tě, je mi s tebou dobře, miluji tě takového, jaký jsi, jaký máš charakter, jak ty mne miluješ a víc mne nezajímá. Zbytek života chci s tebou žít a s tebou se denně tak krásně milovat jako dnes.“

Hleděl na mne a oči měl plné slz.

Začal náš nový život...

Další dny jsme se věnovali spolu s pomocníky malování bytu, úklidu, došli jsme si vybrat nábytek a doplňky, krásnou velkou postel, sedačku, květiny, záclony a tak jsme si zabydleli staronový Mirkův byt. Trvalo nám to skoro deset dní.

Každý večer jsme se vraceli ke mně domů, unaveni, ale po sprše a večeři jako kdyby všechna únava z nás spadla a těšili jsme se na naše mazlení a milování. Mirek byl něžný, šeptával mi do ouška krásná slůvka lásky a já jen tiše poslouchala a hladila jeho vlnité vlasy a tváře. Milovala jsem ho, byl něžný, láskyplný, toužil po každém mém dotyku jako já po jeho.

„Nic lepšího jsem v životě nezažil, Hani, milování s tebou je krásné, procítěné, vím, že je opravdové.“

„To jsem ti i já chtěla říci. V tvé náruči jsem teprve poznala, co je opravdová láska, co je něžné, toužebné a láskyplné milování. Ani jsem si nemyslela, že to někdy v životě ještě poznám. No - se Zdenkem jsem to nepoznala nikdy.“

Den za dnem ubíhaly i já byla přestěhovaná k Mirkovi a žili jsme si v pohodě, lásce. Čekala nás dovolená, vybrali jsme týden Krkonoše a týden Vranovská přehrada. Procestovali jsme, co se dalo, vykoupali jsme se do sytosti, chodili jsme se koupat časně z rána, bylo ještě šero a to jak nás Bůh stvořil, i pozdě večer a bylo to neskutečně krásné. Naše nahá těla se ve vodě hodně dotýkala, hladili jsme se, cákali na sebe, zase se líbali, potom plavali, no prostě jako dva hodně moc zamilovaní.

Když jsme byli na Vranovském zámku, řekl Mirek:

„Hani, přemýšlela jsi někdy o tom, že bychom se vzali?“

„Proč ne, minulost máme vyřešenou, tak pokud bychom se dohodli, můžeme se vzít.“

„Ale netoužím po veliké svatbě, jen něco komorního,“ řekl Mirek.

„I já to tak mám,“ povídám.

Už jsme se ale k tomuto tématu nevraceli. Dovolenou jsme si užili a museli jsme zpět.

„Hani,“ říká Mirek u jedné večeře doma, „za týden v sobotu jsem objednal v Meriotu stůl, pojedeme na luxusní večeři.“

„A musí to být? To už ti nechutná moje vaření?“ pronesla jsem, a usmívala se.

„Ale kdepak, vaříš moc dobře, ale ty si oddechneš a užijeme si to v klidu spolu.“

Připravil to dokonale, květiny, hudba, dobré jídlo i pití. Po večeři vstal, i přes svůj handicap si přede mnou klekl a řekl:

„Miluji tě, a když to tak máš i ty, tak tě prosím, abys svůj život spojila s mým a šli jsme cestou společnou. Staneš se mojí ženou?“ Tváře mi skrápěly slzy štěstí.

„Ano Mirku, vezmu si tě, je mi s tebou dobře, miluji tě a v dobrém i zlém půjdeme nadále spolu.“

To ani jeden z nás netušil, kolik zla v našem společném životě ještě zažijeme. Ani nevím, jak dlouho jsme se při pomalé hudbě líbali, hladili a užívali si tu nádhernou pohodu. Dostala jsem neuvěřitelně krásný zásnubní prstýnek s diamantem, který byl asi i neskutečně drahý.

Večer po zásnubách jsme se už milovali v klidu domova, hladili se, povídali si a zase znovu až do rána. Potom jsme vyspávali až do oběda.

Toho večera jsem se zeptala:

„Míro, toužím už dlouho po dítěti, ty také dítě nemáš, co bys říkal tomu, abychom spolu měli dítě?“

„Já bych ho moc chtěl a s tebou, přeci jen děti jsou náš život.“

Tak jsme se dohodli, že budeme pracovat na miminku.

Chvilku to trvalo, ale na sklonku léta příštího roku se nám narodila Haninka. Byla neskutečně krásná, vlnité vlásky po Mirkovi, krásná očka po mně. Mirek byl nevýslovně šťasten, byl se mnou u porodu a byl mi doslova oporou. Nevěřila jsem, jak milující přítel dokáže při porodu ženu podržet.

Když držel Haninku v poprvé v náručí, hodně plakal.

„Nic na světě se nevyrovná tomuto pocitu, držet své první čerstvě narozené dítě poprvé v náručí. Děkuji ti moc Hani, že jsi mne v mém věku udělala tak moc šťastného. Z tvé velké bolesti se narodila naše krásná holčička, náš andílek.“

Mirek si miminko užíval, jezdil s kočárkem, pomáhal mi koupat, choval ji, později si s ní hrál. Ona byla jeho miláčkem. Ráda jsem je pozorovala, jak se jí Mirek věnuje, jak je na ni opatrný, hladil její vlásky, když ji choval, pořád ji pusinkoval. Často jsem k nim přišla a říkám:

„Zbyla by i pro mě nějaká pusinka, Mirku?“

„To víš, že ano, lásko moje!“ A už mne krásně líbal.

„Musím vás obě nějak podělit svými polibky,“ a šibalsky se usmíval. Někdy jsem měla i slzy na krajíčku jak to bylo krásné a romantické. Zkrátka bylo na něm vidět, jak moc si dítě přál a jak mu chybělo. Byli jsme šťastná rodina.

„Haninko,“ řekl mi po jednom milování Mirek, „a co svatba? Tak ji naplánujeme.“

Byla mimo Kolín v jednom vesnickém kostelíku, který jsme si vyhlédli při našich toulkách. Hostina v nedalekém penzionu a jen pro nejbližší. Mé krásné šaty, které jsem si koupila, aby je Mirek neviděl, patřičně zvýraznily moji štíhlou postavu a hlavně mé přednosti. Mirek byl ze šatů unesen. Ale jistě nejen ze šatů. K šatům mi dodal krásné náušnice s brilianty, jako jeho svatební dar.

„Jsi, Haninko, krásná žena, žasnu nad tvojí krásou, jsem moc šťasten, jen nevím, zda si tě zasloužím.“

„Ale Mirku, já nejsem tvá odměna, ty mne miluješ, jsem tvoje láska, milenka a dneska budu i tvá žena.“

Pohladil mne a řekl: „Tolik štěstí najednou, dvě má krásná zlatíčka, které miluji nade vše, to je pohádka.“

K oltáři mě doprovodila naše malá Haninka. Bylo to úchvatné i Mirek slzel.

Slíbili jsme si věrnost a celý církevní obřad byl ukončen krásnou písní Ave Maria. To jsme slzeli už všichni. Hostinu jsme si užili do sytosti a večer jsme spolu s Haninkou ulehli k naší první manželské noci. Haninka krásně spinkala v postýlce a my se milovali, jako kdybychom na tomto světě byli jen my dva. Nemohli jsme se od sebe ani na chvilinku odloučit, toužili jsme po sobě každou minutou, až ta svatební noc nějak moc rychle pominula. Nikdy na ni nezapomeneme.

Avšak žádné štěstí netrvá věčně. Zanedlouho nám totiž osud hodně drsně zkříží životní cesty.

Za nějaký čas jsem jela s Haninkou na kontrolu k lékaři a na očkování. Byl krásný den. Na zpáteční cestě do mě na křižovatce naboural opilý řidič náklaďáku. Jasně jeho vina, nedal mi přednost. Jel rychle a tak náraz do vozu byl doslova devastující.

Odvezla nás rychlá na urgent. Do nemocnici za mnou přišel hodně smutný a vyděšený Mirek. Já ještě nic netušila.

„Jak ti je lásko?“

„Jde to, jsem dost potlučená, žebra naražená to hodně bolí, otřes mozku, ale jinak nic. Míro nevím co je s Haninkou, říkají mi, že zatím spí. Míro, půjdeme se podívat za ní, jak to s ní je.“

Mirkovi se zalily oči slzami, pevně mne objal a tiše pravil:

„Haninko, náš andílek tu nehodu nepřežil, už není mezi námi, už je někde mezi andílkama.“

Hleděla jsem na něj, celá se třásla a nevěřila, co mi říká. Co si naposled pamatuji, tak než dorazila rychlá, moc plakala. Já se ptala co s ní je, říkali, že to bude dobré. Potom si už moc nic nepamatuji.

„Řekni, že to není pravda, Míro,“ doslova jsem koktala, „to nemůže být přeci pravda,“ lkala jsem v potoku slz, „vždyť před dvěma hodinami tu byla ještě s námi a teď...“

S Haninkou jsme se rozloučili v rodinném kruhu. Na poslední cestu dostala od tatínka nádherné bílé šatičky od Diora a krásný věneček z růžiček, aby byla mezi andílky ta nejkrásnější, říkal Míra. Tím pro nás dva skončil krásný život.

Chodili jsme jako tělo bez duše, já jsem přestala mluvit, nemilovali jsme se, jen jsme se drželi za ruce, hladili a líbali se, ale hlavně vzpomínali nad spoustou fotek a videí. Připomínali jsme si, jak ten život byl krásný, plný naší lásky k Hanince.

Trvalo to skoro celý rok, každý den ať svítilo slunce, pršelo, chumelilo, nebo byl mráz, jsme chodili spolu na hřbitov za Haninkou, v našem bytě byl nesnesitelný, zlověstný klid a ticho. Zbyla jen postýlka, oblečení a její hračky. Celým naším životem si poneseme toto těžké břímě až do konce našich dní.

Vybrala jsem jednu panenku, která byla její nejoblíbenější, se kterou chodila spinkat. Ještě pořád jsem z ní cítila její vůni.

Tu jsem si dala na komodu do ložnice a nad ní Haninky velkou fotku. Alespoň tak byla pořád s námi. Byla a zůstane moje první vytoužené dítě, zrozené z naší veliké lásky. Každé ráno, když se probouzím, spočinou mé oči na její fotce. Pohladím na fotce její tvář, a pak teprve začne pro mne všední den.

Do konce svého života jsem nemohla pochopit, proč zrovna mě muselo potkat něco tak hrozného a zemřít mi malé milované dítě. Celý život jsem měla pocit, že Haninka je pořád se mnou.

Psychiatr doporučil, abychom měli další dítě. Jistěže nemohlo být náhradou za Haninku, ale zase by tu byl nějaký človíček, kterému bychom mohli věnovat naši lásku a touhu po dítěti. Pomalu jsme se začali milovat a já jsem záhy byla těhotná. Byla jsem zase hodně šťastná, rovněž i jako Mirek. Nechodila jsem do práce skrze mé psychické problémy a Mirek se snažil být se mnou co nejvíce. Do toho ale přišel soud.

Všechno se mi z té nehody vracelo. Začalo mi být špatně, a jednoho dne jsem začala dost krvácet. Byla jsem v šoku. Doma nikdo. Zavolala jsem rychlou, transportovala mě do nemocnice, kde jsem zůstala až do porodu, neboť komplikace byly tak velké, že bych mohla dítě, respektive naše dvojčata, potratit. Mirek za mnou chodil každý den, trávil v nemocnici se mnou celé víkendy až do porodu. Císařským řezem se nám narodili dva chlapci, Mirek a Jan. Znovu se na nás usmálo štěstí. Byli jsme opravdu nevýslovně šťastni a já jsem se už moc těšila domů, kde jsem nebyla pět měsíců. Dočkala jsem se a s sebou jsem si přivezla i naše dva největší poklady.

I doma mne čekal poklad v podobě rodinného šperku z 18. století, tedy hodně starého a vzácného.

Soud skončil, řidič dostal dva roky natvrdo, pět let zákaz řízení. Bohužel, to nám ale Haninku už nikdy nevrátí.

První cesta s našimi kluky, když jsme šli s nimi na procházku, byla na hřbitov, chtěli jsme s Mirkem ukázat Hanince, jaká máme dvojčátka. Neudrželi jsme se a hodně jsme plakali, drželi jsme se v objetí, utírali si navzájem slzy a prosili Boha, ať už nás z toho zla vymaní. Věřili jsme, že Haninka je tam někde nahoře, že i ona je ráda, že máme naše kluky a že jsme šťastni, ale že ona nám pořád schází a do smrti scházet bude. Začal nám nový život ve čtyřech....

Po nějaké době Mirka kontaktovala jeho exmanželka, že nemá práci, že ji z práce propustili, nemá peníze a ať jí Mirek nějaké dá. Mirek ji vyhodil. Řvala, že ještě uvidí, jak ho zničí, pokud jí nedá nějaké peníze. Budeš ještě škrábat po mně prstíkem a cpát mi peníze, abys nemusel do vězení, ječela. Zkrátka, začala ho dost tvrdě vydírat.

„Moc si tuhle couru neužiješ!“ a ukazovala na mne. „Půjdeš sedět!“

„Přestaň se o mé ženě tak vyjadřovat! Je láskou mého života, mám s ní dva chlapce.“

„To bych se divila, že jsou tvoji, starouši. Ta si je uhnala kdoví kde. Kde by ses na ně zmohl, starouši? A tebe má jen na peníze.“

„Tak dost!“ zařval Mirek, až jsem se lekla. „Vypadni, nebo zavolám policii.“

Zažalovala Mirka, že ji znásilnil.

Přesně udala datum a místo a popsala skutek tak věrohodně, že zprvu nikdo nevěřil, že se to nestalo. Mělo to být nějaký čtvrtek, kdy k ní přišel domů a tam ji drsným způsobem znásilnil.

Byl zadržen, odvezen na policii jako nějaký zločinec. Zhroutil se z toho. Vůbec nevěděl, co bude dělat.

Volala jsem toho známého renomovaného advokáta, ten přijel a Mirka pustili z cely předběžného zadržení.

„Hani, víš, že poslední roky před rozvodem jsem s ní moc nespal, o tom jsme spolu mluvili. Od té doby, co jsem se do tebe zamiloval, jsem s ní nespal vůbec, jí to nevadilo, měla jiné zájmy a teď jí znásilním?“

Nemohl tu konstrukci pochopit.

„Věříš mi, Hani?“ ptal se mne jednoho odpoledne.

„Jistě, stojím za tebou. Nevěřím, že bys byl něčeho takového schopný.“

Sehnali jsme všechny možné argumenty, navíc v té době, kdy ji měl znásilnit, jsme oba byli s klukama v Praze na speciálním vyšetření a to i přes noc. To potvrdila řada svědků.

Protože ex po rozvodu začala dost pít, měla to nějak vše popletené a hlavně, vše si vymyslela, což se u soudu prokázalo a ona pod tíhou důkazů to nakonec přiznala sama. Za to její lhaní ji soud uložil tučnou pokutu za pohrdání soudem. Soud Mirek vyhrál a jí mohl zažalovat za křivé obvinění, neudělal to. Nechtěl další soudy a ji už nechtěl vidět. Mirek chtěl, aby soud rozhodl ve věci nákladů řízení, což mu soud vyhověl. Musela mu vyplatit značnou sumu za advokáta. Celé dva roky měla exekuci a musela to zaplatit.

Ex se brzy po tomto soudu odstěhovala, protože po městě měla velkou ostudu. Nikdo nevěděl kam se odstěhovala a snad to tak bylo i lepší. Prostě, slehla se po ní zem.

Mirkovi ještě dlouho trvalo, než se z šoku vzpamatoval. Nechápal, po tolika letech manželství, co všechno dokáže touha po penězích, kam to jeho ex dovedla. Nikdy jsem nepochybovala o jeho nevině, jakož i ostatní známí, neboť věděli, že je to slušný člověk a jeho ex, to raději nemluvit.

Znovu jsme začali žít poklidný život a mysleli jsme si, že už se nemůže nic zlého stát. Ale jak říkám, osudu nikam neutečeš, pořád ti bude křížit tvé životní cesty...

Jednoho dne si Mirek začal stěžovat na tu nemocnou nohu. Bolesti se začaly stupňovat až tak, že jsem ho jedné noci musela odvézt do nemocnice, neboť se svíjel bolestí, ani prášky nepomáhaly. Hned si ho tam nechali a ráno ho narychlo operovali. Udělal se mu tam velký zhoubný nádor. Znovu jsem byla na dně svých psychických sil. Bože, jak jen tohle dopadne! Zůstala jsem na to vše sama, se dvěma malými chlapci. Po operaci mě pustili k lůžku alespoň na chvilku. Mirek byl vzhůru.

„Míro, lásko moje, musíš žít, bojuj, přeci bys nás neopustil? Kluci i já tě moc potřebujeme, jsi náš ochránce, neskutečně tě milujeme, kluci se na tebe neustále ptají, co tatínek, zda ho bolí ještě nožička, kdy už přijde domů, stýská se jim,“ šeptala jsem mu zlomeným hlasem.

Měl jako já plné oči slz.

„Budu určitě bojovat.“

„Prosím tě, nevzdávej to, všechno se dá snést, jen když tu budeš. My ti budeme, lásko, ze všech sil pomáhat. Ale teď už zase spinkej,“ dala jsem mu snad tu nejsladší pusu na jeho suché rty, pohladila po tváři a musela jsem odejít.

Každý den mě k němu na chvilku pustili. Alespoň tak, protože se mi už tolik nestýskalo a byla jsem i trochu klidnější.

Byla však před námi dlouhá cesta, hlavně před Mirkem. Jeho stav se za několik dní zase zhoršil a lékaři se rozhodovali, zda mu nebudou muset amputovat nohu. Zmobilizovala jsem všechny známé, nechala ho převézt na speciální kliniku, kde mu po dlouhé léčbě nohu zachránili.

Nemohla jsem však denně jezdit za ním do Prahy, jezdila jsem jen ve středu a o víkendu. Každý den jsem však Mírovi volala, byly to dlouhé hovory plné lásky, podpory, něžných slovíček. I naši kluci mu museli sdělit své denní zážitky ze školky. Maminka mi pomáhala, hlídala kluky a ti byli neskutečně hodní. Několikrát jsem je i o víkendu vzala s sebou, aby se Mirek s nimi potěšil. Dost mu to pomohlo. Kluci ho rozveselili.

Potom musel Míra ještě podstoupil chemoterapii, ale to už byl doma a na chemo ho vozili.

Bylo mu neskutečně zle. Vodila jsem ho na toaletu, zpět do postele a za chvíli znova, protože tu operovanou nohu měl dost oslabenou, chyběla mu velká část svalu. Byla jsem hrozně utahaná. Pokaždé, když jsem ho ukládala do postele, se jeho oči na mne smutně dívaly. Nezapomněl mne pohladit a já jeho políbit na tváře. Viděla jsem, jak se na mé polibky těší, jako kdyby mu zůstalo toto jediné pouto mezi námi.

Přijela mi zase pomoci maminka, kluci chodili do školky a byli neskutečně hodní. Když jsem řekla, že tatínkovi je zle, byli potichu, hodní, s maminkou chodili ven na procházky. Na každý víkend si je bral brácha a tak byli s bráchovými kluky u nich na zahradě a mohli se vyřádit. Byla jsem jim za tu pomoc vděčná.

Po chemoterapii měl Mirek trochu klid a dával se dohromady. V jeho věku to byl hrozný nápor. Ještě však musel na deset ozáření. To mu v tom místě nádoru tak spálilo kůži, že jsem denně mu na místo přikládala mast, aby se mu to zhojilo.

Sedávali jsme na sedačce, já mu přikládala studené obklady a potom mast a hladila nemocnou nohu.

„Haninko, máš se mnou hrozný život. Představovala jsi si svůj život asi jinak co?“

„Ale Mirku, jak hrozný, snad krásný, jen kdyby nebylo tolik toho utrpení. Už jsme toho spolu tolik prožili, Haninka nám umřela, málem se nám ani kluci nenarodili, mohli tě i odsoudit a zavřít, teď ještě tvoje nemoc,“ řekla jsem.

Po celou dobu jeho nemoci jsem skoro každý večer nebo ráno sedávala před fotkou Haninky a v duchu jsem si s ní vyprávěla, abych ulevila svému srdci, plnému bolesti, smutku a strachu, abych nepřišla o svého milovaného Míru. Snad to už bude jen dobré.

Mirkovy výsledky byly uspokojivé a tak jsme si oba oddechli a navraceli se pomalu k normálnímu životu.

Každý večer jsme se zprvu jen mazlili. Na milování nebyla vhodná doba. Mirka noha neskutečně bolela. Často v noci sténal a já jsem byla hned vzhůru, nemocnou nohu jsem mu hladila, přikládala různá mazání.

