SEDMÝ SMYSL

3. díl

Únosce draků

© Ilka Pacovská

další díly viz:

www.ctenizdarma.cz

Zloděj svačin

„Zaber P’ujibo, já to sám nezvládnu,“ pobízel kamaráda Sváťa, když se pokoušeli vypáčit starou mohutnou větev z koryta říčky.

„Počkejte moment,“ zarazil je Rafan, „ještě je zaklíněná tady pod balvanem. Trochu ho nadzvednu.“

„Héj, rup,“ jednorožec zabral a větev se konečně uvolnila. Ale jak do ní byli opření, skončili hromadně ve vodě.

„To tedy nechápu, proč se u všeho musíte koupat,“ smála se Hanka, která se kousek nad nimi pokoušela lopatou přesunout ke břehu nános písku, který se zachycoval nad zatarasenou částí říčky.

Už dva týdny pracovali na údržbě vodních toků před rezervací i v rezervaci. Zpočátku jim to šlo od ruky docela rychle, ale pak se dostali na území se silnými magickými anomáliemi, takže teď bylo potřeba zapojit hlavně svaly. Tenhle úsek říčky byl obzvlášť obtížný. Strážci Magického lesa sem téměř nechodili, aby aspoň někde měli klid ti tvorové, kteří se báli úplně všeho a nejvíc lidského pachu. Nyní usoudili, že je opravdu nezbytné uvolnit aspoň koryto řeky, aby tu nevznikl bažinatý prales. Skupinky brigádníků si rozebraly úseky toku a teď pilně pracovaly na jeho vyčištění. Kamarádi Rafan, Hanka a Sváťa přibrali do party jednorožce P’ujiba a dělali všechno proto, aby se svým výkonem vyrovnali dospělým. Zároveň si u práce užívali i spoustu legrace a zábavy. Moc dobře si uvědomovali, že až tahle práce skončí, budou se muset rozejít a kdo ví, kdy se zase potkají. Hanka by sice uvítala, kdyby tu s nimi mohl být i její dračí přítel Zuřivý plamen, ale Plam, jak mu obvykle říkali, byl černý drak a jeho soukmenovci přátelství s lidmi neuznávali. Jejich zvyky nedovolovaly, aby pohlíželi na lidi jako na sobě rovné. Kamarádit s člověkem se u nich považovalo téměř za zradu.

Rafan popadl druhou lopatu a pustil se do písečného nánosu spolu s Hankou. Za chvíli udělali vodě prostor a zdálo se, že si se zbylým pískem už poradí vodní proud sám.

Popošli o kousek níž, kde byla další přehrada z větví.

„Co takhle svačina?“ navrhoval Sváťa, když uviděl tu hromadu dřeva.

„To není špatný nápad,“ souhlasil Rafan a vylovil z batohu jídlo.

Hanka se posadila opodál do trávy před spadlým kmenem. Na kmen si položila rozbalenou svačinu a hledala v batohu ještě jabko. Když ho konečně našla, sáhla pro svačinu a… chleba nikde! Na kmeni zbyl jen prázdný látkový ubrousek.

„No to snad není pravda, než jsem se ohlédla, někdo mi tu sežral svačinu,“ začala se rozčilovat a zkoumat prostor za kmenem. Nikde však nikoho neobjevila. A po svačině ani památky!

„Na,“ nabídl jí Rafan půlku svého chleba, „já se s tebou rozdělím.“

Vděčně přijala nabídku, protože při takovém pracovním nasazení opravdu člověku vyhládne. Stále se nenápadně ohlížela za sebe, zda něco nezahlédne, ale jako kdyby se svačina vypařila sama od sebe.

Navzdory jejich společnému úsilí během odpoledne o mnoho nepokročili. Do brigádnického tábora, kde na ně čekala večeře, se ale vraceli v dobré náladě, i když poněkud unavení. To ale nebylo nic nového, na to už si za ty dva týdny docela zvykli.

Giro právě kontroloval v kotlíku guláš, jestli je hotový, a Divoch krájel chleba. Ostatní se sesedli s miskami kolem a čekali, až šéf uzná, že se večeře dovařila. Zatím si povídali, co je na úsecích nového a jak postupuje čištění.

„Zdá se, že tu máme nějakého škůdce. Našel jsem mrtvého tetřívka. Moc krásný exemplář. Nechápu, proč ho ten tvor zabil, když ho nesežral,“ vrtěl hlavou Divoch a při řeči mával svýma obrovskýma rukama v gestu naprosté bezradnosti.

„A jak ho zabil?“ zajímal se kolega.

„Vypadalo to na zlomený vaz. Na krku jsem našel otisk zubů, jako by se mu něco pokoušelo ukousnout hlavu, ale nedokázalo to.“

„A co stopy?“

„Pár jich tam kolem té mrtvolky bylo. Nikam dál ale nepokračovaly.“

„A jak vypadaly?“

„Asi kočičí velikost, trojúhelníková tlapa a drápky.“

„Nic takového neznám. Neděláš si z nás dobrý den, že ne?“

„Jasně, že ne, bylo to divné,“ krčil rameny Divoch.

„Taky se tu kolem nás toulá zloděj svačin,“ přidala se k diskusi i Hanka, „než jsem se ohlédla, zmizela mi rozbalená svačina a já ani koutkem oka nezahlédla, jak se to stalo. A to jsem ji měla položenou hned vedle sebe.“

Chlapi zařvali smíchy: „A stopy to nenechalo? Nebo aspoň drobky?“

„A co Sváťa? Seděl od tebe dost daleko?“ přisadil si Giro, neboť všichni tady znali apetit jejich nejmladšího kamaráda.

„Hele, přestaň už se rejpat v tom kotlíku a uhni, ať si můžeme vzít večeři,“ dožadoval se jeden z hladových strážců rezervace.

Giro naposledy ochutnal a přikývl: „Tak jo, myslím, že je to hotové.“

Za půl hodinky byl kotlík vylízaný a všichni spokojeně funěli a tu a tam i usínali vsedě u ohně. Pár vytrvalců si sice ještě povídalo u kávy, ale ostatní pomalu zalezli do svých spacáků a jako obvykle se přichystali ke spánku přímo pod hvězdami, aby nemuseli každou chvíli stěhovat i stany. Stejně bylo jasno a celkem teplo, déšť zatím nehrozil.

Následující den vstala Hanka dřív, aby všem přichystala svačiny a oběd s sebou. Ze začátku se scházeli do tábořiště i na obědy, ale pak se domluvili, že to při práci akorát zdržuje a že se budou vracet až k večeři. O to pracnější byla ráno příprava jídla s sebou. Po chvíli se probudil i Rafan a přišel jí s tím pomoci. K svačině dostane každý sýr a ovoce, k obědu kus uzeného nebo tvarohovou pomazánku, jak kdo bude chtít.

Tábor se začal probouzet a Giro na oheň, který Rafan před chvílí rozdělal, postavil vodu na čaj. Hanka pomalu domazávala chleby, když se čaj dovařil. Giro odněkud vykouzlil k snídani koblihy s marmeládou.

To už do tábora přiběhl P’ujibo, který nocoval se svým otcem. R’íhan sice nečistil říčku, ale dohlížel, aby se jim do cesty nepřipletla nebezpečná zvířata a aby klid v rezervaci jejich nájezdem příliš neutrpěl.

„Vyprávěl jsem otci o tvé svačině,“ přitočil se jednorožec k Hance, „ani se tomu nedivil a povídal, že se tu po nejbližším okolí opravdu pohybuje něco divného. Dokonce ani on sám neví, co to je.“

„Pokud R’íhan neví, co to je,“ podíval se po nich Giro, „tak předpokládám, že šanci odhalit záhadného tvora nemáme ani my. Co ještě říkal tvůj otec, P’ujibo?“

„Myslí si, že je to něco malého a že se to umí neuvěřitelně rychle přemisťovat. Asi je to velice plachý tvor.“

„Tak vidíš, že jsem si nevymýšlel,“ dloubl Gira Divoch.

„Pokud je tak plachý, není nejspíš nebezpečný,“ usoudil Giro, „takže vzhůru do práce, ať nám to jde od ruky!“

Další dny proběhly bez zvláštních příhod. Vypadalo to, že neznámé stvoření zmizelo někam, kde má větší klid, takže o něm po dvou dnech přestali přemýšlet. Přestěhovali tábor kousek dál po směru toku říčky a pokračovali v práci.

Protože už byli blízko místa, kde žili tulíci, odnesl Rafan svého malého přítele Plavíka k vodopádu, kde se narodil, aby tam týden zůstal se svou rodinou. Akorát si musel každý večer udělat výlet navíc, aby se jeho kamarádovi tulíkovi nestýskalo. Hanku mrzelo, že ho nemůže na večerní procházce doprovázet, ale Giro je požádal, aby do blízkosti tulíků nechodili. Nebylo totiž žádoucí, aby se u nich objevil kdokoli, koho by mohl některý z tulíků přijmout za partnera. Kolonie byla malá a všichni v Magickém lese velice dbali na to, aby pokud možno přežila a rozmnožovala se.

Čištění toku kolem vodopádu, kde se kolonie tulíků nacházela, prováděli jen vybraní strážci rezervace a těsně kolem pak pracoval už jen Rafan s P’ujibem. Hanka chápala opatrnost, kterou tu všichni dodržovali, ale bylo jí líto těch několika dní, kdy jejich partu okolnosti rozdělily.

Pracovala se Sváťou kousek dál po proudu, kde splavené větve uvízly v mělké části říčky, a bylo tu i několik míst, která silně zapáchala hnijící rybinou. Po uvolnění koryta se to naštěstí rychle zlepšovalo.

Když ale Hanka našla další uhynulou rybu, štítivě si zacpala nos. Rozhodla se ji raději zakopat na břehu, než se pustí do dalšího úklidu. Vzala ji na lopatu a nesla zdechlinu na břeh, když se přihodilo něco neobvyklého. Ucítila téměř neznatelný závan vzduchu. Před ní se zhmotnilo malé stvoření. Ruce jí poklesly překvapením a ryba sklouzla z lopaty na zem. Dívala se na maličkého pískově zbarveného dráčka. Snažila se nepohnout a pokud možno ani nemrknout, aby ho nevyplašila. I on ji se zájmem pozoroval, ale po chvíli otočil pohled k rybě. Pomaličku a s velikou opatrností se k ní začal přibližovat. Pak ji vzal do tlapek a pustil se do ní. Musí mít velký hlad, pomyslela si Hanka, když viděla, jak v něm mizí kusy ryby. Pak jí ale vlétla do nosu nějaká muška a dívka se neubránila kýchnutí. Dráček nadskočil a v následujícím okamžiku už tu nebyl, jen na zem jako ve zpomaleném filmu dopadl nesnědený kousek ryby. Hanka zamrkala překvapením a naprosto nechápala, jak mohl dráček tak rychle zmizet. Málem si začala myslet, že to byla halucinace. Ale halucinace by přece nesežrala kus uhynulé ryby.

Vtom zahlédla Sváťu, jak na ni mává: „Dáme si oběd, ne?“

„Fuj, tady to smrdí,“ řekl, když přišel blíž, „pojď si sednout někam dál. Támhle je takový příhodný plácek. Co říkáš?“

Posadili se na druhém břehu a vybalili chleba s masem.

„Proč nejíš?“ zeptal se Sváťa, když viděl, že Hanka rozbalila jídlo a nechala ho ležet na ubrousku.

„Mám dojem, že je nablízku někdo hladový. Zkouším, jestli ještě jednou nepřijde.“

„To myslíš toho záhadného tvora, co jsme o něm mluvili?“ divil se kamarád a zakousl se do svého přídělu.

„Přesně tak. Já ho totiž před chvilkou viděla.“

„Vážně? A jak vypadá?“

„Nebudeš mi to věřit. Je to malinkatej drak. Takovej žluto-béžovej.“

„Nesmysl, tak malí draci nejsou. Už když se narodí, sahali by nám skoro do pasu.“

„Hm, taky jsem si to myslela. Ale před chvílí jsem viděla jednoho, co byl velký jako kočka.“

„Bůh ví, co jsi viděla. Možná halucinace z hladu…“ dál už nedořekl, protože se u prostřeného ubrousku zjevil dráček, popadl chleba, a než stihli podruhé mrknout, zůstal na místě jen prázdný ubrousek.

„No vidíš, a teď jsi měl úplně stejnou halucinaci jako já,“ zasmála se Hanka, „akorát že já na rozdíl od tebe zůstanu o hladu.“

„Tohle nám nikdo nebude věřit,“ přestal Sváťa i žvýkat a nemohl odtrhnout oči z místa, kde ještě před chvilkou bylo jídlo.

„Ukaž, dej mi aspoň kousnout,“ využila jeho nepozornosti a sebrala mu z ruky zbytek chleba. Kamarád si toho ani nevšiml, protože se naklonil a zkoumal okolí ubrousku. Dokonce našel stopy v písku.

„Vidělas to? To je neuvěřitelné. Určitě používá něco jako bránu, ale je tak rychlý, že to člověk zrakem ani nepostřehne,“ díval se Sváťa, jak kamarádka dojídá jeho chleba, ale tentokrát to ani nekomentoval.

Celé odpoledne se při práci rozhlíželi, zda ještě jednou nezahlédnou dráčka, ale ten už se neukázal. Během dne se těšili, až o tom budou vyprávět ostatním. To, že se v rezervaci objevil minidrak bude určitě zajímat nejen strážce.

Večer, sotva dorazili na tábořiště, zjistili, že přišel s několika muži i pan Mojerana, aby donesl zásoby na příští dny. Dokonce tu byl i R’íhan s P’ujibem. Museli se svým příběhem počkat, až se roztřídí a uloží zásoby a až se muži sesednou k ohni, aby uvařili kávu a večeři.

„Hezká pohádka,“ smáli se muži z rezervace, když Sváťa dovyprávěl.

„Opravdu jste ho viděli na vlastní oči?“ zeptal se P’ujibo a dokonce i R’íhan natáhl hlavu, aby slyšel jejich odpověď.

„Viděli. A dokonce nechal asi takovouhle stopu,“ namaloval Sváťa do popela otisk, jak si ho pamatoval od řeky. Jednorožci se mu dívali přes rameno a přišel se podívat i Divoch.

„Jasně, to je ono,“ zamával na Gira, aby se také přišel kouknout, „přesně stejnou stopu jsem v rezervaci viděl i já. Říkáte mrňavej drak?“

„O něčem takovém jsem nikdy neslyšel,“ vrtěl hlavou Giro a drbal se ve vlasech, „kde se tady mohl vzít? Přece se nevylíhl jen tak ze vzduchu?“

„No, asi se budete muset zeptat odborníků přes draky,“ řekl R’íhan a pan Mojerana souhlasně přikývl.

Hanka jim psychicky zprostředkovala obraz dráčka, kterého si jako jediná stihla aspoň trochu prohlédnout.

„Bohužel je tak plachý, že bude problém se o něm něco dozvědět,“ řekl jednorožec.

„Možná bychom ho mohli polapit magicky,“ navrhl Divoch.

„Nedoporučuji to,“ potřásl hřívou R’íhan, „ale možná byste mu mohli nabízet potravu na jednom místě a tak časem získat jeho důvěru. Použití magie v této části rezervace by mohlo vyvolat nerovnováhu.“

„S tou potravou to není špatný nápad,“ usmál se Giro, „ale jak zjistíme, co je pro něj jako jídlo vhodné?“

„Slupl stejně tak smrdutou rybu, jako můj chleba se sýrem, asi má takový hlad, že sní cokoliv,“ podotkla Hanka.

„Nejspíš zkoušel sníst i toho tetřívka, ale peří mu nešmakovalo,“ ušklíbl se Divoch.

„Navrhuji zkusit syrovou a vařenou rybu,“ přidal svůj názor i pan Mojerana, „aspoň zjistíme, jestli dává přednost syrové nebo vařené stravě.“

„Já jsem pro. Zítra mu to připravíme na místo, kde ho dnes Hanka se Sváťou viděli. Uvidíme, jestli ho hlad znovu přivede na stejné místo,“ rozhodl Giro.

„A já se zatím pokusím zjistit, jestli někdo něco neví o malých dracích,“ poklepal ho po rameni pan Mojerana a šel se přichystat k odchodu.

„Jsem zvědavá, jestli se přijde najíst,“ řekla Hanka, když se spolu s ostatními posadili k večeři.

„Rád bych ho taky viděl,“ řekl Rafan, když mu všechno před spaním vyprávěli. Zároveň s ním naslouchal celému vyprávění v Hančině mysli i Plam. Nepřerušoval jejich povídání a mlčel tak dlouho, že to Hance připadalo divné.

„Co si o tom myslíš ty, Plame?“ zeptala se svého dračího kamaráda přímo.

„Upřímně řečeno, nevím,“ odpověděl drak, „poslední dobou se povídají divné věci. Zeleným drakům prý někdo v minulém týdnu ukradl mládě. To by ovšem černé draky nijak nevzrušilo. Jenže v jednom hnízdě se i u nás přihodilo cosi nevysvětlitelného. Ztratila se dvě vejce. Jejich ochránci přísahají, že je sebral malý drak a že ho zranili, když se tam objevil. Byl prý ale příliš rychlý na to, aby se dal chytit.“

„Malý drak?“

„No, nechtěli jim věřit. Proto zavolali jednoho starého mága, který umí nahlížet mimo čas. Nic mu prý předem neřekli, jen to, že se v místě, kam ho přivedli, stalo něco neobvyklého. A představ si, že on řekl totéž, co ochránci. Prý nějaký malý žlutý drak odnesl dvě vejce černých draků.“

„To ale určitě nemohl být ten náš. Tenhle maličký by vejce ani neunesl. Taky je velice plachý. Neumím si představit, že by se odvážil do dračí líhně.“

„Problém je v tom, Hanko, že se jim ta vejce nepodařilo najít. Začali proto rozhlašovat, že za tou krádeží vězí nějaký úskok lidských kouzelníků.“

„No nazdar,“ zhrozil se Rafan.

„Matka požádala o pomoc Bdělé,“ pokračoval Plam, „vztahy s lidmi se zhoršují, služebníci se bojí a pomalu od nás odcházejí. Zatím to moc dobře nevypadá.“

„Draci přece nemají ve zvyku si lhát,“ namítla Hanka.

„Trochu si nás idealizuješ,“ podotkl Plam, „můj bratr právě teď každému na potkání vykládá, jak lidé ohrožují naši populaci. Ale raději změňme téma. Co budete dělat příští měsíc?“

„Já asi chůvu své sestřičce,“ zasmál se Sváťa, „A ve volném čase přemlouvat otce, aby mě nechal dostudovat v Santareně.“

„No, a my si budeme užívat rekreačního pobytu s panem Mojeranou,“ řekl Rafan.

„Kde se budete rekreovat?“ zajímalo draka.

„Obávám se, že k rekreaci to bude mít hodně daleko,“ vložila se do hovoru zase Hanka, „domluvil nám na základně třítýdenní výcvik. Tvrdí o Zuřivém drápovi, že už vždycky bude naším nepřítelem. Prý musíme trénovat nejen magii, ale i tělo, abychom přežili případné setkání.“

„On je velmi rozumný člověk,“ pochválil ho Plam, „matku tahle zpráva určitě potěší. Pořád se ptá, jestli pilně trénujete obranné techniky.“

„Jasně, že trénujeme. Akorát tady uprostřed rezervace jsme to kvůli magii vynechali. Ale na základně zase budeme pokračovat, to klidně matce vyřiď.“

„Velice rád,“ odpověděl Plam a zlehka foukl Hance do vlasů. I když se jí nepohnul ani vlásek, přesto si podvědomě uhladila účes a ukončila psychické spojení.

Řeka poblíž tulíků už byla v pořádku, tak se na další úsek toku přesunuli v obvyklém složení. Při práci diskutovali o tom, zda se podaří či nepodaří ochranářům nakrmit lekavého dráčka. S napětím se vraceli do tábora a těšili se, že neobvyklého obyvatele rezervace konečně uvidí kromě nich i někdo další. Dočkali se ale zklamání. Záhadný strávník se nedostavil. Zklamaní byli i strážci z rezervace.

Navzdory jejich snahám se nedostavil ani v dalších dvou dnech. Strážci už se na děti dívali s mírným podezřením, zda jim mohou věřit. Ale jednorožec byl na straně mladých brigádníků, a pokud jim věřil on, nebylo pochyb o tom, že tento podivný tvor opravdu v rezervaci je, i když ho kromě dětí nikdo neviděl.

Řeka už byla čistá a do konce akce zbývaly dva poslední dny. Rafan si vyzvedl tulíka, který si užil pár dní se svou rodinou, a byl neobvykle veselý a šťastný.

Do tábora jim dokonce přišla poděkovat oficiální delegace, ale nejpříjemnější zábava se rozproudila až po jejich odchodu. Vyprávěli si, zazpívali a k dispozici bylo i spousta dobrot, které byly ke Sváťově radosti pořád doplňovány. Vypadalo to, že se zábava protáhne až do rána.

Když na Hanku přišlo spaní, odtáhla si spacák daleko od ohně, aby ji nerušil halas oslavujících. Po chvíli už skoro v polospánku zaznamenala, že se k ní přidal se svým spacákem i Sváťa.

Ráno ji probudil zpěv ptáků.

„Nehýbej se,“ řekl tulíkův hlásek v její mysli.

Opatrně otevřela oči a přemýšlela, co se asi děje, že ji Plavík tímto způsobem varoval. Vypadalo to, že v noci se k nim přidal se spacákem i Rafan, ale ten ještě spal na rozdíl od svého malého společníka, který seděl na jeho spacáku a díval se na Hanku. Pak si uvědomila, že má pod rukou něco divného. Sklopila zrak a usmála se. V její náruči spal maličký pískový drak. Musel se pod její ruku nasunout v noci. Cítila se polichocena jeho důvěrou. Přesto se bála pohnout, aby ho hned nevyplašila. Zdálo se, že stále ještě spí. Pak se pohnul Sváťa, ale udělal to tiše a pomalu. Nejspíš ho tulík také varoval. Hanka uviděla kamarádovu ruku, jak se opatrně vysouvá ze spacáku a míří i se sušenkou směrem k ní. Sušenka zůstala ležet kousek od drakova čumáku. Pod Hančinou rukou se pohnulo malé tělíčko a dráček otevřel oči. Nejdřív pohlédl na Hanku, pak začichal směrem k sušence. Natáhl se a schlamstl ji. Sváťa vytáhl ruku s druhou sušenkou. Hanka čekala, že se malý host poleká, ale ten vyčkával a v okamžiku, kdy se pochoutka dotkla země, vrhl se po ní. To už byl vzhůru i Rafan a nadšeně pozoroval malého návštěvníka.

Ve chvíli, kdy dráček přijal třetí sušenku, ozvalo se skřípnutí písku. Bleskurychle se ohlédl a byl pryč.

„Já ho viděl, konečně jsem ho viděl,“ vyhlédl rozjařeně nad keřem P’ujibo a těsně za ním stál i R’íhan, „škoda, že utekl.“

„Jak to, že ke mně přišel spát?“ divila se Hanka nahlas.

„Ty pro něj drak,“ řekl nahlas tulík. „Ty nejvíc drak ze všech lidí tady.“

„Jak by to mohl poznat?“ vrtěla hlavou.

„On veliká empatie, veliká emoce, veliký strach,“ pustil se do vysvětlování tulík, „on malé mládě, moc sám, opuštěný.“

„To je mi líto,“ řekla Hanka, „co se s tím dá dělat?“

„Neboj se,“ odpověděl R’íhan, „pokusíme se zjistit, co je zač, a najít někoho, kdo mu pomůže.“

Jednorožci Hanka důvěřovala a jeho tvrzení ji uklidnilo. P’ujibův otec nikdy nemluvil do větru.

Poslední den strávili všichni úklidem tábořiště. Pan Mojerana přivedl na nejbližší louku stádo fuňů, aby všichni brigádníci mohli bez problémů dojet domů. Pomohl sbalit věci do sedlových vaků a všechno se pomalu stěhovalo na kraj louky.

Pro Sváťu přišel Vron. Hanka si pořád nemohla zvyknout na to, že v téhle nové existenci vypadá úplně jinak, než jak si ho pamatovala z doby, kdy sloužil Plamově matce.

„Tak co, vzpomněl sis na něco dalšího za ten měsíc, co jsme se neviděli?“ zeptal se Vrona Sváťa, když mu pomáhal s balením.

„Není to v mých silách,“ odpověděl kouzelný džin, „je mi líto.“

„S tím budeme muset něco udělat,“ zamumlal Sváťa, podal Vronovi zavazadlo a šel se rozloučit s kamarády. Objal Hanku, potřásl rukou Rafanovi a pro tulíka měl v kapse sušenku. Pak se otočil a položil dlaň na krk P’ujiba. Mladý jednorožec se ho dotkl rohem a oba vypadali smutně. Přece jen spolu poslední dobou strávili hodně času a sblížili se víc, než čekali. I Hanka si na P’ujiba dost zvykla a krátký pobyt v jeho rodině jí hodně přiblížil svět jednorožců. Obdivovala jejich slušnost a hrdost. Vedle nich cítila klid a jistotu, že všechno bude v pořádku.

Naposledy zamávali Sváťovi, když procházel s Vronem branou. Na kamaráda čeká pobyt v novém domově a pravděpodobně i péče o mimino, které se nedávno v rodině jeho otce narodilo. Na ně zase třítýdenní výcvik na základně ochránců ve společnosti pana Mojerany.

****

Krátký výcvik

Odpoledne už seděli v sedle fuňů a společně mířili na základnu. Hanka si chtěla v klidu užít cestu, ale nebylo jí to dopřáno. Její fuň byl plný energie a stále ji psychicky přemlouval, aby jeli rychleji. Ukazoval jí, jak nádherné je běžet s větrem o závod. Nadšeně propagoval vlající hřívu a dívčiny vlasy, nutil jí obraz, jak běží rychleji než jejich stín. Hanka musela obhajovat pomalý pohyb, který jí umožní se rozhlížet a pohodlně sedět. Vysvětlovala mu, že chce jet společně s kamarády. Když dorazili na místo, docela si oddechla a vyndala pro svého funě zasloužený příděl stepního pórku.

„Opravdu jsi chtěl běžet rychleji než vítr?“ zeptala se svého čtyřnohého společníka.

„Vlastně ani ne,“ odpověděl fuň, „zapíchl se mi do kopyta kamínek, takže by to ani nešlo.“

„A že něco neřekneš?“ zavrtěla hlavou dívka a sáhla do sedla pro bodec, kterým vyčistila kopyto.

„Díky. Za kamínek i za to, jak jsem si s tebou krásně popovídal. Už mi to neběhá jako kdysi, když jsem byl mladý. Teď mám bolavé klouby.“

„A proč tedy nosíš lidi?“

„No přece abych si popovídal. S tebou se mi komunikovalo báječně.“

„Cože? Skočila jsem ti na špek? Ach jo. Proč jen mě to nepřekvapuje?“ vzdychla rezignovaně Hanka.

„Protože jsem fuň,“ zařehtal potěšeně a rozverně potřásl hřívou. Dívce nezbylo, než ho podrbat a zasmát se.

Na základně bylo tentokrát živo. Hanka s Rafanem zjistili, že budou bydlet společně u pana Mojerany a sdílet pokoj s Tomem a Samem. Odnesli si tam zavazadla a zjistili, že kluci ještě nedorazili.

Pan Mojerana jim na odpoledne půjčil supervolonová prkna, aby si mohli aspoň na chvíli zalétat, než jim začne tvrdý režim. Sice tu nebylo možné díky magickému omezení létat příliš vysoko, ale to jim nevadilo. Užívali si to až do soumraku, kdy je zavolali na večeři.

„V klidu se najezte,“ řekl jim Mojerana, „za chvíli se objeví moji vnuci a jak je znám, budou si chtít užít vaši společnost.“

Měl pravdu. Kluci dorazili a hned začali oba kamarády tvrdě okupovat. Chtěli si hrát, povídat o posledních zážitcích a dovádět s tulíkem.

„Poslyš, neměli bychom se přestěhovat se spacákem pod širák?“ vzdychla Hanka, když konečně kluci usnuli a i oni mohli zalézt do postele.

„Já bych byl pro,“ přikývl utahaný Rafan.

A to ještě oba netušili, co je čeká v dalších dnech. Hned ráno je pan Mojerana vytáhl potichu z postele a po lehké snídani je odvedl ke skupině dospělých, kteří se tu připravovali ke vstupu do řad ochránců. Hanka s Rafanem absolvovali spolu s nimi rozcvičku, pak všichni vyrazili na opičí dráhu, následoval trénink ve střelbě z luku a oběd. Po jídle si je vyzvedl pan Mojerana, přibral své vnuky a odvedl je na louku, kde spolu s ním začali cvičit zvláštní techniky, zaměřené na rovnováhu, plynulost pohybu, správné dýchání a posilování rukou a nohou. Zpočátku se to nezdálo nijak zvlášť namáhavé, ale večer už je tak bolely svaly, že ani neměli náladu na hry s Tomem a Samem.

Třetí den se Hance zdálo, že tenhle výcvik nemá šanci přežít. Sotva chodila, všechno ji bolelo, a pokud mohla posoudit, Rafan na tom nebyl o mnoho lépe. Zato Mojeranovi vnuci neztráceli nic ze své energie. Hanka nakonec požádala, jestli by nemohli chodit spát ven. Tom se Samem požadovali totéž, ale jim to děda nedovolil. Asi správně pochopil, že si starší kamarádi potřebují od věčné pozornosti jeho vnuků odpočinout.

Na začátku druhého týdne se to začalo lepšit. Oba kamarádi si uvědomili, že získávají slušnou kondici. Některé činnosti je dokonce začaly bavit. Mojerana přidal ke cvičení trénink s tyčí a naučil je i pár úderů, které během dalších lekcí důkladně procvičovali. Aby se nenudili, prokládal trénink rychlostními hrami a závody. Překvapeně zjistili, že Mojerana je i ve svém věku rychlejší a silnější než oni.

Začátkem třetího týdne už pro ně večery neznamenaly jen chvíle bolesti a vyčerpání. Chodili si po večeři zalétat, tu a tam s sebou brali i Toma a Sama, aby je naučili, jak si s prknem poradit. Kluci byli šikovní a učili se velice rychle.

Protože bylo pořád teplo a krásně, spali Hanka i Rafan venku. Hvězdy tu zářily jako diamanty a báječně se pod nimi usínalo. Jednou v noci Hanku vzbudilo něco rušivého. Na pravé ruce ji tlačily nějaké výstupky. Otevřela oči. Bylo ještě šero, slunce zatím nevyšlo, ale moc k tomu nechybělo. Sklouzla pohledem k ruce. V náruči držela svého starého známého malého dráčka. Nejdřív se zaradovala, že ji našel i tady, ale pak si všimla, že nějak těžce dýchá. Trochu se pootočila, aby se jí líp leželo, a ještě na chvíli usnula.

Probudila se ve chvíli, kdy nad ní stál Rafan a povídal si s tulíkem. Zavrtěla se, ale pak si vzpomněla na spolunocležníka a koukla se, jestli tam ještě je. Nic se nezměnilo. Pomaličku se posadila, ale dráček se při tom neprobudil. Jen ležel a sípavě dýchal. Váhavě a opatrně ho pohladila. Otevřel oči a podíval se na ni. Začala na něj tiše mluvit drakonštinou. Zdálo se, že ho to uklidňuje. Tentokrát se ani nepokusil utéct.

„Tulík říká, že je vyčerpaný, půjdu mu sehnat něco k jídlu,“ řekl tiše Rafan a opatrně odešel.

Hanka se vyhrabala ze spacáku, ale malého z náručí nepustila. Teď už bylo jasné, že skutečně není v pořádku. Rafan donesl z kuchyně několik různých pochoutek. Postupně se je pokusili nabídnout dráčkovi. Vzal si kousek pečené ryby a kousek sýra.

„Co si s ním počnu?“ dívala se na něj nešťastně Hanka.

„Zkus ho nechat ve svém spacáku. Třeba tu na tebe počká,“ navrhl Rafan.

Hanka přikývla a pak vyrazila s kamarádem na každodenní rozcvičku. Hned jak skončili, běžela zkontrolovat dráčka. Ležel a spal. Tentokrát se rozhodla dojít pro pana Mojeranu.

„To nevypadá dobře,“ řekl, když uviděl Hančina chráněnce, „budeme asi muset požádat někoho o pomoc. Postarám se o to. Asi by bylo lepší, kdybys u něj zatím zůstala.“

Hanka kývla a posadila se k malému vyčerpanému tvorečkovi. Rafan jí donesl oběd a opět nějakou nabídku pro dráčka. Dostali do něj pár kousků syrové ryby, ale nic víc nechtěl.

„Je mu hůř,“ oznámil jim tulík.

„Drobku můj malej nešťastnej,“ chovala ho Hanka a konejšila ho nesmyslnými drakonskými slůvky.

Pokusila se zkontaktovat Plama, ale ten měl nějaké lítání a slíbil, že se ozve hned, jak skončí.

Vlastně nemohla dělat nic. Léčit neuměla a Sváťa byl daleko. Občas se pokusila malému nabídnout vodu nebo kousky jídla. Stále jen ležel a nehýbal se. Pak se konečně ozval Plam. Když mu ukázala malého dráčka, málem překvapením vypadl z kontaktu.

„Dokud jsem ho neviděl na vlastní… přesněji řečeno na tvé oči, neuměl jsem si představit, jak je malý,“ konstatoval udiveně.

„Tulík tvrdí, že je to mládě, a nikdo netuší, kde se tu vlastně vzal. Bohužel mu teď není dobře. Nevím, jak mu mám pomoci.“

„Zkusím se poradit s matkou,“ řekl Plam, „taky netuším, co by se dalo dělat.“

„Je tak bezmocný…“

„Poradím se s ní hned. Nadarmo není uznaná starší, věřím, že na něco přijde,“ dodal Plam a zmizel z kontaktu.

Odpoledne se pomalu klonilo k večeru, když Hanka zaslechla kopyta koně. Dívala se, kdo to přijíždí a s překvapením zjistila, že to není fuň, ale jednorožec.

„R’íhane,“ vykročila mu nadšeně naproti, a kdyby neměla v náruči dráčka, asi by ho objala, jak byla šťastná, že vidí někoho, kdo si ví se vším rady.

Jednorožec se zastavil a zahleděl se na ni a jejího svěřence. Zůstala zticha a nerušila ho. Čekala, až něco řekne sám. Trvalo docela dlouho, než promluvil. Zdálo se, že usilovně přemýšlí a trochu váhá.

„Je slabý, velice slabý,“ oznámil Hance, „neznám jeho druh, proto je těžké určit, co mu chybí. Myslím si ale, že je nějakým způsobem fixovaný na tebe, že tě dva týdny hledal, neměl dost potravy a tím hledáním se hodně vyčerpal. Taky se obávám, že mu nesvědčí magická blokáda téhle základny. Měl by se odtud co nejdřív dostat pryč. Předal jsem mu sice trochu energie, ale bojím se, že to nestačí.“

„Co mám dělat?“ zeptala se Hanka.

„Přesně to, co jsi dělala, než jsem dorazil. Chovat, konejšit, uklidňovat. Já si teď musím promluvit s někým na základně.“

Jednorožec odběhl a místo něho se objevil Rafan s Plavíkem. Tulík se posadil dívce na rameno a švitořil tak dlouho, až dráček zvedl hlavu a vzal si zase pár kousků jídla.

Znovu se poblíž ozvala kopyta. Tentokrát se opravdu jednalo o dva funě. Děti překvapeně zíraly na jezdce, kteří se tu objevili.

„No tohle,“ udiveně zavrtěla hlavou Hanka, „kde se tu bere Ferinová?“

„Copak Ferinová, ale proč proboha přijíždí zrovna s Pohromakem? To mi tedy řekni, co s ním může mít společného?“ tiše se divil i Rafan.

„Tak tady jste,“ řekla jejich profesorka, když u nich zastavila a sklouzla z funě. „Ráda vás vidím.“

Oba zdvořile pozdravili, ale Andělin otec spíš jen zabručel, než že by odpověděl.

„Přijeli jsme kvůli němu,“ ukázala Ferinová na dráčka v Hančině náruči, „je možné si s ním promluvit?“

„To se musíte zeptat jedině tulíka,“ odpověděla Hanka, „my se s ním dorozumět nedokážeme.“

„On mládě,“ promluvil tulík, „ještě nenaučil mluvit, a taky moc nemocný.“

„Hrome, to chcete říct, že jsem se sem trmácel úplně zbytečně?“ zavrčel Pohromak.

Návštěvníků si všimli i lidé uvnitř jídelny a začali se pomalu trousit ven. Vzápětí se objevil i pan Mojerana a jednorožec. Hanka poodstoupila stranou, aby to množství lidí kolem ní dráčka nestresovalo, ale aby slyšela, o čem bude řeč. Jednorožec se postavil hned vedle nich.

„Jak vidíte, v žádném případě není možné si s ním promluvit. Řekl bych, že to není ten jedinec, kterého hledáte,“ odpověděl Pohromakovi pan Mojerana a pak se usmál na Ferinovou, „rád tě vidím Felicie.“

„V tom případě není důvod, abych se tu zdržoval,“ sáhl Pohromak po uzdě funě.

„Můžeme vám nabídnout večeři i nocleh,“ řekl správce základny.

„To nepřipadá v úvahu. Díky. Musím jet,“ mávl rukou, nasedl a vyrazil směrem, odkud před chvílí s profesorkou přijeli.

„Neurazil jsem ho něčím?“ obrátil se k Ferinové udivený správce.

„Ale ne, on už je takový. Má velké starosti s vyšetřováním. Doufal, že by tu mohl najít stopu, ale zdá se, že je to další slepá ulička.“

„A zůstanete na večeři aspoň vy?“

„To určitě. Uvítám, když mi během jídla povyprávíte všechno, co se tu kolem toho dráčka odehrálo. Pověřili mě, abych se pokusila zjistit, kde se tu vzal, a vůbec všechno, co se ho týká.“

„Povíme ti všechno, co víme, Felicie. Pojď se najíst,“ pozval ji dovnitř Mojerana a kývl na Rafana, aby se přidal. Hanka měla taky sto chutí jít s nimi, ale jednorožec ji zarazil.

„Bude mu líp venku a v klidu. Předpokládám, že po večeři vás dva doprovodíme do útulku pro magická stvoření. Bojím se, že tady by tvůj chráněnec nepřežil ani do rána.“

„Opravdu je na tom až tak zle?“ polekala se Hanka.

„Zůstaň klidná a povídej mu. Myslím, že mu to dělá dobře,“ napomenul ji R’íhan.

Dívka ho poslechla. Posadila se s dráčkem na klíně a v drakonštině mu začala povídat o tom, jak s Plamem létali a koupali se, jak je kolem útulku krásně a jsou tam samí milí tvorové. R’íhan stál poblíž a snažil se dráčka svou energií udržet při životě. Osedlaný fuň Ferinové se taky přišel podívat blíž.

Hned po večeři se objevili pan Mojerana s Rafanem a Ferinová. Tom se Samem ven nesměli, tak aspoň vykukovali z okna jídelny.

„Tak se, Hanko, připrav, pojedeme do útulku,“ řekla profesorka.

„Máte nákladní koše?“ zeptal se R’íhan Mojerany.

„Jistě.“

„Tak mi je připněte. Do jednoho budeme muset dát dráčka a ve druhém mohou být na vyvážení věci Hanky. Za základnou otevřu bránu a dohlédnu na to, aby se našemu pacientovi při průchodu nic nestalo,“ navrhl jednorožec.

„A ty se posadíš na funě se mnou, ten kousek nás určitě obě uveze,“ řekla Ferinová Hance. Fuň, který je zvědavě pozoroval a naslouchal, souhlasně zafuněl.

„Já ti přinesu věci,“ kývl Rafan a odběhl.

Mojerana zatím navlékl jednorožci koše a neustále se za to omlouval, i když to byl R’íhanův nápad.

Po chvilce bylo všechno připraveno a mohli se rozloučit.

Rafan ještě Hance strčil do ruky chleba s pomazánkou: „Na, vždyť ty jsi vlastně ani nevečeřela.“

„Dík,“ usmála se na něj a nechala se vysadit na funě před Ferinovou.

„Jedeme,“ nařídil R’íhan a vyrazil.

Když je odvedl dost daleko od základy, kde už ho nerušil její magický štít, dal jednorožec pokyn k zastavení. Hanka zkontrolovala dráčka v koši. Pořád vypadal apaticky, ale byl naživu. Ferinová odstrojila funě, dala mu všechen stepní pórek, který měla u sebe a poděkovala mu.

„Udělal bych to i bez odměny,“ naznačil jim psychicky fuň, ale do pórku se okamžitě pustil.

R’íhan mávl hlavou a v rudém oparu zapadajícího slunce se objevil chvějící se oblouk brány. Prošel jako první, následovala ho dívka a jako poslední prošla profesorka.

*****

Poslední dny prázdnin

Ocitli se nedaleko útulku. Hanka vylovila dráčka z koše a vzala si ho do náruče. Zachytil se drápky na jejím triku a položil si hlavu. Začala ho drakonsky konejšit.

„Doporučuji, aby jim udělali místo na spaní někde tady venku, kde bude klid,“ řekl R’íhan profesorce. Ta přikývla, sundala z jednorožce nákladní koše a zamířila k budovám, odkud už jim mezitím vyšli vstříc dva lidé. Hanka poznala Sidi a jednoho ze zdejších pomocníků. Setkali se s Ferinovou na půl cesty a chvíli spolu mluvili. Pak pomocník s profesorkou zamířili zpět do útulku a Sidi přišla blíž. Pozdravila se srdečně s jednorožcem a naklonila se nad Hanku. Pak položila dráčkovi dlaň na hlavu. Hanka cítila teplo její léčivé síly až na sobě. Drobek se pohnul a otočil hlavu k léčitelce. Byl to první projev zájmu od chvíle, kdy ho vyndala z koše.

„Dostanu ho z toho,“ usmála se Sidi na R’íhana a ten se něžně dotkl rohem její ruky.

Poté se stejným gestem dotkl i Hanky: „Štěstí a sílu pro vás oba.“

Otočil se, otevřel bránu a byl pryč.

„Tak pojď,“ řekla Sidi dívce, „připravíme vám příbyteček za ohradou fuňů. Tam se vám bude spát jako v pokojíčku. Večeřela jsi?“

„Něco málo…“

„Dobře. Než ti připraví lůžko, vyžebrám v kuchyni něco k snědku. Počkej se svým chráněncem tady. Pokud jsem dobře rozuměla, nemá rád moc širokou společnost.“

„To je pravda,“ přikývla Hanka, „ze začátku utíkal při každém pohybu v okolí, zklidnil se až teď, když mu bylo zle.“

Útočiště, které jim v tak krátké chvilce připravili, bylo hezké a pohodlné. Sidi přinesla z kuchyně pro Hanku pečivo, sýr a zeleninu, a pro dráčka rybu. Pak jim popřála dobrou noc a oni konečně zůstali sami. Hanka už byla tak unavená, že hned po jídle zalezla do spacáku. Pokusila se Drobkovi chvíli vyprávět, ale usnula uprostřed třetího slova.

Spala tvrdě až do pozdního rána. Po probuzení zjistila, že má prázdnou náruč. Dráček seděl kousek od ní a konzumoval rybu. Usmála se a tiše ho pozorovala. Sotva dojedl, nasunul se zpět k ní a utřel si čumák do jejího trika.

„Ty lumpíku,“ řekla mu tiše a ještě na chvilku zavřela oči aby si vychutnala několik dalších minut klidu. Zdálo se, že o život Drobka už se nemusí bát. No jo, ale co s ním teď? Asi by se měl seznámit se zdejšími lidmi. Přemýšlela, jestli ho má vzít s sebou do budovy, nebo ho nechat tady ve spacáku. Nebyla si jistá tím, jak bude dráček reagovat. Nechtěla, aby zase bůhvíkam zmizel. Litovala, že s nimi nepřijel i Rafan s tulíkem. Plavík byl prokazatelně jediný, kdo se dokázal aspoň trochu vyznat v dráčkově chování. Do začátku školy jim zbývaly necelé dva týdny a Hanka si neuměla představit, co bude dál.

Nakonec se rozhodla, že nechá dráčka na místě a půjde se dovnitř umýt a najíst. Drobek se na ni nedůvěřivě zadíval, když vstala a nechala ho ve spacáku samotného. Sklonila se, podrbala ho a drakónsky mu vysvětlila, že se jde najíst a že se brzy vrátí. Sice neměla pocit, že by jí rozuměl, ale během jejího odchodu zůstal v klidu.

Hance se velice ulevilo, když se umyla a převlékla si upatlané, propocené a trochu i potrhané triko. V jídelně už byla také Sidi a jakmile uviděla Hanku, zamávala na ni, aby si se svým tácem přisedla k ní.

„Tak co, jak mu je?“ zeptala se nejdřív.

„Něco málo snědl a vypadá už mnohem lépe. Tvůj dotek je úplně zázračný, Sidi.“

„Nepřeháněj,“ řekla léčitelka, ale chvála ji viditelně potěšila.

„Akorát jsem trochu bezradná, jak s ním mám zacházet. Mám ho nechávat venku samotného, nebo ho sem brát s sebou, aby si zvykal na lidi. Poraď mi.“

„To je těžké. Bohužel ti zatím nikdo poradit nedokáže. Ale řeknu ti aspoň, co vím.“

Sidi si došla nalít ještě trochu kávy, asi aby se jí líp povídalo, a pak se s vážným výrazem podívala na Hanku.

„Asi už jsi se doslechla, že se poslední dobou stávají drakům divné věci. Mám na mysli ten únos mláděte zelených draků a ukradená dračí vejce. Za tím vším vězí něco nebo spíš někdo s podezřelými úmysly. Draci tvrdí, že je za tím člověk. Mezi námi děvčaty, já s nimi v duchu souhlasím. Zatím nikdo neví, kdo to je ani co má za lubem. Teď se tu najednou objevilo mládě draka, který nikde na našem kontinentu nežije. Takže se musíme ptát: vylíhl se z vejce, které také někdo ukradl? Zatím se o tom všem můžeme jen dohadovat. Prozatím Bdělí poslali aspoň Felicii Ferinovou, aby zjistila o dráčkovi vše, co bude v jejích silách. Pokud vím, tak prošla tisíce záznamů, než zjistila, že tihle malí draci žijí v Souostroví delfína na několika menších sopečných ostrůvcích. Bohužel ale nenašla nikoho, kdo tam někdy byl. Včera večer jsme mluvili o tom, že se do těch končin bude muset vypravit osobně, aby měl náš malý pacient aspoň nějakou šanci se vrátit tam, kde žijí jeho příbuzní.“

„Je to daleko?“

„Felicie tvrdí, že to budou dva týdny plavby po moři, pokud bude počasí příznivé.“

„Taková dálka,“ vydechla Hanka, „to tedy fakt nechápu, jak se dostal až sem.“

„To zatím nechápe nikdo. Felicie dostala sakra složitý úkol. Víš to, že kdysi chtěla být ochránkyní?“

„Opravdu?“

„No jo. Mojerana ji trénoval a prý byla opravdu dobrá. Jenže Diana Rena tvrdila, že má skvělý vliv na děti, a přemluvila ji, aby začala učit. Možná k tomu trochu přispělo i to, že jako učitelka mohla jezdit na závody supervolonu, což by jako ochránkyně nestíhala.“

„A kde je teď?“ rozhlédla se Hanka.

„Jela vyvětrat našeho tleskavce. Potěšilo ji, že právě tvůj nápad udělal z ubohého pacienta šťastného zdravého jedince, až na ty oči samozřejmě. Přála si vidět našeho dravce v akci, tak jsem ji poslala na projížďku. Měla by se vrátit každou chvíli.“

„Včera přijela v doprovodu pana Pohromaka, to je otec mých spolužáků. On také pátrá po dracích?“ vyzvídala opatrně Hanka.

„Kdepak. Ten hledá toho lumpa, co za tím vším vězí. Doufám, že ho brzo najde. Tyhle napjaté poměry mezi draky a lidmi by mohly přinést hodně nepříjemností. Kdyby došlo k otevřenému konfliktu mezi nimi a námi… No, raději na to ani nemyslet!“

„Budu se muset jít podívat na Drobka, slíbila jsem mu, že brzo přijdu. Sice mi asi nerozumí, ale bude lepší, když na něj dohlédnu, než se úplně uzdraví.“

„Půjdu s tebou,“ řekla Sidi a dopila poslední lok kávy.

Venku se potkaly s Ferinovou. Hanka si uvědomila, že tady vypadá mnohem mladší, než jak ji vnímali ve škole. Byla nadšená z jízdy i ze zážitku.

„Konečně jsem na vlastní oči viděla, proč se jim říká tleskavci. Hned po zvuku tlesknutí zmizel a pak se objevil těsně nad sedlem s rolničkami. Nikdy bych nevěřila, že může slepý pták dokázat něco takového, to fakt úžasné,“ vyprávěla po cestě léčitelce a rozzářeně se usmívala.

Hanka došla k dráčkovi jako první a vzala ho do náruče. Cítila jeho drápky přes triko až na těle. Jestli to takhle půjde dál, nebude mít za chvíli co na sebe. Za ní potichu dorazily obě ženy. Sidi opět vztáhla ruku a položila ji na dráčkovu hlavu. Slastně přimhouřil oči a nehýbal se, dokud se ho dotýkala. Pak se na ni důvěřivě zadíval, jako by si ji chtěl zapamatovat. Ferinová stála opodál a prohlížela si ho.

„Asi bychom ho opravdu měli začít přivykat na lidskou přítomnost,“ řekla tiše Sidi, „kdo ví, jak dlouho tu ještě bude muset zůstat. Neměl by se bát zdejších léčitelů a pracovníků.“

Hanka si opět uvědomila, že zanedlouho bude muset do školy. Najednou jí přišlo líto, že tu bude muset Drobka nechat. Na druhou stranu uznávala, že ve škole by to s ním rozhodně nešlo. Vzpomněla si na Rafana, jaké potíže měl v prvním ročníku s tulíkem. A ten je mnohem menší a rozumnější. Kdepak! Dráček bude muset zůstat tady. Bude potřeba ho seznámit s ostatními a naučit ho, že mu tu nikdo neublíží a že tu může bez obav setrvat.

„Pokusím se najít jeho příbuzné a urovnat to co nejdříve,“ řekla profesorka skoro šeptem, „odjedu hned po obědě.“

„Chci ti dát s sebou na cestu něco, co by se ti možná mohlo hodit, Felicie,“ řekla Sidi, vzala Ferinovou kolem ramen a odvedla ji pryč.

Hanka ucítila závan vzduchu a v příštím okamžiku měla prázdnou náruč. V té samé chvíli se dráček objevil u zbytků jídla, do kterých se s chutí pustil.

„Opravdu je ti líp,“ zasmála se Hanka. Pak ji napadlo, jestli vůbec dokáže létat, když je zvyklý se přemisťovat tímto způsobem. Vytřepala spacák a s obavou se zadívala na oblohu. Od rána bylo zataženo. Rozhodla se odnést spacák raději pod střechu, aby nezmokl, kdyby náhodou přišel déšť. Dráček se spokojeně krmil, tak ho nechala na místě a zamířila k budovám.

„Puf,“ zničehonic měla v náruči nejen spacák, ale i Drobka. Uslyšela podezřelý trhavý zvuk, jak se zachytil drápkem trika.

„Já jsem ti přece nechtěla utéct,“ řekla mu vyčítavě a pokračovala v cestě.

U budovy její chráněnec zneklidněl. Odložila tedy spacák jen na lavici pod převislou stříšku a vzala svého společníka na procházku kolem útulku. Pro povídání o zdejších prostorách zvolila instinktivně drakonštinu. Připadalo jí, že při poslechu téhle řeči jeví Drobek mnohem více zájmu. Společně dorazili kolem budov až k ohradě fuňů. Ti byli pochopitelně zvědaví a hned se přišli podívat blíž. Chromý fuň se svou družkou natáhli tlamu až k dráčkovi. Hanka očekávala, že se poleká a zmizí z její náruče, ale nic takového se nestalo. Skoro to vypadalo, že se očichávají navzájem. Další dva fuňové byli napatlaní proti kožní plísni a snažili se Hanku přesvědčit, že malé podrbání by ji nijak zvlášť nezdrželo. Když nejevila snahu se s nimi dohadovat, zklamaně odkráčeli.

Pak se u nich objevila profesorka Ferinová, která se přišla s Hankou rozloučit.

„Slyšela jsem, že na něj mluvíš drakonštinou. To je, myslím, velmi dobrý nápad,“ pochválila ji. „Asi se nestihnu vrátit do začátku školy. Věřím ale, že se mi povede najít pro tohle mrně to nejlepší řešení jeho situace. Škoda, že o těchto dráčcích nevíme víc. Pokusím se zjistit maximum informací. Tak mi zatím ve škole neudělejte ostudu.“

„Budete nám chybět,“ potřásla jí Hanka rukou. „Hlavně dobře dojeďte.“

„Pokusím se přijet s dobrými zprávami,“ kývla Ferinová a otočila se k odchodu.

Za tři dny dorazil do útulku Rafan a všichni tři Mojeranovi.

„Tak co nového? A jak se tu máte?“ halekali tak nahlas, že dráček, který se vedle Hanky krmil kouskem sýra, udělal „plof“ a zmizel.

„Na to, abyste viděli mého společníka, nesmíte být tak divocí,“ napomenula Hanka Toma a Sama.

„On zmizel?“ zklamaně se rozhlédl Tom.

„Úplně zmizel? Nadobro?“ vyzvídal Sam.

„Snad ne. Doufám, že se vrátí,“ zasmála se Hanka a rozcuchala klukům na přivítanou vlasy, „A jak se máte vy dva?“

„Špatně,“ konstatoval Sam, „děda nám sliboval, že na Ostrov volby pojedeme už letos, ale pak najednou změnil názor. Co když si to příští rok zase rozmyslí a my se tam nedostaneme vůbec?“

„Určitě se tam jednou dostanete. Děda to s vámi myslí dobře.“

„Jo! Přesně tohle říká, když nám zakazuje nějakou zábavu!“ zamračil se Sam. Pak se kluci běželi ubytovat.

„Jsem ráda, že jste přijeli,“ řekla Hanka Rafanovi a podrbala tulíka.

Zachvěl se vzduch a dráček byl opět v její náruči.

„Koukám, že už se tu trochu otrkal,“ usmál se kamarád a pustil Plavíka na Hančino rameno. Tulík se natáhl opatrně k dráčkovi a pak ho jemně švihnul svým dlouhým ocáskem a schoval se Hance za krkem. Drobek se po něm natáhl a Hanka měla v triku další skobu od jeho drápků.

„Tak hele, tohle tedy ne,“ chytila dráčka za ocas, když to začalo vypadat, že se budou s tulíkem honit kolem její hlavy. Chtěla druhou rukou polapit Plavíka, ale ten se jí hladce vyhnul, seběhl po nohavicích na zem a uháněl okolo Rafana. Dráček se v mžiku přemístil rovněž na zem těsně před tulíka. Ten ho zase ometl ocáskem, prudce změnil směr a už se dětem oba honili kolem nohou.

„No nazdar,“ ušklíbl se Rafan, „zdá se, že si moc klidu neužijeme.“

„To tedy ne,“ souhlasila Hanka, „sice se Drobek ještě občas leká, ale poměrně brzo se vrací. Jen ho stále nemohu přesvědčit, aby se nechal chovat i od jiných lidí. Pořád se umíněně vrací ke mně.“

„Asi si ho budeš muset vzít do školy. Třeba ti povolí domácího mazlíčka,“ sledoval Rafan dovádějící dvojici.

„Nepovedenej humor,“ sjela Hanka pohledem svého kamaráda.

„No, když si představím, co by tihle dva provozovali ve třídě, asi bychom v příštím roce propadli oba.“

„Jenže jak ho mám naučit, aby se kamarádil i s někým dalším?“ vzdychla dívka.

„Představ si sebe, kdyby tě chtěl někdo naučit, abys kamarádila s někým jiným, než s námi…“

„To by se mu… asi nepodařilo,“ odpověděla zamyšleně a zdvihla do náruče malého draka, který se zastavil u jejích nohou.

„Obávám se, že nám tenhle Drobek,“ Rafan se dotkl dráčkovy hlavy a nechal se očichat, „poněkud zkomplikuje příští dny.“

Dráček se opravdu postupně osměloval natolik, že z Hančina náručí neutíkal, když se kolem objevili lidé. Dokonce byl ochoten strpět i jejich dotyky, pokud se chovali klidně a tiše. S jídlem problémy nebyly, protože slupnul všechno, co mu předložili. Snad jen zeleninu nemusel. Všichni kolem Hanky říkali, že trochu vyrostl, ale ona, jak s ním byla ve styku neustále, nic nepozorovala.

„Měla bys ho naučit, že jsou chvíle, kdy není vhodné, aby byl ve tvé náruči,“ řekl jí Rafan.

„Mám ho od sebe odstrkovat?“ zamračila se.

„Uvědom si, že je to dítě, které nehorázně rozmazluješ. Pokus se vnést do vašeho kontaktu trochu disciplíny. Jdi během dopoledne pomáhat Sidi, a když se bude dožadovat pozornosti, dej mu znát, že pracuješ a že se mu budeš věnovat později.“

„Já nevím…“ měla pochybnosti Hanka, ale když o tom trochu přemýšlela, musela uznat, že kamarád má pravdu. Teď už nebyl nemocný a nebylo třeba se mu věnovat nepřetržitě.

Druhý den dopoledne zašla za Sidi a oznámila jí, že chce pracovat. Drobkovi se to zpočátku nelíbilo, ale když se několikrát vnutil Hance do náruče při vyvážení odpadu z klecí, nakonec ho posadila do kolečka doprostřed hromady hnoje. Poprvé ho viděla prskat a rozčilovat se. Po třech dnech si na nový režim zvykl a spořádaně čekal, až se dívka vrátí z práce.

„Zítra odjíždíme,“ řekl jí večer Rafan, „zvládneš to?“

„Já nevím,“ přiznala, „je mi, jako bych opouštěla bezmocné dítě.“

„Sidi se o něj postará.“

„Já vím. Ale stejně to bude těžké.“

„Prostě od něj ráno jakoby odejdeš do práce a už se nevrátíš. Bude muset přijmout péči ostatních.“

„On to pozná, že odcházím…“

„Nesmysl. Jak by mohl?“

„Už dneska byl neklidný, cítí, že je něco v nepořádku. Mám o něj strach.“

„Měj rozum. Přece víš, že by to s ním ve škole nešlo.“

„Vím. Ale co když zase uteče a bude mě hledat?“

„Vždyť jsme se domluvili, že kdyby se něco přihodilo, dá ti Sidi vědět. Na ni je spoleh. Důvěřuj jí.“

Hanka se tvářila tak nešťastně, že ji Rafan objal, aby jí dodal odvahu. Pak se sebrali a šli společně za Drobkem. Už několik dní spala Hanka s dráčkem pod střechou, protože bylo venku mokro. Pokud zůstalo otevřené okno, byl její chráněnec spokojený. Dnes tedy naposledy… Sice už spával na dece vedle ní, ale občas ho přistihla, jak se během noci stěhuje do jejího spacáku, aby mohl ležet těsně u ní. Dvě předchozí noci spala s nimi společně i Sidi. Léčitelku měl dráček rád a nechal se od ní vzít do náruče. Sám k ní ale nikdy nepřišel.

„Už jsem mu donesla večeři,“ řekla Sidi, když vstoupili do místnosti.

Dráček se nacpával vařenou rybou a spokojeně pomlaskával. Okem mrkl, kdo to přišel, ale když poznal Hanku a jejího kamaráda, zase věnoval plnou pozornost jídlu.

„Připomíná mi Sváťu,“ pousmál se Rafan jeho apetitu.

„Proboha, já na něj úplně zapomněla,“ vykulila oči Hanka, „vždyť my ani nevíme, jestli se vrátí do školy.“

„Musím jít ještě zkontrolovat několik pacientů,“ řekla Sidi, když se posadili poblíž Drobka, a odešla.