„Haninko,“ říkal Mirek, „nemilujeme se spolu tak jako dřív a nevím, jak to s naším milováním bude nadále.“

„Ať je to jak chce, vždy se to dá nějak řešit,“ šeptala jsem mu.

Hrozně ho to duševně deptalo. Věděl, že jsem o dost mladší a že se s ním ráda miluji, ale v této době to vůbec nešlo.

„Bůh mne Míro zkouší, ale já to dám, ustojím to, miluji jen tebe, přijde den a milování bude jako na začátku našeho vztahu.“

A tak to taky bylo, jen za dlouhou dobu. Já jsem vše ustála, jen toto Mirkovo trápení jsem nemohla nějak rozehnat.

Jednoho dne jsem si s ním sedla a otevřeně jsme si vše vyjasnili. Skončili jsme a oba jsme plakali, až nám kapesníky nestačily. Milovala jsem ho jako on mne a tak jsme byli odhodlaní jeden pro druhého udělat snad i nemožné.

Jen Mirek si stále ještě trochu ve skrytu duše myslel, že ho opustím, protože se se mnou nemůže zatím milovat a já, že milování mám hodně ráda a že to třeba nevydržím. Po tom našem rozhovoru se situace ale dost uklidnila, i když ještě dlouho trvalo, než jsme se trochu mohli milovat a Mirek si mohl začít dokazovat, že to bude zase tak, jak to bývalo dříve.

Jednoho dne mne moc příjemně překvapil. Dohodl s mojí maminkou, abych já nevěděla, že vyzvedne kluky ze školky a půjdou mi naproti do práce. Já jsem měla v práci auto, tak zpáteční cestu je všechny mohu odvézt.

Blížil se konec pracovní doby. Recepční mi telefonoval, že mám na recepci návštěvu. Kdo to asi může být, teď před koncem pracovní doby? Já už se těším domů a zase budu něco řešit, kdo ví jak dlouho. Sjela jsem výtahem do recepce. Otevřu dveře výtahu a v tom mi letí naproti moje zlatíčka. Oči jim jen zářily, takovou návštěvu jsem teda nečekala.

Hned mě obdarovali pusinkami, vzala jsem je za ruce a šla jsem s nimi k Mirkovi, který na mě čekal v křesle.

„Zůstaň, Míro sedět,“ líbala jsem ho na rty dost náruživě, protože jsem byla moc šťastná, že mi přišli naproti a příjemně mě tak překvapili.

„Jsi jistě dost unavený, takový kus cesty...“

„No trochu jsem, ale není to tak hrozný. Vyzvedl jsem kluky ze školky a vyrazili jsme. Moc ti to sluší.“

„Děkuji,“ řekla jsem. Měla jsem krátké šatičky s výstřihem, který přijatelným způsobem odhaloval, čím mne příroda obdarovala, tenisky a bílé ponožky.

„No, jako holčička,“ pravil Mirek a láskyplně se na mne usmál a v jeho očích jsem mu četla myšlenky - chci se s tebou milovat, jsi jen moje, mám tě moc rád.

Pohladila jsem ho po vlasech a po tváři a v tom pohlazení byl dík za to, že jsem si zase uvědomila, jak vypadá prosté rodinné štěstí.

„Jste moc hodní, že jste pro mě přišli, to by chtělo nějakou odměnu. Já se vrátím do kanceláře, zamknu své věci a při tom něco vymyslím.“

Za chvíli jsem byla zpět.

„Co byste říkali tomu, že bychom šli na zmrzku?“

„Jó to je prima, že jo taťko?“

„No to ano, tak jedeme.“

Dojeli jsme do cukrárny a vychutnávali jsme si nejen zmrzlinové poháry, ale i tu krásnou, láskyplnou rodinnou pohodu.

„Míro,“ šeptám mu do ouška, „neměla tato návštěva být přepadovka?“

Zahleděl se na mě.

„Zase jsem to odhalila co?“

„No jenom trošku.“

„Už zase máš ty nesmyslné myšlenky?“

„Nějak mne od dnešního rána přepadávají.“

„Tak už je zažeň, víš, že patřím jen tobě, tebe miluji a večer ti to zase budu dokazovat.“

Pohladil mne a to už jsem viděla, že je zase spokojený a alespoň pro tuto chvíli ví, že je to tak, jak říkám. Jsem moc šťastná, že mám takovou rodinu, snad si ji po těch všech strašných ranách osudu zasloužím.

Zotavoval se a měl jet do lázní. Moc se mu nechtělo. Nechtěl, abych doma zůstala sama s dětmi. Pořád se bál, abych si snad někoho, zvláště nyní, nenašla a s ním se nemilovala.

Blázínek, věděl přeci, jak moc ho miluji, ale žárlil, a to se mu nedařilo dostat pod kontrolu.

„Do lázní pojedeš, o tom vůbec neuvažuj,“ říkám. „Týden tam budeš sám, pak přijedu na týden s dětmi a poslední týden jsem se domluvila s maminkou a ve čtvrtek přijedu sama a budu s tebou do odjezdu.“

Rozzářily se mu oči.

„To by šlo.“

„Jen aby ty ses nezapomněl s nějakou lázeňačkou, lásko,“ pravila jsem a lehce jsem se usmívala.

„Hani, jak tě to mohlo napadnout?“

„A jak tebe napadá, že bych si tu mohla užívat, když tu nebudeš? Tak to už neříkej nikdy nahlas, nebo se budu moc a moc zlobit a víš, že já to umím.“

Usmál se, dobře to věděl, nebylo to mnohokrát, ale když bylo, tak to stálo za to, ale už jsem to od něj nikdy neslyšela.

Pořád před lidmi se mi snažil dokazovat, ale jen tak romanticky, jak mne miluje. Často se mne dotýkal, někdy mne pohladil a lehce políbil, na tvář či do vlasů, já se jen usmívala, protože jsem si byla jistá, že v jeho srdci jsem jen a jen já a naši kluci, jako i on je jen a jen v srdci mém.

Nastal den odjezdu.

Kufry sbalené, Mirek mi děkoval, že se o něj tak starám a že jsem mu vše připravila a on si to jen sbalil.

Odvezla jsem ho na nádraží a rychlíkem odjel do lázní.

Když se ubytoval, měl jednolůžkový pokoj, hned volal, že je to tu hezké a že se těší, až přijedu s kluky. Každý večer jsme si volali alespoň hodinu. Já mu řekla co je doma a pak už jen vzduchem létala slova něhy, lásky, touhy po tom druhém, zkrátka nitky lásky byly nataženy od mé postele až do lázní.

Kvůli klukům jsme i skypovali a to si kluci moc užívali, že vidí tatínka jako v televizi.

Týden, když jsme byli všichni spolu, jsme si dosyta užili. Chodili na procházky, jezdili na výlety a večer, když kluci usnuli, jsme se moc hladili, líbali, ale jinak to ještě nešlo. A než jsme se nadáli, byla tu neděle a my za pláče Mirka a kluků jsme odjížděli domů. I já měla slzy na krajíčku, ale musela jsem řídit a tak to nebylo zrovna vhodné. Byla přede mnou daleká cesta a na tu cestu jsem musela být v klidu.

Hned jak jsme dojeli domů, jsem volala Mirkovi, že jsme v pořádku. Nedivím se, že měl strach, už jednou jsem jela já podle pravidel a co se stalo. Do smrti to budu vidět...

Maminka přijela k nám hned v pondělí.

„Mami,“ říkám, „vadilo by ti, kdybych odjela místo čtvrtka už ve středu večer?“

„To víš, že ne. Jen jeď, ať se trochu bez kluků užijete. Po těch špatných časech to oba potřebujete.“

„Chci Mirka překvapit.“

„Ty mu chceš udělat přepadovku? To snad ne, Hani. Myslíš, že by tam někoho měl?“

„Ale na to jsem ani nepomyslela, mami.“

A tak jsem ve středu odpoledne vyrazila do lázní. Ubytovala jsem se a vypravila se do lázeňského hotelu, kde byl Míra ubytován. Napsala jsem krátký vzkaz: Milostně po tobě toužím, co pro to uděláš? Milující Haninka.

Vzkaz jsem zalepila do obálky a došla jsem do hotelu. Na recepci byl příjemný starší pán. Dobrý večer, mohu mít prosbu? Jistě, co potřebujete. Potřebuji doručit urychleně tento vzkaz inženýru Morávkovi. Řekněte mu, že ho doručila mladá žena, která čeká na odpověď. Budu sedět vzadu v křesle. Ke vzkazu jsem přiložila menší obnos a začaly se dít věci. Rozhlasem zní: Inženýr Morávek má v recepci důležitý vzkaz. Prosíme, aby se na recepci dostavil. Za chvíli přišel Míra, neviděl mně v té tmě. Recepční mu podal obálku.

„Kdo to doručil?“ zeptal se recepčního.

„Jedna mladá žena.“

Mirek obálku otevřel a četl. Když dočetl, řekl mu recepční:

„Ta dáma čeká na odpověď.“

„Kde?“ vyhrkl Mirek.

„Támhle!“ a ukázal do rohu místnosti.

V tom jsem se otočila v křesle.

„Haninko, lásko moje,“ „Míro, já už jsem to nemohla vydržet a přijela jsem o den dřív. Dojdi se obléknout a půjdeme ke mně do penzionu, chci se s tebou hodně láskovat,“ šeptala jsem mu do ouška.

„I já.“ odběhl si pro kabát a odešli jsme.

Recepční se při našem odchodu potutelně usmíval a přál nám hezký večer. A skutečně byl. Penzion byl nedaleko. Milostné toužení bylo opět velmi krásné, vzrušující, nebralo konce, ale milovat jsme se ještě pořádně nemohli, Mirek navíc musel být do 22 hodin v hotelu. Proto jsme se museli v nejlepším rozloučit.

Autem jsem ho dovezla k hotelu. Když jsem se vrátila, tak jsem ještě asi dvě hodiny s ním telefonovala. Moc se nám oběma stýskalo, tak jsme si ten stesk museli zmírnit alespoň sladkými slůvky po telefonu.

Když neměl Mirek procedury, chodili jsme na procházky, na kávu a odpoledne až do večeře jsme se láskovali, jak říkával Míra. Byl to krásný čas, neměli jsme v tu dobu žádné povinnosti k dětem a tak jsme se po dlouhém čase, který nebyl pro nás zrovna příznivý, užívali. Než jsme se nadáli, byla sobota a odjeli jsme domů za našimi milovanými.

Zajisté jsme s Mírou nakoupili dětem hračky a Míra nešetřil, mamince jsem koupila nějaké oblečení. Bylo to krásné shledání. Slzeli jsme, hlavně kluci, kteří pořád seděli u tatínka a nechtěli ho samotného nikam pustit. Po bytě s ním chodili za ruku, když šel na toaletu, stáli oba u dveří než vyjde, bylo to úsměvné.

„Už nám nikam neodjížděj tati, bylo nám tu bez tebe moc smutno.“

Steskem jsme i plakali a s námi i maminka. Mirek zvedl ke mně oči a měl je plné slz. I já je měla na krajíčku.

„Máme tě moc rádi. Maminka denně s námi seděla, než jsme usnuli, vyprávěla o tobě, vyprávěla i o naší Hanince, máme její fotku v pokojíčku. Ale tati, ta už je v nebíčku že jo?“ ptali se.

„Ano, je mezi andílky a my všichni tu na ni budeme vzpomínat.“

„To určitě tati. A půjdeme tam někdy za ní a budeme si s ní hrát?“

„Až budeme staří, tak se teprve s ní shledáme.“

Kluci se na sebe koukli a už se neptali. Mirek je oba objal, políbil a byl dost dojat, měl rodinu, jakou vždy chtěl mít, jen navždy v ní bude chybět Haninka, Ale jen Bůh ví, že nikdy na ni nezapomeneme, že ji spolu s našimi kluky budeme mít stále v našich srdcích.

Ač Mirek měl až do smrti problém s nohou, byla velmi oslabená, chodil s námi na výlety a my vždy procházky přizpůsobili jeho možnostem. S kluky, když mu to zdraví dovolilo, hrával fotbal.

Mě krásně miloval, i když jsme museli ještě dlouho být opatrní, ale bylo to i tak krásné. Nebýt výhybek na Kolínském nádraží, díky kterým jsme se svérázně a důrazně seznámili, kdo ví, kam by směřovaly naše životy.

Tak jsme si to vždy připomínali. Naše životy se obrátily vzhůru nohama, než jsme ale mohli spolu žít. Bohužel, museli jsme zaplatit i velmi vysokou daň, když nám zemřela Haninka, i když si myslíme, že to snad nebyl žádný trest. Bůh nám pak seslal naše dva kluky Mirka a Jana, které jsme spolu dobře vychovali a dočkali jsme se i našich vnoučat.

Ještě když kluci chodili do školy, pořád jsem jednu dobu v duchu zvažovala, zda bychom si neměli pořídit ještě jedno dítko, třeba by to byla holčička. Ale nakonec převážilo rozhodnutí, že osud nebudu pokoušet, vzhledem ke zdravotnímu stavu Mirka. Do konce našich dní jsme často chodili Hanince na hrob a já ji vyprávěla, co je nového u nás doma.

Ona to jistě moc dobře věděla, byla tam někde nahoře, kde se s ní jednou spolu s Mirkem setkáme...

Osud se nad námi smiloval a už nám do konce našich dní ukazoval jen svoji laskavou tvář. S Mirkem jsme žili krásný život, navzdory zlým časům, kdy jsme oba byli na dně svých duševních i fyzických sil. Každou nepřízní osudu se naše vzájemná touha a láska jen a jen prohlubovaly. Jen proto, že jsme se ctili, respektovali, milovali se bez podmínek, toužili jsme jeden po druhém a žili jeden pro druhého a naše děti, jen tak jsme mohli náš společný život ustát a prožít tak, jak jsme o něm ze začátku našeho milostného vztahu snili...

Hory můžeme milovat i nenávidět

Zvoní mi mobil. Adam. Ahoj Evi, ahoj, říkám. Co se děje, volal jsi mi před hodinou!? Ale dostal jsem nápad, zítra dáme nějakou luxusní večeři, co ty na to? Souhlasila jsem, neměla jsem na večer žádný program. Tak tě vyzvednu asi okolo šesté. OK. Zatím se měj a pusu, slyším Adama z mobilu.

Ukončila jsem Filosofickou fakultu v Praze a učím na gymnáziu angličtinu a němčinu. Dodělávám dálkově ještě studia čínštiny, což právě v dnešní době se mi moc hodí. Dost tlumočím a překládám firmám. A to jsem se do studia pustila spíš z hecu, protože jsem se chtěla nejen naučit písmo, kterému říkám rozsypaný čaj, ale i Čína mně učarovala při jednom zájezdu.

Mým velkým koníčkem je zpěv. Chodím zpívat do sboru, zpíváme v kostele sv. Jakuba a to hlavně chrámovou hudbu. Je nás ve smíšeném sboru třicet, sbormistr je pětatřicetiletý profesor Martin Franc, který učí na průmyslovce matiku, fyziku, tělocvik. Je rodákem z Moravy a tak je i nábožensky založen, ale nepřehání to. Sympaťák s láskou pro chrámovou hudbu a sport. Všichni se na zkoušky pečlivě připravujeme a vlastní zkoušku si užíváme, protože ta je pro nás velkým relaxem, všichni totiž máme dost náročné profese.

Zítra je pátek, učím jen do dvanácti. Dojdu si ke kadeřnici a pak musím vybrat něco lepšího z oblečení na tu večeři.

Okolo šesté zvoní Adam. Čekám dole v autě. Adamovi je sedmadvacet, je inženýr, pracuje v tátově velké firmě, zajisté na vysoké pozici a tím i odpovídajícím platem. Je jedináček. Rodiče vlastní velkou firmu, která jede jako dráha. Adam žije ve svém velkém, luxusní bytě v jednom rezortu. Spolu nás seznámil jeden můj kamarád, který mne jeho otci doporučil jako tlumočnici. Pro jejich firmu tlumočím už asi pět let za docela slušné peníze.

S Adamem chodíme asi dva roky, každý bydlíme ve svém bytě a podnikáme spolu různé akce. Já přespím občas u něj a naopak. Adam sice není romantický typ, spíš pragmatik, který hodně touží po penězích a luxusu.

No v tomto luxusním prostředí i vyrůstal, ale musím říci, že je hodný. Často jsem přemýšlela, zda jde o vážnější vztah, který by měl být završen sňatkem.

Pořád si nejsem nějak jista, kam se náš vztah bude ubírat, ale s Adamem mi je zatím dobře a tak to neřeším.

Poslední pohled do zrcadla, no sluší ti to Evi, si říkám pro sebe a utíkám k výtahu. V autě se lehce políbíme a odjíždíme na večeři. Moc tyto luxusní podniky nemám ráda. Velmi často v nich totiž pobývám s obchodními partnery, pro které tlumočím. Raději jdu do obyčejné restaurace, kde hraje country hudba, můžete si objednat obyčejnou mňamku, pivko do půllitru a není třeba dbát moc na dekorum. Ale pořád si musím zvykat na luxusní podniky, protože Adam nikam jinam nechce chodit. Po večeři mi Adam říká: je čas, aby ses přestěhovala ke mně, pokud budeš chtít.

Koukla jsem na něj.

„A co tak najednou,“ pravím.

„No chodíme spolu víc jak dva roky a tak bychom taky mohli už spolu žít, co ty na to?“

„No, já nejsem proti.“

V duchu jsem si řekla, že náš vztah by společným bydlením mohl dostat nějaký nový náboj, ale kdo ví, tak to alespoň zkusím.

„Dobrá, tak zítra a v neděli se přestěhuješ,“ dodal Adam.

Měla jsem malý byt, nábytek tam zůstal a těch ostatních věcí nebylo mnoho. Vzala jsem si jen komodu po babičce a dvě krásná historická křesla se stolečkem. Tyto kousky se Adamovi moc líbily a tak souhlasil s jejich přestěhováním.

Jeho byt byl totiž velmi moderně zařízen, podílela se na jeho zařizování hlavně matka, která nepracovala a tak měla dost času vyhledávat poslední novinky v bydlení. Ta byla zárukou, že vybavení bytu bude jen a jen luxus. Sice ne moc na bydlení, ale spíš na obdiv. V pondělí jsem se již probudila v novém bydlišti. Nebylo to tak špatné, ale taky ani žádná hitparáda, jak říkám, žádné teplo domova.

Život plynul, já chodila učit, ukončila jsem studium čínštiny a měla hodně práce. Chodila jsem často na pracovní večeře, takže jsem musela i za nějaký čas opustit gymnázium, protože se to vše nedalo stíhat. Bylo mi po studentech smutno, ale nedalo se nic dělat. Tlumočení a překlady mne živily daleko lépe než učení na škole.

Adam se hodně věnoval spolu s otcem firmě, létal hodně po světě. Chodili jsme i občas na oběd či večeři k jeho rodičům, musím ale říci, že jsem se tam nikdy moc dobře necítila. Zdálo se mi, že jejich chování je strojené, neupřímné, chladné, povýšené, nikdy se nezapomněli pochlubit, spíš tedy jen matka, co si koupili, kam pojedou, či kde už byli, cestovali po celém světě.

Prostě honorace.

Chtěli, hlavně matka, abych věděla, co si mohou dovolit, že já jsem jen chudinka a taky, jak bohatý je Adam.

Já už jsem rodiče neměla.

Myslím, že si rozhodně nepředstavovali, hlavně matka, že si Adam vybere právě mne. Bohužel, vybral.

Jednoho dne mi Adam oznámil, že si najmeme nějakou paní na úklid, abych se nemusela starat o domácnost. Jistě to byl nápad matky. Nějak se mi to nelíbilo, stíhala jsem všechny práce, nijak mi nevadilo je vykonávat, ale on nedal jinak.

Firma poslala studentku, hezkou mladou holku, štíhlou, dlouhé černé vlasy, musím říci, že to byla docela kost.

A to byl ten zlom....

Jednoho dne jsem musela se zástupci firmy na jednání do luxusního hotelu s jejich čínskými obchodními partnery. Volám Adamovi, že nevím, kdy dorazím, on že má taky hodně práce a že se proto zdrží. Když jsme procházeli v hotelu do salonku, uviděla jsem prosklenou stěnou u stolu naši uklizečku a s kým pak? Byl to Adam, který ke mně seděl zády.

Zatajil se mi dech. Byli již po večeři, pili vínko a drželi se za ruce, jejich zamilované pohledy naznačovaly vše, ale zajisté neprobírali, zda bylo u nás dobře uklizeno. Stačila jsem velmi dobře zamaskovat použití foťáku v mobilu. Celé jednání bylo dost náročné na tlumočení a tak nezbyl bohudík čas na špatné zvěsti. Skončili jsme dlouho po půlnoci. Jednání se zdařila, firma byla spokojená, byla jsem i já, ale prosila jsem, zda by mne někdo nemohl odvézt domů. Nebyl problém.