„Tak ho zkontaktuj. Teď nás chvilku nikdo rušit nebude.“

Hanka si v mysli představila spojovací krystal Sváti.

„A mě nepozveš?“ ozval se jí v mysli Plam.

„Jasně, že jo. Ale teď potřebuji mluvit se Sváťou. Takhle na dálku, jsem ho ještě nevolala, musím se soustředit,“ odpověděla drakovi a znovu se pokusila vyvolat obraz zelené slzy.

„Pomůžu ti,“ připojil se Plam a slza se rozzářila zlatými jiskřičkami a siluetou Sváťova obličeje.

„No to je dost, že se taky ozveš,“ pronesl kamarád místo přivítání, „chvilku s vámi člověk není a už má pocit, že jste ho škrtli ze svého života.“

„Promiň, bráško, měla jsem nějaké starosti,“ omlouvala se Hanka a zaktivovala i Rafanův krystal, aby mohli být všichni při rozhovoru pohromadě. Ucítila, jak jí drakova energie pomáhá při udržování kontaktu. Když na to byli dva, byl společný rozhovor mnohem jednodušší.

„Taky mám starosti,“ posmutněl Sváťa.

„Otec ti nedovolí studovat v Santareně?“ polekala se dívka.

Sváťova tvář se pousmála: „Chyběl bych vám, co?“

„Nenapínej a přiznej barvu,“ vložil se do toho Rafan.

„Studovat mi dovolí, ale bydlet s vámi nemůžu. O tom nechce ani slyšet.“

„A jak to budeš dělat?“

„Od čeho mám Vrona? Každý den mě vezme do Santareny a odpoledne vyzvedne.“

„No sláva! Aspoň že to,“ radovala se Hanka, „bez tebe by nám bylo smutno a do sušenek by se nám dali moli.“

„Však to byla pěkná makačka tátu přemluvit, aby mě nešoupl jinam. Dokonce jsem musel i brečet. Ségra mi při tom vydatně pomáhala, myslím s tím brekem, takže to nakonec otcova nervová soustava vzdala a on mi dovolil pokračovat ve studiu tam, kde jsem začal.“

„To by musel mít tvůj táta místo srdce skálu, abys ho ty s tím svým kukučem neudolal,“ konstatoval spokojeně Rafan.

„Ráda bych ti ještě ukázala toho, kvůli komu jsem měla poslední dva týdny starosti,“ řekla Sváťovi Hanka a ohlédla se na Drobka, který mezitím dojedl a se zájmem je pozoroval. Chtěla, aby se kamarád pokusil přestoupit k ní do krystalu, ale vtom se do jejich spojení dostalo cosi rušivého.

„Co to je?“ zeptala se neklidně dívka, když se vedle krystalů jejích kamarádů rozhořel plamínek.

„To je tvůj dráček,“ odpověděl Plam, „nevím přesně, co a jak dělá, ale je na téhle rovině spolu s námi.“

„Ten dráček, co jsme ho viděli v rezervaci, je s tebou?“ podivil se Sváťa.

„Netěš se, do školy si ho nebereme,“ řekl Rafan, „A co Vron, pořád nic nového?“

„Je fajn, ale na nic dalšího z minulosti si nevzpomněl. Pořád jsme tam, kde jsme byli po vašem testu.“

„Škoda.“

„Volá mě táta, budu muset jít. Omlouvám se,“ řekl Sváťa a zmizel z kontaktu. Rafan se odpojil hned po něm.

„To tvoje mrně má zajímavé schopnosti,“ řekl ještě Plam, „na to, že je to mládě, je podivuhodně magicky zdatné.“

„Zítra ho musím opustit a vrátit se do školy,“ povzdechla smutně Hanka.

„To víš, s námi draky je to těžké. Taky bych tě rád viděl a nemohu,“ podíval se na ni láskyplně Plam.

„Máš pravdu. Jsou věci, se kterými se hnout nedá,“ poslala mu Hanka pohlazení aspoň v myšlenkách a ukončila spojení.

Drobek na ni tázavě hleděl, a když zpozoroval, že se usmála, vlezl jí na klín.

„Můj maličký,“ řekla mu drakonsky, „zítra musím odejít.“

Přitiskl se k ní, jako by jí rozuměl.

Ráno se probudila dřív než dráček a Sidi. Rychle shrábla své věci a vypadla z místnosti. Šla se umýt studenou vodou, a když se oblékala, tekly jí slzy jako na pohřbu. Nenašla v sobě sílu se tam vrátit a rozloučit se s ním. Seděla v umývárně tak dlouho, dokud tam za ní nepřišla Sidi.

„Tady jsi. Všude tě hledáme. Už je čas vyrazit,“ řekla skoro stroze, aby Hance umožnila důstojný odchod. Moc dobře chápala, jak dívce teď je. I ona leckdy těžko nesla odchod svých pacientů, které zachránila proto, aby se mohli vrátit zpět do přírody.

Rafan jí venku mlčky podal sbalené zavazadlo a kus chleba od snídaně. Pak vyrazili společně s jedním strážcem, který s nimi měl stejnou cestu. Důvěrně známé brány je dovedly do Santareny, kde je očekával Zachariáš.

„Jak tak přesně víš, kdy přijedeme?“ divil se Rafan.

„Jó, trpaslíci vědí všechno,“ uchechtl se jejich patron a odvezl si je domů.

Vyšplhali do stromového domečku v zadní části zahrady a důvěrně známé prostřední je uvítalo mírným nepořádkem, který tu nechali, když odjížděli. Tulík dokonce pod stolem našel kus sušenky a zatvářil se blaženě, když tu starou zaprášenou pochoutku konzumoval. Zastesklo se jim po Sváťovi. Vron z nich před dvěma roky udělal sourozence a teď se opravdu cítili, jako kdyby v jejich rodině někdo chyběl.

„Žádný smutnění, jdeme si zalítat!“ rozhodl náhle Rafan a setřel prach ze své vylepšené efdvojky.

„Tak jo,“ kývla Hanka a sáhla po své eftrojce. Potřebovali ze sebe setřást nevítané myšlenky a supervolon se k tomu hodil víc, než dobře.

Společná večeře se Zachariášem se protáhla skoro až do noci, než mu povyprávěli všechno, co zažili. Trpaslík byl dobrý posluchač a dožadoval se dalších a dalších podrobností, aby věděl úplně všechno.

„Sakra, to je smůla, že jsem se s ním nesetkal,“ řekl o Vronovi, když smutně konstatovali, že kouzelný džin stále není schopen si vybavit vzpomínky ze své minulé existence.

„Dokonce i úplně jinak vypadá,“ vzdychla Hanka, „nebýt toho testu, při kterém si vzpomněl na svou přísahu, asi bych začala pochybovat o jeho totožnosti.“

„Chtěl bych s ním mluvit,“ řekl Zachariáš, „jestli se tu ještě někdy ukáže, tak si něco vymyslete a přiveďte mi ho. Ano?“

„Nebudeš mu chtít ublížit, že ne?“ zeptala se opatrně Hanka, která znala trpaslíkovy občas dost drsné zvyky.

„Copak někdo může kouzelnému džinovi ublížit?“ zhluboka se zasmál.

„Budeš se divit, ale může,“ zamračila se dívka.

„Promiň. Nechtěl jsem tě ranit. Ani jemu nechci udělat nic zlého. Jen ho ke mně někdy doveďte.“

„Myslíš, že na tebe by si vzpomenout mohl?“

„To ani ne, ale… Promiň, nemůžu o tom mluvit. Jenom bych prostě rád, aby se u mě zastavil.“

Rafan si trpaslíka nedůvěřivě prohlížel, ale na nic se nevyptával.

„Co myslíš,“ zeptala se pak Hanka Rafana, než šli spát, „proč tolik stojí o to, aby viděl Vrona?“

„Řekl bych, že mají nějaké společné tajemství, které se nedozvíme.“

„Moc bych si přála, aby byl náš kouzelný džin jako dřív…“

„Není náš. Je Dundarův. A buď ráda, že si pamatuje aspoň na tebe.“

„Já jen…“

„Hele, ségra, nechceš to nechat na ráno? Mám pocit, že usnu dřív, než dojdu do postele.“

„Jasně. Tak dobrou noc.“

„Dobrou…“

*****

Nové předměty

První školní den je na náměstí čekala obvyklá fronta na vstupní kabinky. Tentokrát vyrazili sami bez doprovodu. Usměrnili pár bezradných prváků a po půlhodině se dostali dovnitř. Známé prostředí školy pro ně znamenalo druhý domov. Nebylo to tu vždycky snadné, ale od té doby, co sem přišli poprvé, se jejich život značně obohatil. Pravděpodobně to nebude snadné ani v tomto školním roce, ale tak už to chodí. Pomalu kráčeli k amfiteátru a neustále se rozhlíželi, jestli tu někde není Sváťa.

„Rafíku,“ ozvalo se za nimi.

Ohlédli se a Hanka se pokusila o úsměv. Panebože, Anděla! Hned první den – to je tedy nadělení, pomyslela si, když viděla Rafana, jak ji rozzářeně políbil do vlasů.

„Musím jít, aby mě nezahlédli bráchové,“ řekla tiše, pohladila tulíka, pak Rafanovo rameno a zase se ztratila v davu.

Hanka se zamyslela nad tím, jestli na ni opravdu žárlí. Zkusila si představit, jak by se cítila, kdyby se takhle důvěrně choval Rafan k ní. Rozlila se v ní skoro až fyzická úleva, když si uvědomila, že by jí to vadilo. Mnohem raději ho měla vedle sebe jako velkého bratra, který ji zná, umí jí poradit, vynadat a chová se k ní jako kamarád. Najednou byla Anděle vděčná, že existuje a že je to ona, kdo je objektem Rafanova zbožňování. Hance úplně stačilo, že se k ní občas důvěrně choval Sváťa. Jenže ten byl proti ní malej a bylo jednoduché ho usměrnit do patřičných mezí.

„Baf,“ skoro až nadskočila, když se za nimi objevil jejich kamarád a radoval se z jejího leknutí.

„Málem jsem vás tady v tom davu ani nenašel. Dneska jste přišli sami?“

„Jasně. A ty?“

„Taky. Vron mě vzal do města, ale pak se musel vrátit. Vyzvedne mě odpoledne po oslavě.“

„Bezva. Aspoň máme trochu času si popovídat, co je nového.“

Usadili se v nejvyšším patře amfiteátru a rozesmáli se, když Sváťovi zakručelo v žaludku.

„Koukám, že se nic nezměnilo,“ ušklíbl se Rafan, „měli tě nechat trochu najíst, abys nerušil svým hladem projev ředitele.“

„Hele, nevíte, co je s Ferinovou? Hodinky mi tvrdí, že nás letos bude mít na starosti Jasanov a Diana Rena.“

„Náhodou víme,“ odpověděla Hanka, vtom ale vystoupil před obecenstvo ředitel a mávl na všechny, aby se utišili, „pak ti to řekneme…“

Slova, která jako prvňáci lapali, aby jim nic neuniklo, jim už teď připadala nudně stejná. Znovu jim vtloukali do hlavy, že tu nejsou proto, aby se naučili kouzlit, ale proto, aby se naučili ovládnout svůj sedmý smysl ku prospěchu svému i svého okolí. Stále dokola jim opakovali, jak je zbytečné plýtvat magií na něco, co lze udělat i bez ní a že je žádoucí, aby minimem svého talentu dosáhli maximálního výsledku. Dál už Hanka ani neposlouchala. Napadlo ji, copak asi dělá Drobek a jak asi snáší její nepřítomnost.

„Tak jdem, pospěšte si, ať si můžeme vybrat,“ pobízel je Sváťa, když skončily oficiality a starší žáci dostali rozchod za účelem oslav a občerstvení.

„Tak povídejte,“ dožadoval se kamarád, když konečně naplnil svůj tác neuvěřitelnou směsí dobrot a usadil se s ním na trávníku.

Vyprávěli mu vše, co zažili od okamžiku jeho odchodu. On jim zase na oplátku líčil, jak se učil přebalovat mimino a co všechno to obnáší.

„A co Miranda?“ zeptala se Hanka na vztahy s macechou.

„No, zvykáme si na sebe,“ pokrčil rameny Sváťa, „je ráda, že jí trochu pomáhám.“

„Aha,“ porozuměla tomu, jako že nic moc, ale nekomentovala to.

Ani si nevšimli toho, jak čas utíká, když je hodinky zavolaly do třídy. Letos do ní po úspěšně složené postupové zkoušce patřil i Rafan.

„To je super, že teď chodíš s námi,“ radoval se Sváťa. „Aspoň se víc uvidíme.“

Ve třídě je přivítal profesor Jasanov a zástupkyně školy Diana Rena. Oznámila jim, že jejich učitelka Ferinová bude nějakou dobu nepřítomná, takže ji bude zastupovat. Vyjádřila očekávání, že se všichni budou věnovat studiu s plným nasazením, a upozornila je, že třetí ročník vyžaduje, aby měli na jeho konci alespoň třicet žetonů a že je na konci května budou čekat zkoušky ze dvou předmětů, které si zvolí jako svou specializaci. Pak předala slovo profesorovi a odešla.

Rafanův tulík využil rušnou chvilku při odchodu zástupkyně a vyrazil mezi lavice, aby se seznámil s novými spolužáky. Okamžitě způsobil všeobecnou nepozornost a povyk těch, kterým přeběhl po hlavě nebo rameni. Jasanov se ohlédl, aby zjistil příčinu toho hluku a lehce povytáhl obočí.

Přistoupil k Rafanovi: „Jak že se jmenuje tvůj tulík, chlapče?“

„Plavík,“ odpověděl profesorovi a s obavou sledoval jeho výraz.

Jasanov došel až k lavici, kde tulík dostal od dětí kousek jablka a teď se ho snažil nacpat rychle do tlamičky, aby mu ho nevzali.

„Plavíku, prosím, pojď ke mně,“ řekl profesor a natáhl ruku k tulíkovi. Ten chvilku váhal, zda má utéct či poslechnout, ale pak, když ruka muže nehybně čekala, opatrně na ni nastoupil.

„O tulících se povídá,“ přiblížil ruku s Plavíkem blíž ke svému obličeji, „že jsou to milí a inteligentní tvorové. Proto předpokládám, že i ty pochopíš, že během vyučování není vhodné vyrušovat pobíháním a že nebudeš chtít svému partnerovi dělat ostudu svou nevychovaností.“

„Já hodný a ticho, když moudrý muž mluvit,“ odpověděl tulík nahlas.

„Oceňuji tvé rozhodnutí, Plavíku. Vidím, že si budeme rozumět,“ usmál se Jasanov a vrátil tvorečka na lavici před Rafanem.

„Páni, to bylo dobrý,“ ocenil profesorův přístup Sváťa.

„A nyní opět prosím o vaši pozornost ohledně školních záležitostí. Paní zástupkyně má bohužel mnoho povinností, takže dokud se nevrátí paní profesorka Ferinová, budu s vámi trávit více času já. I v tomto roce budeme probírat magii teoreticky i v praxi. Letos se budeme věnovat technikám magického vyhledávání. Je to velice užitečná znalost a je ve vašem zájmu, abyste se v ní zdokonalili co nejvíc.“

Pak profesor vyvolal před žáky obraz draka, jednorožce a sirény. Pod každým obrázkem se objevily tři nápisy.

„Ve třetím ročníku už se dostáváte k oborům, které jsou zaměřeny přímo na vaše schopnosti. Kdo má na hodinkách draka, měl by nejlépe zvládnout předměty blízké vzduchu a ohni. Pokud chcete po ukončení školy najít dobré zaměstnání, doporučuji vám jako ideální výběr specializaci ovlivňování počasí a k tomu hledání podzemních zdrojů. Chcete-li ale pokračovat ve studiu, zvolte si základy přemisťování.“

Pak profesor ukázal na vedlejší sloupec: „Kdo má na hodinkách jednorožce, měl by si pro praxi vybrat základy léčitelství a první pomoci a vedle toho i byliny a jejich praktické využití. Pro další studium je tu zase jedna náročnější specializace s názvem zachování rovnováhy.“

Jasanov si odkašlal, zkontroloval, jestli mu žáci věnují náležitou pozornost a pokračoval: „No a vy, kdo máte sirénu, si asi nejlépe poradíte při věštění z karet, nebo v oboru proměny a iluze. Je tu i specializace s názvem krizové vyjednávání, ale ta předpokládá další hlubší studium, protože bez psychologie a znalostí jinodruhových zvyklostí se při tom neobejdete.“

Přihlásila se jedna dívka a profesor kývl, aby promluvila.

„Můžeme si vybírat i z předmětů, které mají jiná znamení, než jsou na našich hodinkách?“

„Samozřejmě. Tohle označení je jen pro vaši snadnější orientaci a má pouze doporučující charakter. Někteří z vás mají nadání různě kombinované, takže záleží spíš na tom, ke kterému oboru máte blízký vztah a myslíte si, že by vás bavil.“

„A co když si vybereme špatně a nezvládneme to?“

„Během prvních tří měsíců můžete vyzkoušet i několik oborů, než se rozhodnete pro ty dva, ze kterých budete na konci roku skládat zkoušky.“

Profesor dopřál žákům chvilku, kdy si začali špitat a povídat. Pak tleskl a pokračoval.

„Pro ty, kdo loni nedokončili procházení nechráněnou branou a budou chtít trénovat tuto dovednost i letos, připravím rozpis tréninkových hodin.“

„A kdy se vrátí naše paní profesorka? Není nemocná?“

„Pokud vím, je úplně v pořádku, ale musela odcestovat. V této chvíli nedokážu říct, kdy se vrátí zpět do školy. Doufám, že to bude ještě před prvními prázdninami. Jinak na konci tohoto školního roku vás čeká náročný měsíc. Hned po zkouškách budete mít ve svých rukou slavnostní představení a já doufám, že se vytáhnete a vydáte ze sebe to nejlepší. Vydařená závěrečná slavnost je vždy tou nejdůležitější vizitkou naší školy.“

Pak je učitel propustil domů.

„Pojďte si ještě na chvilku sednout do jídelny,“ přemlouval Sváťa Hanku a Rafana.

„A nebylo by lepší, kdybys na Vrona počkal u nás doma?“

„Když já tátovi musel slíbit, že do Domova snů ani nevkročím.“

„Ach jo,“ vzdychla si Hanka a zamířila k jídelně.

Jako vždy tu byly k dispozici nápoje, ovoce a sušenky. Posadili se u stolku s výhledem do zahrady a začali probírat možnosti svých specializací.

„Věštění z karet, proměny a iluze, fuj to je ale mizerný výběr,“ rozčiloval se Rafan, „jediné, co mě zajímá, je to krizové vyjednávání.“

„Já na tom nejsem o mnoho lépe,“ vrtěla hlavou Hanka, „ovlivňování počasí nebo vyhledávání podzemních zdrojů mi vůbec nic neříká.“

„No, já to mám jasné,“ zakousl se spokojeně do sušenky Sváťa, „beru to léčitelství a k tomu to, jak se to jmenuje? Jo, zachovávání rovnováhy. Sice nevím, co to bude, ale zní to nadějně.“

„Já zkusím základy přemisťování,“ drbala si bradu Hanka a vybavila si Drobka, jak tuhle disciplínu zvládal i bez studia, „no a k tomu… Láká mě to léčitelství a první pomoc.“

„Prima,“ mrkl na ni Sváťa a neúspěšně se snažil tulíkovi zabránit, aby kradl jeho sušenky, „budeme tam chodit spolu.“

„Já fakt nevím,“ vzdychl Rafan, „jestli přemisťování nebo radši tu rovnováhu.“

„Tak zkus oboje a časem uvidíš,“ řekla Hanka.

Ještě chvíli si povídali, ale pak jim nezbylo, než se rozloučit se Sváťou a vrátit se domů. Hanka už se skoro těšila na to, až dostanou úkoly a nebude mít tolik času přemýšlet o Drobkovi. Večer, když s Rafanem za domkem trénovali magickou obranu, vzpomněla si Hanka, jak se jim dráček s tulíkem honili kolem nohou, a zapomněla dávat pozor. Díky tomu schytala takovou magickou pecku, až se jí zatočila hlava.

„Neudělal jsem ti nic?“ třepal s ní Rafan, když se posadila do trávy a nemohla se nadechnout.

„Nic. To byla moje chyba, nedávala jsem pozor,“ řekla, když konečně nabrala dech.

„Pojďme radši domů,“ řekl poté, co vstala.

Hned další den už si ze školy přinesli dlouhý seznam úkolů a měli co dělat, aby stihli aspoň to nejdůležitější. Na myšlenky, co dělá dráček, už Hance ani nezbyl čas. Jen v noci se jí pravidelně vkrádal do snů a ráno ho pak marně hledala ve své náruči.

*****

Co s ním?

Ve čtvrtek po obědě si Hanku do své kanceláře nechala zavolat Diana Rena. S trochou obav vešla do jejích dveří. Uvnitř kromě zástupkyně seděl i mladík, který si ji, když vstoupila, se zájmem prohlížel. Hanka se začervenala v rozpacích. Zástupkyně vstala a zdálo se, že si ničeho nevšimla.

„Mám pro tebe vzkaz z útulku pro nemocné magické tvory,“ řekla a Hanku hned přešly všechny rozpaky a pocítila strach z toho, co uslyší.

„Sidi si přeje, abych tě tam okamžitě poslala. Tvůj malý chráněnec včera zmizel a neobjevil se ani dnes. Vypadá to, že utekl. Pokud jsem tomu správně rozuměla, důvěřuje tento tvor pouze tobě a bez tvé pomoci ho nedokážou najít.“

„Ani já nevím, jak ho najít,“ odpověděla nešťastně Hanka a ztěžka polkla.

„Sidi si přeje, abys okamžitě přijela, takže tě uvolňuji na zbytek dnešního dne a na zítřek z vyučování a tady ten mladý muž tě tam hodí. Nemusíš se bát, je to diplomovaný ochránce Nik a bezpečně tě dostane na místo. Prý si s sebou nemáš nic vozit. Všechno, co budeš potřebovat, ti tam najdou. Tvému bratrovi po vyučování řeknu, kam jsem tě poslala. Souhlasíš?“

„Ano,“ kývla Hanka a mladík vstal.

„Tudy,“ řekla Diana Rena a ukázla na dveře, kde byl aktivní nápis MĚSTO.

„Pojď támhle do parku, ať nejsme tak nápadní,“ řekl Nik, když se vynořili na náměstí. Přešli až dozadu mezi stromy a tam mladík otevřel bránu. Dal Hance přednost a oba najednou stáli za ohradou fuňů v útulku.

„Už jste tady?“ přivítala je vřele Sidi, když vstoupili do budovy. „To je dobře.“

Hanka chtěla promluvit, ale nějak se jí to zadrhlo v krku, takže raději zůstala zticha.

„Díky moc, Niku, máš to u mě,“ řekla léčitelka a políbila mladíka na tvář. Hanka překvapením zamrkala. Vždycky si myslela, že Sidi chodí s Girem.

„Prima. Já si to někdy vyberu. Tak se tu mějte fajn, já zase musím letět,“ zasmál se mladík a mrkl na Hanku. Pak se otočil a vyšel ze dveří.

„Jak se ti líbí můj bratr?“ zeptala se dívky Sidi a usmála se, když viděla, jak se Hanka začervenala.

„Nedělej si o něm iluze,“ dodala, „o všech dívkách prohlašuje, že to jsou otravné slepice.“

Pak vzala Hanku kolem ramen a odvedla ji do místnosti, kde Drobek spával.

„Ze začátku na tebe čekal tady. Pak občas mizel, ale vracel se k jídlu. Až do včerejška tu pravidelně spal. Jenže včera večer se nevrátil, a když se neukázal ani dnes ráno, poslala jsem pro tebe, jak jsem slíbila. Doufám, že se do neděle objeví a uklidní se, když tu budeš. Nechci riskovat, že by zmizel úplně.“

„Bojím se o něj,“ vzhlédla Hanka k léčitelce.

„Já taky. Ale věřím, že se vrátí. Zatím ti dojdu obstarat věci na spaní. Procházej se klidně po celém útulku a budeme čekat. Snad to vyjde.“

Hanka přikývla a smutně se ohlédla po pelíšku svého chráněnce.

Po nějaké době ale už nemohla procházení vystát a šla Sidi požádat o nějakou práci. Beznaděj prázdného odpoledne Hanku skličovala. Čekání pro ni bylo horší než tělocvik s Hugem Starem. V noci se jí jako obvykle zdálo o Drobkovi a ráno přesně jako v předchozích dnech se zklamáním zjišťovala, že má prázdnou náruč.

Pátek se vlekl neuvěřitelně. Ještě snad nikdy nezažila tak dlouhý den. Bloumala od ničeho k ničemu a nic ji netěšilo. Drobek se nevracel. Přemýšlela, kde asi vězí a jak mu je. Vyčítala si, že ho opustila a nechala napospas samotě a strachu.

V sobotu se objevil Rafan a aspoň jí dělal společnost. Teď už i Sidi ztrácela naději. Drobek jako by se do země propadl. Marně společně čekali až do nedělního večera, kdy Sidi jen bezmocně pokrčila rameny. Když už nebylo možné dál čekat, doprovodil jeden z pomocníků děti zpět do Santareny. Všichni byli zklamaní. Dráček zřejmě utekl nadobro. Byl to smutný nedělní večer. Rafan už se nemohl dívat na to, jak se jeho kamarádka trápí.

„Promluv si aspoň s Plamem.“

„Promiň. Chci být sama,“ zavrtěla hlavou a zmizela ve své ložnici.

V pondělí jim opět začal školní kolotoč. Hanka se musela hodně soustředit, aby vnímala všechno učivo, které do nich učitelé hustili. Marně se ji její kamarádi snažili rozveselit. Brzo měla jejich pokusů o humor plné zuby a utekla místo oběda k řece, kde se posadila na břeh. Plynoucí voda uklidňovala. Kdyby tu tak mohl být aspoň Plam.

„Já tu přece jsem, kdykoli si na mě vzpomeneš,“ ucítila ve své mysli kontakt, který svou myšlenkou vyvolala. „Proč jsi tak smutná?“

„Drobek zmizel a už se nevrátil.“

„To je mi líto.“

„Neměla jsem ho opouštět. Zůstal tam tak sám.“

„Není to tvoje chyba, že je pryč. Možná tě jen hledá a zase se vrátí.“

„Mám o něj strach. Neexistuje nějaký jiný způsob, jak by se dal najít, než čekání?“

„Moc rád bych ti pomohl, ale nenapadá mě jak.“

„Netrap se tím, Plame, já to nějak přežiju.“

„Počkej, na něco jsem si vzpomněl. Pamatuješ na ten plamínek, který jsme viděli při našem minulém spojení?“

„Ano. Tehdy jsi tvrdil, že to náš malý dráček,“ začalo Hanku zajímat, kam tím dotazem Plam míří.

„Zkus se na něj soustředit. Třeba by mohl ten mrňous pochopit, že ho hledáš.“

„Teď to nejde, za chvíli nám začíná další školní hodina, ale mohli bychom to zkusit večer.“

„Tak dobře. Zavolej mi, až budeš mít čas,“ souhlasil Plam. V té chvíli do jejich spojení problikl plamínek, jak si ho pamatovala od minule. Ale to už svůj kontakt oba ukončili. V Hance však zahořela jiskřička naděje. Hned měla trochu lepší náladu.

„Procházka ti udělala dobře,“ mrkl na ni Rafan, když se mezi ně vrátila.

Čekala je hodina s profesorem Jasanovem. Magické vyhledávání je zatím moc nebavilo, protože probírali teorii a zdálo se jim, že to profesor bere zbytečně podrobně. Tentokrát je ale mile překvapil, když prohlásil, že je čas na malý test jejich soustředění.

„Vezměte si nějaký malý jednoduchý předmět, třeba psací brk nebo kus papíru a položte ho před sebe na lavici.“

„Může to být lízátko?“ ozvalo se rozpustile ze zadní lavice.

„Beze všeho,“ nenechal se vytočit učitel a počkal, až žáci splní, co jim řekl.

„Nyní se na předmět dobře podívejte, zapamatujte si jeho podobu. Ták, to je ono. Tím pohledem jste vytvořili mezi sebou a předmětem vazbu. Představte si ji jako světelný paprsek, který vede k předmětu z vašich očí. Pokuste se o maximální soustředění. Máte to?“

Opět chvíli počkal na jejich koncentraci.

„Nyní zavřete oči, ale opatrně, aby zůstal světelný paprsek aktivní. Nechte zavřené oči a stále se soustřeďte.“

Profesor začal tiše přecházet po třídě a na každé lavici posunul předměty jinam, než byly původně. Když byl hotov, pokračoval: „Neotvírejte oči a pokuste se jen podle paprsku, který máte v mysli, natáhnout ruku a dotknout se předmětu na lavici. Pokud se vám to podaří, aniž byste se podívali, budu to považovat za velký úspěch…“

Bohužel se to nepodařilo nikomu, protože právě v tom okamžiku se Hanka překotila i se svou židlí a spadla pod lavici. Všichni okolo v úleku vyskočili a veškeré soustředění bylo pryč.

„Vaše chování a vyrušování, slečno Vronová, je naprosto nepřijatelné. Okamžitě vstaňte a přistupte ke mně!“ nařídil Hance rozzuřeně profesor. Všechny až zamrazilo z jeho přísného tónu a přikrčili se před naštvaným učitelem ve svých lavicích. O to víc spolužáky překvapilo, když se zpod lavice vynořil Hančin obličej a dívka se rozzářeně usmívala.

Rafan jí chtěl pomoci, ale dívka jen zavrtěla hlavou a vstala. V náruči měla tvora, na kterého ostatní jen mlčky zírali a nechtěli věřit svým očím.

„Našel mě, on se vrátil!“ ukázala profesorovi dráčka, který vší silou zarýval drápky do jejího trika a kůže. Tulík začal nadšeně povykovat a švitořit.

Profesor se několikrát zhluboka nadechl a pak se otočil ke třídě: „Opakujte si tu potichu látku z minulé hodiny.“

Hanku ale postrčil směrem ke dveřím, kde aktivoval políčko zástupkyně ředitele. V mžiku stáli v předsíňce před jejími dveřmi a Jasanov prudce zaklepal.