Doma spal Adam, ani nevěděl, kdy jsem přišla. Ráno, jako kdyby se nic nestalo, se hodně snažil dostat pod moji peřinu a milovat se. Řekla jsem ne, měla jsem náročný program, přišla jsem dlouho a tak jsem unavená. No měl smůlu, ale myslím, že mu to asi ani moc nevadilo. Vstal, oblékl se a odešel, jaksi se ani nenamáhal mně políbit, jak to dělával každý den, kdy jsme se probouzeli vedle sebe.

Já jsem musela během dne dokončit ještě nějaké dokumenty a tak jsem byla zaměstnána až až. Když už bylo vše hotovo a já odvezla do firmy práci, doma jsem pak přemýšlela, co udělám. Najednou je vše obrácené naruby. Začala jsem přemýšlet, proč vlastně jsem s Adamem, jak žijeme, proč jsem se vlastně přestěhovala, co bude dál.

Začala jsem mít čím dál tím víc pocit, že Adam dává peníze, byznys a luxus na přední místo před pohodou, láskou, milováním, prostě obyčejnému životu. Hmotné statky ho ženou neustále kupředu mít něco víc než ty ostatní, ale doma to bylo vše studené, v poslední době, kdy jsem se přestěhovala, se mi zdálo, že i bez lásky z jeho strany, sex byl jen pro jeho uvolnění.

A já jsem tolik toužila po něžnostech, sladkých slovíčkách a alespoň po tom milování, které bylo na začátku vztahu. Ženská moc dobře pozná, kdy je milování z lásky a kdy jen z povinnosti.

Nyní už jsem věděla, že i když jsem se přestěhovala, nijak nezměním náš život. Když jsme žili odděleně, přeci jen asi po mně víc toužil, ale tak se celý život nedá žít.

Měla přijít uklizečka, ta ale přišla až dost pozdě, což jsem jí hned vytkla, protože já mám nyní práci, na kterou potřebuji klid a tak musí přijít až zítra.

Zajisté, stěžovala si hned Adamovi, který mně večer řekl, že uklizečka přijde, kdy jí to bude vyhovovat a ne, jak to vyhovuje mně. Nejdřív jsem chtěla něco namítat, protože jsem nechápala, ale vzdala jsem to. Asi by to stejně nemělo význam. Když jí to dovolíš a platíš si ji, tak je to jen tvoje věc.

Sebrala jsem se a odešla na sbor. Tam byla tradičně velmi příjemná atmosféra. Zkoušeli jsme na vánoční koncerty. Se sbormistrem Martinem jsem byla v pohodě, navzájem jsme si padli do oka už od založení sboru, on měl také přítelkyni, se kterou bydlel, ale přesto jsme byli jeden pro druhého vrbou a to velmi důvěrnou. Líbil se mi dlouho, myslím, že i já jemu, ale každý jsme měli protějšky a tak naše city byly jen kamarádské, které jsme nikdy nepřekročili.

„Martine, říkám o přestávce, nešel bys po zkoušce na vínko?“

„Evi, dnes nemůžu, ale co zítra?“

„Jo, to by šlo, tak si v pět dáme rande na obvyklém místě.“

Domluveno. Docela jsem se těšila, že to s někým budu moci rozebrat. Přišla jsem domů a tam jsem našla lístek - odlétám do Anglie na týden, dnes budu spát u rodičů, musím s otcem ještě něco probrat. Jestli spal, či ne, jsem se nedozvěděla, nepátrala jsem po tom, ale myslím, že určitě ne.

Prospala jsem se do druhého dne, ráno jsem si ještě prozpěvovala vánoční písně a bylo mi nějak dobře. Těšila jsem se na večer. Nebudu muset spěchat domů a nikomu vysvětlovat, kde jsem byla.

Na schůzku jsem přišla později. Martin již popíjel vínko.

Jen jsem dosedla, už mi servírka nesla dvojku bílého Rulandského a jídelní lístek. Znala nás, chodili jsme tam často. Bylo tam příjemné prostředí i obsluha.

Tak jsme si navzájem vylívali srdce a říkali, jak to stojí za starou belu. Ale když něco sdílíš s tím druhým, bývá to obvykle dost dobré, máš totiž i jiný náhled na problém od toho druhého. Od Martina byl vždy jeho názor takový, jak ho on cítil a to ať se mi to líbilo nebo ne. Tak jsem s ním i já rozebírala jeho problémy. Proč já jsem nepotkala někoho takového jako je Martin, to by byla pohoda. Je to kluk do nepohody, upřimný, když miloval, tak celým srdcem, vždy dostál svému slovu, no Moravák, k tomu srdcař a ti jsou pohodáři. I Martin mi později řekl, že někdy přemýšlel o tom, kdybychom se my dva potkali dříve, jaké by to asi bylo. Ale osud to chtěl zatím jinak.

Týden utekl jako voda a Adam se vrátil. Přijel jako kdyby nic, přivezl mi drahý parfém, šátek a nějaký svetřík, byl rozjásaný. Jsem moc rád, že jsem doma s tebou a večer byl samá něžnost a i na milování došlo. Bohužel, podtextem milování pro mě byl pořád obraz z hotelu, takže zase pro mne spíš povinnost.

Dny utíkaly. Jednoho dne mi volal Martin, zda bych nešla na oběd. Měla jsem čas a tak jsme se zase sešli na obvyklém místě.

„Co se, Marťo, stalo?“

„To se budeš divit. Zdena se odstěhovala, napsala mi po šesti letech jen tenhle lístek.“

Podal mi ho, bylo na něm: »Opouštím tě, jsem těhotná s novým partnerem, nefungovalo by nám to.« Koukla jsem na něj, pohladila ho po tváři a nevěděla jsem, co v tu chvíli říci. Měl oči plné slz, měli určité problémy, ale nic tak dramatického, prostě jako jiné dvojice, jak to život a doba přináší.

„Martine, nevím co ti říci, je to blesk z čistého nebe, ale rozsekla to, i když po šesti letech to určitě bude hodně bolet.“

„Já jsem nečekal, že to vezme takový konec, dělal jsem vše, co jsem Zdeně viděl na očích a najednou tenhle konec.“

Seděli jsme od oběda až do osmi a probírali jeho vztah, kde se asi stala chyba. Pak jsme ještě chodili po nábřeží, slabě sněžilo a právě začínal adventní čas.

Slíbila jsem mu, že nyní budu mít dost času, tak ať napíše, když mu bude nejhůř a bude si potřebovat popovídat. Bylo to každou chvíli, nedivila jsem se, žil s ní šest let a všichni mysleli, že to spěje ke svatbě. Vrátila jsem se domů.

Lehce jsem se zeptala Adama, zda ještě bude chodit uklizečka, nebo zda mám uklidit, protože v bytě byl bordel jako v tanku. Řekl, že to zařídí, abych to pustila z hlavy.

Bylo úterý a já ve čtvrtek odlétám do Číny, vracím se v neděli nebo v pondělí. Myslím, že byl rád, že vyklidím pole.

V neděli jsem se vrátila z Číny, bylo tam krásně, dovedla jsem si představit, že tam budu půl roku a cestovat po všech zajímavých oblastech. Bohužel, viděla jsem jen hotel a cestu z hotelu do firmy. Když jsem stála před dveřmi bytu, ani se mi nechtělo otvírat a v tu chvíli mi pípla SMS.

Martin, můžeš se sejít?

Odemkla jsem, nikdo nebyl doma a to byly teprve dvě hodiny odpoledne. Vzala jsem mobil a volám Martina.

„Ahojky, dorazila jsem z Číny,“ „No tak to tě nechci otravovat,“ slyším z mobilu. „Ty mně nikdy neotravuješ, stejně nikdo není doma, tak kdy se sejdem? Můžeš za půl hodiny?“

„Jasně.“

Nechala jsem doma kufr a zabouchla dveře. Vzala jsem si s sebou jen notebook, abych se měla možnost na něco vymluvit. Dali jsme si pozdní oběd a seděli až do deseti hodin. Martin to neměl taky lehké, protože byl cíťa a tak se stále nemohl srovnat s rozchodem, který považoval za podraz. Litovala jsem ho a moc, on si to určitě nezasloužil, nemusela mu říkat, že je těhotná s jiným. To ho dost zranilo, protože už nějaký čas musela nejen chodit, ale i spát s jiným. Rozloučili jsme se. Doma nikdo nebyl, když jsem se vrátila. Šla jsem do sprchy a potom do ložnice.

Rozsvítila jsem a do očí mi padl dlouhý, černý vlas, který doslova svítil na mém bílém polštáři. No kdo tu asi mohl být? říkám si v duchu. Naše uklizečka v mé posteli? No a pod postelí, co asi? Spodní kalhotky. To už je docela moc. Že to Adam alespoň po její návštěvě nezkontroloval?

V bytě bylo uklizeno, takže tu jistě byla i když úklid spojila dozajista i s jinou, příjemnější činností, což dokumentoval vlas a hlavně kalhotky. Ihned jsem si převlékla postel, nesnesla bych si lehnout do postele, když vím, že v ní kdokoli spal.

Nemohla jsem usnout, přemýšlela jsem a rozhodla se. Vytisknu fotku z hotelu a z ložnice vlas na polštáři a kalhotky pod postelí. Napíšu Adamovi dopis, přidám fotky, kalhotky, sbalím věci a odejdu. Stejně už ten vztah nebyl jako na začátku. Tak to alespoň vyřeším pro jednou a provždy.

Divila jsem se, jak to docela lehce zvládám, no ale když se ze vztahu vytrácí z jedné strany láska, navíc se objeví i nevěra, je lepší sbalit věci a vše ukončit. Ale kam půjdu? To mi v tu chvíli nedocvaklo. Mám svůj byt přeci pronajatý.

Ráno zavolám Martinovi, zda bych nemohla na chvíli u něj přebývat, než se mi uvolní můj byt. Výpověďní lhůtu na byt jsem měla měsíc. Tak bych se odstěhovala koncem ledna. To budou letos vánoce! A jak já jsem se na ně natěšila, že v novém bytě ozdobím strom, udělám výzdobu, pozvu na oběd Adamovy rodiče a tak. Bohužel, kdo ví, kde vůbec o těchto vánocích budu, ale u Adama rozhodně ne, i kdybych měla třeba být na hotelu. Peněz na pobyt mám dost.

Adam přišel okolo jedné hodiny a divil se, že už jsem doma. Dělala jsem, že jsem hrozně unavená, takže ani sex nebyl. Nechtěla jsem, aby se dotýkal mého těla, když se možná před chvilkou dotýkal jiné a to jistě nezůstalo jen u dotýkání...Vůbec mu to nevadilo, proč by taky, za dobu mé služební cesty měl sexu jistě hojně....

Druhý den jsem se probudila okolo deváté. Napsala jsem Martinovi, zda by mi nepomohl a nemohla jsem u něj nějaký čas bydlet.

„Jistě, není problém. Sbal se a já ti pomohu se stěhováním. Učím do dvanácti hodin, pak přijedu k tobě a pomůžu ti s věcmi.“

Rychle jsem vše sbalila, vytiskla fotky, přidala kalhotky, napsala dopis a Martin už mě prozváněl na mobilu.

Nacpali jsme věci do výtahu, klíče od bytu jsem nechala na stole a jen zabouchla. S posledním zabouchnutím se mi hodně ulevilo. Odjeli jsme k Martinovi do bytu. Jistě, zdaleka nebyl tak luxusní jako Adamův, ale byla tam úžasná domácí atmosféra a to i přes ty Martinovy problémy. Mé věci jsme uspořádali, Martin mi přenechal ložnici, on bude spát na sedačce ve druhém pokoji, který sloužil jako obývák a jídelna dohromady. Pozvala jsem ho na večeři a řekli jsme si vše o provizorním fungování našeho společného bydlení.

Odpoledne, nebo spíš k večeru byla zkouška. Musím říci, že se mi neuvěřitelně dobře zpívalo, i ta má sóla z mého pohledu byla nesmírně procítěná a Martin byl očividně rád a spokojený.

Domů jsme šli spolu. Nikdo si nevšiml, že jdeme spolu jedním směrem, do té doby jsme totiž odcházeli každý na opačnou stranu. Doma jsme si vyprávěli ještě dlouho do noci.

Když jsem ulehla, ještě dlouho jsem o životě přemýšlela. Myslím, že Adam mne již dlouho nemiloval, ale proč chtěl, abych se k němu nastěhovala? A já jsem souhlasila.

Vedle v pokoji klidně spal Martin, bylo mi ho líto, fakt pro Zdenu dělal, co ji na očích viděl, možná, že to i trochu přeháněl, ale moc ji miloval. Ona se mu za to odvděčila. To zrovna nebylo moc fér. Ale i to život přináší.

Chvílemi se mi zdálo, že osud nás nějak k sobě přibližuje, ale jak to myslí dál? To ví jen on...

Přiblížily se vánoce a s nimi hodně koncertů. Zvládali jsme. Neměli jsme moc času na oddych a to bylo dobře. Zpívali jsme skoro každý den, a tak jsme neměli ani čas smutnit.

Adam mi zavolal, co že ty fotky a dopis mají znamenat. Řekla jsem, že přeci umí číst a zeptala jsem se ho:

„Miloval jsi mě někdy?“

„Jo, někdy jo, ale to víš, časy se mění, ona je krásná, mladá. Rodiče stejně nebyli rádi, že chodím s tebou.“

Měla jsem tedy dobrý odhad a prokoukla je.

„Já bych chtěl, abychom ale zůstali kamarádi.“

„Adame, na to já nikdy nepřistoupím. Slovo kamarád má pro mě zcela jiný význam, než ten, co si představuješ ty. Tvoje jednání vůči mně bylo podlé, nevím, proč jsi mi nabídl, abych s tebou bydlela, a pak se za krátkou dobu spustíš s uklizečkou.“

„Ale ona bude jednou lékařka.“

„No ještě jí není,“ pravím, „a o tobě už opravdu nechci ani slyšet.“ A touto větou jsem ukončila hovor.

Tím náš románek neslavně skončil. No jo, podnikatelská třída, do té hned tak někdo nemůže patřit, kdo nemá ten patřičný rodokmen, v duchu jsem se usmála...

Blížil se Štědrý den, domluvili jsme se, že ten den strávíme spolu a další den Martin odjede na dva dny k rodičům. Koupila jsem stromeček, ozdoby, rybu a připravovala jídlo a cukroví na vánoce.

Odpoledne jsme zpívali ve sv. Jakubu a potom na půlnoční. Po odpoledním zpívání jsem nasmažila kapra, připravila stůl. Taky jsem nezapomněla koupit malý dárek Martinovi. Koupila jsem kompas, placatici a rum. Martin taky trochu lezl po horách, hodně dobře lyžoval a tak by se dárek mohl hodit. K tomu kompasu jsem dopsala lísteček s textem: ...aby tě zavedl tam, kde najdeš tu pravou, která ti tvoji lásku bude oplácet stejnou měrou a třeba ještě o malý kousek víc...

Nemýlila jsem se, když ho rozbalil, byl naměkko. Já dostala nějakou kosmetiku, jako šampon, sprcháč a knížku. Taky jsem byla mile překvapená. Byla u nás hodně dobrá vánoční pohoda, kterou jsme museli přerušit jen odchodem na půlnoční zpívání. Kostelem se rozléhal můj soprán.

Martin na mě hleděl tak nějak jinak než jindy, řekla bych, že zamilovaně a nijak se to ani nenamáhal skrývat. To z mého hrdla dostávalo ještě víc nádherných tónů, které zněly i po širém okolí kostela. Kostel byl mimo jiné nacpán k prasknutí, lidé stáli až ven a všichni nám na konci moc děkovali potleskem a ještě dvě skladby jsme museli přidat. Když arciděkan zamkl kostel a my dva jsme jako poslední opouštěli toto posvátné místo, rozhostila se kolem nás ta pravá, vánoční atmosféra. Všude ticho, k tomu lehce sněžilo, zem byla pocukrovaná jiskřícím sněhem a začalo i trochu mrznout. V oknech blikaly vánoční stromečky, no nádhera. Krásný konec Štědrého dne. Martin mě objal a řekl:

„Evi, tvůj zpěv byl za ta léta co tě znám ten nejkrásnější, ty tóny zněly pro všechny lahodně a hladily po duši. I mně se tvůj zpěv velmi vnitřně dotkl.“

„Musím se ti přiznat, ale tento večer jsem zpívala jen pro tebe, Martine.“

„Díky ti za to, měli jsme velký úspěch jako nikdy před tím na vánočních koncertech.“

Chvíli na mě hleděl a lehce mě políbil na obě tváře. Bylo mi dobře u srdce. Nabídl mi rámě, kráčeli jsme končící štědrovečerní nocí k našemu domovu a každý z nás jistě ve skrytu duše cosi očekával. Zatím to bylo jen naše tajemství.

Druhý den odjel Martin k rodičům a já vegetila u televize. Dva dny utekly jako voda a najednou zarachotily klíče v zámku. Kdopak to asi přijel? No ten, který mi pomohl v nouzi, který je mým skutečným přítelem a je mi s ním hodně dobře...

Než jsme se nadáli, byl Silvestr. Martin objednal dvě místa v malé hospůdce s trampskou hudbou a dobrým ovárkem s křenem. Fakt, byla to paráda. Oděni v riflích, tričkách, mikinách jsme vstoupili do hospůdky, kde byli i další Martinovi kamarádi se svými protějšky. Představili jsme se, u velkého stolu nás bylo patnáct. Tak krásného Silvestra jsem ještě nezažila. Zasmáli jsme se, zatancovali, něco popili a rozhodně to nebyla dvacetiletá whisky anebo šáňo za 20 litrů. Bylo to pivko, moravské vínko, sem tam i vodečka, ale paráda.

Skončili jsme na Nový rok ve čtyři. Odcházeli jsme s písní na rtech: »cesta má přede mnou v dáli mizí...« a slibem, že příští Silvestr bude zase zde.

Jenže rok je hodně dlouhá doba pro předsevzetí, neboť osudu se stejně nikdy nevyhneme, neustále nám kříží naši životní cestu. Tak uvidíme, co nám ten nový rok přinese...

Nový rok se rozjížděl pomalu. Napadlo dost sněhu a mrzlo, až praštělo. Zase všade kalamita, při kostelním zpívání nám mrzly rty a moc se nedalo v kostele zpívat, tak jsme zkoušky zkrátili a zdravé jádro šlo na svařáček do nedaleké hospody, kde jsme i často měli povoleno si zazpívat.

Já zase začala mít hodně práce. Martin se připravoval na týdenní školní lyžák. Blížil se konec ledna, nájemníci se z mého bytu odstěhovali. Já jsem si nechala vymalovat, uklízela jsem a připravovala se na stěhování. Do toho jsem překládala a tak jsem se nenudila. Na jednu stranu jsem se těšila do svého bytu a na druhou stranu jsem si nedovedla představit, že zde budu sama. Že bych zavolala naši černovlasé uklízečce, aby mi přišla pomoci? pomyslela jsem si v duchu, a nahlas jsem se pak tomu zasmála. Ta by asi koukala! Ta určitě už neuklízí, jen možná stele postele u Adama, doufám, že už kalhotky neháže pod postele, nebo že by je třeba pohazovala pod postel i někde jinde? No, to se možná ještě uvidí...

Martin mě přestěhoval do mého bytu. Byla jsem moc ráda, že mi pomohl a pozvala jsem ho na domácí oběd. Přišel v sobotu dopoledne a odešel kolem půlnoci, protože ráno odjížděl na lyžák. Nechtěl, abych se odstěhovala, ale já trvala na svém. Na nový vztah jsem ještě nebyla připravená, ale člověk míní a osud mění. Když Martin odcházel, lehce mně políbil na obě tváře a řekl:

„Můžu ti zavolat z lyžáku a až se vrátím, tak spolu posedíme zase u vínka?“

„Jistě, jsi můj nejlepší přítel a tak to i zůstane. Moc ti děkuji za tvoji pomoc.“

Odjel a každý večer mi volal. Jeho volání mi zpříjemňovalo večerní pohodu. Pomalu jsem začala zjišťovat, že mi s ním ten prosinec a leden bylo moc hezky, těšila jsem se tehdy k němu domů, i když tam byly stísněné podmínky, ale bylo tam teplo domova, přátelská a milá atmosféra. Teď jsem zase sama.

Ve čtvrtek mi Martin řekl, že se mu po mně stýská, že už se těší, až se uvidíme. Díky mně, se prý docela rychle ze všeho vzpamatovává. I já to tak mám, Martine. Nějak si ale nemohu zvyknout, že si nemám s kým povídat a cítit, že je tu někdo vedle mě, na koho se mohu spolehnout a s kým je mi moc dobře.

Když se v sobotu vrátil, tak snad ani nevybalil a už mi volal, zda bych někam nešla.