„No, no, přece nejsem hluchá,“ ozval se nerudný hlas a otevřela jim sama Diana Rena.

Jasanov postrčil Hanku dovnitř a zavřel za sebou dveře.

„Tohle by nemělo být možné,“ řekl důrazně a kývl hlavou k dívce, „přece tu ručíme za bezpečnost dětí. Kdo sem proboha propašoval tohoto tvora?!“

„Ale on…“ chtěla začít vysvětlovat Hanka, ale pak si všimla, že se na ni zástupkyně podívala a jemně zavrtěla hlavou.

„Já to vyšetřím, pane profesore. Pokud se někdo provinil proti školním pravidlům, ujišťuji vás, že bude po zásluze potrestán. Předpokládám, že se chcete vrátit do třídy, tak vás nebudu zdržovat. Dívku mi tady nechte, hned prověřím, co se stalo.“

„Jistě, paní kolegyně,“ odpověděl trochu nespokojeně Jasanov. Asi byl také zvědav, co to všechno má znamenat, a přál si být přítomen výslechu. Ale zástupkyni ředitele se neodvážil neposlechnout.

„Posaď se,“ vybídla Diana Rena Hanku, když učitel odešel. Přistrčila k ní křeslo a prohlížela si vyděšeného tvora, kterého dívka svírala v náruči.

„Nevěřila jsem Sidi, když mi vyprávěla, jak je malý,“ řekla tiše a posadila se na druhou stranu stolu. Pomalu přistrčila k dívce misku se sušenkami. Hanka jednu vzala a nabídla ji dráčkovi. Ten se na Hanku díval se směsicí obav. Dívka tedy sušenku snědla sama a sáhla si pro druhou. Drobek ji přijal a hltavě ji spolkl. Když zlikvidoval poslední, vypadal nepatrně klidnější.

„Pořád nechápu, jak tě tu mohl najít,“ podotkla zástupkyně.

„Právě jsme se učili magické vyhledávání a pan profesor zkoušel, jestli udržíme kontakt s předmětem, když zavřeme oči. Soustředila jsem se na světelný paprsek, když tu najednou můj paprsek vybuchl záplavou světla a on se ke mně přemístil,“ pokusila se vysvětlit své dojmy Hanka.

„Dokázal se napojit na tvoji mysl,“ přikývla žena, „ale přesto by nemělo být možné, aby překonal ochrannou izolaci naší školy. Pokud se to rozkřikne, nebudou nám rodiče našich žáků věřit, že je tu bezpečno.“

„To mě mrzí,“ odpověděla Hanka, i když jí bylo jasné, že zástupkyně žádnou odpověď neočekává.

Diana Rena mávla rukou, jako by chtěla naznačit, že tenhle problém teď není to, co je důležité. Dívala se na dívku a dráčka, který se jí zoufale držel a občas se vyděšeně rozhlédl, a přemýšlela, jak tuhle neobvyklou situaci v klidu vyřešit. Už se ve škole potýkala s nejrůznějšími problémy, ale tohle?

„Vypadá to, že má tvůj chráněnec pořád strach,“ promluvila opět k Hance.

„Asi ano. Je velice plachý a lekavý.“

„Co je potřeba udělat pro to, aby se uklidnil?“

„Měla bych ho vzít ven na nějaké místo, kde bychom byli sami.“

„Obávám se, že teď byste venku takové místo hledali těžko. I když… Nestačila by velká otevřená terasa?“

„Ano, to by asi taky šlo,“ souhlasila Hanka.

„Tak pojď za mnou,“ vyzvala ji zástupkyně a na dveřích v předsíňce označila nápis ROHOVÝ POKOJ.

Ocitli se ve velké slunečné místnosti. Celá jedna stěna a ještě část další stěny pokoje, ve kterém teď stály, byla prosklená. Žena přistoupila k největší zasklené ploše a odsunula sklo do stran. Otevřeným prostorem pronikl dovnitř čerstvý svěží vzduch a dalo se vyjít na velikou terasu. Před Hankou se otevřel důvěrně známý pohled na řeku a nejbližší okolí školy.

„Počkej zatím tady. Pošlu ti sem nějaké jídlo pro toho malého i pro tebe. Pak se domluvíme, co dál.“

Diana Rena ještě přisunula na terasu jedno křeslo, a když se do něj dívka s dráčkem posadila, opustila zástupkyně místnost.

Páni, to je luxusní bydlení, pomyslela si Hanka a spokojeně se opřela v křesle. Pocit štěstí, že ji Drobek našel, v ní přetrvával. Začala svého malého chráněnce drakonsky konejšit a po chvíli zpozorovala, jak se mu klíží oči.

„Neboj se, já už tě znovu neopustím. Nedovolím, abys zůstal sám,“ říkala mu, ačkoliv si neuměla představit, jak by se to dalo zařídit.

Po chvíli zaslechla, jak do pokoje někdo vstoupil. Dráček sebou trhl, ale nezmizel. Ohlédla se a spatřila Rafana a Sváťu. Jeden nesl tác s rybami a druhý měl v rukou mísu s vodou a pod paží velký balík sušenek. Položili to vedle Hanky.

„Páni, tady je to nádherný,“ obdivně zhodnotil pokoj Sváťa a pak se postavil tak, aby si mohl dráčka lépe prohlédnout.

„Máme tu s tebou počkat na zástupkyni,“ vysvětlil Rafan a také si přitáhl jedno z křesel na terasu vedle Hanky.

„Nedal by si dráček sušenku?“ zeptal se Sváťa a načal balík, který donesli. Když se dráček ani nepohnul, strčil ji do pusy sobě. Než ji stačil dožvýkat, zmocnil se další sušenky tulík a vyběhl s ní po křesle až na Hančino rameno. Všichni se dívali, jak ji podává Drobkovi a jak si ji od něj dráček opatrně bere. Tulík nadšeně zašvitořil a odběhl pro další. Po chvíli se Plavíkovi podařilo vylákat dráčka na podlahu. Chtěl se s ním honit, ale Drobek se šel napít a pak se začal věnovat tácu s rybami. Hanka si oddychla, když viděla, jak mu chutná. Další zvuk za nimi ale způsobil, že dráček zmizel a znovu se objevil u Hanky a zatínal jí drápky do trika.

V místnosti se objevili ředitel, Diana Rena a Jasanov.

Kluci se postavili a Hanka se napůl otočila i s křeslem. Vstát se neodvážila, aby Drobka nepoplašila.

„Vidím, že už se pustil do jídla,“ konstatovala spokojeně zástupkyně, zatímco si oba muži pozorně prohlíželi tvora v Hančině náručí.

„Měla bych pro vás návrh,“ pokračovala Diana Rena a podívala se na děti, „radili jsme se tady s panem ředitelem a vaším třídním profesorem, jak to zařídit, aby Hanka nemusela přerušit studium po tu dobu, kdy se bude muset starat o svého chráněnce. Nebylo by vhodné nosit ho na vyučování. Ani rodiče spolužáků by to zřejmě nepovažovali za přijatelné. Třetí ročník ale umožňuje žákům požádat v odůvodněných případech o studium podle individuálního plánu.“

Hanka se zavrtěla a napjatě očekávala, co na ni vymysleli.

„K tomu bych ovšem potřebovala i spolupráci vás dvou,“ obrátila se na Sváťu a Rafana, „byli byste ochotni učit svou sestru to, co probíráte v hodinách?“

„To určitě ano,“ odpověděl hned Rafan, „ale nejsem si jist, jestli to dokážeme správně.“

„Stejně jsme se vždycky učili společně,“ přikývl i Sváťa

„Dobrá. To by zjednodušilo situaci. Já bych se Hance věnovala dvakrát týdně a dohlédla na to, jestli látku správně pochopila,“ spokojeně pokývala hlavou žena.

„To ale není všechno. Ještě musíme vyřešit otázku víkendů. Z bezpečnostních důvodů nemůžeme dovolit, aby se tvůj dráček nekontrolovaně pohyboval po Santareně.“

„Ale on se ode mě ani nehne.“

„Já vím,“ přikývla zástupkyně, „ale ostatní tomu možná nebudou věřit a mohli by vás dva obtěžovat nebo dokonce i ohrozit na životě. To nemohu připustit. Obávám se, že budu muset trvat na tom, abys i se svým malým drakem zůstávala během víkendů tady na školních pozemcích.“

Hanka si představila procházky opuštěnými prostorami kolem školy, cestami podél řeky a možnost zalétat si na louce jednorožců a usmála se.

„To je skvělý nápad. Myslím, že Drobkovi se tu bude líbit víc, než ve městě.“

„Takže jsme domluveni,“ kývla zástupkyně a pak s oběma muži odešla.

„Já tu chci taky s vámi bydlet,“ ukřivděně vzdychl Sváťa.

„Hele, brácho, nemůžeš mít všechno. Máš rodinu, po které jsi celý svůj život toužil, tak si nestěžuj,“ zarazil hned v počátku jeho sebelítost Rafan.

„Když ono je to jiné, než jsem si představoval.“

„Tak si laskavě vedle toho představ, jak stojíš na place v Útulném domově a máš na výběr, jestli se staneš sluhou, nebo drábem nebo budeš mít to štěstí, že tě budou šikanovat vojáci.“

„No jo, já vím, že máš pravdu, jenom bych tu hrozně moc chtěl být s vámi.“

„Vždyť přece budeš. Taťkovi řekni, že kvůli nepřítomnosti naší třídní učitelky se nám některé hodiny posunuly skoro až do večera, což je víceméně pravda, a doma pak můžeš jen přespat.“

„To je fakt, to by mohlo vyjít.“

Ode dveří se znovu ozvaly kroky. Tentokrát přišla zástupkyně sama.

Přitáhla si k nim křeslo na terasu a mávla na kluky, aby zůstali sedět, když projevili ochotu jí pomoci. Uvelebila se vedle nich a Rafan s údivem pozoroval tulíka, jak hned přiběhl, vyskočil k ní a usadil se jí na rameni. Tohle si zatím u žádného z učitelů nedovolil. Diana Rena na něj zašilhala a usmála se.

„Takže to podstatné je zařízeno,“ otočila se na Hanku, „než se nám podaří vyřešit situaci tvého malého dračího sirotka, budeš s Rafaelem bydlet tady v tomto pokoji. Ven s dráčkem budete chodit vždy až poté, co odejdou poslední žáci. Nechci, aby přišel do styku s ostatními dětmi. Jasné?“

„Jasné,“ odpověděli.

„Svatoplukova otce požádám, zda by svému synovi umožnil během několika příštích týdnů prodloužený pobyt ve škole, aby tě mohl učit. Doufám, že nebude mít námitky.“

„Pokud se nedoslechne o drakovi, tak snad ne,“ řekl Sváťa nejistě. „On totiž draky nesnáší.“

„Aha. Dobře. Vyhnu se zmínce o dracích,“ zajiskřilo v očích zástupkyně světélko humoru.

„Rafaeli, ty na tento víkend odejdeš domů a v neděli večer sem vezmeš všechny vaše věci. Přiveď s sebou i vašeho poručníka, ráda bych si s ním promluvila.“

„Neboj se, Hanko, tak úplně sama tu nebudeš. V sobotu přijde tvého svěřence zkontrolovat Sidi. Mimochodem, měla velikou radost, když jsem jí líčila, co se tu přihodilo. Ostatní věci tady určitě znáte, tak doufám, že nedojde k žádným zmatkům. Chcete se ještě na něco zeptat?“

Děti jen zavrtěly hlavou. Diana Rena sundala tulíka z ramene, podrbala ho a podala tvorečka Rafanovi. Pak vstala, usmála se na ně a odešla.

Tulík se odrazil a skočil do vedlejšího křesla dráčkovi přímo na hlavu. Jako obvykle chtěl svým rychlým manévrem zmizet, ale dráček po něm chňapl a chytil ho za ocásek, až Plavík překvapením vykvikl. Hanka chtěla zasáhnout, ale to už Drobek sám od sebe uvolnil sevření a tulíka pustil. Ten si okamžitě začal olizovat pomuchlanou srst a vrhal po dráčkovi vyčítavé pohledy.

„To je překvápko, někdo byl taky jednou rychlejší než ty,“ smál se Rafan Plavíkovi. Vtom se na hodinkách chlapců objevilo upozornění, že je čas se dostavit na hřiště.

„Panebože tělocvik!“ chytil se za hlavu Rafan.

„Jdeme si zaběhat, ne?“ znechuceně se zvedl Sváťa. I on usoudil, že běhání bude lepší, než se celou hodinu dívat na Huga Stara.

„Nevíš, jak se tu dá chodit za školu?“ zeptal se s útrpným výrazem Rafan, až se Hanka musela zasmát.

Opět zůstala s dráčkem sama. Po chvíli slezl z jejího klína a šel dojíst ryby na tácu.

Po vyučování jí kluci donesli učebnice a Sváťa vyrazil k domovu. Rafan odešel do jídelny objednat jídlo na pokoj. Přemýšlel, jak se asi objednává pokrm pro draka, ale to už nejspíš zařídila přímo zástupkyně ředitele.

Hanka si na noc ustlala na zemi, aby nehrozilo, že z postele spadne ona nebo Drobek. Další den už začal fungovat její nový vyučovací systém. Zjistila, že bude nejlepší, když si před tím, než přijdou kluci, přečte co nejvíc informací v učebnici, aby neztráceli čas nepodstatnými věcmi a mohli se věnovat hlavně praktickému užití magie a úkolům. Několik dní trvalo, než našli nejlepší způsob, jak se s učením Hanky vypořádat. Diana Rena ale ocenila jejich úsilí a pochválila je.

Dráček se pomalu osměloval a neskákal už při každém příchodu kluků Hance do náruče. Taky si začal hrát s tulíkem a oba pak lítali po celém pokoji v naprosto neuvěřitelné rychlosti. Konečně našel Plavík někoho, kdo měl stejně hbité reflexy jako on.

Týden utekl jako voda a v pátek večer Hanka osaměla. Poté, co odešli poslední žáci, rozhodla se vzít Drobka poprvé na procházku ven. Odnesla ho v náručí až na břeh řeky. Když se tu posadila do trávy, položila dráčka vedle sebe. Viděla, jak je z té změny režimu nervózní. Hančina nehybnost ho ale po chvíli uklidnila a začal zkoumat břeh. Stále se ohlížel a kontroloval, jestli mu zase neuteče. Mezi travinami u vody ulovil velkého brouka a s velkým mlaskáním ho snědl. Dívka jen doufala, že si zase nepřijde otřít čumák do jejího trika.

„Drobku,“ zavolala na něj, zdvihla se a pomalu se vydala podél břehu. Byla zvědavá, jaký pohyb zvolí dráček, aby jí stačil. Nejdřív se snažil cupitat, ale pak zmizel a objevil se kousek před ní. Zkontroloval, jestli pokračuje v chůzi a stejným systémem se pohyboval během celé procházky. Zdálo se, že necítí potřebu ani běhat, ani létat. Přemisťování pro něj asi bylo nejpohodlnější. Hanka zpátky do pokoje nespěchala, byla ráda, že je konečně venku, kde fouká vítr a roznáší kolem dokola typický pach řeky.

„Plame,“ zkusila oslovit svého dračího přítele.

„Vždy k službám,“ odpověděl škádlivě, „jakpak se má náš dračí plamínek?“

„Ty víš, že za mnou přišel?“

„Ten záblesk ve tvé mysli prostě nešlo přehlédnout. Hrozně jsem se polekal, že se ti něco stalo.“

„Nikdo nechápe, jak mě tu mohl najít.“

„Víš, co si myslím, Hanko? Že tvoji stopu zachytil už ve chvíli, kdy jsme končili náš minulý rozhovor. Zdálo se mi, že jsem zahlédl ten jeho plamínek, který nám předvedl už předtím.“

„Ať je to jak je to, jsem ráda, že se neztratil.“

„Podívej, už se k nám zase připojil,“ řekl Plam a opravdu. Spolu s jejich komunikačními krystaly plápolal v jejich myslích plamínek jako od svíčky.

„Zdá se, že je šikovný a zvědavý. Nemohu se dočkat, až se vrátí Ferinová a poví nám, co o nich zjistila.“

„Její návrat ale může znamenat, že se budeš muset s dráčkem rozloučit. Říkala přece, že se pokusí najít jeho příbuzné,“ opatrně připomněl Plam Hance, že o svého chráněnce pravděpodobně přijde.

„Já vím. Bude se mi po něm sice stýskat, ale nebudu se bát, že je někde sám a nešťastný. Tohle je něco jiného, než když utekl.“

„No, já jen, abys pak zase nebyla smutná a zoufalá.“

„Mám tě ráda, Plame. Chtěla bych, abys tu byl s námi.“

„Chtěl bych totéž.“

Drak jí foukl do vlasů a plamínek v jejich myslích se zatřepotal, když ukončovali spojení.

Hanka se ohlédla na Drobka. Přiběhl k ní a natáhl se, aby ho vzala do náruče. Pak zvedl hlavu a foukl do jejích vlasů. Dívka se mu udiveně podívala do očí a přemýšlela o tom, nakolik jim tenhle záhadný mrňous rozuměl.

Pomalu se vrátili do pokoje a báječně se spolu vyspali.

Druhý den se ve škole objevila nejen Sidi, ale i její bratr Nik a přítel Giro. Překvapeně zjistila, že Nikovi kráčí po boku kvanter. Že by to byl ten, kterého tenkrát Sidi zachránila, když hrozilo, že vedle ostatních mláďat nepřežije? Hanka nadšeně sledovala malou štíhlou, ladně se pohybující šelmu. Na jejím těle se automaticky objevovaly mimikry, ale trochu se zpožděním, takže ji tu bylo docela snadné sledovat.

„Líbí se ti moje Junis?“ usmál se na dívku Nik. „Chceš se s ní seznámit?“

Hanka se naklonila nad samicí kvantera a dráček s protestujícím prsknutím zmizel. On se rozhodně s žádnou šelmou seznamovat nechtěl. Nik Junis podržel a Hanka si ji pohladila. Kvanteřice ji očichala a olízla jí ruku neuvěřitelně drsným jazykem.

„Neboj se jí,“ řekl Nik, „ona je moc hodná, ještě nikdy se po nikom ani neohnala packou.“

Protože bylo stále ještě krásné teplé počasí, usedli společně do trávy v zahradě. Diana Rena jim vlastnoručně přinesla občerstvení a na chvilku se s nimi také posadila. Sidi prohlédla dráčka a konstatovala, že je zdravý a nezdá se, že by mu něco chybělo.

„Kouká se na tebe nějak nedůvěřivě,“ smál se Giro, když Sidi skončila s prohlídkou.

„Ani se mu nedivím. Minule jsem byla u toho, když Hanka zmizela, takže jsem v jeho očích krajně podezřelá,“ zasmála se léčitelka spolu s ním.

Dlouho si povídali a pak se šli projít k řece. Kvanteřice Junis se připojila k Sidi a Drobek jim předvedl svou přemisťovací techniku, čímž vyvolal další diskusi o svých schopnostech.

Po obědě se vydali na procházku k louce jednorožců. Hanka překvapeně zjistila, že tu na ně čeká Nik a má s sebou dvě školní prkna.

„Slyšel jsem, že máš ráda supervolon, tak mi Diana Rena půjčila klíč od skladu. Nechceš si se mnou chvíli zalítat?“

„To by bylo báječné,“ nadšeně souhlasila Hanka, ale pak se zaraženě ohlédla, „jenom jestli mě Drobek nechá.“

„Budeme se držet při zemi, aby na tebe viděl,“ usmál se Nik a Hanku z toho jeho úsměvu až polilo horko. Rychle se sklonila k prknu, aby zakryla rudnoucí tváře.

Pomalu na prknech obletěli Sidi a Gira. Dráček zneklidněl. Několikrát se přemístil, ale Hanka už byla s prknem vždycky někde jinde. Konečně u něj viděli, že dovede používat i křídla, když se ocitl ve vzduchu bez opory. Najednou se jí zhmotnil přímo v náručí a vyhodil ji z rovnováhy. Ale Nik, který letěl těsně vedle ní, se natáhl a podepřel ji. Hanka to díky tomu vyrovnala a nabrala zvolna rychlost. Jednou rukou podpírala Drobka a doufala, že zůstane v klidu. Obletěla dokola louku jednorožců a s úsměvem pozorovala, že se Nik drží vedle ní. V té chvíli se cítila velice šťastná. Pak na ně ale Sidi zamávala, aby skončili. Nik se ujal prken, aby je odnesl.

„Víš, kam se dávají?“

„Jasně. Taky jsem tu před časem studoval.“

„Takový krásný den,“ řekla Sidi, když se loučili, „skoro jsem měla pocit, že jsme na dovolené.“

„Opatruj ho, ale snaž se ho moc nerozmazlovat,“ potřásl dívce rukou Giro.

„Rád jsem tě viděl,“ řekl Nik a Hanka se na něj zářivě usmála. Nemohla si pomoct. I když si v duchu opakovala Sidino upozornění, že všechny holky považuje za slepice, nepomáhalo to. Byl milý, hezký a Hanka se vedle něj cítila moc dobře.

V neděli večer přivedl Rafan Zachariáše. Trpaslík si prohlédl draka a kroutil hlavou.

„O něčem takovém jsem v životě neslyšel. Jsem zvědav, co ta vaše profesorka zjistí.“

„Na to jsme taky zvědaví,“ kývla Hanka.

„No nic, nebudu vám tady zaclánět. Mějte se tu fajn a nezapomeňte, že na vás, až tohle skončí, čeká u mě na zahradě domeček. Sice menší,“ rozhlédl se trpaslík kriticky po jejich současném pokoji, „ale rozhodně útulnější.“

„Díky,“ usmála se Hanka a její kamarád šel Zachariáše vyprovodit alespoň k východu.

Za dva dny se Hance ozval její dračí přítel Plam. Už při navazování kontaktu cítila jeho neklidné rozpoložení.

„Máš nějaké potíže?“ zeptala se ho.

„Nevím, jestli se tomu dá říkat potíže. Je to spíš takový zvláštní nepříjemný pocit. Můj bratr Zuřivý dráp se rozhodl opustit rodinu i hnízdo. Všem oznámil, že od nás odchází a nemá v úmyslu se vrátit.“

„A kam jde?“

„Prý hledat temný pramen.“

„Nerozumím. Co to znamená?“

„Taky jsem nevěděl. Ptal jsem se matky a ta řekla, že je to nejspíš jen taková výmluva, aby vypadal důležitě. Kdyby to myslel vážně, tak by to znamenalo, že je namyšlený hlupák. Nikdo s kapkou rozumu by nešel za vidinou staré legendy.“

„Legendy?“

„Šel jsem pátrat do archivu, o čem ta legenda je. Svého bratra znám a myslím si, že opravdu vyrazil hledat temný pramen. On to tu totiž poslední dobou neměl snadné.“

„Nechceš doufám, abych ho litovala.“

„To ne, vždyť ani já se s ním od návratu z Poluty nestýkal. Jenže jak tam přišel o oko, začali se na něj u nás dívat jako na postiženého. A věř mi, že draci postižené příliš nemilují.“

„Dobře mu tak.“

„Chtěl se začlenit mezi pátrače, ale nevzali ho, zkoušel se uchytit v praktické akrobacii, ale nebyl dost dobrý. On, který byl předtím leteckou jedničkou, se teď bez oka zařadil mezi průměr.“

„Bez oka se nedá létat?“

„Což o to, létat umí dobře, ale už nemá ten přesný odhad vzdálenosti a musí dávat větší pozor při obratech. Už to zkrátka není ono.“

„Může si za to sám.“

„To ano. Ale chápu, že neunesl ztrátu hrdosti a nechce se smířit s podřadným postavením v naší společnosti.“

„A kam se to vlastně vydal? Co jsi objevil v archivech?“

„Není toho mnoho. Dalo mi dost práce, než jsem našel aspoň krátkou zmínku. Píše se tu: hluboko v masivu za jeskyněmi předků se nachází Dóm temného pramene. Chrání ho duchové dračích předků a tunely, které vysají ze živých dech. Jen jeden ze sta dokáže projít až k prameni a jen jeden ze sta, kteří prošli, přežije doušek z temného pramene. Teprve pak má naději studovat prastará kouzla, vytesaná do skály Dómu, a stát se temným vyznavačem. Postupně se může stát nejmocnějším z mocných, kterému se nedokáže postavit žádný jedinec. Šanci proti nejmocnějšímu z mocných má jen skupina nejzdatnějších kouzelníků.“

„Páni, to chápu, že se to zdálo Zuřivému drápovi zajímavé.“

„Ostatní tvrdí, že možná má šanci podobné místo najít, ale nemá šanci to přežít.“

„Jen aby!“

„Také z toho mám nepříjemné mrazení v konečku ocasu.“

„Víš co, Plame, pojď raději mlvit o něčem příjemnějším.“

„Jsem pro. Jak se má tvůj maličký svěřenec?“

Ještě chvíli si povídali o dráčkovi, o škole, o kamarádech a hned jim bylo lépe na duši.

Další dva týdny uběhly velice rychle. V kolotoči učení a společně stráveného času měli pocit, že to tak zůstane celý rok. Ale nezůstalo.

Profesorka Ferinová se vrátila. Jako první o tom věděli Pohromakovi a ti to pak jako novinku rozšířili po celé škole. Divné ale bylo, že se profesorka zatím ve škole neobjevila.

*****

Malá dračice a sivian

Zase tu byl pátek a všichni zmizeli domů. Hanka s Rafanem osaměli a přemýšleli, zdali už jsou opravdu všichni pryč a jestli mohou konečně vyrazit na procházku. Drobek v pokoji vyváděl s tulíkem tak, že se báli, aby se v divoké hře o něco nezranili. Když tropili největší randál, vstoupila do místnosti Diana Rena. Jen tak tak stačila uhnout, aby ji při honičce nepřeválcovali. Hanka s Rafanem vystartovali, aby ulovili a umravnili své svěřence. Pak se postavili před zástupkyni a zvědavě čekali, co jim chce.

„Pojďte se mnou,“ řekla a vedla je ven. Zamířila přes dvůr do zahrady.

„Profesorka Ferinová,“ zaradovala se Hanka, když poznala osobu, která tu na ně čekala.

Jejich učitelka se usmála a udělala krok stranou. Za ní stál pískově zbarvený drak, ale byl poněkud větší než Drobek. Jeho hlava sahala profesorce až k hrudi.

„Dovolte, abych vám představila Silasientu,“ řekla Ferinová, „pokud se všechno stalo tak, jak předpokládáme, je to matka našeho malého.“

Hanka skoro nevěřila vlastním očím. Stála tu před ní dospělá dračice s inteligentním pohledem a měla neuvěřitelné dlouhé a husté řasy. Konec ocasu se jí lehce pohyboval ze strany na stranu, možná i ona byla trochu nervózní. Pomalu položila svého dráčka na zem a dál pozorovala dračici. Ta zvolna kráčela blíž a blíž a nemohla z mláděte spustit zrak. Když už byla skoro u něj, přemístil se Drobek do Hančiny náruče. Dračice se na dívku vyčítavě podívala smutnýma očima.

Hanka začala Drobkovi pomalu domlouvat v drakonštině. Silasienta naklonila hlavu a pozorovala dívku, jak mluví. Hanka znovu položila dráčka na zem a postrčila ho blíž k dračici. Drobek ale jevil spíš snahu couvat, než se seznamovat s tvorem, který se tu objevil.

„Omlouvám se,“ řekla Hanka drakonsky, „asi bude potřebovat trochu času, aby si zvykl. Ještě neměl šanci se u nás potkat s drakem. Nevím, jak mu vysvětlit, že jste jeho matka.“

„Jsem šťastná, že můj syn žije, ale jsem smutná, že jsem nebyla u jeho narození. Jsem ti vděčná, má sivian.“

Hanka se v rozpacích podívala na Ferinovou, protože netušila, co to oslovení znamená. Její profesorka se s porozuměním usmála.

„Silasienta tě tituluje jako chůvu,“ vysvětlila dívce.

„A co teď bude?“

„Zítra ráno se má v amfiteátru sejít pár přátel, kteří pracují na tom, aby se věci kolem tohoto případu co nejdříve a co nejlépe urovnaly. Tam se dozvíte všechno, co jsem zatím zjistila a co se pravděpodobně přihodilo, než se dráček dostal k tobě. Bude si teď muset zvyknout na svou matku, aby se s ní mohl vrátit zpátky do jejich hnízda, kam patří. Asi to bude chvíli trvat a my potřebujeme vymyslet, jak to udělat, aby mohli ti dva být co nejvíc spolu.“

„A nevadilo by Silasientě bydlet u nás v pokoji? To by bylo nejjednodušší,“ navrhla dívka tiše Ferinové, „místa je tam dost, Drobek už si tam zvykl, chová se tam naprosto uvolněně a tulík je specialista na to, jak odstranit vzájemné zábrany.“

„Já nevím,“ odpověděla stejně tiše Ferinová, „ona je vážená dospělá osobnost, nejsem si jistá, jestli by jí to nepřipadalo ponižující…“

„Ale vůbec ne,“ otočila se dračice k profesorce a Hanka si uvědomila, že musí mít vynikající sluch a navíc naprosto bez problémů mluví jejich řečí, „sivian má vynikající nápad. Pokud má přítomnost nebude vadit jim, ráda s nimi budu sdílet pokoj. Jsem si vědoma i nepříznivých okolností, kterým musíte čelit. Nechci tu působit žádné problémy a budu se zdržovat uvnitř, aby má přítomnost nevyděsila žáky a jejich rodiče.“

No nazdar, to bude zajímavé soužití, pomyslel si Rafan, který stál opodál a velice pozorně sledoval vývoj celé situace.