„Nešla, Martine,“ v telefonu bylo hrobové ticho. „Protože ty přijdeš ke mně na jídlo a vínko.“

„Jo, dobrá, dobrá, udělám ze sebe člověka, převlíknu se a dorazím.“ v jeho hlase bylo znát, jak si oddechl.

Domluveno. Přijel asi okolo jedné a bylo to krásné shledání. Za ten týden, jsme si každý z nás uvědomil, že tohle už není jen přátelství, ale začíná láska. Ve dveřích jsme se dosti vítali, podlehla jsme mnoha jeho upřímným polibkům. Nebránila jsem se, Martina jsem hladila a říkala mu, jak se mi stýskalo a že jsem ráda, že je tu. Jeho ruce prozkoumávaly skrytá zákoutí mého těla a všechny hormony vystouply na nejvyšší stupeň.

„Evi, na těch horách jsem si uvědomil, že tě mám moc rád a že jsem tě měl rád asi už dříve, jen jsem si to nechtěl přiznat a taky, nebyla si volná.“

„Martine, mezi námi se rodí krásný vztah.“

„I já to, Evi, tak cítím.“

Bylo nám oběma krásně a Martin zůstal až do rána a pak ještě i celou neděli. Neradi jsme se loučili, ale loučili jsme se moc krásně. Naše milování bylo neskutečně krásné, procítěné, to jsem s Adamem nikdy nezažila, z Martina byla cítit ve všech dotycích, sladkých slovech síla lásky a touhy po mně. I já jsem mu dávala najevo, jak je mi s ním dobře. Ještě než odešel, jsme se domluvili, že za týden ke mně přijde už v pátek a probereme náš další život.

Než jsme se nadáli, byl pátek. Odpoledne byla zkouška a ze zkoušky jsme odjeli s Martinem ke mně. Martin dovezl spousty jídla, já vařila, popíjeli jsme vínko a já navrhla, že by se Martin mohl sestěhovat ke mně, a nemusel platit pronájem. Svůj byt jsem měla ve vlastnictví.

Martin se na mě podíval a řekl:

„Evi, musím ti říci jeden plán. Jak jsme byli na lyžáku, tak tam hledají ředitele školy, devítiletky. Je k tomu nový, krásný, velký třípokojový byt, který by se dal předělat na čtyřpokojový. Je tam ústřední topení, vše je nové, krásná zahrada a terasa. Pro tebe by to bylo asi jedno, musela bys ale dojíždět občas do Prahy, ale můžeš i dělat z domu a ještě učit ve škole. To bych nějaký úvazek pro tebe udělal. Nechtěla by ses tam jet zítra podívat?“

Souhlasila jsem.

V Praze mě nic nedrželo a hory jsem měla ráda. Večer jsme se krásně milovali, naše vzájemné něžnosti nebraly konce.

„Toužím po tvých dotecích, po tvých krásných slovíčkách, nevěřila jsem, že se do tebe tak zamiluji,“

„Ani já ne, Evi. Léta se známe a v těch našich nejtěžších chvílích se v nás probudila silná láska. Je to moc krásné.“

Druhý den ráno jsme vyrazili na hory. Bylo tam nádherně. Horská víska byla nedaleko Špindlu, kam jsem blahé paměti jezdila jako dítě s rodiči, neboť tam žili jejich dobří přátelé. Byt byl nádherný, nový, škola velká, zrekonstruovaná. Oba jsme se do tohoto místa ihned zamilovali.

Slíbili jsme, že do týdne si dáme vědět, ale v duši už jsme byli rozhodnuti, že toto bude náš nový, společný domov.

Rozhodli jsme se kvůli školnímu roku, že se přestěhujeme začátkem prázdnin. A tak se i stalo.

V čase do prázdnin nám jeden místní starý truhlář, nesmírně šikovný, zhotovil ložnici, obývací pokoj a kuchyň včetně jídelny. Nábytek byl ze dřeva a neskutečně krásný.

Pomalu jsme dokupovali různé předměty, nádobí a tak, aby nám moc věcí nezůstalo na prázdniny. Začátkem prázdnin jsme se stěhovali. Už to nebylo moc věcí a tak nás jeden můj kamarád odstěhoval větším autem. Než jsme napořád opustili Prahu, předal Martin sbor svému kamarádu a se všemi jsme se rozloučili posezením u vínka. Nechyběly i slzy, přeci jen, za ta léta jsme na sebe byli zvyklí. Slíbili jsme si, že za námi přijedou.

Dorazili jsme do našeho nového domova. Vybalili jsme věci, vše urovnali a já nachystala oběd. Po obědě jsme proti sobě seděli u stolu, a jako kdyby ani jeden z nás nevěděl jak dál.

Martin vstal a řekl:

„Moje Evino, moc tě miluji, jsem rád, že jsme tu spolu a doufám, že se nám zde bude spolu dobře žít. Taky ten tvůj kompas mě nasměroval tam, kde jsi ty, kterou miluji a ty miluješ i mne.“

Utírala jsem si slzy, vstala jsem, Martina jsem láskyplně objala a líbala a líbala. Neměla jsem totiž přes potoky slz slov.

Navzájem jsme si vyznávali lásku a skončili jsme poprvé v naší nové ložnici, kde jsme se celé odpoledne milovali. Byl to neskutečně krásný čas...

Než jsme se nadáli, přiblížilo se prvního září a s ním i začátek nového školního roku. Já jsem pracovala z domova, pokud jsem musela do Prahy, tak jsem přespala u sebe v mém bytečku a zajisté, pokud byla zkouška sboru, šla jsem si zazpívat. Byla jsem ráda, že zase vidím známé tváře.

Ale Martin také nezahálel, měl hodně práce se školou a začal vytvářet smíšený kostelní sbor, dospělí a starší děti, do kterého jsem patřila i já. V této činnosti mu hodně pomáhal jeho zástupce, který byl také fanda do zpívání. Byl to starší pán již před penzí, vdovec a měl hodně volného času. I když jsme oba měli hodně práce, vždy jsme si našli čas na sebe, popovídali si, milovali jsme se každou noc a často i každé ráno, naše láska neznala mezí. Martin byl velmi pozorný, třeba cestou ze školy, cesta trvala deset minut, mi natrhal horská kvítka, která pro mě znamenala, jako kdyby mi donesl kytku za dva tisíce. Navíc, od něj ta květina znamenala projev velké lásky a touhy po mně. Chodili jsme o víkendech na výlety s místními, kteří se nám snažili ukázat kouzlo okolních hor a snažili se nám dokázat, že na ně je spoleh, a že nás přijali do své horské komunity. U nás se zase začaly dělat táboráky s opékáním buřtů a zpěvem trampských i jiných písniček.

Martin hrál na kytaru a vytvořili jsme tak pravou trampskou atmosféru. Stalo se to zvykem, skoro každý pátek či sobotu, od jara do podzimu. Místní sehnali a nechali dovézt dřevo a tak nebyl s ohněm problém. Byl to příjemný pocit patřit někam, kde nás mají rádi.

Všade kolem byl krásný kraj. Navíc bylo nádherné slunné podzimní počasí a lesy na horách měly neuvěřitelně malebné podzimní zbarvení, které by snad ani nejlepší malíři světa neuměli lépe vystihnout. No zkrátka, příroda je kouzelnice...

Podzim pomalu utekl a začaly plískanice, občas poletoval sníh a k ránu i začalo mrznout. Prostě počasí zcela jiné, než na jaké jsme byli v Praze zvyklí.

Přiblížil se čas adventu. Všade se zdobilo, připravovala se vánoční besídka ve škole a zpívání na Štědrovečerní podvečer v kostele. Dostali jsme od hajného voňavou, velkou jedličku, kterou jsem nazdobila, upekla trochu cukroví, sehnala rybu a vánoce mohly začít. S Martinem jsme na Štědrý den vzpomínali, jak to bylo před rokem a jak se ten život posunul do jiných koleji.

Hladili jsme se líbali, já byla velmi šťastná, Martin se mě pořád dotýkal, kde mohl mi dal pusu jen letmou nebo vášnivou, až nás ta touha po sobě ještě před obědem doprovodila do ložnice, kde jsme se krásně pomilovali. Nemohli jsme ustát tu velkou touhu po krásném milování, po všech těch něžnostech.

Bylo nám spolu hodně dobře, a já si uvědomila, jak skutečně vypadá láska a touha po někom. Od Adama jsem se toho nikdy nedočkala.

Po obědě jsem vše připravila na večer a odpoledne bylo zpívání a mše v kostele. Měla jsem tam zpívat nějaká sóla, jak to Martin zaranžoval. Byl to úchvatný koncert a ta mše, kde jsem zpívala jen já, a ke mně se přidali všichni příchozí. Nevěřila jsem, že to dám, bylo to poprvé, ale jako kdyby ten tam nahoře mi chtěl dokázat, že špatným časům je odzvoněno a tak ať se já zase snažím lidem vytvořit krásnou atmosféru vánoc. Dala jsem to.

Po skončení mše arciděkan děkoval sboru a mně za něco tak krásného, co neměl možnost nikde shlédnout. Když jsme vycházeli z kostela, drželi jsme se s Martinem za ruce a všichni nám přáli krásné vánoce, hodně štěstí v novém domově, hodně lásky, hodně dětí a děkovali za krásný zážitek. I my jsme byli spokojeni.

Přišli jsme domů, byli jsme trochu prokřehlí, ale zahřáli jsme se svařáčkem a já připravovala štědrovečerní večeři. Po večeři jsme si rozdali dárky a oddávali se krásné pohodě. Martin se na mně zamilovaně podíval, já zrovna vařila kávu a říká:

„Jsem, Evi, nesmírně šťastný, zamilovaný, pln lásky a touhy po tobě, chtěl bych tě požádat o ruku a poprosit tě, pokud mě miluješ, zda chceš spojit svůj život s mým a pak spolu půjdeme životem až do konce našich dní.“

A to už přede mnou klečel a v ruce držel krabičku, kterou otevřel a byl v ní nádherný zásnubní prstýnek. Stála jsem, v jedné ruce konvici s kávou a hleděla na něj a oči mi vlhly od slz.

Odložila jsem konvici, podala mu ruku, aby povstal a říkám:

„Miluji tě lásko, vezmu si tě a celý život budu žít jen s tebou. Našla jsem životní lásku, se kterou bez rozmyšlení spojím svůj život.“

Objal mě, vzal mě do náručí, odnesl do ložnice a až do rána jsme se milovali, hladili, líbali a vyznávali si lásku. Byl to nejen krásný vánoční čas, ale čas krásného milování, na který jsem do konce svého života nemohla zapomenout.

Druhý sváteční den jsme odjeli k Martinovým rodičům Představil mě a oznámili jsme jim, že jsme se zasnoubili. Rodiče byli rádi, byla u nich krásná povánoční pohoda, úplně jiná, než u Adamových rodičů. Nezáleží na penězích, na exotických dálkách, na věcech, ale na lásce, toleranci a pohodě a to vše v jejich domově, v lůně krásné Moravy, kde to bylo cítit na každém kroku....

Silvestra jsme slavili doma, po mši jsme se šli ještě projít, nejbližším známým jsme popřáli pohodový nový rok a pak jsme usedli k ovárku a začala silvestrovská noc.

Jako obvykle v televizi nebyl nic moc program, proto jsme si pouštěli Nedvědy a povídali si.

„Martine, chtěla bych se tě na něco zeptat. Chtěl bys se mnou miminko?“

„Jak se můžeš tak ptát, to víš, že ano a ne jedno.“

„Jsem ráda, protože děti miluji a určitě dvě bych si přála.“

„A co svatba?“ říká Martin. „To víš u nás na Moravě to je na tři dny.“

„No pokud by bylo na mně, chtěla bych svatbu malou, jen tvoji rodiče, bratři a svědci. Potom bychom na Moravě mohli udělat posezení s přáteli.“

„To je dobrý nápad.“

„Taky bych chtěla svatbu v našem kostelíku.“

„To je dobře, to budou naši rádi.“

Koncem prázdnin se konala v horském, malebném kostelíku svatba Evy a Martina. Svatebčanů nebylo moc, ale celá vesnice se přišla podívat. Darů se také sešlo mnoho.

V jednom krásném penzionu v naší vesničce jsme udělali hostinu. Po hostině jsme šli spát domů, ostatní zůstali na noc v penzionu. O svatební noci říkám Martinovi:

„Marti, lásko moje, musím ti něco říci.“ Zarazil se.

„Asi jsem těhotná, ještě jsem sice nebyla u doktora, ale nějak to cítím. Bude to tak dva měsíce.“

„A mě se na té hostině zdálo, že skoro vůbec nepiješ!“

Chvíli mne hladil, hleděl mi do očí a pak mě začal vášnivě líbat, hladil všechna má zákoutí těla a krásně jsme se milovali.

„Jsem šťasten, pokud se prokáže, že jsi těhotná a já budu otcem. Evi, je to krásný čas, musíme si ho užívat.“

Prokázalo se, že jsem těhotná už třetí měsíc.

Martin byl nesmírně šťastný, rozmazloval mě, nechtěl, abych už pracovala, což s tím jsem nesouhlasila. Čas utekl, já pokud jsem byla v Praze, chodila po obchodech s dětským oblečením a koukala, co budu potřebovat. Čas opravdu rychle utekl a na kontrole mi řekli, že se nám narodí holčička. Já sice myslela, že to bude kluk, kvůli Martinovi, ale Martin byl štěstím bez sebe.

„Já jsem si v duchu přál holčičku, princezničku, jsem rád, že se nám to povedlo. Co sis přála ty, Evi?“

„Já jsem chtěla kluka kvůli tobě.“

„Nesmutni, tak si příště uděláme kluka,“ láskyplně se na mě podíval.

Do porodu čas utekl jako voda v horské bystřině. Martin byl u porodu, byla jsem ráda za jeho pomoc a podporu.

Holčičce jsme vybrali jméno Ella. Byla velká a krásná. Když jsme si ji přivezli domů, najednou se Martin na chvíli ztratil. Slyším nějaký rachot a on přinesl krásnou kolébku, kterou nám udělal známý truhlář, vyzdobenou kraječky, no jako z filmu. Uložila jsem do ní Ellu, oba jsme si sedli k ní a z očí se nám hrnuly slzy štěstí. Ten největší poklad jsme měli doma. Za měsíc se na ni přijeli podívat rodiče. Byli z ní unešení. Pobyli u nás týden a zase uháněli do svého domova.

S Martinem jsme byli velmi šťastni a ani jsme si nedovedli představit, že pohoda a štěstí nebudou nekonečné...

Ellinka rostla, měli jsme z ní radost. Já jsem jezdila s kočárkem, ale i Martin se zapojil, stačila jsem i překládat, jen jsem musela opatrně vybírat práci, abych nemusela být moc v Praze, protože když se tak stalo, museli jsme kvůli kojení jet všichni.

Když bylo Ellince 18 měsíců, rozhodli jsme se odjet na Moravu. Vše jsme naplánovali, volali rodičům a připravili je na návštěvu. Ráno jsme se vzbudili, Martin se s námi rozloučil polibky a odešel do školy. Šla jsem k Ellince, že ji dám snídani a uviděla, jak těžce dýchá.

Volala jsem okamžitě RZ, byla tam asi za deset minut.

Přiběhl i Martin, kterého jsem volala.

Celá jsem se chvěla. Odvezli mi ji do nemocnice. Martin vzal auto a jeli jsme do nemocnice... Jeden náš kamarád byl doktor na dětském oddělení v Praze. Vyjednala jsem s ním převoz do Prahy. V naší nemocnici mi řekli, že požádali o vrtulník do Prahy. Řekla jsem, že ji určitě převezme oddělení, kde náš známý pracoval, nemocnice to ověřila a vrtulník tam přistál.

My jsme jeli autem za nimi. Dojeli jsme do Prahy. To jsme ještě nevěděli, jaký hrozný ortel nám doktoři řeknou. Po vyšetření nám sdělili, že Ellinka má velmi vzácnou a smrtelnou nemoc srdce a je to otázka několika dní a bude konec. Nevím, co bylo dál, protože jsem omdlela uprostřed ordinace. Trvalo chvilku, než mne přivedli k sobě. Martin byl u mě, držel mi ruku a hladil mou tvář. Mohli jsme zůstat s ní v pokoji, který měla Ella jen pro sebe.

Střídali jsme se, hladili jsme ji tvářičky a drželi za ručičku, vyprávěli jí pohádky a mluvili na ni, ač byla v umělém spánku, nevnímala nás, ale to nás od ničeho neodradilo.

Za dva dny se k ránu rozezněly všechny přístroje, okamžitě jsme procitli. Přiběhli doktoři a viděli to, čeho jsme se všichni obávali, rovnou čáru smrti na monitoru.

Byl konec, konec krátkého života naší milované Ellinky.

Ona držela svojí ručičkou můj prstík, a nepustila se, jako kdyby ode mě nechtěla odejít, ale musela. Na tom lůžku vypadala, jako když krásně spí princezna. Její kudrnaté vlásky splývaly lehce po ještě trochu růžových tvářičkách.

Nechali nás, abychom se s ní rozloučili. Kdo zažil, ten ví, o čem mluvím, kdo ne, ten musí uvěřit. Když rodiče vidí smrt dítěte v přímém přenosu, je to nejhorší zážitek života, nic horšího už v životě není.

Naposledy jsme jí s Martinem pohladili po hlavičce, políbili na tváře, zamávali na poslední cestu. Martin mě vzal kolem ramen, ještě ve dveřích jsme se zastavili, ohlédli se a pak odešli.

Chvíli jsme byli v pracovně našeho známého, abychom se alespoň trochu vzpamatovali, nabrali nějaké léky na uklidnění a dopoledne jsme odjeli domů.

Dá se tomu říkat ještě domov? Ten človíček, princeznička naše, která svým smíchem, prvními slůvky i pláčem vždy rozzářila celý náš domov, tu není a už nikdy nebude. Zbyla jen prázdná kolébka, nějaké oblečení, hračky a hlavně, v našich srdcích velká rána, která se nám do konce života nezacelí.

Po pohřbu jsme asi za týden uložili v rodinném kruhu její urnu do hrobu. Rozloučili jsme se s ní a před hřbitovem jí celý sbor zazpíval na tu její poslední cestu. Ani moc nevím co se dělo, jen se mi zdálo, jako kdyby mně někdo po hlavě a po tváři pohladil a z dáli jsem zaslechla hlas naší Ellinky - mami, tati.

To se snad naposledy byla její duše s námi rozloučit, než odletí tam, odkud není návratu a kde se stejně všichni jednou sejdeme. Jen jsem ztichlým hlasem řekla: Ellinko, zlatíčko moje, měj se tam dobře, určitě už tě nic nebude bolet...

A potom už zase nic moc nevím. Martin držel její urnu, já se držela Martina a oba jsme srdceryvně plakali. Dívat se do hrobu svých dětí je pro rodiče největší bolest na světě. Nás to bohužel potkalo velmi brzy, byli jsme ještě mladí a tak celý náš život si tuto nenahraditelnou ztrátu poneseme jako břímě osudu s sebou.

Velmi dlouho nám oběma trvalo, než jsme se dostali z nejhoršího. Naše nesmírná láska nás držela nad vodou, Martin se o trochu dřív vzpamatoval, snažil se mě vtáhnout znovu do života, začít třeba zpěvem.

Říkal mi: „Evi, řekni si, že zpíváš Ellince, že ona tě slyší.“ To mne drželo nad vodou a zpívala jsme jak profesionál, jak říkal Martin. Hodně jsme chodili do přírody, kde byl klid, a příroda nám pomáhala navracet se do života, kde už navždy bude jeden nejmilejší, nejdražší človíček chybět.

Psychiatr mi doporučil, abychom měli co nejdříve další dítě, což by mi mohlo pomoci. Zdráhala jsem se mít další děti, protože pokud by se situace měla opakovat, asi bych to již neustála. Musela jsem podstoupit řadu genetických vyšetření zajisté i Martin, aby se vyloučila nemoc, na kterou zemřela Ellinka.

Trvalo to víc jak rok, než jsem byla docela v pořádku, abychom se mohli s Martinem pokoušet o další miminko.

Rozhodli jsme se s Martinem a bylo to o vánocích, že se pokusíme si udělat ještě jedno. Vzájemná láska a touha, které jsme k sobě chovali, nás vedly trnitou cestou života a dodávaly nám sílu začít znova. Každý den jsem chodila na hřbitov, alespoň pohladit kámen, pod kterým jsou uloženy ostatky mé nejmilejší Ellinky. Chodila jsem jí vypravovat, co s tatínkem děláme a jak moc na ni vzpomínáme a nikdy na ni nezapomeneme. Často se mnou chodíval i Martin, hlavně po začátku to bylo skoro každý den. Tak nějak mne to uklidňovalo a doktoři nebyli proti.

Shora nám bylo přáno a na jaře jsem byla již těhotná. Byla jsem sice velice šťastná, ale i velice jsem se bála, aby se nejen mně, ale hlavně miminku nic nestalo.

Těch devět měsíců se vleklo vzhledem k těmto obavám, zvláště pak, když mi pátý měsíc doktor sdělil, že čekáme holčičku, ale i kluka. Nemohla jsem ani dýchat. Martin byl neskutečně šťastný, že Bůh nás obdaroval hned dvěma dětmi. Došla jsem na hřbitov a v slzách jsem Ellince vyprávěla, že se nám narodí holčička a chlapeček. Ulevilo se mi, zdálo se mi, jako kdybych zase slyšela její hlas - mami. Pohladila jsem krásnou náhrobní podobiznu, která byla tak moc zdařilá, že se tomu nedalo ani uvěřit a já jsem vždy čekala, že jednoho dne z toho obrazu naše Ellinka vystoupí a promluví. K čemu všemu se člověk musí uchýlit, aby uklidnil své city!

Odešla jsem domů. Čas rychle uběhl a v listopadu jsem porodila dvojčata Evičku a Adámka. S Martinem jsme se opět stali rodiči a byli jsme nesmírně šťastni.

Naše děti byly důkladně prohlédnuty, než jsme odešli z nemocnice. Byly v pořádku. Stejně jsme až do pěti let jezdili jednou za měsíc do Prahy na kontroly. Když děti byly trochu větší vyšli jsme s nimi na hřbitov, chtěli jsme je, no spíš já, ukázat Ellince. Měla jsem takový zvláštní pocit po těle, jako kdyby mi někdo řekl - nemohla jsem tu s vámi být, osud to tak chtěl a tak vám Bůh dopřál místo mě další dvě dítka. Škoda, že tu Elli s námi nemůže být, bylo by to krásné. Život nám tak ukázal poprvé svoji špatnou tvář......

Léta ubíhala a děti rostly. Začaly chodit do školy, učení jim šlo dobře. Byl to krásný život v našich Krkonoších. Žili jsme v pohodě, sportovali, s Martinem jsme se moc milovali, se sborem jsme koncertovali po celém okolí. Jednoho dne přišli kluci od Horské služby s prosbou, zda by se k nim přidal i Martin jako dobrovolník, bylo jich málo.

Martin byl sportovec a tak neváhal ani chvilku. Já jsem ale radostí vůbec neoplývala. Měla jsem velký strach vždy, když šli do nějaké pátrací či jiné akce, zvláště pak v zimě.

Jednoho dne vyhlásili pátrání po ztraceném klukovi, který se nějak odpojil od rodičů a asi sjel z trasy. Byl vítr, padal sníh, špatná viditelnost. Noc byla nekonečná. K ránu se počasí trochu umoudřilo. Nad ránem jsem chvilku zdřímla, když v tom mne vzbudil domovní zvonek. To asi Martin se vrací. Utíkala jsem mu otevřít.

Ve dveřích stál náčelník Horské služby a smutným hlasem mi oznámil, že Martin uklouzl po ledovém poli a zřítil se ze skály. Na místě byl mrtev. Prosil mne, abych se oblékla, vzala jeho šaty a jela s ním do nemocnice.

Chvíli jsem stála jako socha a zdálo se mi, že můj život navždy skončil, že podruhé už to nedám. Ale mám tu naše děti, které tiše spí nic netuše ve svých postýlkách, kdo by jim tu zůstal? Oni spoléhají na maminku a tatínka, kteří jsou tu s nimi, bohužel ještě neví, že tatínek odešel někam, odkud není již návratu. Nevím, jak jim to vysvětlím, že je tu nechal a odešel, ač nechtěl, ale musel, osud to tak chtěl.

Odešla jsem se obléknout, sousedka vypraví děti, a odjela jsem do nemocnice. Tam mi ukázali Martina. Museli mne hodně podpírat, před očima mi projel celý život s ním. Hladila jsem ho po tváři, políbila na rty a řekla.

„Milovala jsem tě, miluji tě a milovat nepřestanu. Naše děti vychovám a na tebe nikdy nezapomenu.“

Potom už nevím co se dělo, neboť jsem se sesypala.

Za týden se konal pohřeb. Nevím, zda říci, že byl krásný, protože co je na pohřbu krásného? Vyprovodili jsme Martina na jeho poslední cestě se všemi poctami, jeho sbor mu zazpíval, přijel i sbor z Prahy se s ním rozloučit jeho oblíbenými písněmi. Všichni byli tak otřeseni, což se projevilo i ve zpívání, které bylo hodně protkané slzami. Nikdo nevěřil, že osud si se mnou tak pohrává.

Za další týden jsem s dětmi a Martinovou rodinou uložila k naší Ellince jejího tatínka, kdo by si jen pomyslel, že za tak krátký čas tu budou spolu snít svůj věčný sen. Opustili nás a my tu zůstali a musíme, nebo spíš jen já, nést to břímě života sama a vychovat svá dvojčata. Můžu říci, že horalé mi hodně pomáhali, nechali mne bydlet ve školním bytě, protože to Horská služba nějak na vyšších místech zařídila. Já vychovávala svá dvojčata až do dospělosti.

Vedla jsem v duchu Martinova odkazu i náš sbor. Pořád, tedy jednou týdně jsem chodila spolu s dětmi na hřbitov za naší Ellinkou a mým Martinem, jejich tátou. Z obou dětí se stali dobří lidé, Evička byla učitelkou a zůstala v naší vesničce, Adámek byl doktor v nedalekém městě a tam i bydlel. Takže jsme byli skoro pořád pospolu. V létě mne přijeli navštívit někteří členové sboru z Prahy. Dozvěděla jsem se, že uklizečka žila chvíli s Adamem a rodičům se moc líbila, byli z ní nadšeni, uměla to totiž na ně zahrát. Hlavně, že ona bude doktorka, já byla jen profesorka.

Jenže ona žila nejen s Adamem, ale i s mnoha dalšími, školu již dávno nestudovala. Vytahala prý z Adama hodně peněz, než se to vše provalilo, ale k tomu všemu ho nakazila pohlavní chorobou. No, chtěla bych vidět, jak se na to tvářili rodiče nebo spíš jen matka. Adamovi jsem to nezáviděla, ale jeho matce jsem to snad i přála. Jak se museli cítit, když někdo tak ponížil nejen jejich jediného syna, ale hlavně je.

No někdy to život hodně zamotá....

Když si často přemítám svůj dosavadní život s Martinem, který byl plný krásných i strastiplných chvil, když jsme se s Martinem milovali, toužili jsme po sobě, když nám umřela Ellinka, jak jsme to všechno mohli zvládnout. Bez lásky, touhy, vzájemné úcty a podpory bychom to nezvládli. Dokázali jsme se podržet i v těch nejtěžších životních zkouškách. Bohužel, když mi odešel milovaný Martin, zůstala jsem na vše sama a to ještě se dvěma malými dětmi.

Musím říci, že zase děti mě tím, že tu se mnou zůstaly, hodně podporovaly a tak jsme společně dokázali překonat dobu, kdy nám život nastavil i po druhé špatnou tvář. Obě děti mi vracely moji lásku, byly tu se mnou a tak jsme se všichni protloukali životem. Svá dvojčata jsem dobře vychovala a já sama je dovedla až k jejich cíli, kdy odpromovali a stáli na vlastních nohách. Tak jistě by to chtěl i Martin. I když jsme nestrádali, já vydělávala dost peněz a po Martinovi zbylo hodně peněz z pojistky, to nám ale nikdy nemohlo nahradit mého milovaného Martina, neskutečně hodného tátu našich dětí. Nebyl tu s námi. Navždy pro mě skončily jeho něžné doteky a krásné milování, děti postrádaly tátu, který pro ně byl spíš kamarádem, rozprávěl s nimi, sportoval, učil se s nimi. V hlavě mi až do konce mých dní zněla jeho krásná slovíčka, která mně velmi často šeptával. Nikdy jsem již s nikým nežila, věnovala jsem se dětem, později vnoučatům. V horské komunitě naší vesničky jsem pomáhala, jak jsem jen dovedla, děti jsem doučovala jazyky, nebo zpěv.

Užívala jsem si i naše Krkonoše, na které jsem do konce svých dnů nedala dopustit. Do jejich lůna jsme se uchylovali, když nám umřela Ellinka a čerpali jsme sílu z jejich proměnlivé krásy v měnících se ročních obdobích.

Ony na jedné straně přispěly k tomu, že nám pomohly zmírnit náš žal, ale na druhé straně mi nemilosrdně vzaly moji životní lásku, Martina. Přesto je vždy budu milovat, ale i trochu nenávidět, ony tu ale navždy budou nejen pro mě, pro mé děti a jejich děti, ale i pro stovky dalších generací po nás...

Martina jsem nosila já i moje děti v srdci a tak byl neustále s námi. Proto si všichni važte každé chvilky se svými bližními, neboť nevíte, který den bude váš poslední...

Odešel s milostným vyznáním na rtech

...je krásný, vlahý podvečer. Odpočívám u bazénu ve svém oblíbeném, proutěném křesle, dárkem od mého manžela. Večer jak vymalovaný, svítící měsíc skoro jako čarovná koule dává znát, že se blíží úplněk a cosi je, jak říkám, mezi nebem a zemí. Mám čas na přemýšlení o svém životě. Ve svých 80 letech jsem již na jeho sklonku a jsem vděčná za každý další rok, který je mi dán na této zemi, který mohu ještě prožít se svými nejbližšími.

Můj život nebyl vždy takový, jaký bych si představovala, ale přeci jen jsem za něj velice vděčná a to hlavně těm, kteří tím životem šli se mnou, ať v dobrém či zlém.

Můj manžel mě opustil navždy před pěti lety, truchlila jsem a dodnes mi moc chybí. Velmi mě miloval, brala jsem si ho jako vdovce v letech s dvěma již dospělými dcerami a s ním jsem v jeho pokročilém věku měla ještě dvě děti, syna Georga a dceru Annu. Všichni jsme pak tvořili krásnou, velkou rodinu.

Georg mi byl oporou, rádcem, manželem i milencem v jedné osobě a to doslova do posledního vydechnutí. Jistě, naše vášnivé noci plné něžností a milování se věkem změnily na noci, kdy jsme si, držíce se ruku v ruce, povídali o našem životě. No, nějaké ty něžnosti i tak tam byly, hlavně z mé strany a na Georgovi jsem viděla, jak je mu to velmi příjemné. Líbal mě a já jsem stále toužila po jeho polibcích tak, jako po celý náš život. Měl krásné, vlahé, jemné rty a fakt krásně líbal. Hladil mě po celém těle a já jsem ve skrytu duše vzpomínala na doby, kdy jsme spolu začínali randit, na ty probdělé noci, které jsme spolu promilovali. Nevynechali jsme žádnou chvíli, abychom si milováním neprojevili vzájemnou lásku. Nikdy jsem ani na malou chvilku nepochybovala, že by mě Georg nemiloval. Svoji lásku mi vyjadřoval různými způsoby, viděl, jak jsem šťastná a jeho lásku mu oplácím stejnou měrou. Když se narodil Georg jr., byl nevýslovně šťasten, že jsem mu dala syna, kterého si moc přál. Byl z něho úplně pryč. Tyto chvíle jsem si užívala s ním i já,byl to krásný čas...

Už se dosti připozdilo a tak budu dál přemýšlet o životě ve své posteli. Do mého okna u postele doputoval měsíc, jehož svit dal naší ložnici zvláštní, čarokrásný až tajuplný nádech duchovna.

Začala jsem po revoluci studovat na medicíně. Moji rodiče, když jsem byla v prváku, odjeli na stáž do Států a už tam zůstali. Z té dálky mě podporovali na studiích až do promoce. Se studiem jsem neměla problémy, měla jsem nadání a píli. Chodila jsem na brigádu na kliniku, kde oba moji rodiče pracovali, než odjeli. Oddělení chirurgie vedl otcův kamarád, takže mi tak trochu dělal náhradního otce. Byl to již starší pán, profesor, docent Bárta, měl ještě nějaké další tituly, ale moc si na ně nepotrpěl. Mluvily za něho jeho lékařské úspěchy.

Byl vynikající chirurg, známý i ve světě. Hodně jsem se za studií i později pod jeho vedením naučila. O prázdninách jsem jezdila za našima do Států, kde mě brali na kliniku, abych získala cenné zkušenosti. Toho jsem později hojně využívala. Získala jsem i dobré jazykové znalosti. Kliniku vedl Georg West, který byl i jejím majitelem. Už tenkrát se mi moc líbil. Vysoký, tmavohnědé vlasy, modré oči, knírek a zlaté brýle. Bydlel nedaleko kliniky v krásné vile, měl dvě dcery, které též studovaly medicínu, a manželka byla v domácnosti.

Moji rodiče s jeho rodinou byli přátelé a často se navštěvovali. Měla jsem ho ráda, byl chytrý, snažil se mi vysvětlil různé medicínské postupy, a já jsem ráda naslouchala. V duchu jsem si přála, abych jednou i já měla takového muže. To jsem ještě nevěděla, co vím dnes, jak si osud se mnou bude pohrávat a kdo se stane mým osudovým mužem.

Po promoci jsem nastoupila na kliniku k prof. Bártovi. Byla jsem moc ráda, že mi svěřoval různé operace, kde jsem pod jeho odborným vedením pronikala do tajů chirurgie. Práce mě bavila, a protože jsem neměla žádné závazky, brala jsem služby i za ostatní, kteří měli své rodiny a potřebovali volno.

Za nějaký čas mi přivezli pacienta s akutními problémy v břišní oblasti. Nelíbilo se mi to. Udělala jsem všechna vyšetření a stanovila diagnosu. Nedalo mi to a volala jsem profesorovi, zda by mi neposkytl konzultaci k tomuto případu. Protože měl příslužbu, brzy dorazil a po prostudování materiálů konstatoval, že jsem se nemýlila.

„Budeme ho muset otevřít,“ pravil, „budu ti asistovat.“

„Ale já jsem nikdy nic podobného nedělala,“ pravila jsem.

„Všechno je jednou poprvé, tak jdeme na to.“

Operace trvala pět hodin a byla dosti náročná. Když jsme skončili, byla jsem i já na konci svých sil. Nevěřila jsem, jak je operování nejen duševně, ale i fyzicky náročné. Nikdy jsem nebyla tak vyčerpaná, ale operace se zdařila a pacient se začal brzy zotavovat, což mě mohlo jen těšit.

Jistě, ještě nějaký delší čas si na našem oddělení poležel, ale byl důvod se radovat. Tak nějak jsem k němu přilnula a stali se z nás kamarádi i do budoucna. Když jsem ho po více jak dvou měsících propouštěla do domácího ošetřování s tím, že bude ke mně chodit jen na kontroly, tak se neudržel a řekl, že kdyby nebyl ženatý, tak se do mě ihned zamiluje a v té euforii, že je zase zdráv, mě políbil na obě tváře. Později se mi přiznal, že po celou dobu byl do mě hodně zamilovaný, i když zatím nevěděl o mých citech k němu. Myslel si, že se rozvede a budeme spolu. Ale to osud oboustranně nechtěl. Pepa se nerozvedl, já byla dál sama a oba jsme naše vzájemné, důvěrné přátelství udržovali, pouze při vínku nebo večeři, později i s jeho manželkou. Tak to zůstalo až navěky...

Jednoho dne mi Pepa zavolal, že jeho kamarád má nějaké potíže a zda by s ním nemohl dorazit na konzultaci. Jistě, říkám, mám noční, tak na osmou dorazte. Byli přesní. Přivedl svého kamaráda, se kterým ho pojilo ryzí přátelství už od základní školy. Kamarád byl majitelem firmy a jejím generálním ředitelem a Pepa u něj zastával nějakou vysokou funkci.

Diagnostikovala jsem jeho chorobu, nasadila dietu a zákaz pití whisky, kterou měli chlapi ve vedení firmy v oblibě, a přidala na začátek nějaké léky. Byl vzorný pacient a tak byl i brzy fit.

Jednoho večera zvoní mobil.

„Ahoj Hani,“ volal Pepa. „Firma pořádá večírek a generální ředitel tě zve.“

No moc se mi nechtělo, neměla jsem tyto akce zvláště v lásce, ale Pepa mě přemluvil.

Nakonec jsem nelitovala, večírek se vydařil, tancovalo se, nasmáli jsme se a k ránu mě vezl sám pan generální domů a to nejen protože dbal mého doporučení a nepil, ale jistě měl už v té době nějaké úmysly. Ještě dlouho jsme si v autě před domem povídali a domluvili se, že si dáme vědět a někam spolu vyrazíme. Ani ve snu se mi nezdálo, že se z toho vyklube něco krásného a osud mi ukáže poprvé svou vlídnou tvář....

Uplynulo pár dní a Karel zavolal, že bychom mohli do kina a potom na nějakou večeři. Souhlasila jsem a výběr jsem nechala na něm. Vybral romantický film, který se mi hodně líbil, no jemu sice asi moc ne, ale nedal to znát. Na večeři jsme dojeli do nedalekého penzionu, kam firma jezdila se svými hosty. Bylo to tam nádherné. Dobré jídlo i prostředí. Zdrželi jsme se dosti přes půlnoc. Po celou dobu mě Karel pozoroval, občas se dotkl mé ruky, později mě i pohladil. Začínalo to mezi námi pomalu jiskřit. Když jsme dojeli před dům, zahleděl se na mě a povídá:

„Jsem s tebou moc rád, jsi půvabná, chytrá, vtipná žena. Zbláznil jsem se do tebe,“ a lehce se pousmál.

„I já to tak začínám cítit. Je mi s tebou dobře. Uvidíme, jak se vše bude vyvíjet.“

Naše setkání začala být hodně častá, kina, divadla, večeře, koncert, výlety, plavání.

Nenudila jsem se a můj život dostal jiný rozměr. Poznal to i profesor.

„Nejsi, Hani, zamilovaná?“

„Proč myslíte?“ ptám se.

„Řekl bych, že tak, jak záříš, je to na tobě na první pohled znát.“

Zarděla jsem se a přiznala, s kým randím. Přál mi to.

„Zasloužíš si někoho, kdo tě bude milovat. Jen si musíš uvědomit, co s sebou přináší větší věkový rozdíl.“

Byli jsme s Karlem od sebe 17 let. I to jsem si uvědomovala, ale nějak jsem to neřešila. Bylo mi s ním dobře.

Jednoho dne jsme z kina jeli ještě na vínko a Karel mi řekl:

„Chtěl bych tě vzít k sobě domů. Chci být jen s tebou, hladit tě, líbat a milovat se s tebou.“

Nezdráhala jsem se, určitě nastal čas náš vztah někam posunout. Moc jsem po něm toužila a evidentně i on po mně.

Celou noc jsme promilovali, Karel mě častoval něžnostmi, slůvky lásky a já byla v sedmém nebi, jak se říká. K ránu jsem schoulila zadeček do jeho klína, kde jsem ucítila příjemný tlak jeho mužství.

Jeho ruka mě něžně objala přes prsa a v tomto něžném objetí se nám oběma krásně usínalo. Patřili jsme si a milovali jsme se jak duševně, tak i fyzicky.

Nic nám ke štěstí nechybělo. Ráno Karel připravil snídani do postele a řekl:

„Nic krásnějšího jsem za svůj život nezažil. Chtěl bych s tebou žít, co mi na to odpovíš?“

Zadívala jsem se na ty jeho prosebné oči, kterými dychtil po odpovědi.

„Mohli bychom to spolu zkusit.“

Nasnídali jsme se, a protože já neměla službu a Karel byl generální a tím pádem i pánem svého času, zůstali jsme doma.

Vedení firmy po telefonu předal Pepovi a tak jsme nikam nemuseli a celý den, krom oběda, jsme strávili v ložnici. Byl to krásný čas, plný lásky, milování, povídání si o životě. Byla jsem nejšťastnější v životě a i na Karlovi bylo vidět, jak si to užívá, jak mě obskakuje, což dělal i později.

Čas plynul a naše vzájemná láska se prohlubovala.

Když přišel Pepa na kontrolu, potutelně se usmíval.

„Jak ty to děláš s těma chlapama? Karel je jak vyměněný, všechno zvládáme, není nervózní, má dobrou náladu. Přiznal se mi, že tě moc miluje, že jsi to nejlepší, co ho mohlo od smrti jeho ženy potkat.“

Zvládla jsem v práci atestaci, pořád jsem se zdokonalovala. Práce mě bavila. Karel za mnou chodíval o víkendech, když jsem sloužila, stýskalo se mu. Byla jsem ráda, protože občas byla služba volnější a já se tak mohla těšit z jeho přítomnosti.

Přestěhovala jsem se do jeho krásného domu. Vše jsme dozařídili a užívali si pohody.

Jednoho dne, kdy jsme se slunili u bazénu, mi Karel řekl:

„Za 14 dní bychom si udělali prodloužený víkend. Prosím, nějak si to v práci zařiď, poletíme do Benátek.“

„Dobrá,“ souhlasila jsem.