„Vážím si vaší moudrosti a zároveň se omlouvám,“ vložila se do hovoru Diana Rena, „jindy by mi bylo velkou ctí vás přivítat jako váženého oficiálního hosta. Není pro mé svědomí lehké souhlasit s vaším návrhem, ale uznávám, že nám v současné neklidné situaci nic jiného nezbývá.“

„Prosím, neomlouvejte se. U nás říkáme, že vina a hrdinství jsou nepřenosné. Nevidím důvod, proč byste se měla omlouvat právě vy. Udělali jste všechno pro to, abyste nám vrátili ztracené mládě a já to velice oceňuji. Špatně bych se vám odvděčila, kdyby tu měl kvůli mé přítomnosti vzniknout nějaký konflikt.“

„Zařídím v pokoji pro Silasientu vše potřebné,“ řekla Ferinová a pak se otočila k dětem, „dám vám zítra vědět, až bude čas se sejít v amfiteátru.“

Zástupkyně je pomalu vedla ke škole. Ukazovala dračici, co kde mají, a vysvětlovala, jak to na škole chodí. Než dorazili do pokoje, bylo tam pro návštěvu už všechno připravené. Ukázalo se, že i Drobkova matka miluje ryby a k tomu dostala i velké množství ovoce.

Hanka s Rafanem byli zpočátku rozpačití a měli obavu, aby se nedopustili nějakého prohřešku proti slušnosti, ale tulík si takové starosti nedělal. Sotva se dračice najedla, uložila se na připravenou matraci. Tulík se zvědavě přišel podívat blíž a Drobek ho následoval. Rafan chtěl Plavíka napomenout, ale než se k tomu dostal, dráčkova matka na něj zamrkala a zavrtěla hlavou. Drobek s tulíkem se zase začali honit, a když nikdo nic nenamítal, brzo přestali brát ohled na své okolí. Matka pozorovala dráčka se zřejmým zalíbením.

Nakonec se uklidnila i Hanka a posadila se ke knize pohádek z dračího světa, kterou jim před několika dny koupil Sváťa. Sotva to Drobek zjistil, přestal jevit zájem o honičku a vnutil se dívce na klín.

Hanka četla zpěvavou drakonštinou a všichni v pokoji tiše poslouchali. Když příběh skončil, dráček automaticky zalehl na deku u Hančiny matrace. Postupně se uložili ke spánku i ostatní a popřáli si dobrou noc.

Ráno Hanku probudil zvuk tekoucí sprchy. Ohlédla se po Rafanovi, ale ten byl stále ještě v posteli. Zato dračice tu nebyla, takže to zřejmě byla ona, kdo vychutnával komfort tekoucí vody.

Hanka se polekala, jestli v Drobkově výchově nezanedbala nějaké hygienické návyky. Pak nad tím ale mávla rukou a usoudila, že teď už si v tom udělá pořádek jeho matka. Jindy by se ještě na chvilku otočila do peřin, ale dnes jí to nepřipadalo vhodné. Raději vstala a šla vyzvednout ze skřínky snídani pro všechny přítomné. Rafan se také probudil a zíval na celé kolo. Když ale z koupelny vyšla dračice, sklapl a začal se tvářit čile. Hanka položila Drobkův tác hned vedle jídla jeho matky a musela se usmát, když si všimla, jak dráček zhltnul svůj příděl a ještě šilhá po matčině snídani. Silasienta mu beze slova přistrčila několik druhů ovoce, ke kterému dráček nedůvěřivě čichal. Pak se osmělil a ovoce snědl. Po snídani byl zvyklý znovu se natáhnout na deku a dřímat, protože se Hanka učila a potřebovala k tomu klid. Dnes se ale žádné odpočívání nekonalo, protože profesorka Ferinová právě svolávala schůzku v amfiteátru.

Bylo tu víc lidí, než čekali. Dorazila i Sidi, pan Mojerana a nechyběl ani zamračený Pohromak. Na jedné straně seděli někteří zdejší učitelé a spolu s nimi i další lidé, které děti neznaly.

„Proč nezačnou? To se ještě na někoho čeká?“ nemohla se dočkat Hanka.

Pak najednou Rafanův tulík seskočil a vyrazil pryč. Udiveně se ohlédli, kam to utíká, a spatřili staříka s Demitkou. I jeho tulík nadšeně seskočil a začal dovádět s Plavíkem. Muž je ale rychle uklidnil a oba tvorečkové se spořádaně vrátili na svá místa.

„No ne,“ zvedl Rafan tulíka a udiveně vrtěl hlavou.

„Výborně,“ řekla nahlas Diana Rena, „vítám mezi námi ctihodného Demita a myslím, že už dorazili všichni pozvaní, takže můžeme začít. Jak jistě víte, tady Felicie Ferinová se v minulých týdnech vypravila na Souostroví delfína, aby získala informace o podivných okolnostech, díky kterým se u nás objevilo mládě draka z této vzdálené země. Myslím, že její informace jsou natolik zajímavé, že byste je měli slyšet, abyste si udělali obrázek, co se pravděpodobně přihodilo. Nyní předávám slovo Felicii.“

„Dovolte, abych vás tu přivítala a zároveň vám poděkovala za podporu,“ řekla profesorka, prohrábla si svůj krátký ohnivý sestřih vlasů a ukázala na Drobkovu matku, „zároveň bych chtěla přivítat a představit vám dráčkovu matku Silasientu.“

Mezi lidmi zašuměl vzrušený hovor, ale rychle ustal, aby náhodou nepřeslechli, co bude dál.

„Ale abych to vzala od začátku. Na ostrovy jsem přijela relativně bez problémů. Daleko horší bylo navázat kontakt se zdejší komunitou draků. Nebylo vůbec snadné je najít. Jsou velice plaší a před lidmi se pečlivě skrývají. Pak jsem se ale seznámila se zvyky na ostrovech, a hned mi bylo jasné, že k tomu tajnůstkářství mají dobrý důvod. Asi bude lepší, když vám o těch zvycích poví sama Silasienta, abych něco nezkreslila.“

Dračice přikývla a postavila se vedle profesorky.

„Jak asi víte, mívají dospívající lidé v různých zemích různé rituály, aby ukázali, jak jsou schopní a zdatní. U nás na ostrovech prokazují svou zdatnost tím, že unesou dračí vejce i s jeho opatrovníkem.“

„To snad není možné, to je hrůza,“ zaznělo šeptání kolem.

„Víte, ono není snadné zmocnit se našeho vejce. Jsme velice rychlí a přemisťování je naší druhou přirozeností. Mladík musí být šikovný a vynalézavý, aby se k nám dokázal přiblížit. Pokud to zvládne, musí být neuvěřitelně rychlý, aby k vejci přilepil magnetovec dřív, než mu opatrovník s vejcem zmizí. Magnetovec je pro nás něco jako závaží. Vysává nám sílu a magii. Pokud je přilepen k vejci, nedokážeme toto vejce přemístit pryč. Pak už mladíkovi stačí, aby odnesl svou kořist někam do úkrytu. Opatrovník ho bude dobrovolně následovat, aby dohlédl na bezpečnost nenarozeného mláděte.“

„A proč to vejce nebrání? Mohl by přece vyvolat poplach a vy byste vetřelce zahnali…“

„Já vám to vysvětlím. Pro nás je nejdůležitější, aby se nic nestalo mláděti, proto se konfliktu snažíme vyhnout. I mladík musí maximálně dbát o to, aby zůstalo vejce nepoškozené, jinak by neuspěl. Zanese tedy uloupené vejce k sobě do úkrytu. Poté většinou opatrovníka požádá o nějakou službu. Obvykle to bývá něco takového, jako ukrást jeho otci nebo náčelníkovi nějaký cenný předmět, nebo uloupit milované dívce prsten nebo náušnici. Když mu opatrovník tento předmět přinese, uvolní mladík z vejce magnetovec a dovolí opatrovníkovi, aby si vejce zase odnesl do bezpečí. Je to takový zažitý rituál, takže obě strany vlastně hrají jakousi předem stanovenou hru. Nedá se říct, že bychom z té hry byli nějak nadšení, ale když už se něco takového stane, splníme to, o co nás únosce požádá, a pak se pokusíme vejce lépe schovat.“

„Něco takového se stalo i v tomto případě?“

„Ano. Opatrovníkem vejce byla v té chvíli má sestra. Byla unesena i s vejcem, tak jsme si mysleli, že všechno proběhne jako obvykle a ona se do týdne vrátí. Bohužel se tak nestalo. Po dvou týdnech už jsme měli vážné obavy a začali hledat stopy. Nebylo to snadné, ale nakonec jsme mladíka, který vejce ukradl, našli. On nám ale sdělil, že vejce daroval někomu, kdo ho potřeboval víc, než on. Ten člověk bohužel nepocházel z ostrovů. Byl to obchodník, který k nám každé léto přijížděl na velké lodi. V okamžiku, kdy jsme zjistili, že získal naše vejce a mou sestru, byla už jeho loď pryč a nikdo na ostrovech nevěděl, kde ho hledat. Netuším, co provedl s naší sestrou, že se nechala odvézt z ostrova, byli jsme z toho všichni velice smutní.“

„Domníváte se, že vaše sestra splnila vše, co po ní únosce chtěl?“

„Dokud měl v moci mé vejce, tak určitě.“

„Jak mohl vědět, kdy se vejce vylíhne?“

„Asi se zeptal.“

„A nemohla se nějak bránit?“

„Už jsem vám vysvětlila, jak to u nás chodí. Myslela si, že po splnění úkolu budou volní. Možná jí to únosce i slíbil. Nevím, jak to bylo a co se stalo, toto vše jsou jen spekulace a předpoklady.“

„Mládě nemůže naznačit, co zažilo?“

„Bohužel. Skoro dva roky trvá, než se naučí mluvit a vzpomínky z raného období se vytrácejí. Obávám se, že není schopno vylíčit, co se přihodilo.“

„Souhlasila byste s tím, abychom magicky vyvolali vizuální vzpomínku na okamžik, kdy se narodilo?“

„Co by to pro mého dráčka znamenalo?“

„Znovu by částečně prožil své zrození a my bychom jeho očima viděli totéž, co tenkrát viděl on. Proto se ptáme na váš souhlas. Možná zažil něco hodně nepříjemného a ten zážitek by pro něj mohl být dost stresující.“

„Jestli dovolíte, odpovím vám až za chvíli, musím o tom popřemýšlet.“

„Samozřejmě.“

„Mohu mít ještě takový technický dotaz?“ přihlásil se jeden z učitelů. „Jak je možné, že váš syn dokázal narušit magický štít kolem naší školy? Nedokážeme pochopit, jak to mohl ve svém věku zvládnout a přemístit se zvenku sem dovnitř.“

„Okamžik,“ řekla dračice, sklonila hlavu a soustředila se, „máte velice dobrý štít. Aha, už to vidím. Můj syn ho prorazil! Tomu nemohu uvěřit ani já. Opravdu by toho neměl být schopen… Jestli dovolíte, opravím to, co poškodil.“

Silasienta se celá schoulila a skoro dvě minuty se ani nepohnula. Pak si protáhla křídla a krk.

„Už by to mělo být v pořádku. Asi byl velice zoufalý a byl se svou sivian spojen silněji, než jsem si myslela. Jsem ráda, že průnik vaším štítem přežil. Omlouvám se vám za jeho narušení.“

„Je pro nás poněkud znepokojivé, že to vůbec někdo dokázal. Vašemu synovi to pochopitelně nezazlíváme, neboť jednal v nouzi a ne ve zlém úmyslu.“

Opět zavládl ruch a tiché povídání, jak si všichni mezi sebou vyměňovali dojmy.

„Nyní bych rád požádal pana Pohromaka, jestli by nám stručně neřekl, co je nového v pátrání po ztracených dracích a vejcích,“ požádal mírným hlasem Demit, asi aby dopřál dračici chvíli k oddechu a přemýšlení.

Pohromak se zdvihl a se svým obvyklým zamračeným pohledem sešel dolů a otočil se k přítomným, aby ho všichni lépe slyšeli.

„Co se týče našeho případu, předpokládal jsem, že malý drak sem byl dovezen lodí. Prošel jsem tedy přístavy a spolu se svými lidmi hledal někoho, kdo by si vzpomněl na nějaké cizokrajné zboží, které se tu poslední dobou objevilo. Prověřili jsme množství obchodníků. Podle toho, co jsme o nich zjistili, jsou v podezření dva. Jeden z nich je Fox, který se se svou lodí vrátil z cest krátce před tím, než se černým drakům ztratila ta dvě vejce. Pokud opravdu dovezl draka s vejcem, určitě ho někomu prodal. Bude ale těžké ho donutit k přiznání. Druhý podezřelý obchodník se jmenuje Krazel a právě teď moji lidé zjišťují, zda to mohl, či nemohl být on.“

„Takže vejce černých draků se zatím nepodařilo najít?“

„Zatím selhávají všechny metody hledání. Ani magická ani jiná cesta nevedla k úspěchu. Skoro to vypadá, že za tím vězí zdatný a dobře informovaný kouzelník. Dokonce jsme zatím nezjistili ani to, zda je lidského či jiného rodu.“

„A jak pokračuje hledání uneseného mláděte zelených draků?“

„Spolupráce se zelenými draky dopadla špatně. Myslí si, že snad úmyslně zdržujeme pátrání a odmítli nám sdělovat své poznatky. Prý budou hledat sami bez nás.“

„To mě překvapuje,“ řekl Demit, „se zelenými jsme zatím vždy vycházeli v pohodě. Čím to, že se tak najednou rozhodli nespolupracovat? Neurazil jste je, pane Pohromaku?“

„Nejsem si vědom žádného pochybení, pane. Dělal jsem vše, co bylo v mých silách, abych našel nějaké stopy a souvislosti.“

„Věřím vám. Přesto bych se ale přece jen zkusil s nimi domluvit. Jistě vám nebude vadit, když se toho ujme Felicie Ferinová. Pokud je mi známo, zelení draci si jí po posledním festivalu v Polutě docela váží. Také by bylo záhodno, aby se i oni dozvěděli to, k čemu jsme tu dnes dospěli.“

Pohromak se uklonil a šel si zase sednout. Profesorka Ferinová ale vypadala, že proti dalšímu úkolu hodlá protestovat.

„Milá Felicie,“ pokračoval Demit, „vím, jak moc se zase toužíte vrátit ke svým žákům. Je mi opravdu líto, že musím o tuto službu žádat právě vás, ale nikoho šikovnějšího a vhodnějšího opravdu nemám. Narušení mezidruhových vztahů je vážný problém, a pokud bude tahle situace trvat déle, je naším úkolem udržet vzájemnou komunikaci za každou cenu. Bez ní bychom se mohli dočkat konfliktů, o které nestojí nikdo z nás. Věřím, že mě pochopíte a ujmete se toho poslání.“

Profesorka se chvíli nešťastně dívala na starého muže a pak rezignovaně přikývla.

„Děkuji vám, Felicie,“ kývl a pak se Demit otočil zase k dračici, „pociťuji trochu výčitky svědomí, ale musím se vás zeptat, jak jste se rozmyslela.“

„Souhlasím, abyste vyvolali vzpomínky mého syna. Doufám, že mu tím rozhodnutím příliš neubližuji…“ odpověděla Silasienta a otočila hlavu k Hance, v jejíž náruči si Drobek hověl.

Demit přistoupil k dětem. Z rukávu vyklepal svého tulíka a podal ho Rafanovi: „Pohlídej mi ho, než skončím.“

Pak se otočil k Hance a natáhl ruce. Opatrně mu podala dráčka, který se na dívku tázavě díval. Demit otočil Drobkovu hlavu k sobě a zadíval se mu do očí. Dráček se k němu důvěřivě přitulil. Starý muž se postavil doprostřed kruhové arény a všichni kolem ztichli. Pak se ve vzduchu zachvěl obraz. Zpočátku byl beztvarý a rozmazaný jako chumáč mlhy. Najednou se ozval slabý třesk a objevily se barevné mžitky a skvrny. Vzápětí se zaostřily a ve vzduchu se objevila hlava dračice. Původně písková barva kůže byla překryta černou spečenou vrstvou. K Hančině překvapení se ze vzdušného obrazu ozval i její hlas.

„Jsi krásný, můj maličký,“ zašeptala téměř nezřetelně, „škoda, že tě neuvidím vyrůstat. Teď budeš muset být velice statečný. Dostanu tě pryč z tohoto pekla, ale na nic víc už nemám sílu. Zůstaneš sám. Najdi někoho, kdo ti pomůže, přežij to, prosím, ať tohle mé trápení není zbytečné…“

„A hele,“ ozvala se zezadu za poraněnou dračí tváří skřípavá drakonština, „myslel jsem, že umíráš. A ty se tu zatím v době, kdy tu nejsem, couráš na místa, kde nemáš co dělat! Koukej odsud vypadnout!“

Nad dračí hlavou se na okamžik objevila silueta mužské hlavy v černém klobouku. Ve stejném okamžiku ji zakryla záře mihotavého oválu brány a jakoby zdálky zaslechli poslední slova dračice: „Utíkej, zachraň se, nikomu nevěř!“

Náhle byla v obrazu kolem už jen tráva, stromy a keře.

Vize skončila a Hanka ucítila, jak se jí na klíně objevil dráček a zoufale se tiskl k jejímu tělu. Začala ho tiše drakonsky uklidňovat a hladit.

„Zachránila ho za cenu svého života…“ tiše a velice smutně řekla Silasienta, „moje ubohá sestřičko, dokázala jsi to. Draci o tobě budou zpívat.“

Ještě chvíli bylo kolem ticho, všichni tím vzdávali úctu té, která se obětovala.

„Tvá sestra prokázala velkou statečnost. I my na ni budeme vzpomínat,“ řekl tiše Demit, „A tobě děkuji, žes nám umožnila vidět vzpomínku svého syna.“

„Ale to znamená,“ zvedl se Pohromak, „že za tím vším vězí člověk. Škoda, že mu nebylo vidět do tváře. Možná to byl ten lump, který za všechno může.“

„Je to pravděpodobné,“ souhlasil Demit, „ale jistotu nemáme. Právě tak to mohl být někdo, kdo mu jen pomáhá. Stále je před námi více otázek než odpovědí.“

Pak se opět ujala slova Diana Rena: „Dnes jsme se tedy dozvěděli, jak se k nám dostalo mládě malých draků. Asi se ptáte, co bude dál. Nějakou dobu potrvá, než si opět zvykne na svou matku, takže jsme se rozhodli poskytnout Silasientě dočasný azyl na školních pozemcích. Uvítala bych ale, kdyby se o té skutečnosti mluvilo co nejméně, aby rodiče našich žáků neměli zbytečné obavy. Pokud má ještě někdo z vás dotaz, máte možnost.“

„Neměli bychom o svých poznatcích mluvit i s černými draky?“ dotázala se Sidi.

Demit vstal a otočil se k ní: „S černými draky je to teď složité. Ti, co nám zůstali nakloněni, jsou bohužel v menšině. Ostatní nechtějí poslouchat, co jim říkáme, a zatvrzují se proti lidem víc a víc. Pokud ale vím, ani jejich pátrání není úspěšnější než naše. Pokusím se s nimi promluvit osobně, ale spolupráci od nich čekat nemůžeme.“

„Ještě někdo nějaký dotaz?“ otočila se k zúčastněným Diana Rena.

Lidé kolem si sice šeptali, ale už nikdo se nepřihlásil.

„Končím tedy dnešní poradu a ty, kteří nespěchají, si dovoluji pozvat na oběd do zdejší jídelny.“

Někteří dál seděli a diskutovali, pár lidí se zvedlo a odcházelo a Pohromak jako vždy pospíchal nejvíc.

Rafan pustil Demitku a Plavíka na zem a tulíci se okamžitě začali honit kolem jeho nohou. Drobek je chvilku pozoroval, pak sklouzl z Hančina klína a přidal se k nim. Nejspíš při té vzpomínce žádný výraznější šok neutrpěl. Dovádějící trojice na sebe okamžitě připoutala pozornost. Stařík se postavil vedle dětí a také je s úsměvem pozoroval.

„Mohu se na něco zeptat?“ obrátila se na něj nesměle Hanka.

„Ale jistě. Ptej se.“

„Existuje kouzlo, kterým se dá vrátit ztracená paměť?“

„Pokud tu paměť někdo magicky zablokoval, tak ano. Jestliže má ztráta paměti jinou příčinu, je to problematické a závisí to na okolnostech.“

„Aha. Je to složitější, než jsem si myslela. Díky za odpověď.“

„A jak to jde s dráčkem?“

„Je moc milý. Jen mu někdy schází pohyb a pak s ním není k vydržení. Bude se mi po něm stýskat, až odejde s matkou domů.“

„Jen se neboj, ještě si ho nějaký čas užiješ,“ řekl Demit, „počasí nedovolí drakům plout domů dřív než na jaře nebo v létě. Do té doby budou muset zůstat u nás.“

„Půjdete s námi na oběd?“ zeptal se Rafan a koutkem oka zaznamenal, že jejich rozdovádění společníci zmizeli z dohledu.

„Rád bych, ale povinnosti mě volají jinam. Jen jsem chtěl Demitce dopřát chvilku rozptýlení. To víš, se mnou si moc legrace neužije.“

„Asi bychom měli jít za nimi,“ ohlédla se Hanka, kam že se jejich svěřenci zatoulali.

Pomalu vyšli do zahrady a Silasienta se k nim připojila. Nějakým záhadným způsobem přesně znala směr, kterým malí uličníci odběhli.

Když se Hance v rukou zhmotnil dráček, ani už ji jeho manévr nijak zvlášť nepřekvapil. Jen tulíci se dál schovávali někde v trávě či křoví.

„Však oni nás včas najdou,“ mávl rukou Demit a zamířil k východu ze školy. Měl pravdu. Než se tam dostali, přiběhli oba tulíci a po nohavicích vyšplhali ke svým pánům. Zářili radostí. Staříka jejich radost viditelně potěšila. Pak se rozloučil a zmizel.

Pomalu se otočili a vydali se k jídelně. Silasienta měla obavu, zda je vhodné, aby chodila do lidského stravovacího prostoru, ale Hanka ji ujistila, že tím nic nezkazí a že by je měla doprovázet všude, aby se seznámila s prostorami školy. Když profesorka Ferinová zahlédla dračici v jejich společnosti, hned pro ni přichystala velkou podušku s nízkým stolkem a za malou chvíli už měla dračice k dispozici maso, ovoce i zeleninu. Silasienta vypadala velice spokojeně a Hanka vedle ní posadila Drobka, aby si také mohl vybrat z nabízených potravin. Pak došla pro tác a vybrala si jídlo i pro sebe. Usadila se vedle dráčka a koutkem oka pozorovala, jak mu chutná a jak je spokojený. Dračice mu přistrkovala malá sousta masa a ovoce. Líbilo se jí, jak dráček způsobně bere nabízené kousky a žvýká.

Do jídelny dorazila i Sidi, vybrala si jídlo a zamířila s tácem k Hance a Rafanovi. Podrbala tulíka a usmála se na děti.

„Pozdravuje vás pan Mojerana, bohužel spěchal domů a neměl možnost se zdržet. A co vy, jak jde malému seznamování?“

„Zdá se, že dobře,“ mrkla Hanka dolů na dráčka.

„A co Sváťa? Nemrzí ho, že tu nemůže být s vámi?“

„Trochu ano, ale on si to ve všední dny vynahradí. Pomáhá nám opravdu hodně.“

„Doufám, že se během příštích školních prázdnin vypravíte zase k nám do útulku. Už jsme si zvykli aspoň na týden s vámi počítat.“

„Prázdniny jsou ještě daleko, ale pokud to půjde, tak určitě,“ souhlasila Hanka a Rafan jen přikývl.

Po obědě se všichni návštěvníci rozešli a ve škole zůstala jen Diana Rena, Ferinová a oni s dráčkem a jeho matkou.

Konečně byl klid a děti mohly bez rizika dovolit dráčkovi a tulíkovi, aby se venku vydováděli podle svého, a nemusely se bát, že je někdo uvidí. Nakonec se na břehu řeky postupně sešli všichni – děti, draci i obě učitelky. Ty si hned začaly povídat se Silasientou, zatímco Hanka a Rafan si po krátkém dohadování došli pro prkna a šli si na chvíli zasportovat. Tentokrát se už Drobek nebál a nechal dívku létat na supervolonovém prkně bez problémů.

Večer před spaním Hanka zkontaktovala Plama, aby jemu i Sváťovi vylíčila, co je nového. Naštěstí ani jeden z nich ještě nespal a oba zvědavě naslouchali vyprávění své kamarádky.

„Takže se to Ferinové podařilo? To je paráda,“ radoval se Sváťa.

„Tyhle informace by ale měly zůstat důvěrné,“ upozornila je Hanka.

„Můžeš se spolehnout,“ ujistil ji Plam, „tady u nás je poněkud napjatá atmosféra. Přistěhovalo se k nám několik dračích rodin z okolí, protože mají obavu o bezpečí svých blízkých. Dokonce i Jitřenka se svým bratrem Hurikánem je tady. Požádala mě, abych na něj dával pozor, protože navzdory své poslední nepříjemné zkušenosti se pořád rád toulá. Takže mám o zábavu postaráno.“

„Buď opatrný,“ napomenula ho Hanka, „ten, co ohrožuje draky, bude asi dost nebezpečný a schopný kouzelník. Na tom se shodují všichni, kteří po něm jdou.“

„Neboj se, sestřičko, dám na sebe pozor… A hele! Už tu zase máme našeho zvědavého plamínka.“

„No jo, a já bláhová si myslela, že už usnul.“

„A co je tohle?“ vyjekl najednou Sváťa a málem vypadl z kontaktu. Vedle plamínku se objevila ohnivá koule a zářila oslňujícím jasem.

„Neboj se,“ řekl mu Plam, „to je matka toho malého.“

Hanka se podivila, jak to mohl drak poznat, ale pak si vzpomněla, že by mohla zkusit svůj magický zrak a díky němu i ona uviděla uvnitř plamenů známý dračí obličej.

„Sivian, ty umíš použít dračí kontakt?“ podivila se Silasienta.

„Ano,“ odpověděla Hanka, která si uvědomila, že před Drobkovou matkou nemá cenu zatajovat skutečnost, „právě díky tomu si mohu povídat se svým dračím bratrem a přítelem. Dovolte, abych vás aspoň takto na dálku představila. Tohle je Zuřivý plamen, černý drak, a toto je Silasienta ze Souostroví delfína a matka mého malého chráněnce.“

„Jsem rád, že poznávám matku našeho malého plamínka.“

„Jsem velice překvapena a také mě těší. Ani nevíte, jak moc. Dokonce jste mému malému našel jméno. Plamínek. To se mi líbí. Budete kmotrem mého syna?“

„Kmotrem? Abych se přiznal, tak nevím, co to je.“

„Kmotrem u nás musí být drak a dává dítěti jméno a své požehnání. Moc by mě potěšilo, kdyby byl kmotrem mého syna černý drak. Považovala bych to za čest.“

„Ale já se nemohu ukázat u vás osobně.“

Hanka opatrně zkontaktovala i Rafana a přibrala ho do party, aby nepřišel o tak zajímavou diskusi.

„Chápu. Ale to naprosto nevadí. Kmotrem můžete být i na dálku. Pokud ovšem chcete.“

„Dobrá,“ souhlasil Plam, „pokusím se o to. Křtím tě, náš malý dračí kamaráde, jménem Plamínek a prosím vyšší mocnosti našeho bytí, aby ti do vínku dali vše, co budeš potřebovat ke šťastnému a spokojenému životu. Za svědky tohoto požehnání si beru svou sestřičku Hanku a bratry Rafa a Sváťu. Společně ti teď, Plamínku, žehnáme.“

„Děkuji, to bylo krásné,“ řekla dojatě dračice a všichni pocítili její teplý dotyk. I malý Plamínek se všech postupně dotkl a nadšeně přijímal jejich pohlazení.

„Dobrou noc,“ popřáli si navzájem a ukončili kontakt.

Během dalšího týdne se komunikace dračice a jejího syna zlepšovala každým okamžikem. Hanka z toho měla radost, i když si na druhou stranu uvědomovala, že tím svého malého chráněnce pomalu ztrácí. Po večerech dračice dětem vyprávěla o svém domově v Souostroví delfína, o tom, jak tam žijí, jaké jsou jejich zvyky. Plamínka začala učit první slůvka a dohlížela na pravidelnou hygienu. Dráček se naučil poslouchat, a i když se stále chodil mazlit k Hance, začal se obracet i na mámu.

Hanka teď měla mnohem více klidu, když po vyučování dorazil Rafan a Sváťa a začali se společně učit. Dvakrát týdně docházela do jejich pokoje Diana Rena a probírala s Hankou látku, kterou nepochopila nebo k ní měla nějaké dotazy. Vzhledem k okolnostem se pak s dívkou domluvila, že Hanka zkusí v následujícím období docházet denně aspoň na jednu školní hodinu.

Druhý společný týden ukázal, že to opravdu půjde a že pro dračici není problém uhlídat svého potomka, aby neutíkal za dívkou. Po této době se Hanka rozhodla zkusit kompletní návrat do denního vyučování.

*****

Školní trable s magií

Nebylo to ale tak snadné, jak si představovala. Zjistila, že ani společné učení ji nepřipravilo na praktická cvičení. Teorii znala dokonale, ale učitelé teď přísněji posuzovali hlavně její zvládnutí v praxi. Nejen že kulhala při magickém vyhledávání, ale i při základech přemisťování se nevyrovnala ostatním, o léčitelství ani nemluvě.

„Nic si z toho nedělej, to dohoníš,“ utěšoval ji v prvních dnech Sváťa.

Jako další kapka k jejímu trápení se ukázalo, že na oba předměty, které si vybrala jako specializaci, docházejí i René a Patrik Pohromakovi. René stejně jako Rafan zvládl postupové zkoušky a Hanku teď čekal pobyt ve společnosti obou Pohromakových až do konce května. Neměla z toho radost. Na rozdíl od bratrů, kteří si stejně jako Hanka vybrali základy přemisťování a léčitelství, si Anděla zvolila jako specializaci hledání podzemních zdrojů a krizové vyjednávání. Na tom druhém se určitě domluvila s Rafanem, pomyslela si Hanka. Letos kroužek supervolonu kvůli nepřítomnosti Ferinové nefungoval, tak to byla jediná možnost, jak se ti dva zamilovaní mohli vidět.

Přítomnost bratrů Pohromakových na hodině byla pro Hanku skutečná pohroma. Pravidelně jí stáli za zády, když se pokoušela o praktické užití kouzel a nehorázně se smáli, když neuspěla. Uštěpačné poznámky o její neschopnosti ji pronásledovaly všude, kde se s nimi potkala. Úplně stejně se oba chovali při výuce léčitelství i ke Sváťovi. Jediný, koho neobtěžovali, byl Rafan. Hanka se domnívala, že je k tomu možná přinutil otec po konfliktu v minulém roce, kdy se pokusili vzít kamarádovi tulíka.

„Takže dnes budeme dělat něco velmi jednoduchého. Bude to jen takové malé opakování, abychom se připravili na složitější záležitosti,“ řekl jim Jasanov při hodině přemisťování, „takže tady máme tenkou dřevěnou tyčku a kousek skleněné trubice. Vaším úkolem je magicky prosunout tyčku skrz připravenou rouru, nedotknout se stěn a zlehka ji položit na druhé straně. Tak prosím, přistupte po jednom a udělejte, co jsem vám řekl.“

Rafan to zvládl bez sebemenší námahy. Pak přišla řada na Hanku. Když se přesouvaný předmět ocitl uprostřed trubice, pocítila dívka lehkou závrať. Tyčka cinkla o stěnu a pak spadla dolů a učitel ji musel z trubice vyklepat ručně.

„Ale, ale, není ti dobře? To bylo opravdu slabé,“ zavrtěl hlavou profesor.

„Hotový čajíček,“ křenil se Patrik.

„To víš, někdo na to prostě nemá,“ zlomyslně si přisadil René.

Hanka zatnula zuby a pustila k trubici dalšího.

„A nyní,“ řekl učitel, „zakryji skleněný válec a provedeme totéž, ale poslepu. Tak prosím, pojďte to zkusit.“

Občas tyčka někomu cinkla, ale všichni ji dostali na druhou stranu válce, až na Hanku. Ta opět zažila ten divný pocit, jako předtím a zase ztratila nad tyčkou veškerou kontrolu.

„Tak já nevím, patří vůbec na tuhle školu?“ zaryl si René.

„Možná by potřebovala opakovat první ročník,“ řehtal se Patrik na celé kolo.

Podobné situace teď Hanku provázely skoro každý den. Ať se snažila, jak se snažila, vždycky něco selhalo, nepodařilo se, či skončilo jinak než mělo. Bylo to jako začarovaný kruh. Nebylo jí jasné, čím to je, že nezvládne ani to, co dřív. V hodinách léčení na tom byl podobně i Sváťa. Profesor Smítko, který je vyučoval, nad ním vrtěl hlavou.

„Svatopluku, doposud jsi byl docela šikovný, ale nevím, zda jsi zvolil tu správnou specializaci pro tento ročník. Možná by ses měl zamyslet nad změnou své volby,“ řekl Smítko, když chlapec nedokázal ani zahřát magický kamínek.

Nedokázala to ani Hanka, což velice pobavilo Patrika a Reného, kteří si vedli dobře.

To mi snad dělají naschvál, myslela si Hanka a rozčilovalo ji, že nemůže přijít na kloub svým neúspěchům. Když podobné věci trénovala doma, všechno se dařilo, ale před učitelem jí to nešlo. Přičítala to trémě. Teď už se opravdu bála před každou hodinou.

„Za tím musí být něco jiného,“ tvrdil Sváťa, když po vyučování seděli v pokoji a on Hance vložil do ruky žhavý kamínek, „jenom nemohu přijít na to, co to je.“

„Mám pocit, že ztrácím magickou sílu. Netuším, jak je to možné.“

„Ale proč máte problémy jenom vy dva?“ mračil se Rafan, který také marně přemýšlel, jak kamarádům pomoci.

„Nedává to smysl,“ vrtěl hlavou Sváťa, kterému ta záhada nepřetržitě vrtala hlavou.

Rafanovi se v dalších dnech podařilo dokončit atestaci na procházení nechráněnou branou. Měl situaci poněkud složitější než jeho kamarádi, protože musel kromě netopýra Karla zvládnout i tulíka, který si se zdejším netopýrem velice rozuměl a svému partnerovi průchod branou zpestřoval nečekanými manévry. Nakonec Rafan zvládl průchod navzdory všem naschválům, které Plavík dokázal vymyslet.

Během následujícího víkendu se Silasienta s Plamínkem přestěhovala do jeskynních prostor, které dřív sloužily k pobytu draků při výměnných pobytech.

„Nebude vám tam zima?“ bála se Hanka.

„Ale kdepak,“ smála se dračice, „my jsme draci s ohnivou podstatou, umíme si poradit s chladem i s horkem, nedělej si starosti, sivian.“

„A co když se bude Plamínkovi stýskat?“

„Večer tě budeme navštěvovat. Není to tak daleko, přemisťování by neměl být problém.“

„Na jakou vzdálenost se vlastně dokážete přemístit?“

„Obvykle tuto techniku pohybu používáme maximálně tak na dva tři kilometry, ale jsou i tací, kteří to v nouzi dokázali až na vzdálenost dvaceti kilometrů.“

„To je úžasné. Nechápu, jak to mohl Plamínek dokázat, když byl tak malý.“

„My už se s tou schopností rodíme.“

„A neutíkají vám mimina, když se něčeho polekají?“

„To bychom byli špatní rodiče, kdybychom nedokázali blokovat nežádoucí výlety našich potomků,“ zasmála se znovu dračice.

Hanka jim v jeskyni nechala i oblíbený Plamínkův polštářek, knihu dračích pohádek a dva míče.

Další dny probíhaly bez větších změn. Hanka chvílemi zuřila, chvílemi jí bylo do breku, ale své dva specializované předměty zoufale nezvládala. Učitelé jí téměř pravidelně naznačovali, aby si vybrala něco méně náročného, ale ona zatvrzele odolávala nátlaku a odmítala změnit specializaci.

Aspoň, že draci byli spokojení. Večer chodívali na návštěvu a Plamínkovo dovádění a mazlení Hance zlepšovalo náladu. Silasienta ji opakovaně ujišťovala, že její magická energie je v pořádku a že se nemusí bát toho, že by ji ztrácela.

Pomalu se blížily prázdniny, když dostali dopis od Sidi. Vzkazovala jim, aby se připojili ve čtvrtek k panu Mojeranovi a přijeli do útulku s ním. Zároveň jim oznámila, že pro draky připravili poblíž útulku nové bydlení a že je tam během prvních prázdninových dní přestěhují. Pokud nenastanou problémy, zůstali by u nich draci až do jara. Hanku zaplavil smutek. Plamínek už teď patřil matce a bude ho vídat čím dál méně. Proč jen to je s těmi draky tak složité, vzdychla a zastesklo se jí i po Plamovi.

Dva dny před začátkem prázdnin přivlekl Rafan v pauze mezi obědem a dalším vyučováním do jejich pokoje Andělu.

Na Hančin tázavý pohled odpověděl mávnutím ruky.

„Tohle si prostě musíte poslechnout. O tom se nedá vyprávět z druhé ruky. Andy slíbila, že vám to řekne, pokud se to nikdo další nedozví.“

„Máme slíbit mlčení, aniž víme, o čem bude řeč?“ podezíravě si prohlédla kamaráda Hanka.

„Přesně tak. Jinak se totiž nic nedozvíte. Podle mého názoru byste to ale rozhodně vědět měli,“ řekl Rafan a nabídl rozpačité Anděle židli.

„No dobře, žádný člověk se od nás nikdy nedozví, co nám tu teď řekneš,“ slíbil Sváťa i dívka.

„Pověz jim to, Andy. Prosím.“

„Rafánek povídal, že je to pro vás důležitá informace,“ začala nesměle, „nevím, jak začít…“

„Možná u strýčka,“ napovídal Rafan.

„Ano. Máme strejdu Hodala, který nás každé dva týdny navštěvuje. Moc si rozumí s mými bratry a oni s ním také. Tu a tam si je dokonce bere na víkend k sobě. Ze začátku jsem s nimi také jezdila, ale poslední dobou už mě s sebou nechtějí. Od té doby, co je u nás René, se mi Patrik trochu odcizil a já s tím nemohu nic udělat.“

Rafan přinesl Anděle sklenici limonády a ta se na něj vděčně usmála.

„V poslední době učí strejda kluky i různá zajímavá kouzla. Nejhorší na tom je, že oni si je ze všeho nejdříve zkouší na mně. Už jsem měla místo nosu na dvě hodiny chobot, nebo jsem se osypala svědivými boláky. Začala jsem se kvůli tomu učit ochranné a odrazové štíty. Nedávno se mi podařilo odrazit jejich kouzlo zpět a místo, abych byla zavšivená já, drbali se ve vlasech oni. Nakonec byly ty jejich vši tak velké, jako můj nehet na malíčku,“ zasmála se Anděla a napila se limonády.

„Jednou se mi po jejich návratu od strejdy stalo něco divného. Kluci se vrátili nadšení a hned jsem jim na očích viděla, že na mě něco chystají. René řekl: upír, vlasy. Patrik přikývl. Aktivovala jsem štíty. Jenže najednou jsem ucítila závrať, štíty zmizely, protože jsem na ně neměla dost magie, a v následujícím okamžiku jsem obrostla po celém těle hustými chlupy.“

Nemá to doma snadné, pomyslela si Hanka a přistrčila blíž k Anděle i talířek se sušenkami.

„Byla jsem dost zoufalá, protože jsem se toho nemohla zbavit. Nakonec se nade mnou Patrik slitoval a kouzlo zrušil. Řekl mi: neboj se, do večera máš svou magii zase zpátky, to je jen takové dočasné upíří kouzlíčko. To nás naučil strejda. Říkáme tomu upíří cuc. Je to rychlé, nenápadné a hlavně dotyčná osoba vůbec netuší, že právě přišla o veškerou magickou energii. Už jsme si s tím užili spoustu srandy. Pak ale přišel René a bratr honem změnil téma hovoru. Asi mi to původně ani prozradit nechtěl.“

„Dočasné upíří kouzlíčko…“ povytáhl obočí Sváťa, „tak takhle to tedy je. No jasně. Vždyť se nám to stávalo jen na hodinách, kde s námi byli oba její bráchové.“

Hanka se musela hodně držet, aby nahlas neřekla: co se divíš? Vždyť jsou to Pohromakovi! Pak se ovládla a zeptala se: „A že to samé neprovedli taky Rafovi?“

„Táta jim slíbil okamžité přeřazení na vojenskou školu, jestli se někdy jen otřou o kluka s tulíkem. Toho se oba dost bojí.“

„Takže se aspoň mstí na mých kamarádech,“ konstatoval znechuceně Rafan.

Anděla se natáhla pro sušenku a půlku nabídla tulíkovi, aby zakryla svůj smutný výraz.

„Promiň. Ty za to přece nemůžeš,“ otočil se k ní Rafan a pohladil ji po ruce, „moc ti děkuju, že jsi to vyprávěla mým přátelům. Myslím, že jsi jim tím ušetřila jedno velké trápení během prázdnin.“

„To určitě,“ usmála se i Hanka. „Díky.“

„Máš to u nás,“ řekl Sváťa, „teď už jen musíme vymyslet, jak se tomu upířímu cucu ubránit.“

Ve zbývajícím dnu se ale spíš museli bránit tomu, aby je učitelé nepřeřadili do jiných specializovaných předmětů.

Konečně tu byly podzimní prázdniny. Draci se s nimi přišli rozloučit do pokoje. Plamínek se společně s tulíkem pletl všem pod nohy. Zakopávali o ně, když balili věci, které bylo nutno přemístit zpět do jejich stromového domečku u Zachariáše. Teď už nebude důvod, aby se zdržovali po vyučování ve škole. Draci budou bydlet jinde a Sváťa se bude muset vracet k rodině hned po vyučování tak jako dřív. Jediné štěstí bylo, že útulek pro magická zvířata považoval Sváťův otec za dobrou praxi pro život a byl ochoten tam syna pouštět alespoň během prázdnin. Už se těšili, jak se tam všichni za několik dní sejdou.

Zachariáš na své mladé přátele čekal s povozem, aby nemuseli vláčet zavazadla v rukou. Hanka měla pocit, že poprvé vidí trpaslíka usmívat se naplno. I oni měli radost, že se s ním po tak dlouhé době opět setkali. Hned se domlouvali na společné večeři a těšili se na posezení a povídání o všem, co se od začátku školního roku přihodilo. Domek je uvítal svou vlídnou atmosférou. Skoro byli překvapeni, jak jim najednou připadá malý, když si zvykli na pobyt ve velikém rohovém pokoji. O to byl ale útulnější a za chvíli už tu zase byli doma.

Na večeři přišli o něco dřív a Zachariáš je vzal na malou procházku do zahrady. Vedl je směrem za hotel, kde zvolna obrůstala nově založená zahrada. Před nimi se otevřel pohled na novou krásnou budovu, připomínající zámek.

„Tak jak se vám líbí nová budova Domova snů?“ zeptal se pyšně trpaslík. „Překrásné ubytovací prostory, větší zahrada, luxusní pokoje… Nechcete se tam přestěhovat?“

„Vypadá to úžasně,“ pochválila budovu Hanka, „ale my se cítíme doma tam, kde jsme teď.“

„Já si to myslel,“ kývl dobromyslně Zachariáš, „ale aspoň byste mi mohli pomoci najít pro něj jméno. Domov snů už mám a nic lepšího mě nenapadá.“

Hanka zamrkala nadšením, protože se jí právě v hlavě vylíhla spásná myšlenka.

„To je skvělý nápad. Když tuhle budovu pojmenuješ Domov snů, mohou se ostatní prostory jmenovat třeba Kouzelné zahrady,“ rozzářila se Hanka. „A nám to vyřeší jeden malý nepříjemný problém.“

„A nemáš pocit, že je to vůči Dundarovi trochu podraz?“ zasmál se Hančinu nápadu Rafan, který okamžitě pochopil, co má jeho kamarádka za lubem.

„Copak to pečete za mými zády?“ změřil si je podezíravě trpaslík.

„Sváťa musel otci slíbit, že v budoucnu do Domova snů nikdy nevkročí. On je zvyklý své slovo neporušovat, ale tohle řešení by mu umožnilo nás zase navštěvovat.“

Trpaslík zaznamenal poťouchlý ohníček v jejich očích a ušklíbl se: „A taky byste mi sem konečně mohli přivést i toho zatraceného Vrona. Vy jste ale hlavičky mazaný, já to beru. A protože na téhle nešťastné situaci mám taky svůj díl viny, zařídím tohle všechno už zítra a vy dejte Sváťovi vědět, že Kouzelné zahrady čekají na jeho návštěvu.“

„Senzace,“ objala Hanka Zachariáše.

„Rád vyhovím, když můžu,“ zamnul si ruce trpaslík, „ale teď už se konečně pojďte najíst. Jsem moc zvědavý na vaše vyprávění. Něco jsem se už sice doslechl od Mojerany, ale slyšet to z první ruky od vás je vždycky lepší.“

Byl to velice příjemný večer a ani další dny nebyly špatné. I když bylo chladno, vytáhli Rafan a Hanka svá prkna a užívali si zábavu a pohyb. Přece jen bylo znát, že v letošním školním roce netrénovali každý týden. Pak si Hanka vyzvedla u poručníka nějaké peníze, aby doplnila zásobu triček, na kterých se jí hodně podepsala přítulnost Plamínka.

Ve čtvrtek ani nemohli dospat, aby nezmeškali schůzku u veřejné brány. Pan Mojerana se tam jako obvykle dostavil se svými vnuky Tomem a Samem.

Když dorazili do útulku, Sváťa už tam byl a netrpělivě na ně čekal. Hned je zatáhl stranou, aby jim sdělil novinky z okolí.

„Představte si, že se tu v okolí zdržuje několik černých draků. Od Vrona jsem se dozvěděl, že se jedná o takzvanou létající hlídku, která tu hledá stopy po únosci vajec. Všichni mají obavy, aby se náhodou nesetkali s našimi malými draky. Nikdo nemá představu, co by s nimi udělali.“

„To se zdržují někde tady poblíž?“ zajímal se Rafan.

„Prý mají základnu u jezera, kam jsme se chodili s Plamem koupat.“

„No jo, to je fakt celkem blízko. Dělají nějaké problémy?“

„To snad zatím ne. Jenom je tu teď v okolí méně zvěře a lovci si stěžují, jak je pořád těžší a těžší zásobovat zdejší nemocné masožravce.“

„Co tomu říká tvůj táta?“

„Myslím, že se snaží založit nějakou protidračí skupinu.“

„No nazdar!“

Pak je zahlédla Sidi a přišla je přivítat. Usmívala se, měla trochu kruhy pod očima, ale vůbec nevypadala ustaraně. Asi to ohrožení nebude tak zlé, pomyslela si Hanka.

„To je dobře, že jste tady. Většina pomocníků z útulku využila toho, že tu týden budete, a vzala si dovolenou. Doufám, že vám nebude vadit, když vás zaměstnám hned odpoledne.“

„Jasně, že ne, už jsme se sem těšili,“ usmíval se Sváťa.

„Jinak naši dráčci se v pořádku přestěhovali a nové bydlení se jim líbí. V jídelně na mapě vám pak ukážu, kde je můžete najít. Řekla jsem jim, aby se tu objevili až navečer, až na ně budeme mít čas.“

Děti se šly ubytovat a hned poté se vrhly do práce, kterou už tady docela dobře znaly. I když tu odměna za práci byla spíš jen symbolická, vůbec jim to nevadilo. Měly tu kamarády, seznamovaly se se zajímavými druhy magických tvorů a hřál je pocit, že jejich práce přináší někomu prospěch a úlevu.

Večer Hanka seděla u jídla, když se v její náruči zhmotnil Plamínek. Uvědomila si, že nepatrný okamžik před jeho objevením pociťuje teplo, které ji upozorňuje na příchod jejího chráněnce. Objala ho a měla dojem, že za těch několik dní, kdy ho neviděla, nějak povyrostl.

„Siv,“ řekl a podíval se jí do očí.

„Drobku, vlastně Plamínku, ty umíš další slovo,“ zaradovala se.

„No jo, celé slovo sivian se ještě nenaučil,“ řekla Silasienta, která se zhmotnila krátce po svém synovi.

„A jak to tu zvládá?“

„Když tu teď bude mít i tebe, tak bude určitě nejšťastnější na světě,“ zasmála se dračice a šla se přivítat i s ostatními obyvateli útulku.

Plamínek se nemohl nabažit Hančiny přítomnosti a skoro ji ani nenechal dojíst večeři. Naštěstí ho na chvíli odlákal Rafanův tulík. Až je lidé kolem museli napomínat, aby při svých divokých hrách nezbořili jídelnu. Nakonec to ale byl příjemný večer plný pohody a zajímavého povídání.

„A přijď se zítra podívat na naše bydlení,“ zvala Hanku před odchodem dračice.

„Moc ráda,“ slíbila dívka a něžně na rozloučenou podrbala svého malého chráněnce.

Ráno hned po roznášce vody a krmení, vyrazila Hanka na místo, kde měli svůj úkryt Silasienta s Plamínkem. Z dálky by nikdo neuhodl, že v těchto místech mohou být nějaké jeskyně. V terénu se zdvihalo jen několik skalních hrbolů a pár větších kamenů. Pod nimi ale byly dvě větší jeskyně a za úzkou neprůchodnou prasklinou se rozevíral další podzemní prostor.

„Počkej, sivian, já ti naše útočiště ukážu zblízka,“ řekla dračice, „ničeho se neboj a uvolni se.“

Než se Hanka vzpamatovala, Silasienta k ní přistoupila, nadzdvihla ji, vzduch se přechodně ohřál a najednou stála uprostřed prostoru, kde oba draci v současnosti bydleli. Měli tu vystlaná lůžka, hračky pro Plamínka a na rovné kamenné desce také jídlo. Světlo tady zajišťoval podivný kámen uprostřed jeskyně, který rovněž vyzařoval teplé vlny.

„Máma tě přenesla,“ radoval se Plamínek a hned Hance ukazoval kamínky, které tu dostal na hraní. Byly barevné, měly nejrůznější tvary, některé dokonce připomínaly zvířata.

„Máte to tady hezké,“ pochválila jim to Hanka.

„Ano, taky se nám tu líbí,“ mávla tlapou Silasienta a osvětlovací kámen se rozzářil jasněji, „do jara tu v pohodě vydržíme.“

„Akorát už vás neuvidím tak často,“ vzdychla Hanka a láskyplně pozorovala Plamínka, jak se honí za míčem, který mu přihrála.

„Můj syn nikdy nezapomene na svou sivian, i když budeme od tebe hodně daleko. Vždy budeš v jeho srdci a v mém také. Možná se spolu dokážeme dorozumět i na větší vzdálenosti. Pořád mi vrtá hlavou, jak je možné, že používáš dračí způsob komunikace. Je v tobě, sivian, něco dračího. Cítím to, ačkoliv netuším, jak je to možné.“

Hanka se zavrtěla, jak ji zaskočila přímočará poznámka vnímavé dračice. Pak se rozhodla jí říct pravdu. Tedy alespoň tu pravdu, kterou znala.

„Matka Plama tvrdí, že jsem se jako malá dotkla jeho vejce a došlo k tomu, že jsme si s drakem vyměnili část osobnosti. Fakt je, že jsme si s Plamem velice blízcí, skoro jako sourozenci.“

„Ano. Pokud je v tobě část dračí osobnosti, vysvětluje to mnohé. I to, že si tě Plamínek vybral jako svou sivian a hledal tě, když ses mu ztratila.“

„Myslíte, že je možné, aby se část osobnosti přenesla mezi člověkem a drakem pouhým dotykem?“ rozhodla se zeptat na názor Silasienty dívka.

Dračice se na ni podívala a chvíli se zdálo, že přemýšlí, jak odpovědět. Pak zvedla hlavu.

„Nevím, jak je to tady u vás a u velkých draků, ale u nás by něco takového možné nebylo. Zdá se, že i ty o tomhle vysvětlení pochybuješ.“

„Pochybujeme o tom oba, já i můj dračí bratr máme podezření, že nám jeho matka nechce říct pravdu. Asi se událo něco zlého.“

„A ty bys chtěla znát pravdu?“

„Já nevím. Trochu se toho bojím. Myslíte, že by šlo udělat něco podobného, jako když nám Demit ukázal, co viděl po narození Plamínek?“

„Obrazy z minulosti lze vyvolat. Ale dokážou to jen ti nejzdatnější čarodějové a stojí je to mnoho sil. Musí existovat velice vážný důvod k tomu, aby provedli podobné kouzlo.“

„Asi se nikdy nedozvím, co se opravdu stalo…“

„Komplikuje ti to nějak život?“

„Ne, myslím, že ne. Když o tom uvažuji, řekla bych, že spojení s Plamem můj život spíš obohacuje. Nechtěla bych o ten vzájemný vztah přijít.“

„Jsi rozumná dívka.“

Ještě chvíli si s dračicí povídala o Plamínkovi, ale pak se musela nechat přenést ven z obytné jeskyně, aby se mohla zase vrátit do útulku k práci.

Týden utekl jako voda a pomalu nastal čas zabalit věci a přichystat se k návratu domů. Černí draci se neukázali, ani nikoho neohrožovali, jen lovci si opakovaně stěžovali, že svou přítomností vyplašili snad všechnu zvěř. Také na vyjížďky s tleskavcem museli teď jezdit s doprovodem někoho ze strážců, aby o ně Sidi neměla starost. Pro Toma a Sama si sem přijeli rodiče. Hanka si je zvědavě prohlížela. Byli to milí málomluvní lidé. Dívka nechápala, po kom vlastně Sam zdědil svou výřečnost a vitalitu. Pan Mojerana se s nimi také rozloučil, neboť mu vzkázali ze základny, že ho potřebují.

„Zdá se, že se do Santareny budeme muset vrátit sami,“ konstatovala Hanka, „konec konců cestu dobře známe, tak by to neměl být problém.“

„Samotné vás nepustí. Ještě přece nejste plnoletí. Ale možná by vás tam Vron mohl hodit, až pro mě přijde,“ nabídl jim pohodlnější variantu Sváťa.

„A nebudeš mít kvůli tomu doma problémy?“ zeptal se Rafan.

„Táta má teď spoustu jiných starostí a Miranda se určitě ptát nebude.“

„Tak jo, možná bys nás mohl při té příležitosti aspoň na chvíli navštívit.“

„Myslíš?“ zamrkal Sváťa, kterému už kamarádi prozradili, že Domov snů, kam podle otcova nařízení nesmí vkročit, se teď nachází poněkud stranou od jejich příbytku.

*****

Paměť kouzelného džina

Když v pátek po obědě dorazil Vron, požádal ho syn jeho pána, aby jim otevřel bránu do Santareny. Vzápětí se děti ocitly v parku poblíž náměstí, kam brával Vron Sváťu při cestě do školy. Zvolna celá skupinka došla až k ubytovacímu kompexu u Zachariáše. Děti si s uspokojením všimly, že trpaslík už přejmenování provedl a na vratech je teď velká cedule s nápisem Kouzelné zahrady.

„Ještě bychom se měli poradit kvůli našim problematickým předmětům,“ připomněla Sváťovi Hanka. „V útulku nějak nebyl čas se tím zabývat a za dva dny nám začne hrozit přeřazení na jinou specializaci.“

„Pojď s námi,“ řekl Sváťa Vronovi a následoval své kamarády do známých míst.

„Neměli bychom si nejdřív v kuchyni objednat večeři?“ zeptal se jako by nic Rafan a zamířil ke vchodu do staré budovy. Hanka se Sváťou ho pomalu nervózně následovali. Vron sice zaznamenal zvýšenou nervozitu dětí, ale netušil, že je to kvůli němu. Zvolna šel za nimi. Zachariáš tu naštěstí byl. Když mu Hanka ukázala Vrona, zaběhl trpaslík do skladu a vrátil se s malou modrou krabičkou.

„Mám tady něco, co by se mohlo hodit tady Sváťovi, chcete se na to podívat?“ oslovil trpaslík Vrona a podal mu krabičku.

Kouzelný džin ji vzal do ruky a otevřel. Děti napjatě natahovaly krk, aby zahlédly, o co tu jde. Vron vypadal jako hypnotizovaný. Rafan se neklidně otočil na trpaslíka.

„Žádný strach,“ pousmál se Zachariáš, „ta věc je ve správných rukou. Vron si to ke mně kdysi sám uložil a občas si to chodil kontrolovat. No a těsně před tím, než jste cestovali na dračí festival do Poluty, mi vysvětlil k čemu tahle maličkost vlastně slouží. Možná měl nějaké špatné tušení, protože mi důrazně kladl na srdce, abych to tu pro něj opatroval. Jen doufám, že ten jeho kamínek bude fungovat.“

Vron upřel oči na trpaslíka a řekl: „Ty jeden fousatej lumpe, tos mi to nemohl dát dřív?“

Zachariáš se uchechtl: „Hele, ty nepovedenej magickej chameleóne, vynořil ses do nesprávných rukou. Nemůžu za to, že jsem se na slavnosti s tvým pánem do krve pohádal. Rychleji se to zařídit nedalo.“

Najednou se tvář a postava kouzelného džina přeměnila do podoby, kterou děti znaly z minulých let. Zase byl tady tak, jak si ho pamatovaly, a díval se na ně s porozuměním a pochopením.

„Vrone,“ zajásala Hanka a objala ho.

„Co to je za kámen?“ zvědavě nahlížel do krabičky Rafan.

„Uložil jsem si do něj svou paměť na minulé životy. Díky němu jsem si teď vzpomněl na vše, co jsme spolu prožili, kromě posledního úseku mé existence. Nevzpomínám si, co se stalo v Polutě ani jak skončila má předchozí životní etapa. Všechny ostatní vzpomínky se mi díky tomuto kameni vrátily.“

„To je senzace,“ objal ho i Sváťa, „moc jsi nám chyběl. Teď už to zase bude jako dřív. A co si nepamatuješ, o tom ti budeme společně vyprávět.“

„No, úplně stejné to asi nebude. Mám nového pána a musím teď poslouchat jeho.“

„To my přece chápeme. Ale to, že sis konečně vzpomněl, je pro nás důležité,“ usmívala se Hanka, „jsi vlastně jako naše rodina. Chceme tě občas vidět a taky se tu a tam o něčem poradit.“

„Taky vás rád vidím a jsem šťastný, že si tak dobře vedete i beze mě,“ kývl Vron.

„Hele, nechcete si jít o svých dojmech povídat raději k sobě do domku? Já tady na rozdíl od vás potřebuju pracovat,“ zabručel trpaslík a mrkl na děti.

Hanka a oba kluci měli pocit, že se k nim vrátil ztracený člen rodiny. Obývací pokoj v domku byl zase na chvíli plný báječné nálady. Během svačiny Sváťa Vronovi vylíčil, co jim provádějí ve škole bratři Pohromakovi.

„Poslyš, neslíbil jsi náhodou Andy, že o tom nikomu neřekneš?“ připomněl Sváťovi jeho slib Rafan.

„Pokud sis nevšiml, tak to žádnému člověku nevykládám. A náš kouzelný džin si to zkrátka nechá pro sebe. A navíc potřebujeme jeho pomoc, musíme vymyslet něco, co by jim znemožnilo vysávat naši magii. Nenapadá tě, Vrone, nějaké řešení?“ podíval se Sváťa na kouzelného džina s nadějí v očích.

„Sice by se dal použít štít nebo ochrana aury, ale toho by si vaši učitelé všimli. To je jako když vám někdo nenápadně strká brčko do sklenice limonády. Pokud saje pomalu a nenápadně, nikdo si toho nevšimne. Pokud ale sklenici přiklopíte, nebo přikryjete dlaní, je to nápadné.“

„Kdyby mi někdo strkal brčko do limonády, nalila bych do ní projímadlo, aby si to příště ten lump rozmyslel,“ zavrčela s nevolí Hanka.

„A nešlo by něco podobného provést i s magií?“ zeptal se kouzelného džina Rafan.

Vron se zamyslel. Pak se usmál a přikývl.