Vyměnila jsem si služby a za 14 dní jsme odletěli do Benátek. Ubytování bylo v nádherném hotelu. Hned při první večeři jsme si dali vínko jako přípitek. Po přípitku se dno mé skleničky rozjasnilo třpytícím se krásným zásnubním prstýnkem.

Cítila jsem, jak mi rudnou tváře.

„Karle?“

„Ano Hani, moc tě miluji, vezmeš si mě?“ řekl prosebným hlasem a nespustil ze mě oči. Zase jsem hleděla do jeho krásných očí a slíbila, že si ho vezmu, ráda.

„Svatbu uděláme malou a v kostele. Nebude ti to nějak vadit?“

„Vůbec ne, i já mám takovou představu,“ špitla jsem.

Po večeři jsme se šli projít Benátkami, ale moc si z toho nepamatuji, každou chvilku jsme se líbali, věnovali jsme se jen sobě a po hodině jsme uznali, že nám bude lépe v našem pokoji. Tak jsme se vrátili a až do pozdní noci jsme se oddávali milování. Byl to neskutečně nádherný večer.

Teprve druhý den jsme si udělali procházku po památkách.

Večer jsme pak protancovali na terase hotelu při milostných písničkách. Nádherná hudba v nás vyvolala milostnou touhu jednoho po druhém, a my jsme nazdali, že je čas se vydat do našeho soukromí.

Celý prodloužený víkend byl neskutečně romantický, plný lásky, milování, povídání. Došlo i na to, zda by Karel chtěl v jeho věku se mnou dítě. Vůbec jsem ho touto otázkou nepřekvapila.

„Děti nemám a byl bych rád alespoň za jednoho potomka.“

Ihned dodal, že na něm můžeme začít už večer pracovat, což mě dosti rozesmálo. Byla jsem ráda, protože pokud by dítě nechtěl, nebyla bych s ním. Mám děti ráda, děti jsou můj život. Vraceli jsme se domů a bylo na nás vidět, jak láska mění náš život, jak se posouváme zase někam dál a dál. Ani ve zlém snu by mě nenapadlo, jaký tato pohádka bude mít špatný konec.

Musela jsem odjet na stáž do Německa na kliniku. To Karel nesl dost nelibě, měla jsem jet na měsíc a věděla jsem, že se Karlovi bude stýskat. Nechtěl, abych odjela, ale nedalo se nic dělat. Karel za mnou jezdil každý prodloužený víkend a poslední týden tam se mnou strávil celý. V tu chvíli jsem měla pocit, zda si nemyslí, že bych mu mohla být nevěrná, což mě ani ve snu nenapadlo a dosti mě to i mrzelo. Žárlil a někdy dost, ač neměl důvod. Když jsme se vrátili, vše bylo zase ve starých kolejích.

Asi za půl roku se mi zdálo a to ženská pozná, že už se tolik nemilujeme, že se Karel vymlouvá na hodně práce a je unavený, často podrážděný, nějak přestal mluvit o svatbě a já se neptala a taky hlavně, pořád jsem nebyla těhotná. Ale to bylo dík Bohu dobré řízení osudu, jak se později ukázalo.

Jeden víkend přišel v neděli za mnou do práce a donesl mi jídlo jako obvykle.

Byl docela fajnově oblečen, jako kdyby měl nějakou schůzku. Řekl mi, že má hodně práce, že jde do firmy.

„Jsi dnes oblečen, jako kdybys měl mít rande,“ zavtipkovala jsem.

„Ty máš nápady,“ dotčeně odvětil a od té chvíle byl dosti nervózní.

„Promiň, nemyslela jsem to ve zlém. Ale ty máš jistě dost práce, taky tě tlačí čas, i já tu mám ještě nějakou práci, tak jeď. Ráno se sejdeme doma.“

Lehce jsme se políbili a rozloučili. Z Karlovy strany to byl takový neosobní polibek, jen tak z povinnosti.

Když odešel, uvědomila jsem si, jak se Karlovo chování ke mně hodně změnilo, že z každého jeho slova čiší lež. Bylo mi to moc líto a v očích jsem měla slzy. Ráno jsem dorazila domů a jeho hospodyně se mě ptá, kde je Karel.

„On nespal doma?“ pravím.

„Ne, doma nebyl.“

„Tak asi měl moc práce a zůstal ve firmě,“ odvětila jsem.

Nic jiného mě nenapadlo a nechtěla jsem to s ní rozebírat, ale tušila jsem, že je zle, že mé podezírání se potvrzuje. Šla jsem si lehnout, protože večer jsem měla ještě jednu noční, střídali jsme se často, byly dovolené.

Karel mi sice volal, ale měla jsem vypnuté zvonění.

Dorazil odpoledne, podivil se, že mu neberu mobil.

„Měla jsem vypnuté zvonění a potřebovala jsem se vyspat, jdu ještě na jednu noční.“

„A ty jsi spal ve firmě?“

Koukl na mě dosti překvapivě, až zlostně.

„Jak si na to přišla?“

„Hospodyně říkala, že jsi nespal doma.“

„Ale spal, jen ona to asi nepostřehla,“ odsekl.

No to jo, pomyslela jsem si, ta má dobrý přehled, ta aby nepoznala, že jsi nespal doma. To ani omylem. Taky lhal. No nic, sbalila jsem si věci a odjela jsem dřív na noční. Neměla jsem chuť na žádnou hádku, ani poslouchat další lži.

Na lékařáku jsem měla obálku do vlastních rukou. Vzala jsem si ji k sobě.

Převlékla jsem se a rozdělala obálku. Bylo v ní pár fotek z neděle, kde je Karel s mladičkou dívkou, postava jako modelka, krásné dlouhé vlasy, jak jsou v kavárně a při kávě a vínku to byla jedna něžnost za druhou z obou stran.

Draly se mi slzy do očí a nešlo to zastavit.

Jak jsem prohlížela fotky, děsně se mi roztřásly ruce. Jeho lži se potvrdily, to byla noc z neděle na pondělí, tak někde s ní byl. Prohlédla jsem si i fotku, jak oba odchází z kavárny a časově asi o půl hodiny déle pak vystupují oba u nějakého domu, ona odemyká, Karel se rozhlíží na obě strany, zda někdo nejde a vchází za ní.

Ten anonym, později se mi přiznal, že tam byl až do rána a vyfotil ještě jak vychází ráno z domu a náruživě se líbají před domem, jako kdyby jim celá noc nestačila. Karel ji někam odvezl.

Z anonyma se vyklubal jeden můj kolega, ten hodný, poctivý Jakub, nevěděl, jak to má udělat, už Karla s ní viděl jednou, ale nedokázal mi to říci do očí. Tak to udělal takto. Vůbec jsem se na něj nezlobila, i když pro mě to byla čistá rána z nebes.

Nemohla jsem se zkoncentrovat a jen jsem se modlila, aby nepřivezli havárku nebo nějaký zapeklitý případ, kde je třeba klidu a soustředěnosti při operaci.

Měla jsem štěstí. Služba byla v klidu. Ráno jsem odešla okolo osmé, abych Karla nepotkala. Volal mi, kdy dorazím, řekla jsem, že musím ještě dodělat papíry a tak přijdu později. Nečekal na mě, což se nestávalo a odjel do práce.

Když jsem dorazila domů, on již doma nebyl. Tak jsem to chtěla. Nechtěla jsem, aby viděl moje slzy, moje ponížení. Nevěděla jsem najednou co dřív.

Tak jsem sebrala velké pytle, naházela do nich svoje oblečení, boty, kosmetiku a potichu odnesla do auta. Pak jsem ze skříní vyndala a rozvěsila patery drahé večerní šaty, které mi Karel koupil, vyndala všechny šperky, které jsem dostala, Karlovu kreditku, kterou jsem nikdy nepoužila. Vydělávala jsem slušné peníze a nikdo mě nemusel vydržovat. Hospodyni jsem řekla, že se ještě vrátím, aby nestlala, že si ještě půjdu lehnout. Odvezla jsem si věci k sobě domů a vrátila jsem se. Ke všem vraceným darům jsem ještě přidala klíčky od auta, techničák a kartu ke vstupu do domu. V původní obálce jsem tam nechala fotky, některé jsem si okopírovala. Na kousek papíru jsem napsala:

„Je konec, přeji ti hodně štěstí, budeš ho jistě potřebovat,“ a přiložila zásnubní prstýnek. Zabouchla jsem vchodové dveře a odešla ke stanici MHD, abych se dopravila v potoku slz domů.

A tak, jak krásně začala a pokračovala moje pohádka, tak neslavně skončila..

Večer mi zavolal Karel:

„Co to má, Hani, znamenat?“

„No při tvém vzdělání myslím, že umíš číst a že sis prohlédl i fotky.“

„Ber to jako úlet, přeci jsme dospělí, tak si sedneme a nějak to vyřešíme. Přeci mě neopustíš? Prosím tě za odpuštění.“

„No jo, jen úlet, je mi jedno, jak tomu říkáš, je to nevěra, trvající delší dobu a je konec. Nevolej mi, nepiš mi, nekontaktuj mě. Věděl jsi dobře, že nevěru neodpouštím.“

Musela jsem ukončit hovor, protože potom jsem se mohla v tom potoku slz utopit. Nemohla jsem pochopit, jak mě mohl zradit, podvést, vždyť já ho tolik milovala..

Volala jsem profesorovi, že nutně potřebuji týden volna a řekla, co se stalo.

Zařídil to. Našim jsem napsala mail a poprosila je, aby mi zajistili práci ve Státech.

Asi za měsíc dorazil na kontrolu Pepa. Už ode dveří byl plný humoru, což mě dosti zarazilo. Byli jsme v ordinaci sami.

Prohlídla jsem ho a dali jsme si kafe. Čekala jsem, co z něj vyleze. Pořád nic. Tak říkám:

„A co Karel?“

„Jak co Karel, je v práci, co se ptáš tak blbě, vždyť spolu bydlíte, ne?“ pravil tak trochu ve srandě.

„Hele, Pepo, nehraj tu komedii na mě, už víc jak měsíc jsem odstěhovaná...“ a povídám mu co se událo.

Seděl jak opařený. Jeho nejvěrnější kamarád mu nic neřekl.

„No a co bude dál?!“ Ukázala jsem mu fotky, nechápal.

„Jak - co bude dál?“ pravím, „je konec a nic to nemůže změnit.“

„A nepřehodnotila bys situaci?“

„Já? To nemyslíš vážně, byli jsme zasnoubeni, směřovali jsme ke svatbě, pokoušeli jsme se o dítě a on mě podvede a já to mám přehodnotit?“

„No, to je vlastně pravda.“

„A co ti na to řekl Karel?“

„No jen to, že to byl úlet. Ale nebyl, ten co mi ty fotky poslal, mi řekl, že už ho před nedávnem s ní viděl poprvé, takže už to nějakou dobu trvá. Poznala jsem to, asi pět měsíců před tím incidentem se jeho chování dosti změnilo, nespali jsme spolu tolik, pořád byl unavený, zavíral se v pracovně, chodil spát, až když už jsem já spala, neměl moc náladu na nějaké něžnosti, když o víkendu nebo když jsem měla noční za mnou přišel, vždy byl nastrojený a moc dlouho se nezdržel a po celou dobu byl nervózní. Ženská pozná, když je něco špatně.“

„Pepa pořád nevěřícně seděl v křesle a nemohl nic z toho pochopit.“

„A já myslel, že ho dobře znám, že k něčemu takovému by se nikdy nesnížil.“

Překvapil a to dost nepříjemně. Pepa odešel z ordinace sice zdravotně v pořádku, ale určitě měl v hlavě zmatek.

Velmi brzy mi přišla od našich odpověď, že mám smlouvu zajištěnou a že mi ji posílají, abych si zařídila vízum. Řekla jsem to i profesorovi. Nebyl nadšen, chtěl mě jmenovat zástupcem, ale vše pochopil.

Vízum mi rychle vyřídili, já sbalila kufry, kolegovi Jakubovi jsem pronajala byt, nezapomněla jsem mu ty fotky. Byl férový, jen on z toho měl trauma, protože mi v dobrém záviděl, jak jsme se krásně s Karlem k sobě chovali, jaká to byla romantická láska. Ale to už byla minulost.

Volám Pepovi.

„Ahoj, co děláte zítra?“

„Nic, jsme doma.“

„Tak o půl osmé se sejdeme v Romanci, zvu vás na večeři.“

Jeho manželce jsem koupila zlatý řetízek a Pepovi chytré hodinky. Vzala jsem si krásné letní šatičky a vyrazila. Byla jsem tam první, ale oni přišli chvíli po mně.

„Co se děje?“

„Chci se s vámi rozloučit, zítra večer odlétám do Států minimálně na rok, ale spíš napořád.“

„Co?“

„Jo, musím odtud pryč.“

Předala jsem jim dárky, oba byli na měkko, jak se říká.

„Nebrečte, budeme si mailovat.“

Pepa vyprávěl, jak je to s Karlem, jak je ze své nové lásky pryč, pořád někde spolu jezdí na výlety, už několikrát byli na drahých dovolených v exotice, chodí na večeře, ona nevaří, navštěvují společnost.

„Jen z něj tahá peníze, nemiluje ho, je pro ni jen dobrá pokladnička. Ale Karel je do ní blázen. Už jsem se mu i snažil promluvit do duše, že může být v průšvihu, ať toho nechá, dokud je čas, ale moc to nepomohlo. Jen se na mě obořil, ať nestrkám nos do jeho soukromí. Nevím, kam to povede, ale už mlčím.“

Asi kolem desáté jsme se rozloučili. Měla jsem slzy na krajíčku, ale musím to dát.

Ještě dlouho, když jsem doma ulehla, jsem přemýšlela, jak se člověk během krátké doby může tak moc změnit, co se stane z tak veliké lásky za trauma. Co má ona a co já ne.

Co ho na ní tak moc upoutalo, že hodil za hlavu vše, co jsme spolu prožili, co jsme si plánovali, jistě to nebylo jen její mládí, krásná postava, jistě tam hodně hrál svou roli sex. Jak se později ukázalo, byla v něm hodně zběhlá na svůj věk. Ač jsem byla na něj naštvaná, v duchu jsem ho litovala. Z vyprávění jsem věděla, co tyto zlatokopky dovedou. Ale chlapi na to nehledí, jsou poblázněni, nevidí napravo, nalevo, pálí mosty a pak přijde strašné vystřízlivění, ale to už je mnohdy pozdě dát vše do pořádku. A k tomu všemu mívají v tom lepším případě jen pořádný vítr v peněžence, jindy musí navštěvovat kožní oddělení, někdy obojí, nebo i daleko něco horšího. Ale co naplat, láska je láska a sex vládne světem...

Druhý den jsem se vyspala, uklidila, přijel Jakub s přítelkyní a byt si převzali a odvezli mě na letiště. I naše loučení bylo smutné. Nejhůř mi však bylo, když letadlo začalo rolovat a já si uvědomila, že není cesty zpět, že všechno krásné i zlé tu nechávám a začínám nový život. Tekly mi slzy jako hrachy na podlahu letadla a ještě dlouho trvalo, než jsem se zklidnila.

Za l5 hodin mě přivítala Amerika. Florida, kde na mě čekali moji rodiče. A zase jsem brečela jak želva štěstím ze shledání. Objímala jsem je a byla šťastná, že jsem u nich. Pronajali mi byt nedaleko od nich, měl pokoj, kuchyňku a příslušenství. Stačilo mi to. Byteček jsem již měla připravený, jen vybalit a začít bydlet.

První noc jsem se moc nevyspala, všechno se mi honilo hlavou. Říkala jsem si: minulost nezměníš, zaměř se na budoucnost a toho jsem se držela, jen mi to ještě nějakou dobu trvalo, přeci jen vzpomínky jsou vzpomínky a ty, ač jsou pěkné či ošklivé, jsou a zůstanou pořád součástí tvého života.

Druhý den jsem měla ještě volno na zařizování různých formalit a papírů. Podívala jsem se po okolí a vypůjčila jsem si auto. Den rychle utekl, šla jsem dosti brzy spát, neboť další den už byl mým prvním pracovním.

S rodiči jsem ráno vyrazila do práce. Byl to zvláštní pocit, rodina tří chirurgů jde do práce, ale tak nějak jsem byla ráda, že je tu mám, že oni budou vždy při mně stát a nikdy mě nezradí.

V práci mě přivítali dobře, řada kolegů si mě pamatovala ještě z dob mé brigády. Přišel i majitel kliniky profesor West.

Mohla jsem na něm nechat oči, sice trochu zestárnul, lehce mu stříbrem prokvétaly skráně, i knírek trochu zářil stříbrem času, ale pořád měl v sobě nějaké kouzlo, které mě hodně přitahovalo.

„Tak tě tu doktorko Hano, vítám a doufám, že se ti tu bude líbit.“

„I já doufám, a že s mojí prací budete spokojeni.“

„No to nemám obavu, už jsem mluvil s profesorem Bártou, známe se z různých sympozií, chválil si tě a ten by nikoho nechválil, kdyby o tom nebyl přesvědčen.“

Dali jsme se do práce, já začala na ambulanci, kde to šlo jak na běžícím pásu. K večeru jsem byla dost unavená, ale šťastná, že je první den za mnou a to zdárně. Odešla jsem domů, osprchovala se a snad v minutě jsem spala.

Druhý den jsem měla zase ambulanci a to dopoledne a odpoledne jednu lehčí operaci s Westem.

Z toho jsem měla trochu trému. Vše dopadlo nad očekávání, i když jsem měla trému, což poznal i West.

„Vedla sis velmi dobře, Hani.“ Jeho uznání mě potěšilo.

„Tak Hani, rozhodl jsem se, že spolu budeme často operovat, abys získala zkušenosti.“

„Ano, souhlasím a děkuji.“

„Neměj trému, jde ti to dobře,“ řekl klidným hlasem a dlouze se na mě zadíval.

I já jsem mu hleděla do očí, a po celém těla jsem měla ten zvláštní pocit, jako kdyby to mezi námi zajiskřilo. Od našich jsem věděla, že jeho žena zemřela asi před čtyřmi lety a že je pořád sám. Když jsem dorazila domů, uvařila jsem si večeři, dala si vínko a přemýšlela, jaké by to bylo, kdybych byla s Westem.

Jak mě to napadlo nevím, bylo to až úsměvné, ale nemohla jsem si pomoci, moc se mi líbil, nebyl sice žádný krasavec, ale měl nějaké zvláštní kouzlo, které mě přitahovalo. Byl elegantní, příjemné vystupování, odborník každým coulem a byla s ním i legrace. Nesnášel lenost a lajdáctví, všechno muselo šlapat jako hodinky. Na to jsem byla zvyklá i z Prahy, tak mě nic nepřekvapilo. Vcelku brzy jsem ulehla a snila o životě s mým tajným, vysněným milencem doktorem Westem.

A tak pokračoval dál a dál pracovní i osobní život.

S našima, pokud měli volno, jsem se k moři jezdila koupat, nebo jsme grilovali a seděli dlouho do noci a poslouchali trampské písně. Naši totiž v mládí byli skauty. Byl to krásný čas.

Jednoho dne mi volala matka, že se bude u nich grilovat a přijde i West a několik dalších kolegů. Ráda jsem pozvání přijala. Hodně jsem se těšila na Westa, víc než na grilovačku.

Přišel na čas, krátké kalhoty, bílé letní tričko, vypadal na třicet, ač mu bylo skoro padesát. Pozdravili jsme se podáním ruky, kterou vřele stiskl a opět se mi zahleděl do očí. Cítila jsem jak rudnu, ani moc nevím, co mi říkal, jen jsem něco potichu pronesla a klopila oči, jako kdybych se styděla.

Seděli jsme naproti sobě. Celý večer ze mě nespustil oči, až jsem se bála, aby si toho někdo nevšiml. Moje matka si toho všimla zcela určitě, protože když večer skončil, měla úsměvné narážky na téma, snad tě West nebalil?

„Ale mami, co tě to napadá.“

„No nevím, nemohl z tebe spustit celý večer oči.“

Od tohoto sezení jsem v práci už neměla tolik trému, občas po operaci jsme si dali s Westem kávu, chvíli seděli a odpočívali a trochu si povídali o běžném životě. Uběhlo ještě hodně vody, než mi jednou po náročném operačním dnu řekl:

„Hani, mohl bych tě pozvat na večeři?“

Překvapil mě, ale nedala jsem to najevo.

„Proč ne?“

„Tak to naplánujeme na sobotu, to oba nesloužíme. Vyzvednu tě doma a pojedeme.“

„Dobrá,“ souhlasila jsem, a ač do soboty zbývaly ještě tři dny, nemohla jsem dospat, jak jsem se těšila.