„Myslím, že by to šlo. Bolení břicha ale nedoporučuji, protože byste ho museli vydržet i vy. Ale asi byste jim mohli zkusit namixovat speciální drink. Hanka zvýší ve své magii složku ohně a Sváťa zaktivuje teplo. Za chvilku vás naučím, jak na to. Pak už jen bude potřeba donutit kluky, aby odebrali magii střídavě od Hanky a od Sváti. To znamená, že byste měli měnit svá místa, aby neměli čas se věnovat jen jednomu z vás.“

„A co se stane, když si cucnou ode mě i od Sváti?“ zajímalo Hanku.

„Neboj se, neublíží jim to. Jen to způsobí zajímavý efekt a doufám, že by je to mohlo odradit od dalších pokusů,“ odpověděl džin.

Pak se věnoval nejdřív Hance a vysvětloval jí, jak má zdvihnout ve své magii složku ohně a jak ji udržovat na určité úrovni. Pak spokojeně přikývl, když to dívka zvládla.

„Tebe to naučím až doma,“ řekl Vron Sváťovi, „už jsme tu moc dlouho a měli bychom se vrátit, než se Dundar začne divit, kde jsme se zdrželi.“

„Tak jo,“ souhlasil chlapec, „to podstatné jsme vymysleli, teď už jen aby to na hodině léčitelství fungovalo.“

Vron otevřel bránu hned v zahradě a Hanka s Rafanem se dívali, jak jejich kamarád i s džinem mizí v oválu. Věřili, že teď se věci kolem nich nutně musí obrátit k lepšímu, když se jim vrátil jejich skoro ztracený magický přítel.

V pondělí ráno se díky bráně objevil Sváťa přímo na zanedbané části zahrady vedle stromového domku. Vron ho tu opustil a zmizel.

„Konečně se nám trochu normalizovaly poměry,“ konstatoval spokojeně, když se vydal do školy spolu s Hankou a Rafanem. „Odpoledne si mě zase vyzvedne u vás. Teď když už nemáme školní komnatu, můžeme se tu učit dohromady tak jako dřív.“

„Než nám na to tvůj táta přijde,“ doplnila ho Hanka.

„Toho bych se teď nebál. Přes den má dost práce, v noci zase brečí Anička, většinou mu na mě moc času nezbývá.“

Školní výuka začala tvrdě už od prvního dne. Hanka měla tu smůlu, že hodina přemisťování byla hned po ránu a sem s ní bohužel Sváťa nechodil.

Profesor Jasanov přinesl na hodinu dva drátěné kruhy na zvláštním podstavci. Žáci se na to poněkud nezvyklé zařízení dívali se zvědavým zájmem.

„Na tomto modelu,“ usmál se učitel jejich zvědavosti, „se v příštích týdnech budeme učit vytvoření malé brány. Pro začátek nám bude stačit jen jeden kruh. Díky zařízení podstavce si můžeme nastavit posilovač magie, který umožní trénink i těm, kteří by na vytvoření pole brány jinak neměli dostatek sil.“

Učitel odložil jeden kruh do police a nechal si u sebe na stole jen jeden. Na podstavci pootočil dvěma zubatými kolečky a podíval se po dětech.

„Dávejte dobrý pozor. Vaším úkolem je ovlivnit částice tady uvnitř kruhu. Uprostřed je potřeba částice zrychlit a po obvodu kruhu zpomalit. Můžete si pomoci i tím, že prostředek zahřejete a jeho okolí ochladíte. Pokud se vám to podaří, uvidíme mihotavé chvění. Tak co? Pustíme se do toho?“

Žáci přistupovali jednotlivě ke kruhu. Hanka sledovala, jak se většině z nich daří rozechvět vzduch uprostřed určeného prostoru. S trémou přistoupila blíž. Když na ni přišla řada, zaměřila své soustředění na určený kruh. Vzápětí ucítila známou slabost a hned věděla, že je zle. Koutkem oka zahlédla, jak Rafan za jejími zády vytlačil bratry Pohromakovy stranou, ale bylo pozdě. Vzduch se pod Hančinou rukou ani nepohnul.

„Á, slečna Vronová,“ zvolil profesor káravý tón, „zdá se, že máte problém s mým doporučením, abyste si zvolila jiný obor. Já vám přece nechci ublížit, je ve vašem zájmu, abyste se raději věnovala něčemu, na co stačíte. Copak sama necítíte, že je to nad vaše síly?“

„Já to dokážu, pane profesore, dovolte mi…“

Ale Jasanov ji ani nenechal domluvit. Tentokrát už se tvářil přísně a zachmuřeně. Na čele mu naskočila nevlídná vráska a ukazováčkem píchl do vzduchu těsně před Hančiným obličejem.

„Ne. Už jste, milá slečno, měla dost času,“ pokračoval v neosobním vykání, „abyste prokázala alespoň zlomek předpokladů pro magické přemisťování. Podle mého názoru nastal čas podívat se pravdě do očí. Pokud do konce týdne sama nepožádáte o přeřazení, budu nucen svolat učitelskou komisi, která provede vaše přezkoušení a rozhodne o dalším zařazení podle vašich schopností.“

Hanka sklopila oči, aby nebylo vidět slzy, které jen stěží zadržovala. Jen vědomí, že bratři Pohromakovi od ní čekají právě takovou reakci, jí dodávalo sílu přemoci pláč. Já je nenávidím, opakovala si v duchu, když odcházela od učitelského stolku. Zbylou část hodiny ani už nedávala pozor, ani si nešla vyzkoušet žádnou techniku. Ignorovala i Patrikovy úšklebky a k Renému se otočila zády.

Ta příhoda ji rozhodila tak, že při dalším vyučování místo soustředění přemýšlela o tom, co asi zažijí její trýznitelé, až se dostanou ke Sváťovi. Představovala si, jak jim bude hořet na těle oblečení, jak zčernají a zmizí jim vlasy… Jen doufala, že její ohnivá složka byla před použitím upířího cucu dostatečně aktivní.

„Hanka Vronová nám jistě ráda zopakuje, o čem jsem právě hovořila,“ vytrhl ji z jejích pomstychtivých myšlenek hlas Diany Reny, která jim přednášela o… Hanka absolutně netušila, o čem to vlastně bylo.

„Prázdniny už skončily, děvče, je čas odložit snění a vrátit se do školní lavice,“ napomenula ji.

Poslední hodinu před obědem měli základy léčitelství.

„Tak co, jdeme na to?“ mrkl na ni spiklenecky Sváťa.

„Je řada na tobě, mě už vycucli,“ vzdychla Hanka.

„Tak jo. Hlavně aby to fungovalo.“

„Doufám, že mě dnes nevyrazí i z tohoto oboru,“ ušklíbla se Hanka a pak zmlkla, protože do třídy vstoupil profesor Smítko.

„Doufám, že jste o prázdninách trénovali dovednosti, které jsme už probírali,“ řekl na adresu žáků, „pro jistotu si uděláme malé praktické opakování tepelného působení. Postupně ke mně přistupte a oblast na mé ruce, kterou vám označím, lehce zahřejete, aniž byste se mě dotkli. Musí to být příjemné teplo, nikoliv žár. Tak prosím.“

Hanka se zařadila dopředu, a když na ni profesor vrhl nespokojený pohled, rychle se mu klidila z dohledu a sledovala bratry Pohromakovy, jak se snaží dostat za záda jejího kamaráda. Když se to Patrikovi na chvíli podařilo, Hanka se nacpala mezi ně a sledovala, jak se teď snaží o totéž i René.

Pane bože, ať to vyjde, modlila se.

„Slabé, velice slabé,“ prohodil profesor i na adresu Sváti.

Pak mu padl zrak na kluky Pohromakovy a pozdvihl obočí.

„A tohle má být co?“ zeptal se profesor přísně.

Hanka na nich zezadu neviděla žádnou změnu, ale všimla si, jak Sváťovi cukají koutky úst a jak se snaží nesmát. Kluci jako kdyby oněměli. Dívka se protlačila blíž, aby se mohla podívat, proč na ně ostatní tak zírají. Pak to uviděla. Oběma bratrům totálně zčervenaly oči a když se pokusili něco říct, kouřilo se jim z pusy.

„Musím vám říci, že provozovat v mých hodinách něco jiného, než to, co právě vyučuji, je naprosto nepřípustné. Uděluji každému z vás Ičko za úmyslné ignorování výuky. Postavte se prosím támhle do kouta a něco s tím udělejte. Dokud se vám to nepodaří srovnat, nevracejte se do výuky. Jasné?“

Kluci se schlíple přesunuli na vyznačené místo a Hanka se zadostiučiněním sledovala, jak nejsou schopni se svých příznaků zbavit. I v této hodině si vykoledovala napomenutí, aby dávala pozor a nemyslela na věci, které se netýkají léčitelství.

Nejlepší na tom bylo, že kluci se ani neodvážili do jídelny na oběd. Když Hanka se Sváťou vyprávěli Rafanovi, co se stalo, hřálo je vědomí, že konečně došlo i na ty dva lumpy.

První hodinu po obědě na ně čekal tělocvik. Běhání s plným žaludkem nepatřilo k jejich oblíbeným činnostem. Tentokrát ale Hugo Star přišel s novinkou. Prohlásil, že je bude učit základy správné relaxace a rozsadil je v tělocvičně na malé pohodlné polštářky.

„To teda nevím, jestli neusnu,“ mrkla na Rafana Hanka, když učitel nařídil, aby si udělali pohodlí. Vtom se do tělocvičny vplížili i Pohromakovi.

„Páni, ono je to ještě nepřešlo,“ vykulil oči Sváťa, když je uviděl.

Tělocvikář se na ně jen zběžně podíval a zabručel něco jako: „To je ale divná móda.“

Rafanův tulík zbystřil pozornost a vyhrabal se ven z kapsy, kde předtím spokojeně dřímal. Rafan s údivem sledoval, jak Plavík vyrazil směrem k Patrikovi. Chvíli ho obíhal, jako kdyby si ho prohlížel a pak mu po zádech vyšplhal na rameno. Patrik, když viděl, že se na něj Rafan dívá, se neodvážil tvorečka shodit ani zahnat. Tulík mu otočil ocásek kolem krku a z očí chlapce se začala ztrácet červená barva. Za okamžik měl oči jako dřív.

„A teď ještě já,“ sáhl po tulíkovi i René, když viděl, že jeho bratr už se svých příznaků zbavil. Jenže tulík prskl, vysmekl se mu z dlaně, odrazil se od jeho brady a vrátil se k Rafanovi.

„Ty zmetku jeden mrňavej,“ zasyčel vztekle René, ale víc nic se neodvážil udělat.

„To bylo dobré,“ pochválil Plavíka Rafan, „Patrik přece jen pro Andy tu a tam něco udělá. Zasloužil si kratší trest.“

„Ticho, prosím,“ napomenul je Hugo, „dýchejte pomalu podle mého počítání, nádechy hezky hluboko až do břicha…“

Vedle Hanky se někdo svalil na podlahu. Někdo za ním se zasmál.

„Co je zase?“

„Prosím, Dan asi usnul.“

„Zdá se, že vás moje nová technika vůbec nezajímá,“ rozzlobil se tělocvikář. „Dobrá. Příště se opět vrátíme k obvyklému způsobu cvičení.“

„…a běhání,“ ušklíbla se Hanka.

„Doufám, že kolegové pochopí, že jsem se pokusil o změnu vyučovacích stereotypů, ale narazil jsem na váš politováníhodný nezájem. Odložte polštářky a zacvičíme si naši sestavu číslo šest pro posílení zádových partií.“

„Ach jo,“ zvedl se Rafan, „to už tu dlouho nebylo.“

Vzhledem k tomu, že tělocvik mívaly vždy dvě třídy dohromady, bylo za chvíli v tělocvičně téměř nedýchatelno. Běhání venku, i když byla zima, se Hance zdálo mnohem přijatelnější.

Hned po vyučování se přesunuli domů do stromového domečku, kde se mohli v pohodlí osprchovat, vždy tu byla k dispozici mísa s ovocem a dokonce i Sváťovy oblíbené sušenky.

Kluci hned vytáhli učení, aby to měli co nejdříve z krku, ale Hanka zadumaně seděla s podepřenou bradou.

„Co je s tebou zase?“ hodil po ní polštář Rafan.

„Víš, ta brána, asi to opravdu nedokážu…“

„Nesmysl! Budeš lepší než ostatní. Kašli na to a pojď si napsat tabulku z dějin.“

„Možná na to opravdu nemám.“

„Já z tebe asi vyrostu, ženská jedna bláznivá,“ zamračil se Rafan, zvedl se, zavrtěl hlavou a odešel ven.

„Co je? Co jsem provedla?“ nechápala dívka.

„Děláš si úplně zbytečné starosti a jeho to rozčiluje,“ mávl rukou Sváťa a pokračoval v psaní.

Hanka se šla posadit k němu a také vytáhla sešit. Otevřela ho, ale pak se znovu zamyslela a kamarád nad ní jen bezmocně zavrtěl hlavou, když si všiml, že ještě nenapsala ani písmenko.

Do pokoje se vrátil Rafan. Nesl obyčejný dřevěný špalík, ve kterém bylo zastrčené z drátu vytvarované oko velikosti talíře.

„Na,“ strčil předmět do ruky Hance, „tady máš svoji učební pomůcku.“

„Ale to je jen drát a dřevo, nemá to žádný magický zesilovač,“ namítla dívka.

„Ty,“ zdůraznil gestem Rafan svá slova, „žádný zesilovač nepotřebuješ. Vyzkoušej to.“

„Možná se mi ještě úplně nevrátila magie…“

„Vyzkoušej to!“ opakoval skoro až výhružně.

Hanka postavila dřevo s kruhem na stůl, podívala se nejistě po kamarádech a pak se zadívala na prázdný prostor uprostřed drátu. Když se v něm zavlnil vzduch, zářivě vzhlédla k Rafanovi.

„Tak vidíš,“ řekl smířlivě a sedl si zpět k úkolům.

„Jak jsi to udělala?“ zajímal se Sváťa.

„Hele, vy dva, pojďte už konečně dodělat ten dějepis, nebo se nepohneme z místa,“ zavrčel na ně Rafan a usmál se, když viděl, že ho poslechli.

Byli hotovi ještě dřív, než dorazil Vron. Hanka ukazovala Sváťovi, co je učil Jasanov, a vůbec ji nepřekvapilo, že kamarádovi stačí jen říct a hned všechno umí.

Kouzelný džin vstoupil dovnitř ve své dřívější podobě a střetl se s rozzářenými dětskými tvářemi. Dokonce i tulík se mu vydrápal na rameno a nadšeně švitořil.

Vron si vzpomněl na svou první návštěvu Ostrova volby, kdy mu Nestor dal zvláštní radu: Najdi čtyři životy, dej jim možnost volby a tři vezmi s sebou. Pomoz jim, poznej sebe, a získáš důležitý klíč, kterým se odemyká cesta ke svobodě ducha. Nyní už ta slova dávala smysl. Aby se kouzelný džin osvobodil ze svého nekonečného prokletí a utrpení, musel by třikrát zemřít. Byl si jist, že jednou už se mu to díky těmto dětem podařilo, i když si na to sám nedokázal vzpomenout. Nestor měl pravdu, oni jsou klíč, který odemkl jeho duši. Není už jen nástrojem svého pána. Může být i něčím navíc. Stále ještě potřebují jeho pomocnou ruku a on touží po jejich náklonnosti. Bude-li to v jeho moci, poskytne jim vše, co bude k jejich dobrému startu do života nutné.

„Fungovalo to, Vrone,“ oznamoval mu hned Sváťa, „představ si, jak se tvářili, když se jim to přihodilo.“

„Ještě moc nejásej, pravděpodobně nevědí, proč se jim to stalo, a zkusí na vás svůj podraz znovu,“ řekl Vron, „teprve potom si uvědomí, že by to mohla být vaše obrana.“

„Ach jo,“ vzdychla Hanka, „tak to mě asi vyrazí z přemisťování.“

„Když se nenecháš, nevyrazí tě,“ řekl důrazně Rafan.

„Jasanov se bude zlobit a pošle mě před komisi.“

„Ať pošle. Všem ukážeš, jak probranou látku ovládáš. To by neměl být problém.“

„A nebude si pak myslet, že jsem mu to dělala naschvál?“

„No, to možná ano, ale to zvládneš. Přece tě nerozhodí jeden školní průšvih!“

„Vlastně máš pravdu,“ zasmála se Hanka, „kdyby Jasanov jako čaroděj za něco stál, měl by přijít na to, co mi ti dva Pohromakovi provádějí.“

„To by musel mít mimořádné vlohy a navíc důvod k magickému prověřování svých žáků,“ řekl Vron, „jinak opravdu neměl šanci přijít na takové malé záludné kouzlíčko, jaké vaši spolužáci provozovali.“

„Říkáš malé,“ zapochyboval Rafan, „ale co kdyby něco takového provedli člověku v boji nebo v situaci, kdy jde o víc, než jen o výuku?“

„V takovém případě můžeš použít štíty.“

„Anděle nepomohly.“

„Opravdu?“ zamyslel se Vron. „V tom případě je to vážnější, než jsem si myslel. Asi se nejedná jen o kouzlo odsávající magii, ale také o oslabení osobní aury. To by ve svém věku ještě neměli umět. Tohle žádný opravdový mág děti neučí. Patří to totiž mezi nebezpečné bojové metody magie.“

„Máme se bát?“ zeptala se Hanka.

„Pojď ke mně blíž,“ řekl jí Vron a položil jí ruce na ramena. Dívce se zatočila hlava. Netušila, co kouzelný džin dělá, ale důvěřovala mu. Chvíli měla skoro pocit na omdlení, ale najednou se všechno kolem začalo zase jasnit a tělem se jí rozlila úleva.

„Co jí to provádíš?“ zamračil se Rafan, když je pozoroval.

„Vyčistil a zacelil jsem její auru. Někdo by těm dvěma Pohromakovým měl vysvětlit, jak je to jejich kouzlo nebezpečné.“

„Kdybychom se o tom kouzlu jen zmínili, hned by bylo jasné, že nám to musela říct Anděla,“ namítl Sváťa, „slíbili jsme jí mlčenlivost.“

„Na tvou auru se také musím podívat.“

„Teď ne, až večer doma,“ odmítl chlapec, „raději nám pověz, jak se tomu kouzlu máme ubránit.“

„Existuje jedno ochranné kouzlo, říká se mu obrněná aura,“ odpověděl pomalu Vron a trochu váhavě pokračoval, „jenže i to už patří do kategorie bojové magie. Nejúčinnější je, když ho nad vámi vyřkne někdo z přátel.“

„Naučíš nás ho?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„To není kouzlo pro děti.“

„Tak ho nauč Rafa, tomu už bylo patnáct.“

„I on je pro mě pořád ještě dítě.“

„Tak budeš muset naši auru obrnit ty,“ nechtěl se vzdát Sváťa, „přece to dokážeš, ne?“

„Není problém to kouzlo aktivovat, ale mohlo by to pro vás znamenat potíže. Nevím, jestli vás pak školní ochranný systém pustí do budovy…“

„Zkusíme to a uvidíme…“

„Taky nevím,“ pokračoval zachmuřeně Vron, „jak to pak vysvětlíte učitelům. To kouzlo je při napadení dost viditelné a učitelé ho velmi pravděpodobně nedokážou zrušit. Navíc i oni mohou při jeho odstraňování utrpět zranění. Když o tom tak přemýšlím, tohle nebude vhodná cesta.“

„Tak co nám poradíš? Na hodině přemisťování je na ně Hanka sama.“

„Ať se hodí marod.“

„To nemůžu, už tak mi hrozí, že mě z téhle specializace vyhodí,“ namítla dívka.

„Nech se vyhodit. To je má rada,“ řekl zcela vážně Vron a čelil zamračeným dětským pohledům, „školní rok je dlouhý, a budou-li tě pravidelně ohrožovat něčím podobným, zanechá to na tobě následky.“

„No, tos mi teda poradil,“ ušklíbla se smutně Hanka.

„Život není jen o přemisťování,“ domlouval jí džin, „to, co tě tam naučí, tě mohu naučit i já. Zapiš se na něco jiného, kde budeš mít klid.“

„A opravdu mě to naučíš? Slibuješ?“

„Pokud můj pán nerozhodne jinak, tak slibuji.“

„Tak dobře, zapíšu se na něco jiného. Ale v základech léčení jim spolu se Sváťou ještě trochu znepříjemníme život. Však oni pochopí, že nás nemají otravovat!“

„Měli bychom jít,“ řekl Vron Sváťovi, „aby se Dundar nedivil, kde tak dlouho vězíme.“

„No tak jo,“ kývl Sváťa a sbalil své učební pomůcky. Na cestu si vzal ještě dvě sušenky a vyrazil s džinem domů.

„Na co se mám ale zapsat? Přemisťování mě zajímalo ze všeho nejvíc,“ mudrovala Hanka, „stejně je to nespravedlivé, že se nemůžu náležitě ubránit proti zákeřnosti dvou malých darebáků. Mám z toho špatný pocit, když jim uhýbám z cesty.“

„Ber to tak, že na tom vlastně ještě získáš. Vron tě naučí všechno, co budeme s Jasanovem probírat, a ty máš možnost si přibrat i něco dalšího.“

„Ale co?“

„Co třeba ovlivňování počasí?“

„Taková blbost.“

„A co rovnováhu nebo podzemní zdroje?“

„Když vidím, co musíte zvládnout na hodinách rovnováhy, necítím se na to. Jemná magie mi nikdy moc nešla. Ale ty podzemní zdroje, to by se dalo zkusit.“

„Andy říká, že to učí Diana Rena a že je to moc zajímavé.“

„Cože? To tam budu chodit s Andělou? Ach bože, já si to snad ještě rozmyslím.“

„To měl být vtip, doufám,“ zaškaredil se na ni Rafan, „trochu nepovedenej.“

„Jasně! Co jiného? Nepovedenej vtip,“ zaklapla sešity rozladěná Hanka a vytáhla supervolonové prkno, „mám náladu pod psa a potřebuju si zalítat. Jdeš se mnou?“

„Víš, že jsi občas praštěná nesnesitelná ženská? Jasně, že jdu s tebou. Musím tě hlídat. V téhle náladě bys byla schopná někoho zabít.“

Úkoly sice neměli hotové, ale sportovní vyžití v areálu jim udělalo dobře.

Druhý den požádala Hanka k Jasanově úlevě o přeřazení na specializaci hledání podzemních zdrojů. Z hodin přemisťování nakonec odešel i Rafan a prohlásil, že se hodlá nadále víc věnovat technikám zachování rovnováhy a krizovému vyjednávání.

I když měla Hanka pocit, že prohrála a vyklízí pozice, ulevilo se jí. Stres, do kterého ji dostali kluci Pohromakovi z jedné strany a učitel z druhé strany, zmizel, a dívce se znovu vrátila dobrá nálada a chuť do učení. Vron splnil svůj slib a začal ji pomalu učit to, co by jinak probírali na přemisťování. Kluci se přidali, takže nové techniky trénovali všichni dohromady.

Na hodině léčitelství došlo ještě jednou k podivnému úkazu, který změnil barvu očí bratrů Pohromakových a zakalil jejich dech. Spolužáci se pokoušeli vyzvídat, jak to dělají, a profesor Smítko je začal na hodinách velice pečlivě sledovat. To zajistilo Hance a Sváťovi konečně klid k práci.

Venku začalo přituhovat, na loužích se přes noc objevil ledový škraloup a na kalendáři se blížily Vánoce. Hanka už měla dárky pro oba kamarády. Sváťovi zabalila stavebnici hradu, kde místo kostek byly díly z čokolády a pro Rafana pořídila leštidlo na supervolonové prkno. Své kamarádce Paule, se kterou si občas psala, poslala balíček plný bonbónů pro ni a její sourozence, o které se musela starat.

Když jí Zachariáš přinesl dopis, myslela si, že je právě od Pauly. Ale nebyl. Psal jí Varubi z rezervace a nabádal ji, aby si na vánoční svátky nesjednávali žádný program, že se chystá jedno velké překvapení, u kterého by neměla ona ani její kamarádi chybět. Nic víc k Hančině lítosti dopis neprozradil. Jen to, že si ji a Rafana někdo včas vyzvedne. Obě děti přemýšlely, o co se může jednat, ale ať si lámaly hlavy sebevíc, na nic nepřišly.

*****

Vánoční překvapení

Během prvního volného vánočního dne se vzbudili brzo. Jejich zvědavost už dostoupila takového stupně, že ani nemohli dospat. Ještě ani nestihli dosnídat, když se objevil Sváťa s Vronem.

„Co se děje, co se chystá?“ zajímalo Hanku.

„Víme, ale nepovíme,“ smál se Sváťa, „schválně, jestli na to přijdete dřív, než vám to někdo řekne.“

„Vrone?“

„Neboj se,“ zamrkal na Hanku kouzelný džin, „jedná se o hezké překvapení. A doufáme, že překvapeno bude v tomto případě víc lidí.“

„Aspoň nám napověz,“ loudila dívka aspoň o náznak.

„Nebuď zvědavá,“ smál se Vron, „raději zaběhni za Zachariášem, něco ti chce. Já zatím s klukama připravím nějakou výzdobu, kterou budeme zítra potřebovat.“

Hanka na sebe hodila kabát a vyběhla ke staré budově. Když se chystala vzít za kliku, někdo ji zezadu uchopil, kolem ní se zavlnilo pole brány… V příštím okamžiku ji útočník protáhl branou. Bylo to tak rychlé, že ani nestihla reagovat. Na druhém konci brány se jí však podařilo silou vrazit loket do břicha neznámého únosce, až vyhekl a pustil ji. Prudce se otočila a před ní stál a držel se za břicho Nik.

„Sakra, ty jsi dračice! Tohle je přece jenom legrace, nemusíš mě za to hned mlátit,“ smál se mladý ochránce.

„A jak jsem proboha měla vědět, že jsi to právě ty? No tak promiň,“ řekla zkroušeně.

„Asi budu muset víc trénovat, když mě dokáže složit malá holka,“ ušklíbl se na ni rošťácky.

„Ale kluci a Vron mě budou hledat.“

„Neboj se, nebudou. Zachariáš a Vron vědí, kam a s kým jsi zmizela.“

„Tak mi aspoň řekni, o co jde. K čemu tolik tajností?“

„Víš co, já ti to prominu až za chvíli, teď tě budu za trest ještě pár minut napínat. Během dneška musíme zařídit pár věcí, aby zítřejší překvapení bylo dokonalé. Takže mě následuj, jdeme na to.“

Hanka se rozhlédla. Byli v centrálním parku Santareny a Nik zamířil do ulice s obchody a službami. Zastavil se před krámem švadleny, kývl na Hanku a oba vstoupili dovnitř.

„Vítám vás, mladý pane,“ usmála se starší žena, když je uviděla.

„Tak co, máte to připravené?“ usmál se Arne.

„Ale samozřejmě. Slečna si to jen vyzkouší a pak vám to během hodinky dodělám a můžete si to vzít.“

„Senzace! Jste moc šikovná a ochotná, až budu někdy tyhle služby potřebovat já, určitě se obrátím na vás.“

„Bude mi velkým potěšením,“ rozzářila se švadlena a pokynula zmatené Hance, aby ji následovala.

Zašly do vedlejší místnosti, kde bylo několik stojanů s rozešitými modely.

„Tady se svlékni a zuj. Pak si natáhni tohle bílé kombiné,“ řekla žena a nechala Hanku samotnou. Ta pokrčila rameny a rozhodla se poslechnout. Žena mezitím přinesla překrásné světlounce zelené šaty s bílým zdobením a pokynula dívce, aby si je opatrně oblékla. Pomohla jí s urovnáním a zapínáním. Pak se postavila o dva kroky dál a prohlédla si ji postupně ze všech stran. Občas někde něco zašpendlila a pak se usmála.

„Bude to perfektní,“ řekla a otevřela dveře a pozvala Nika, aby to také viděl.

„Super,“ ocenil jedním slovem pohled na Hanku a na její šaty.

„Za hodinku si je můžete přijít vyzvednout,“ usmála se švadlena, kterou potěšila jeho pochvala.

Hanka se šla zase svléknout a vrtalo jí hlavou, k čemu by mohla potřebovat takovéhle krásné, ale naprosto nepraktické šaty. Velká oslava? Ples? A proč to zařizuje Nik?

„Tak už mi to pověz,“ loudila, když vyšli zase na ulici.

„Až budeš zvědavostí umírat, tak mi řekni,“ pošťuchoval ji, „nerad bych tě měl na svědomí.“

„Kam jdeme teď?“

„Přece pro boty. Tvoje zimní šněrovací by trochu kazily dojem, až si oblékneš šaty.“

Nik jí v obuvnictví vybral několik modelů a nakonec se shodli na nízkých světlých lodičkách.

„Nebudu v tom umět chodit,“ děsila se Hanka.

„Během dneška můžeš ještě trénovat,“ řekl a nechal boty zabalit.

„Asi už brzo umřu zvědavostí,“ dotírala znovu Hanka.

„Fajn. Chvilku si sedneme do cukrárny, než bude čas vyzvednout šaty. Když na tom trváš, všechno ti povím u jahodového koktejlu. Tady ho mají naprosto skvělý.“

Nik objednal palačinku s ovocem a koktejl. Když ochutnal, spokojeně pokýval hlavou a pustil se do moučníku. Hanka ani pomalu nevnímala, co jí. Nik to schválně natahoval a ohromně se tím bavil.

„Tak jo, odpouštím ti,“ řekl, když dojedl, „A teď ti prozradím, oč tu běží. Moje sestřička čeká mimino a rozhodla se vdát.“

„Sidi je těhotná?“ vykulila oči Hanka.

„Přesně tak. A zítra se tady v Santareně vdává.“

„Opravdu? A proč jsou kolem toho takové tajnosti?“

„Ona totiž s Girem plánuje, že se vezmou tajně a nikomu nic neřekli.“

„Proč tajně?“

„Finance. Nedokázali by zaplatit hostinu. Oba dva jsou to takoví nadšenci, že všechny prachy strkají do útulku a rezervace. Ale co ti to vykládám, vždyť je znáš, víš, jací jsou.“

„A tobě to řekli?“

„Ale kdepak. Dozvěděl jsem se to náhodou. Sidi mě poslala vyzvednout šaty. Jenže zdejší švadlena si ráda popovídá a hned začala vykřikovat, jaká bude z mé sestry krásná nevěsta. Tak jsem se mrknul do balíčku.“

„A jak jsi zjistil, kde se berou?“

„To vypátral Zachariáš. Ten tady má známé snad všude. Taky nabídl, že uspořádá hostinu na vlastní náklady.“

„To je od něj hezké.“

„A není to všechno. Tvoji bratři teď připravují výzdobu svatebního povozu a novomanželé mají v novém objektu v Domově snů zamluvený pokoj, kam se mohou po hostině uchýlit.“

„Páni, to je opravdu spiknutí ve velkém.“

„Přece se jim za ty tajnosti musíme trochu pomstít, ne?“

„Už se těším na zítřek,“ vzdychla Hanka.