Byla tu kýžená sobota. Vybrala jsem si letní šatičky, byly krátké, odhalená ramena a výstřih tak akorát, aby zakryl to, čeho mi pán Bůh nadělil až až. Myslím, že mi to slušelo. Když jsem si šaty oblékla, jen tak mimoděk jsem si vzpomněla na Karla, jemu se tyto šaty na mně moc líbily, ale to už jsou jenom krásné vzpomínky. No třeba zaujmou i Westa, myslela jsem si v duchu.

A zaujaly, přijel přesně, a když jsem nasedla do vozu, řekl:

„Hani, neuvěřitelně ti to sluší, vypadáš jak holčička, úplně jinak než v tom doktorském.“

„No jo, to vypadáme všichni stejně, tohle je přeci jen osvobozující.“

Dojeli jsme do příjemné restaurace na pláži u moře. Seděli jsme na terase v krásném místě. Objednali si, a najednou mně West řekl, dívaje se mi do očí:

„Hani, možná se ti to bude zdát úsměvné, ale moc jsem se od první chvíle do tebe zamiloval. Od smrti manželky jsem nic tak silného nezažil. Je to tak silné, ale nevím, zda to bude oboustranné. Vím, jsem pro tebe starý a tak pochopím, když se ti to bude zdát úsměvné a odmítneš mě.“

„Ale ne, pane profesore, i já k vám chovám určité sympatie už z dob mé brigády, které, co jsem nyní tady, jsou stále silnější a přerůstají v tajnou lásku. Nezáleží kolik je vám let, věk je jen číslo, je mi s vámi dobře, těším se do práce a hlavně na vás. Zdá se mi o vás, až se z těchto snů někdy budím, abych se vrátila do reality.“

Zadíval se na mě, vzal moji ruku, lehce ji políbil, pohladil mi tvář a políbil mě na čelo. Já jsem mu vzala jeho ruku a přiložila ji na svoji tvář a toužebně jsem se na něj zadívala.

„Jen se zeptám, zda by nevadilo, kdybych vám tykala?“

„Ale jistě, jsem Georg, Hani, jsem hrozně šťasten, první den od smrti své ženy, kdy jsem opět šťastný, kdy začíná mít můj život opět nějaký smysl.“

„I já, ač daleko od domova, jsem snad zde našla lásku, lehce jsem špitla. Georgu začneme spolu randit, abychom se lépe poznali.“

To už jsme neseděli proti sobě u stolu, ale Georg si přisedl vedle mě, držel mě za ramena a neustále mi hladil ruku a lehce líbal na tvář. Já se neudržela, ve mně byla nahromaděna láska a touha po někom, koho budu moci zase z celého srdce milovat a tak jsem se na něj dlouze zahleděla a začala ho líbat na jeho rty. Byly vlahé, jemné, uměl krásně líbat. Na nic nečekal a začal i on mě vášnivě líbat. Byl to krásný večer, plný romantiky, něžností, všade kolem nás voněla jen láska a láska.

Ale všechno jednou končí a tak skončil i tento večer.

Odjeli jsme domů, Georg mě vysadil před domem, náruživě jsme se ještě líbali a dohodli se, že v práci se zatím budeme chovat jen jako kolegové, což oboustranně bylo rozumné rozhodnutí.

V pondělí jsme se sešli zase ráno na poradě, musím říci, že celou poradu jsem se chvěla, moc jsem se na Georga nemohla dívat, se vším jsem souhlasila, abych moc nemusela mluvit. I on měl co dělat, aby svůj zrak uhlídal. Ustáli jsme to, i když jen tak tak. Když jsme odcházeli řekl:

„Hani, ještě tu zůstaň, musíme probrat některé pobytové věci ohledně cizinců.“

„Dobrá.“

Věděla jsem, že je to jen záminka, jakmile se zavřely dveře, náruživě mě líbal i já jsem mu tu něhu oplácela. Viděla jsem se s ním úplně někde jinde, jen ne na operačním sále.

„Georgu, za půl hodiny spolu operujeme, bude to náročné, já už raději jdu.“

„Dobrá, ale ve čtvrtek máme volno, tak naplánuji výlet a ráno vyrazíme, souhlasíš?“

„Jak by ne, moc se na tebe budu těšit.“

Ještě jednou mě letmo políbil a já odešla. Operace, jak pravil profesor, byla koncert, ač trvala šest hodin.

„Musím tě, Hani, pochválit i před rodiči. Mají skvělou, chytrou, šikovnou dceru.“

A najednou tu byl čtvrtek, už ráno v sedm hodin zvonil zvonek. Georg, čekal už dole. Vzala jsem si krátké kalhoty a zase svůdné tričko. Když jsem nastoupila do auta, vrhl se Georg doslova na mě a vášnivě mě líbal.

„Nemohu si pomoci, moc se mi po tobě stýská, toužím po tobě.“

Já se nijak nebránila a do svých polibků jsem dávala všechnu lásku, kterou k němu chovám.

Tak nějak to bylo i s Karlem, až na ten konec... pořád se mi ty vzpomínky při nějaké příležitosti vracely.

Odjeli jsme na výlet k moři na pláž, byla velká a bylo tam málo lidí, takže jsme měli dostatečné soukromí na naše něžnosti. Povídali jsme si o našich životech, chtěla jsem, aby znal moji minulost a on se zase svěřoval mně.

„Nechci mít před tebou tajnosti,“ znělo z našich úst.

Neustále si mě prohlížel, díval se mi do očí, hladil mě po celém těle, nebyl důvod se nějak krotit, další výletníci byli od nás tak 100 metrů. I já jsem ho lehce líbala na jeho vlahé rty, což mě dosti vzrušovalo, a když jsem ho hladila, ale opravdu po celém těle řekl:

„Nemohou to Hani, vydržet, chtěl bych se s tebou moc milovat, ale nevím, zda to tak cítíš i ty.“

„A ty to nepoznáš? I já už to skoro nemohu vydržet, ale tady to není vhodné.“

Ve spěchu jsme sbalili věci a odjeli zpět, ale do Georgova domu. Tam z nás po cestě do ložnice padalo oblečení a potom.... nic krásnějšího jsem ve svém životě nezažila. Bylo to úžasné, zvláště když si uvědomím, kolik je Georgovi let.

Bylo na něm vidět, jak je do mě zaláskovaný, jak po mě touží, jak se nemůže nabažit mojí přítomnosti a hlavně mého těla.

I já jsem si milování užívala. Po tom posledním podrazu od Karla jsem byla opět moc šťastná.

„Chci tě pořád milovat, chci s tebou žít a už nechci čekat ani minutu. Dny letí a nemůžeme ztrácet žádnou minutu.“

Dohodli jsme se, že oznámíme rodičům a potom i v práci, že jsme spolu, aby bylo jasno. Rodiče byli překvapeni, ale naše štěstí nám přáli. V práci nám popřáli štěstí a mnozí spíš spekulovali, jak dlouho nám to vydrží. Dorazily i jeho dcery, které byly doktorky, ale každá žila v jiné zemi. Byly už vdané a měly své rodiny. Byly evidentně překvapené, že otec si vybral cizinku a tak mladou, ale otci přály hodně štěstí a lásky.

„Hani, náš táta tě moc miluje, jsi jeho štěstí od smrti jeho ženy, nezklam ho, nesl by to moc těžce.“

„Nemám v úmyslu zradit někoho, koho nosím v srdci, a toužím po jeho lásce dnem i nocí,“ odpověděla jsem.

Uvěřily mi, protože jsem to myslela upřímně, což se později ukázalo. Začal mi nový život, život plný práce, lásky, touhy, porozumění. Život daleko od domova, život na Floridě.

Hodně jsem operovala, velmi často s Georgem, ale i s jinými kolegy. Práce bylo dost a dost. Sloužila jsem i na ambulanci. Jednoho dne, kdy jsme jeli s Georgem na večeři, mi řekl:

„Hani, přeji si, aby ses přestěhovala do mého domu. Každý večer uléhám sám, moc po tobě toužím a ty si zase usínáš ve svém bytě.“

Tak jsem se přistěhovala. První den večer uvařil Georg svoji specialitku, byla moc dobrá, vykoupali jsme se v bazénu a popili trochu vínka. Brzy jsme šli ulehnout. Ložnice byla nádherná, bílo zlatá.

„Hani, řekl Georg, dnes tu budeš spát po prvé a co se ti bude zdát, to by se ti mělo vyplnit.“

Dobrá, tak uvidíme. Přála jsem si v duchu, abychom byli napořád spolu a měli spolu i děti, alespoň dvě. Když jsem vešla do ložnice, ležely na mé posteli tři krajkové noční košilky. Nádhera.

„Kterou si vybereš pro tuto první noc?“

„Vyber ji ty Georgu, vidím, že se ti tento druh nočního prádla líbí.“

„No to ano, ale, hlavně se mi bude líbit na tobě, i když ji budeš mít jen chvilku,“ a potutelně se usmál.

A to už se jisto jistě nemohl dočkat, až košilku mi zase bude svlékat, aby láskyplně pomiloval moje tělo.

Trochu jsem se začervenala. Vybral sněhově bílou, krajkovou s hlubokým dekoltem, která jen tak tak zakrývala má bujná ňadra. I mně se líbila. Za celý svůj život jsem těchto košilek dostala ještě několik a všechny byly nádherné.

Milovali jsme se, protože naše láska neznala mezí. Až do rána jsme se tulili k sobě a Georg pravil tichým hlasem:

„Možná Hani, že je to brzy, ale můj čas letí. Netoužíš po miminku?“

„To víš, že toužím a ne po jednom. Ty bys ve svém věku chtěl ještě dítě?“

„S tebou určitě. Myslím, že budeš dobrou mámou a já bych si přál, abychom byli rodina spolu s dětmi. Možná, že se nám podaří počít i chlapečka,“ a toužebně na mě pohlédl.

Byla jsem v tu chvíli moc šťastná. A tak jsme se začali pokoušet o miminko.

Sice nějaká doba utekla a já začala být trochu nervózní, že to asi nebude tak jednoduché, když tu mi začalo být nevolno a zjistila jsem po vyšetření, že jsem dva měsíce těhotná. Z práce jsem odešla domů s tím, že mi není dobře.

Doma jsem si sedla k bazénu a přemýšlela, jak to řeknu Georgovi a jak se to vše bude vyvíjet. Když se vrátil, řekl:

„Jak je ti zlato?“

„Jo je mi krásně, tatínku.“

Strnul, otočil se na mě, chvíli na mě upřel ty své modré oči, položil mě do trávy a hodně dlouho mě líbal a hladil po celém těle.

„Jsem moc šťastný, že budeme mít miminko.“

Do práce jsem již nechodila, jen jsem doma dělala potřebné papíry. Čas utíkal, já žila jako v bavlnce, Georg mě hýčkal a dost rozmazloval.

Jednou se mi zastesklo a tak jsem zavolala Pepovi. Mluvili jsme dlouho, co je nového u nich doma, co děti a pak mi začal vyprávět, co je s Karlem. Snad jsem to ani nechtěla slyšet, ale on se nedal zastavit. Jistě, z modelky se vyklubala zlatokopka, což krom Karla všichni tušili. Měla už nehorázné nároky, přeci když s ním spí, tak taky něco chce, nebude s ním spát zadarmo, jak mu jednou v hádce řekla. Používala Mercedes, který mi Karel koupil, jezdili na drahé dovolené až jednou, Karel byl na služebce, ona si v alkoholovém opojení, možná i trochu šňupla, přivedla domů dva svalovce, značně potetované a tam si to ve trojce rozdávali v hale, a nakonec tam všichni usnuli.

Hospodyně to pak řekla Karlovi když se vrátil. No, moc se mu to nezdálo, zkrátka hospodyni nevěřil, neměla tu novou ráda a dávala to znát.

Hospodyně věděla, že Karlovi se to bude zdát divné, že nebude věřit, proto ještě tajně pořídila na mobil video z těchto orgií jako důkaz, aby už Karel konečně prohlédl. Tak mu to video přehrála a nastal mazec. Karel udělal kravál, milou zlatokopku vyrazil a hospodyni se omluvil.

Mladá nechtěla vrátit automobil, proč taky, byl krásný a drahý. Tak musel proběhnout soud. Na první stání to bylo jasné, auto musí vrátit. No, ještě to Karla stálo nějaké nervy, protože ti svalovci začali Karlovi vyhrožovat a vydírat ho, tak se zase do toho musela vložit policie.

Oba jsou za katrem a zlatokopka dostala podmínku, protože to organizovala. Karel je bez života, občas pije a zlatý časy jsou pryč. Už s ním není ta pohoda, co bývala.

No, já se přiznala, že jsem se zamilovala do Georga, což je majitel kliniky a bydlím v jeho domě. Má mě moc rád a já jsem zase šťastná a hodně zaláskovaná. Slíbila jsem, že pošlu nějaké fotky a že se brzy ozvu.

Čas utíkal, já byla těhotná pět měsíců a po kontrole mi řekli, že budeme mít chlapečka. Byla jsem nevýslovně šťastná, obrečela jsem tu zprávu, protože i Georg ve skrytu duše doufal, že by se nám chlapeček mohl povést. Když jsme večer seděli v hale říkám:

„Lásko, budeš mít v práci volno? Chtěla bych se jít podívat po nějaké výbavičce pro miminko.“

„Jistě si ho pro tebe miláčku udělám. A ty už víš, jako výbavičku budeme kupovat?“

„Vím, bude to pro Georga jr.“

Vstal z křesla, klekl si přede mě, dal hlavu do mého klína, hladil a líbal mi bříško a moc plakal.

„Neplač, lásko, budeš mít pokračovatele svého jména.“

„Právě proto, to je takové štěstí, které mě potkalo díky tobě. Nesmírně tě miluji a tak to bude do konce mého života. Nikdy tě neopustím, budu s tebou v dobrém i zlém, budu tě hýčkat a budeme se milovat, jak jen to půjde.“

Rozplakal i mě. Najednou jsme stáli proti sobě, objímali se a vroucně se líbali.

Patřili jsme jeden druhému a nyní nás spojuje i společné dítě. Byli jsme oba moc šťastni.

Čas utíkal a nastal čas porodu. Protože jsem rodila na Georgově klinice, byl to luxus, kterého se mi dostávalo. Georg byl celou dobu se mnou.

Když poprvé držel svého syna v náručí, opět moc plakal. Pak mi ho položil na má prsa, držel mě za ruce, hladil po tváři a řekl:

„Mám dva velké poklady, tebe, Hani, a Georga. Nevím, co ještě bych měl od života chtít. Jen zdraví a zase zdraví, aby sloužilo a byl jsem tu s vámi ještě hodně roků.“

Druhý den mě a miminko odvezl domů, abychom měli pohodlí v domácním prostředí. Starali se o mě všichni v domě. Moje láska byla s námi doma, houpala kolébku, jezdila s kočárkem, nevynechal žádné kojení, říkal, že to je moc krásný pohled nejen na miminko, ale i na mě, no spíš na moje bujná ňadra, které Georg hodně miloval.

Georg jr. byl velmi hodný, skoro ani neplakal. Moji rodiče když mohli, tak k nám přišli a radovali se z vnuka. Přáli nám to štěstí.

„Hani, lásko moje životní, chtěl bych si tě vzít,“ řekl mi při jedné večeři a z krabičky vyňal briliantový prstýnek ve tvaru srdíčka. Byl masivní a nádherný.

„Vezmu si tě ráda, protože tě miluji, máme spolu synka a měli bychom být rodina.“

Taky musím říci, že za miminko jsem dostala nádherný diamantový náhrdelník a náušnice, no neskutečná krása. Svatbu jsme naplánovali, až bude Georgovi rok a bude už sám capat. Užívali jsme si tento čas, já se starala o dítko, Georg když mohl, byl s námi. Milovali jsme se každou noc a každé ráno, protože Georg říkal: po ránu to tak musí být, protože mně se pak po tobě tolik nestýská během dne. Bylo to úsměvné, ale i z jeho strany to byl zase jeden projev neutuchající lásky. Já si jeho něžností a milování moc užívala, protože i pro mě byl on láskou na celý život, byla jsem do něj hodně zaláskovaná a užívala jsem si s ním a dítětem našeho života.

Taky jsem skypovala Pepovi: Když se objevil s Pavlou na monitoru říkám: „Mám pro vás jedno velké překvapení,“ a v tom ke mně přistoupil Georg a měl malého v náručí. „Mám miminko se svým přítelem, jmenuje se Georg.“

Pepa s Pavlou byli dost překvapeni. „Až bude trochu větší budu mít i svatbu a počítejte, že přijedete.“

Když bylo Georgovi 13 měsíců, rozhodli jsme se udělat malou svatbu na naší zahradě. Jen moji rodiče, Georgovy dcery a Pepa s Pavlou. Těm jsem poslala pozvání, aby přijeli na 14 dní.

Shledání s nimi bylo vřelé. Nemohli se nabažit našeho malého, Pepa s ním dováděl. Jejich vnoučata byla přeci jen už ve školním věku.

Svatba byla kouzelná na naší zahradě. Já měla nádherné šaty a zase jsem si je vybrala tak, abych měla decentně odhalený hrudník, který se mi po kojení dosti zvětšil, což se mému příteli moc líbilo a na něm se vyjímal nádherný klenot za Georga. V ruce jsem měla malou kytičku růží a za ruku jsem držela našeho malého. Ten capal se mnou až k oddávajícímu.

Bylo to romantické a slzy dojetí stékaly po tvářích všech přítomných. Stali jsme se manžely. Georgovy dcery byly moc šťastné, že táta zase našel smysl života, že omládl a že mají bratříčka. Bylo to úsměvné, věkem totiž nebyly tak daleko ode mě. Celou svatbu i vlastní obřad jsme natočili a jednu kopii si odvezl i Pepa. Chtěl ji a já se přiznám, že jsem se nezdráhala mu ji dát. Věděla jsem, že ji určitě pustí Karlovi, nebo spíš, že Karel bude mít velký zájem ji vidět.

Nemýlila jsem se. Tak jsem snad trochu mohla pomstít Karlovu zradu. Protože ze svatebního obřadu i z celé svatby bylo na nás vidět a snad i cítit, jak moc se milujeme, jak patříme jeden druhému a jak nás spojují naše děti.

Když jsme svůj slib manželství stvrdili oboustranným ano, krásnými prstýnky a vroucím políbením, řekla jsem: a nyní vám musím prozradit tajemství. „S manželem čekáme další miminko, jsem tři měsíce těhotná.“ Všichni byli velmi překvapeni i nadšeni. Přáli nám naše štěstí. Hleděli jsme jeden na druhého a v našich očích bylo tolik lásky, které vyvolaly velké slzy štěstí, jako z romantického filmu. Celý den jsme se častovali něžnostmi, polibky, doteky, hlazením, Georg mě nenechal ani na vteřinu samotnou, jako kdyby se obával, že mě někdo unese. Až to bylo úsměvné, ale mě to dělalo moc dobře.

Celou noc jsme se pak s Georgem milovali. Ani chviličku jsme se nepustili, hladili se, líbali, zkrátka tak, jak to má o svatební noci být. Za celý svatební den jsem byla dosti unavená a tak jsem k ránu dala svůj zadeček do Georgova klína, kde jsem cítila tu jeho mužskou chloubu, která mě, téměř každou noc, či každé ráno dělala moc šťastnou. Georg lehce položil svoji paži přes má prsa, přivinul se ke mně a já usnula jako špalek.

Je zajímavé, že jsem si ani na vteřinu nevzpomněla, jak často jsem takto po milování s Karlem usínala. Všechno jednou přebolí, vše čas změní. Dnes mám milujícího manžela, krásného chlapečka a v bříšku se mi rodí další miminko. Můj život patří už jinému, tam někde v hloubi mé mysli zbyly jen matné vzpomínky.

Život nám utíkal dál, užívali jsme si ho ve třech, čekajíce na další dítko.

Asi za měsíc mi volá Pepa.

„Ahoj, co děláš?“

„No, půjdu malého koupat, večeřet a do hajan,“ říkám rozjásaně, protože jsem byla ráda, že zas po dlouhé době Pepu slyším. „To je dost, že jste se ozvali,“ povídám.

„Jak ti je a už víš, co budete mít?“ ptá se Pepa.

„Ano, holčičku Anny. Jsme moc šťastni.“

„Tak to ti gratulujeme, budete mít páreček. No, Hani, ani nevím, jak ti to právě teď mám říci.“

„Tak to vyklop a neotálej.“

„Já ti musím říci moc smutnou zprávu.“ Zatrnulo mi.

„Předevčírem v noci spáchal Karel v kanceláři sebevraždu. Zastřelil se svojí legální zbraní. Dopis na rozloučenou zanechal ve stole. Byl to mazec, spousta policajtů, kriminálka, výslechy. Z části měli podezření, zda ho někdo nezavraždil. Ale pitva a vyšetřování prokázaly jasnou sebevraždu. Volám ti to až dnes, sám jsem to nedával, víš, že jsme byli jako sourozenci.“

Zpráva byla i pro mě jako blesk z nebe. Stála jsem jak socha a nebyla schopna pohybu. Tohle bych nečekala a od Karla už vůbec ne. To mě hodně zaskočilo.

Opatrně jsem se zeptala, co bylo psáno v dopise.

Jen to, že všechny blízké měl rád, jednu životní lásku moc a moc, ale tu podvedl a už se to nedá napravit ani vrátit. Život už pro něj nemá cenu, dosáhl všeho, čeho chtěl a zničil vše, na čem mu nejvíc ze všeho záleželo. Chtěl, aby všichni na něj vzpomínali jen v dobrém. Pepo, snad si nemyslíš, že za to můžu? No to určitě ne, jak tě to mohlo napadnout? Zradil tě on. On tě opustil pro nějakou děvku.

„Viděl Karel video ze svatby?“

„Jo, viděl, i fotky jak máš chlapečka, i ty ze svatby. Hned, jak jsme se vrátili ze svatby, naléhal, že by chtěl vidět fotky. Tak jsme ho k nám pozvali. Seděl v křesle a téměř bez dechu sledoval video a pak si prohlížel fotky. No prohlížel, spíš je bedlivě zkoumal a z očí mu proudem kanuly slzy.“

Z fotek a videa bylo patrné, jak krásná to byla svatba, plná polibků, něžností, láska a štěstí z nás obou jen tryskaly.

„Dobře věděl, co zničil a o co přišel. Ale to už věděl daleko dřív před svatbou, když zlatokopku vyhodil, kolikrát o tobě moc hezky mluvil, dalo by se říci i s láskyplnou nostalgií a nemohl pochopit, co to udělal za podraz, co ho k tomu vedlo, co si chtěl dokázat. Vše už ale bylo marné.

Jednou, trochu se u nás picnul a mezi čtyřma očima mi přiznal, že jak jsem mu svatební video půjčil domů, tak se do něj zahleděl a zavzpomínal přitom na to, co mezi vámi bylo hezké. Zvláště pak se mu líbil záběr, kdy jsi byla v pololeže venku na lehátku, Georg u tebe seděl, měla jsi ty úžasné šněrovací plavky, které odhalovaly tvůj bujný dekolt, a on ti hladil láskyplně bříško, kde se rodilo další miminko a občas tě svým prstem hladil na částech obnažených ňader. Pepo, řekl Karel, vzpomněl jsem si i na okamžiky, kdy já jsem Hanku takto často laskal a bylo to velmi příjemné nám oběma. Vždy to skončilo krásným milováním. Vzpomínky spolu s videem byly i po tak dlouhé době silné, že to odnesly moje slipy. Řekl jsem mu, že je dospělý chlap a jistě ví, že je konec a definitivní. Nic se nedá vrátit, tak se z toho musíš dostat a žít zase svůj život. Já vím, Pepo, ale mě to nějak vůbec nejde. Tehdy jsi mi měl dát pořádně přes hubu, abych se vzpamatoval. Mohlo být všechno jinak. Ale já se ti snažil domluvit, říká Pepa, odbyl jsi mě, tak jsem toho nechal a jen s obavami jsem čekal, co bude dál.

Ani jsi mi neřekl, že se Hanka od tebe odstěhovala a je konec. Řekla mi to sama, když jsem u ní byl na kontrole. Vypadal jsem jak blbec, že nic nevím.

Mysleli jsme s Pavlou, že už se z toho dostal, ale asi určitě ne. Někde uvnitř to v něm bylo stále. Myslím si, že kdyby svůj život neukončil, do smrti by tě miloval. Byl to z jeho strany neuvěřitelně silný cit, nemohl to zvládnout.

Možná někdy za dlouhou dobu by to už takové nebylo, ale kdo ví. Láska je mocná čarodějka. A to ti řeknu, že jsem ho objevil v kanceláři já. Šel jsem brzy do práce, vidím jeho auto před firmou. Šel jsem k sobě, hodil tašku na stůl a vzápětí došel k němu do kanclu, že si dáme kafe a panáčka, no obvyklý denní rituál. Otevřu dveře a vidím tu hrůzu... budu to do smrti mít před očima. Myslel jsem, že budu mít infarkt.“

„I já jsem z té zprávy celá pryč, ale bylo to jeho rozhodnutí.“

„Jo, to bylo.“

„Kdy bude mít pohřeb?“

„V pátek.“

„Moc tě prosím, mohl bys zařídit 30 bílých růží a bílou stuhu s nápisem »Na rozloučenou, Hanka«?“

„Jistě zařídím.“

„Do mailu mi pošli číslo účtu a částku za květiny, já to uhradím.“

„Jo, to později srovnáme, tím se netrap. Volal mi notář, že je u něj Karlova poslední vůle a v ní jsi i ty, dostaneš celou vilu.“

„Co? Co s ní budu dělat, já se do Prahy už nikdy nevrátím.“

„Hani, ale to se ještě domluvíme. Budeš muset přiletět, nebo mi dát plnou moc.“

„Jo, to zařídíme, budeme ve spojení.“

„Dopis mi jeden kriminalista ofotil, byl dobrým kamarádem Karla, tak až přiletíš, tak si ho přečteš.“

„Zavolej po pohřbu, já už budu muset.“

„Tak jo, měj se a pozdrav i rodiče a manžela.“

„Vyřídím, oba se mějte. Pa pá.“

Zavěsila jsem a šla jsem koupat.

Za chvíli přijel Georg. Kouknul na mě, políbil mě a uviděl, jak jsem uplakaná a pravil:

„Hani, co se stalo?“

Tak jsem mu to odvyprávěla.

„Ač jsme se nerozešli v dobrém, byly časy, kdy jsme se hodně milovali, zbyly mi jen vzpomínky, jsou součástí mého života, vyprávěla jsem ti to.“

„Ano, chápu, že tě to vzalo. Já vím, že ty když miluješ, tak je to opravdově a myslím, že i napořád. Že jsi v lásce stálá, bezelstná a že mě nikdy nepodvedeš.“

„Georgu, toho, koho tolik miluji, je mojí láskou na celý život, mám s ním syna a čekáme holčičku, toho už jen kvůli dětem nikdy neopustím. Děti by ztratily hodného tátu a já svého manžela a milence v jedné osobě. Mám s tebou krásný život, vidím jak ty mě miluješ, toužíš po mě, rozmazluješ mě i dítko a žiju s tebou pohádku. Můj život je po tvém boku, starám se o tebe, každý den se těším, až přijdeš a jsem smutná, když ráno odcházíš do práce, ale vím, že se zase brzy vrátíš a bude tu opět lásky čas. Pokud ti však přijdu na nevěru, neodpouštím, to víš, sbalím děti a budu navždy pryč.“

Pohladil mě po tváři a jeho vlahé rty se dotkly mých a pořád a pořád se dotýkaly a dotýkaly...Když už těch polibků bylo moc dodal:

„Nikdy bych tě nepodvedl, jsi jediná, kterou moc miluji, nic mi s tebou nechybí, nedovedu si představit, že bych tě mohl zradit, že bych tebe a děti pak ztratil, mám s tebou ráj na zemi.“

Toto vyznání ve mně vyvolalo velkou milostnou touhu po Georgovi, že jsem se neubránila a ještě před večeří jsem se s ním krásně pomilovala. Vždy, když mé milostné touhy byly nečekané a Georg tím byl překvapený, bylo milování zvláště náruživé, dokazovali jsme si navzájem, že se moc milujeme a nemůže bez sebe žít. Láska v nás neutuchala, měla hodně podob. Já jsem měla v sobě tolik lásky, touhy a něhy pro naše děti a Georga, což jeho vždy dostalo, někdy i dohnalo až k slzám.

Jednoho dne dorazilo psaní od notáře, že v uvedený termín proběhne pozůstalostní řízení po Karlovi. Nechtěla jsem letět, byla jsem těhotná, ale dala jsem to. Do Prahy jsem dorazila v pořádku a to den před řízením s notářem. Bydlela jsem u Pepy a jeho ženy. Zdědila jsem vilu za 30 milionů, no pro mě spíš danajský dar. Nechtěla jsem se již nikdy vrátit do Prahy, tak co s ní. Ale Pepa a jeho rodina projevili o ni zájem a ještě při mé návštěvě jsme se dohodli. Sestěhují se do ní celá rodina. Bylo to dobré řešení, hlavně pro mladé, babičku a dědu budou mít po ruce. Já Pepu vybavila plnou mocí a on už si to potom vyřídil a jen mi poslal domluvené peníze.

„Jen mám, Pepo, jedno poslední přání a to, abych se ještě naposledy mohla do vily podívat.“

Samotnou mě moje přání překvapilo.

„No, to není problém, ale uneseš to v tomto požehnaném stavu?“ zeptal se Pepa.

„Určitě, jinak bych tě nežádala.“

Když se dveře vily otevřely a já vstoupila, jako kdyby se najednou vrátil čas do těch krásných dob, kdy jsme se ještě s Karlem milovali. Vše bylo tak, jak jsem ji opustila, jako kdyby se čekalo, že se každou chvíli Karel a já vrátíme z práce domů. Před očima mi začal probíhat romantický film. Stála jsem na prahu ložnice, který jsem ani krůčkem nepřekročila, bylo krásně ustláno, uklizeno a tu se mi vyjevily ty nezapomenutelné chvíle našeho milování, laskání, všechny ty něžnosti, kterými mě Karel častoval. Slyšela jsem Karlův hlas v laskavých slovíčkách - miláčku už pojď ke mně, nemohu se dočkat, lásko, miluji tě, líbej mě, líbej, toužím po tvých polibcích a další a další slůvka lásky. Na svém těle jsem cítila jeho něžné doteky a vůni jeho luxusní kolínské. Neudržela jsem se a slzy mi nezadržitelně kanuly po tváři. Bohužel, už nic z toho krásného, když pominu zlé, se nedalo vrátit. Hlavní protagonista filmu nás totiž opustil navždy.

Cítila jsem, jako kdyby tu byl Karel stále s námi a prosil mě, abych mu odpustila a vrátila se. Stejně by to měl marné, nevěru neodpouštím. Ale i přes to všechno špatné, co způsobilo konec naší pohádky, navždy zůstane součástí mého života.

Když jsme odcházeli, zaklaply dveře a Pepa otočil klíčem, jako kdyby ze mě spadl kámen, ten který jsem vláčela s sebou do Ameriky a zase zpět, tak nějak tímto okamžikem zůstane navždy zde u Karlovy, dnes již Pepovy, vily. Ulevilo se mi...

Denně jsem s Georgem skypovala a on mě přemlouval, abych už přiletěla, že se mu moc stýská. I mně bylo teskno, i když jsem o zábavu měla postaráno.

Prošla jsem s Pepou ještě jednou krásná místa v Praze, byli na večeřích, navštívila jsem prof. Bártu a zavítala i na kliniku.

Zatoulali jsme se s Pepou a s jeho ženou na Karlův hrob. Byl malý, jen na jednu urnu. Celý hrob byl z krásného černého mramoru, bez náhrobku, pouze na vrchní, krycí desce Karlův podpis ve zlatě, rok narození a úmrtí. Byl umístěn pod krásnou lípou, která mu dělala stín. Vkusné, ale smutné. Hrob nechali zhotovit Pepa s Pavlou. Jinak byl pustý, bez květin, jen déšť ho smýval tak, jako kdyby ho skrápěly Karlovy slzy nad tím vším, co si způsobil.

Pepa s Pavlou tam chodili jen na výročí, dušičky a vánoce. Jinak asi nikdo. Jak tak chytrý, společenský a kamarádský člověk může být zapomenut, prolétlo mi hlavou.

Položila jsem na něj krásnou, velkou kytici rudých růží a zapálila dvě velké svíce. Stála jsem tam dlouhou chvíli jak bez života a jen a jen jsem tiše plakala a mé kanoucí slzy skrápěly jeho hrob. Přeci jen, i když mě zradil a moc mi ublížil, já ho tehdy moc milovala a navždy bude součástí mého života.

Zdáli jsem slyšela jeho medový hlas, odpusť, miloval jsem tě a tak to zůstane, ale to se mi jistě jen zdálo. I když, kdo ví...

Udělala jsem na jeho hrob tři křížky a všichni jsme odešli. Nechala jsem Pepovi nějaké peníze, až půjdou ke hrobu, aby koupili kytku i za mě. Moc mě bolelo, že ač pro hodně lidí byl dobrým kamarádem, hodně lidem pomohl, nikdo si dnes ani na něj nevzpomene, třeba jen jedním květem nebo zapálením svíčky. Ale to už je život, když žiješ, potřebujeme tě, jakmile odejdeš, už jsi nám k ničemu a jsi zapomenut. Je to proti lidskosti...

Na kávu mě pozval i Jakub, kterému jsem prodala byt. Měli naplánovanou svatbu, jeho přítelkyně čekala miminko. Chtěl, abych na svatbu přijela, ale když jsem mu řekla, že i já budu mít holčičku, uznal, že s tak malým miminkem přes půlku světa to není dobrý nápad.

V koutku duše se mi bude stýskat po domově v Čechách, ale na druhé straně se mi už hodně stýskalo po mém chlapečkovi a po mojí lásce. Po týdnu nastal čas se rozloučit, snad se do svého rodiště ještě jednou v životě podívám, mám to v plánu s manželem a dětmi až budou větší.

Tento sen se mi později vyplnil i když zase...

Bylo to u příležitosti pohřbu Pepi, který náhle zemřel na infarkt.

Později jsem již Prahu nenavštívila, druhým domovem se mi stala Florida, kde jsem měla svoji rodinu, kterou jsem velmi milovala a která milovala i mě.

Po příletu domů mě na letišti čekal Georg. Bylo to bouřlivé přivítání, ze všech jeho dotyků a polibků jsem cítila, jak moc jsem mu za ten týden chyběla.

Hladil mi bříško a byl nevýslovně šťasten, že jsem s naší Anny v pořádku doma.

„Nemohu bez tebe žít,“ řekl mi Georg ještě v letištní hale, když mě držel v objetí. „Každý den jsem chodil do práce jak tělo bez duše, večer jsem sám usínal bez tvého náručí, často jsem se budil, pořád jsem tě hledal na polštáři. Ráno mě nikdo nebudil sladkými polibky a krásným milováním. Byla to hrůza, už mě, Haninko, nikdy, nikdy neopouštěj, snad ani na jeden den, život bez tebe nemá pro mě smysl. Při životě mě držel jen malý Georg, který začal říkat táta, táta, vítal mě, když jsem přišel, utíkal ke mně a natahoval ručičky a já se nikdy neubránil slzám. Je tak rozkošný, sladký, no po mamince.“

„Ale jdi, má tě moc rád, jsi jeho táta.“

„Babička s dědou se o něho vzorně starali celý den, byl jsem rád, že právě oni mi pomohli a byli u nás, nebylo tu tak prázdno a smutno po tobě.“

Viděla jsem v jeho očích slzy, které se snažil udržet. Vím, že nelhal, že jsem v jeho srdci jen já s Anny a náš syn, tak jako já jeho a naše děti nosím ve svém srdci a tak to má být. Uvědomila jsem si, jakou váhu a důležitost má slovo rodina.

Spokojená, milující rodina, je nade vše a je to to, co si člověk nejvíc může v životě přát...

Za několik měsíců se nám narodila holčička Anny. Porod byl dramatický, šlo mi o život. Přežila jsem, ale bylo to jen o vlásek. Nikdo si nedovedl vysvětlit, proč moje tělo vypovědělo totálně službu. Jen krůček zbýval, abych se dostala navždy na druhý břeh a všechny tu zanechala. Jen všemožným úsilím a péčí mě zachránili. Georg se z toho ještě dlouho nemohl vzpamatovat.

„Nedovedl jsem si představit, že bys u porodu zemřela a zůstala by po tobě jen Anny a Georg jr. To bych snad nepřežil.“

I já jsem toho měla ještě nějakou dobu plnou hlavu. Musela jsem prodělat řadu vyšetření, ale nic se nezjistilo. Když jsem o samotě někdy později o tom přemýšlela, zdálo se mi, jako kdyby se mě Karel snažil přivolat tam někam nahoru k sobě, protože se mu po mě moc stýská.

Byla jsem přesvědčená, že Karel mě vlastně nikdy neopustil, že se do své smrti nedokázal smířit s tím, že nejsem už jeho, že patřím jinému a že jsem s ním šťastná, že spolu máme jedno a čekáme další dítě. Prostě, že je to tak už navždy.

To dokazoval i jeho, podle dopisu na rozloučenou dobrovolný a promyšlený, odchod ze života. Nikomu jsem o této myšlence neříkala. Ještě několikrát se mi však do mé mysli vracela. Ale tyto chmury jsem musela zahnat, protože na mě čekala má zlatíčka. Georg volal mama, mama a Anny začala plakat, chtěla nakojit. Jak krásně se poslouchá slovo máma.

V tom přišel Georg, přišel ke mně a jako každý den řekl:

„Lásko, miluji tě!“ a vášnivě mě políbil. Políbil i obě děti, Georg jr. po něm natahoval ručičky a táta neodolal a vzal ho do náručí a začali spolu dovádět. Bože to je romantika, ale pro mě to byl tak daleko od domova nový, krásný, rodinný život.

Život utíkal se všemi radostmi a starostmi Rodiče už byli v důchodu, cestovali, občas brali s sebou i děti a my si zase s Georgem užívali volnosti.

Rodiče pracovali, jen když byl potřeba záskok, jinak hlídali naše děti, než pro ně nastaly školní povinnosti.

Já začala zase pracovat po boku svého muže a vzájemně jsme se doplňovali.

Děti vyrostly, vystudovaly. Georg jr. byl lékař a Anny byla právnička. Prošli svými láskami až ke sňatkům a dětem. Bydleli oba v našem domě, místa tu bylo dost. Pak jsem zase já byla doma a hlídala vnuky spolu s Georgem. Život někdy moc rychle uteče, posteskli jsme si často s Georgem ...

Jednoho dne jsme seděli s Georgem vedle sebe na zahradě a povídali si o životě, vzpomínali, hladili se, já líbala jeho vlahé rty a najednou se na mě otočil, upřel na mě ty své neodolatelné oči a řekl:

„Hani, miloval jsem tě po celou dobu co jsme spolu, jsem ti za svůj nádherný život po tvém boku vděčný. Byla jsi největší láskou mého života, dala jsi mi dvě děti...“

Posledních pár slov řekl nějak potichu a lámaně. Pohlédla jsem s láskou na něj, když v tom jeho ruce i hlava bezvládně klesly. Georgu, vykřikla jsem a začal zjišťovat, zda žije, zda mu mohu ještě pomoci. Bohužel, jeho oči byly stále upřené na mě, na svých rtech jsem ještě cítila jeho poslední políbení, ale jeho duše už ho opouštěla. Byl na místě mrtev.

Já ho moc líbala, zoufale jsem ho volala, jako kdybych ho chtěla znovu přivolat k sobě. Marně. Neodešel sám, za což jsem byla ráda, v té jeho poslední chvíli jsem byla s ním tak, jako po celý život, ale potom jsem byla moc zdrcená. Truchlila jsem. Měla jsem s ním krásný život plný lásky, něžností, milování, plný vzájemného pochopení, rad, tolerance. Všichni škarohlídové si uvědomili, že moje láska nebyla vypočítavá, ale že byla vroucí a to z obou stran, že se nám narodily dvě krásné děti a žili jsme normální, pohodový život.

Každý další den byl pro mě najednou prázdný, zbytečný. Stále jsem čekala, že snad odněkud přijde, bohužel, nepřicházel.

Čas rány zhojí, ale stesk mi zůstane až do mých posledních dní. Byl to krásný život daleko od domova, na druhém konci světa, na Floridě.

Ale jak tak hledím z okna už svítá, měsíc zbledl a slunce začíná nabírat na síle. Musím se trochu vyspat, protože nechat v mysli běžet můj životní příběh, to by vydalo alespoň za dva celovečerní filmy a v mém věku to bylo už i pro mě dosti náročné. Vzala jsem do ruky Georgovu fotku z nočního stolku a lehce ji políbila. Tento jakýsi rituál prožívám každý večer než ulehnu a každé ráno když se probudím a tak nějak mám pocit, že je tu Georg pořád se mnou, že nikdy neodešel....

Život je jako kniha...

Některé kapitoly jsou smutné, některé šťastné a jiné vzrušující. Ale pokud nikdy neotočíš stránku, nikdy se nedozvíš, co se bude dít dál...

KONEC

KONEC

© 2020 Hana Nováková

KONEC

Obsah

Spustit

Osudový pohled

V dobrém i zlém

Pacient ze sedmičky

Ty jsi můj nový život, lásko

Rodinné tajemství

Podej pomocnou ruku...

V náručí

Hory můžeme milovat i nenávidět

Odešel s milostným vyznáním na rtech