„Ještě nevíš všechno. Kluci z rezervace se rozhodli jim postavit rodinný srub nedaleko útulku. Už několik dní na tom tajně pracují s plným nasazením. Během dneška by ho měli dokončit. Až vyzvedneme šaty, přesuneme se tam a pokusíme se jejich nový domek uklidit a zútulnit. Přece je nenecháme bydlet v jednom pokoji v ubytovně.“

„Pokud nic netuší, čeká je asi pěkný šok,“ radovala se Hanka z té představy.

Když se konečně přesunuli pomocí brány k útulku a vynořili se poblíž nového srubu, uviděla, že je domek šikovně skryt mezi skupinou stromů. Nebyl velký, ale když vstoupili dovnitř, byla dívka překvapena, jak šikovně je rozdělen prostor. Už tu byly postele a dokonce i částečně vybavená kuchyně.

Divoch je vesele uvítal a zdvihl Hanku ze země, aby jí mohl dát pusu.

„Nech mě, škrábeš,“ bránila se se smíchem.

„Už jsme na vás čekali,“ postavil ji zase zpátky na zem, „támhle v hrnci máte guláš a chleba si ukrojte.“

„Krásně to tu voní dřevem,“ pohladila Hanka trámy, které byly zatím jen narychlo zaspárovány, aby nepropouštěly chladný zimní vítr. Teplo tu zatím zajišťovala starší malá kamínka.

„Škoda, že jsme zatím neměli čas jim tu postavit pec,“ prohodil jeden ze strážců, když přikládal.

„To jste sem nedokázali přitáhnout ani jednu vaši ženskou?“ řekl vyčítavě Nik.

„To víš, pozítří jsou Vánoce, žádná neměla čas. Kdybys netrval za každou cenu na mlčenlivosti, určitě by některá přišla, ale takhle…“

„Kdepak. Ženské by to Sidi určitě aspoň naznačily, to by nám pak to překvapení nemuselo vyjít. No, co se dá dělat, musíme to uklidit sami,“ vyhrnul si rukávy Nik a pustil se do úklidu pokojů. Hanka se přidala. Umyla okna, utřela police v kuchyni a rozmístila na ně připravené talíře, hrnky a nádobí, Nik zatím nacpal slamníky do postelí a dívka povlékla polštáře a deky do připravených květinových povlaků. Pak společně upevnili záclonky, na stůl dali vánoční ubrus a Divoch odněkud vykouzlil rozkvetlé větvičky z ovocných stromů a těžkou kameninovou vázu.

„Máňa to sice bude hledat, ale já už si něco vymyslím,“ ušklíbl se, když viděl Hančin příjemně překvapený výraz.

„To byl dobrej nápad, Divochu,“ kývla dívka, „hned to tu vypadá útulněji.“

Nakonec trochu poklidili i kolem srubu a zametli přístupovou cestičku.

„Přespíme v dětském pokoji,“ řekl po večeři Nik, „ten je kromě koberce zatím prázdný.“

Pak vytáhl z komory spacák a podal ho Hance. Na chvilku se zarazil, nepřítomně se zadíval do prázdna a vzápětí se usmál.

„Moje spojka v útulku hlásí, že Sidi a Giro před okamžikem oznámili, že si na zítřek berou dovolenou a že se právě přesunují do Santareny. Můžeme se přestěhovat, vykoupat a přespat v pohodlných postýlkách,“ zamnul si ruce.

„Co se to proboha děje?“ vyděsila se hospodyně, když do útulku dorazila celá jejich banda.

„Psst, zatím je to tajné, ale vám to prozradím,“ zatáhl ji Nik stranou a něco jí šeptal. Hanka pozorovala, jak se žena rozzářila nadšením a hned byla plná energie a ochoty. Pak se Nik na chvíli ztratil z dohledu. Když se vrátil do jídelny, kráčel u jeho nohy kvanter a mazlivě si otíral hlavu o jeho nohavice.

Muži z rezervace pustili galantně Hanku do koupelny jako první. S úlevou ze sebe spláchla špínu a pot po uklízení a umyla si vlasy. Nik jí na spaní půjčil jedno své čisté triko a tepláky. Po koupeli se posadila do jídelny, kam jim hospodyně připravila aspoň hrnec teplého čaje, a pustila se do rozčesávání svých zacuchaných pramenů. Když byla v nejlepším, ucítila teplý dotyk a vzápětí držela v náruči Plamínka. Blaženě se k ní tiskl a cuchal jí mokré rozčesané vlasy.

„Takhle pozdě už není slušné…“ ozvala se za jejími zády zlostná syčivá drakonština.

Ohlédla se a spatřila Silasientu. Ta překvapeně zmlkla a roztáhla svou dračí tlamu do úsměvu: „Tak proto mi sem utekl. Ráda tě vidím, sivian.“

„Jak Plamínek věděl, že jsem tady?“ zeptala se dračice Hanka.

„Abych řekla pravdu, tak nevím. Asi má na tebe nějaký radar. Sama jsem tím překvapená,“ vrtěla jeho matka hlavou.

Dráček se nemohl nabažit mazlení a dívka nešťastně sledovala, jak se na Nikově triku objevují dírky po drápech jejího chráněnce.

„Sivja,“ řekl Plamínek a otočil se na matku.

„Copak bys rád?“ drbala ho Hanka na krku.

„Loudí, jestli by s tebou nemohl dnes spát,“ vysvětlila dračice.

„Možná by mohl. Ale brzo ráno musíme vyrazit do Santareny.“

„Pokud ti to nevadí, sivian, nechám ho tu přespat a přijdu si ho vyzvednout časně po ránu.“

„Vůbec mi to nevadí, budu ráda.“

Nik se přitočil blíž a taky Plamínka podrbal. Ten se nechal, ale jen do chvíle, než kvanteřice natáhla hlavu, aby dráčka očichala. Pak začal prskat.

„Připravím pro vás matrace do rohového pokoje,“ řekl Nik Hance, „tam budete mít klid. Hlavně ať si tvůj malý svěřenec nevezme na hraní tvé nové šaty a boty.“

„Bez obav, on je způsobný dráček. Ale raději mě ráno vzbuďte, ať mám trochu času se před odchodem zkulturnit.“

Poté, co si šli lehnout, měla Hanka snahu Plamínkovi vyprávět pohádku, ale byla tak unavená, že usnula ještě před koncem příběhu. Dráček na dokončení netrval. Jen se zavrtal skoro až pod Hančinu ruku a usnul také.

Začal se však vrtět dřív, než se rozednilo. Nakonec drcnul do dívky a vzbudil ji.

„Co blázníš?“ bránila se a chtěla se otočit a znovu zavrtat do polštáře.

Plamínek z ní ale stáhl deku a donutil ji posadit se. Pak si otevřel dveře a zmizel na chodbu. Tam bylo slyšet tlumené hlasy. Hanka přes sebe hodila zahřátou deku a vystrčila nos ze dveří.

„Co se děje?“

„Spi dál,“ řekl jí Divoch, který šel právě okolo, „jenom sem zabloudila skupinka chlapů, tak jsme je ubytovali, aby venku nezmrzli.“

„Plamínku,“ volala dráčka nahlas i v duchu. Ucítila teplo, plop a už ho měla v náruči.

„Jdeme ještě chvíli do postele. Je moc brzo na vstávání,“ řekla a oba se zase zahrabali do peřin.

Ráno ji probudil dotyk na tváři.

„Vstáváme, princezno,“ řekl jí tiše Nik do ucha.

Hanka otevřela oči a musela se zasmát, protože Nikovi seděl za krkem Plamínek a balancoval, aby nespadl.

„Oblékni si na snídani šaty, ať si tě tu taky trochu užijou,“ navrhl Nik.

„A co když si je pokecám marmeládou nebo poleju kakaem?“ smála se.

„Objednám ti suchý rohlík a sodovku. Pojď se mnou, Plamínku, neboj se, kvanteřici Junis jsem poslal, aby se proběhla venku. Teď necháme tvou chůvu, aby se mohla v klidu obléknout.“

Hanka se opláchla, učesala a nastrojila. Litovala, že tu má jen maličké zrcadlo, před kterým se pomalu nedalo ani učesat. Zvolna se vypravila do jídelny s obavou, že si v lodičkách vyvrtne nohu. Tady našla Plamínka nad miskou s pečenou rybou, ale kromě něj tu nikdo nebyl. Otevřela dveře ven. Za rohem se ozýval vzrušený hovor. Na zemi ležel čerstvý poprašek sněhu. Zachvěla se zimou.

„…vy jste se snad zbláznili, ne?! Čí nápad to byl?“

„To je přece úplně jedno. My to tak rozhodně nenecháme. Vyřídíme si to s nimi.“

„Vždyť na to nemáte! Oni jsou tři, mají sílu, kouzla, jsou téměř nezranitelní. To tam chcete chcípnout?“

„Ukažte nám, kudy se tam jde, a ostatní nechte na nás. Tohle je naše záležitost. My si poradíme.“

„Nemůžu vám to dovolit.“

„My se ani na žádné dovolení neptáme!“

Divochův hlas Hanka poznala, ale zajímalo ji, kdo jsou ti ostatní. Vtom se kolem jejích nohou prosmýkl Plamínek a proklouzl za roh jako první. Těsně za ním běžel kvanter.

„Hrome, co je to za potvoru? Drak! To je drak! Ty malej hajzle!“

Hanka vyrazila kupředu a zahlédla, jak muž dráčka hrubě nakopl. Plamínek to nečekal, takže se ani nepokusil zmizet. Odlétl po kopanci na metr daleko. Kvantera nebylo vidět.

„To ne,“ vykročila k muži, aby mu zabránila v dalším napadení Plamínka.

Pak se událo několik věcí téměř najednou. Bylo to tak rychlé, že nebylo v lidských silách tomu zabránit.

Dva metry od muže se zhmotnila Silasienta. Hanka by se vsadila, že navztekaná matka přesně ví, co se stalo. Dračice se výhružně přikrčila, bojovně nadzdvihla křídla, zasyčela a dvacet čísel před mužem, který napadl jejího syna, se pod jejím plamenem zakouřilo ze země. Muži plynule do ruky vklouzla kuše, kterou měl zavěšenou na zádech, a vzápětí vystřelil a Hanka bezmocně sledovala, jak jeho podivně upravený šíp zasáhl křídlo rozzuřené dračice. Uvědomovala si, že další útok Silasienty už bude pro muže smrtící. Vrhla se mezi ně a roztáhla ruce.

„Přestaňte! Okamžitě přestaňte! Oba!“

Muž se zarazil, stejně jako i jeho společníci, kteří právě sahali po zbraních, protože zjev dívky v nádherných šatech tady uprostřed divočiny je překvapil. Dračice se snažila přemístit do jiného úhlu, ze kterého by mohla na muže zaútočit. Hanka ale dávala pozor a stále se držela mezi nimi. Plop, a měla v náruči dráčka, který tichounce fňukal.

„Au,“ vyjekl útočník a Hanka zahlédla kvantera, jak je zakousnutý do jeho lýtka. To už se k nim sbíhali muži z útulku a Divoch útočníkovi vykroutil z rukou zbraň. Vedle Hanky stál náhle Nik a v ruce svíral zářící hůl moci.

„Ve jménu Bdělých, ukončete akce. Volám vás k pořádku!“ otočil se kolem své osy a podíval se na každého z cizích mužů.

Pomalu sklonili natažené kuše a uvolnili tětivy. Teprve teď si Hanka uvědomila, jaký konflikt tu hrozil. Silasienta ale klidná nebyla. Hanka se přinutila k pravidelnému dýchání a soustředění. Pokusila se oslovit dračici pomocí psychické komunikace. Automaticky vyvolala krystal v podobě hořící koule.

„Prosím, Silasiento, nezabíjejte nikoho. Vím, že vám ublížili, ale zabití útočníka by vyvolalo boj. Prosím! Je tu složitá situace, všichni jsou podráždění, bojí se. Dejte lidem šanci. Prosím!“

„Vím, že jsi na naší straně, sivian,“ odpověděla jí dračice psychicky, „máš právo na můj vděk a ohledy. Nikomu neublížím, můžeš je uklidnit.“

„Tohle je útulek pro magické tvory v nouzi,“ pokračoval Nik a jeho hůl sálala hrozivou mocí, „tady nemůžete střílet podle libosti, ani kopat do tvorů, kteří se tu vyskytují. Dokonce ani nemůžete svévolně napadat černé draky.“

„Ale oni nám kradou dobytek…“

„Ticho! Tohle je vůle Bdělých, to je litera zákona. Vždy je nutné dovolat se spravedlnosti bez použití násilí. To vám nikdo neřekl? Neměli jste právo použít zbraň dřív než slova.“

Nik vypadal úžasně. Hanka na něm mohla oči nechat. Muži pomalu skláněli hlavy a záře moci zvolna pohasínala. Všichni se začali uklidňovat.

„Ale tohle je přece ten drak, co ukradl černým vejce,“ namítl téměř nesměle jeden z mužů.

„To se velice mýlíte,“ řekl Nik, „vysvětlím vám to během cesty domů. Doprovodím vás.“

„Ale to nestihneš svatbu,“ polekala se Hanka.

„Budeš to tam muset obstarat za nás oba, princezno. Nemohu ty muže pustit samotné, musím na ně dohlédnout, aby se nestal malér. A ty se běž raději schovat, nebo nastydneš.“

Divoch vzal Hanku za rameno a ukázal na Silasientu. Už se uklidnila, ale v křídle pořád měla šíp, který se po vstřelu rozšklebil a zdálo se, že ani nepůjde vyndat.

„Řekni jí, že ten šíp kleštěmi přeštípnu a vyndám. Hlavně aby mě při tom nezačala opékat zaživa,“ zašklebil se. Hanka postavila Plamínka na zem a přistoupila k jeho matce. Za chvilku ve spolupráci s Divochem šíp vyndala a ošetřila ránu desinfekcí. Pak se soustředila na poraněné buňky křídla a vyslala k nim energii, jak je to učili ve škole, aby se narušené tkáně začaly co nejdříve regenerovat. Dračice se zavrtěla.

„Bolí to?“ polekala se dívka.

„Ne, to ne. Jen to trochu svědí,“ odpověděla Silasienta.

Hanka se pokusila vyslat k tržné ráně ještě trochu zklidňujícího vlnění. Když skončila, uvědomila si, jak se jí ruce třesou zimou. Znovu vzala do náruče Plamínka a vrátila se do jídelny.

Posadila se roztřeseně ke stolu a někdo před ni postavil hrnek s horkým čajem. Pak se vedle ní objevila dračice a vypadala smutně.

„Rozluč se,“ řekla Plamínkovi, „měli bychom jít.“

Dráček se přitiskl k Hančině tváři a pak i se svou matkou zmizel.

„Jsi v pořádku?“ ozval se v její mysli Plamův hlas.

„Ano, všechno se urovnalo,“ odpověděla v duchu svému dračímu příteli.

„To jsem rád,“ zazněla úleva v hlase černého draka, „sledoval jsem tvé emoce a bál se zasáhnout, abych tě nevyrušil v nepatřičné chvíli. Přeji ti hezký den.“

Do místnosti vstoupil Nik a vedle nohy mu ladně kráčela Junis, jako by se nic nestalo. I on si vzal hrnek čaje a posadil se k Hance. Položil svou ruku na její a usmál se.

„Jsi prima holka, bylas dobrá,“ řekl uznale a rychle do sebe hodil teplý nápoj, „škoda, že tam dnes nebudu s vámi. Budu na tebe myslet, princezno.“

Pak vstal, políbil ji do vlasů a Hanka měla pocit, že kdyby neseděla, podlomily by se jí nohy. Tolik si přála, aby mohl být s nimi, ale chápala, že jako ochránce má své povinnosti. Teď ho obdivovala ještě víc než dřív.

„Už musíme vyrazit,“ řekl Divoch a podal Hance tašku s věcmi, „Nik nás aspoň hodí do Santareny, abychom nemuseli čekat u veřejných bran.“

Dopila čaj, oblékla si kabát a vyrazili.

„Ještě štěstí, že aspoň vy umíte procházet branou. Jinak bych se musel rozdvojit,“ zašklebil se na ně Nik, když jim otevřel cestu do Santareny, „pozdravujte tam ode mě.“

„Opravdu to nestihneš?“

„Ani náhodou. Odvedu naše bojovné maníky k jejich rodinám, a budu-li mít štěstí, nabídnou mi tam zbytky od štědrovečerní večeře. Pak musím k šéfovi, abych dokladoval použití moci, a teprve potom budu mít šanci jít domů.“

„Neboj se,“ poklepal Nika po rameni Divoch, „odvedu tvou sestru k oltáři. Když už nemáte rodiče, snad budu vyhovovat.“

„Určitě. Máš k tomu mé požehnání,“ vzdychl Nik a mávl na ně, ať už jdou.

Najednou stáli všichni v santarenském centrálním parku.

„Kam teď?“ zeptala se Hanka.

„Sraz máme domluvený u Zachariáše, takže nejdřív k němu,“ rozhodl Divoch.

Odvedla je ke Kouzelným zahradám a ukázala na starou budovu: „Běžte dovnitř, někde tam bude.“

Sama se vypravila k jejich stromovému domečku. Opatrně vyšplhala ke vchodu a vstoupila dovnitř. Kabát hodila na lavici za dveřmi, a když ji zaslechli kluci, překvapeně se jako na povel oba najednou otočili.

„No né, překrásná neznámá slečno, čemu vděčíme za vaši návštěvu?“ zubil se od ucha k uchu Sváťa.

„To je dost dobrý,“ kývl uznale Rafan a pak přistoupil blíž, „jak dlouho že máš na sobě ty šaty?“

„Dnes od rána.“

„Plížili jste se kanálama?“

„Proč?“ nechápala Hanka kamarádovy řeči.

„Já jen že máš nějaké fleky na břiše a kolem výstřihu potrhané krajky.“

„Cože?“ vyděsila se dívka a rozběhla se k zrcadlu. Odstrčila Sváťu, který si tu pokoušel uvázat kravatu, a podívala se na sebe.

„No nazdar! Takhle tam přece nemůžu jít…“ obrátila se zoufale na kamarády.

„Nezmatkuj,“ natočil si ji Sváťa proti sobě, „myslím, že momentální nouze nás opravňuje k použití magie. Vydrž okamžik v klidu, já to dám do pořádku.“

Hanka sledovala kamarádovy prsty, jak se téměř dotýkají jejích krajek. Pak přesunul dlaně níž.

„No, a je to,“ prohlásil a šel si umýt ruce. Hanka se znovu natočila k zrcadlu a s překvapením spatřila, že jsou šaty v dokonalém pořádku.

„Díky,“ usmála se. Pak Sváťovi srovnala uzel na kravatě a límec u košile a uvědomila si, že kamarádova košile má stejnou barvu, jako její šaty.

„Už je pomalu čas vyrazit,“ připomněl jim Rafan a galantně Hance přidržel kabát.

„Dobře, že jdete,“ zabručel Zachariáš, když se objevili, „musíme být v kostelíku dřív než oni, jinak to nebude to správné překvápko.“

Strážci z rezervace už mezitím vyvezli a připravili svatební povoz a vlastně se čekalo už jen na ně. Nasedli a s povděkem zjistili, že lavice jsou vystlány dekami, aby nezábly.

„Kde je Vron?“ podivila se Hanka.

„Ále,“ mávl rukou Sváťa, „otec slíbil osadníkům, že jim pomůže hlídat stáda, tak mu musí pomáhat. Zastaví se pro mě až navečer po oslavě.“

Zachariáš se chopil otěží a pobídl své vyparáděné valachy do klusu.

Za dvacet minut stáli před malým pěkným kostelíkem. Teplé oblečení odložili v povozu, upravili se a pomalu vstoupili.

„To je nádhera,“ rozhlížela se Hanka uvnitř. Všechno bylo krásně osvětleno, mezi lavicemi čekal na svatebčany červený koberec a čerstvé květiny provoněly celý prostor.

Kněz jim vyšel vstříc a tiše se radil se Zachariášem a Divochem. Hanka si zatím prohlížela obrazy a sochy. Pak se všichni přemístili do tmavého výklenku u postranního oltáře, kam na ně od vchodu nebylo vidět a dívce strčili do ruky malou uvázanou kytici.

„Až přijdou,“ tiše je instruoval trpaslík, „kněz vezme Gira k oltáři a my se potom přidáme k nevěstě. Divoch ji povede, za ně se zařadí Hanka se Sváťou jako družička a mládenec a za nimi pak my ostatní.“

V okamžiku, kdy už Hanku v lodičkách začaly bolet nohy, se dočkali. Málem Gira ve svátečním obleku, oholeného a ostříhaného ani nepoznali. Sidi vedle něj byla v bílém, s drobnými zelenými ozdobami šatů. Do vlasů měla vpletené květiny a závoj posetý drobnými třpytkami. Moc jí to slušelo.

Kněz odvedl ženicha k přednímu oltáři a řekl Sidi, aby počkala, až začne hrát hudba. Pak jim Zachariáš gestem pokynul, že je čas. Obstoupili nevěstu a ta údivem zalapala po dechu.

„Kde se tu berete? Nikdo přece nevěděl…“

Divoch jí nabídl rámě: „Původně tu měl být Nik, ale něco mu do toho bohužel vlezlo, tak mě pověřil, abych tě dovedl k oltáři místo něho.“

„Já…“ Sidi stěží zadržovala slzy dojetí.

Vtom zazněla hudba a přerušila jejich hovor. Zvolna doprovodili nevěstu až na její místo vedle ženicha a tiše se posadili do předních lavic. Hanka sledovala obřad a polovinou své mysli byla v duchu s Nikem, který se sem kvůli hloupému nápadu vesničanů nemohl dostavit. Taková nesmyslná náhoda.

Novomanželé si navlékli prstýnky, políbili se a hosté postupně vstali, aby jim poblahopřáli. Sidi si utírala slzy a Giro se tvářil spíš rozpačitě, než šťastně. Dál už to všechno bylo v režii Zachariáše. Navzdory námitkám novomanželů projel vyzdobený povoz celým městem, až je nakonec k jejich úlevě vyložil před Kouzelnými zahradami.

Oslava se vydařila. Aby ne, když ji naplánoval zkušený trpaslík! Dort byl pomalu větší, než všechny nože, které tu byly k dispozici, a jídla bylo tolik, že i Sváťa naříkal, jak je přejedený. Tentokrát se ale zábava neprotáhla do noci, protože večer skoro všichni spěchali domů. Přes noc tu zůstal jen Varubi, kterého doma nikdo nečekal, a proto dostal za úkol doprovodit druhý den novomanžele do nového srubu, který jim jejich přátelé postavili jako svatební dar. Během hostiny se jim o tom ale nikdo ani slůvkem nezmínil, aby tohle velké překvapení pro Sidi a Gira zůstalo opravdu až na Štědrý den.

Vron si Sváťu vyzvedl večer. Před odchodem si ještě děti rychle předaly vánoční dárečky a pak Hanka s Rafanem osaměla. Chvíli si oba hráli s tulíkem, ale únavou se jim klížily oči, takže nakonec docela brzo zalezli do postele.

Druhý den je Zachariáš poprosil, zda by mu nepomohli s úklidem. Jeho personál měl o Vánocích volno, takže všechno kolem hostů obstarával trpaslík sám. Když Giro a Sidi vstali, přinesla jim Hanka s Rafanem do jídelny pozdní snídani a na jejich žádost se k nim oba na chvíli posadili.

„A teď nám po pravdě řekni, Hanko, kdo tohle všechno spískal. Jak se to mohli všichni dozvědět?“ zeptala se Sidi.

„No, myslím, že jim to všem řekl Nik,“ přiznala Hanka, „poslala jsi ho vyzvednout šaty a tvoje švadlena si ráda povídá.“

„Tak vidíš,“ otočila se Sidi na Gira, „dlužíš mi omluvu za ty tvoje narážky, že ženská neudrží žádné tajemství.“

„Tihle mladí ochránci jsou hrozní čmuchalové,“ zasmál se Giro, „ale ještě nám pověz, co se to vlastně včera ráno v útulku přihodilo. Večer jsem Divocha poslouchal jen na půl ucha.“

„Dračici prý zranili…“ zpozorněla i Sidi a se zájmem naslouchala Hančinu vyprávění. Mezitím dorazil do jídelny i Varubi. Tváře měl červené od chladu, asi taky Zachariášovi s něčím pomáhal. Posadil se a Rafan mu přinesl hrnek horkého čaje. Nakonec se k nim přišel se svým hrnkem čaje posadit i trpaslík. Podle vůně si čaj vylepšil ještě dalšími přísadami pro zahřátí.

„Budeme muset vyrazit domů,“ řekl Giro, když dojedli.

„Udělali jste nám velkou radost,“ poděkovala trpaslíkovi Sidi, „ale muselo to stát hromadu peněz. Rádi bychom vám to časem zaplatili.“

„Hele, děvče, teda, chci říct, mladá paní, za přátelství se dá platit jedině přátelstvím, ničím jiným. Jasné?“ zašermoval důrazně rukou Zachariáš.

„Ale my…“

„Nechtějte mě naštvat!“

„Já bych se radši nehádala,“ smála se Hanka, „v tomhle případě nemáte nejmenší šanci.“

„Tak díky, příteli,“ kývl Giro.

„No vida, že to jde,“ zabručel trpaslík a dopil svůj vylepšený čaj.

Pak se šli všichni obléknout, aby doprovodili novomanžele k bráně. Hanka se usmívala při představě, co tomu budou asi říkat, až vidí svůj nový domeček, který pro ně přátelé zbudovali. Zatím sice ještě zdaleka není dokončený, ale je to domov.

Pak se vrátili do Kouzelných zahrad a pomohli trpaslíkovi připravit jídla a nápoje do potravinových dávkovačů. Když se Hanka ptala, jak je možné, že tam jídlo zůstane stále čerstvé, trpaslík jen neochotně zabručel, že to funguje na principu pozastaveného času. Dívka to sice nechápala, ale když viděla, že o tom Zachariáš nemá chuť mluvit, dál se neptala. Do dávkovače pro svůj stromový domeček si připravili řízečky, bramborový salát, cukroví, limonádu, čaj a maličké dortíčky, které nejvíc miloval Sváťa. Škoda, že tu s námi není, pomyslela si Hanka, ale pak ji napadlo, že to jsou vlastně kamarádovy první Vánoce, které může strávit ve své skutečné rodině.

Večer se u nich v domečku zastavil na chvíli Zachariáš a přinesl pár drobných praktických dárků. Rafan od něj dostal kožený pásek, Hanka vyřezávanou sponu do vlasů a oba dostali ještě boty a rukavice. Oni měli pro Zachariáše dárkově balenou láhev kořalky a oblíbený tabák. Pak společně vzpomínali na Gira a Sidi a doufali, že se jim jejich nový domov líbí a že tam budou spolu šťastní.

*****

Upíří cuc

Měli pocit, že vánoční volno uteklo rychleji než obyčejný víkend. Opět tu byl všední den a ráno se jako vždy objevil Sváťa s Vronem.

„Tak co, uhlídali jste stáda osadníků?“ zeptala se Hanka kouzelného džina.

„Bohužel,“ zavrtěl hlavou, „zase draci uloupili jedno dobytče.“

„A proč si ho proboha u osadníků nekoupí?“ divil se Rafan.

„Zkoušeli to, ale osadníci se jich bojí a utekli dřív, než jim draci mohli cokoliv říct,“ pokrčil rameny Vron, „ale aspoň jim tam nechávají u vchodu do ohrad malé drahokamy nebo polodrahokamy, aby nebyli lidé škodní.“

„To nechápu,“ vrtěla hlavou Hanka, „tak proč ti lidé pořádali výpravu proti drakům, kteří jim kradou dobytek?“

„Je to celé takové jedno velké nedorozumění. Lidé nevěří, že jim tam nalezené kameny nechali draci. Domnívají se, že dobytek byl prostě ukraden. Navíc mám pocit, že je někdo hecuje, aby drakům ukázali, zač je toho loket. Což je nesmysl, protože draci je mohou naprosto snadno zabít, pokud dojde ke konfliktu.“

„Proč jsi jim to nevysvětlil?“ vložil se do hovoru zase Rafan.

„Snažil jsem se, ale nevěří mi. Chodí teď po pastvinách a hledají drahé kameny. Jsou přesvědčeni, že někde poblíž musí být naleziště.“

„Oni nevěří kouzelnému džinovi?“ podivila se Hanka.

Vron se k ní otočil: „Nevědí, že jsem kouzelný džin. Myslí si, že jsem rodinný přítel Dundara, který u něj našel po nějaké rodinné tragédii útočiště. Vědí, že umím trochu kouzlit, ale o mé pravé totožnosti nemají ani tušení.“

„Tvůj taťka je pěkný tajnůstkář,“ zasmál se Rafan a poklepal Sváťovi na rameno.

„On se bojí, že by nám lidé záviděli a že by neustále někdo chodil a požadoval, aby pro něj kouzelný džin spravil střechu, nebo postavil dům, nebo vyléčil slepice, nebo našel poklad, nebo odnaučil ženu utrácet, a nikdy už bychom neměli klid. Prý bychom přišli o přátele a o všechno, co je nám v tomto kraji milé.“

„No, když se nad tím zamyslím, tak má asi pravdu,“ přikývl Rafan.

„Ale Dundar ti snad věří, ne?“ ujišťovala se u Vrona Hanka.

„Ne. Ani on mi nevěří.“

„To není možné. Přece musí vědět, že mu nemůžeš lhát!“

„Myslím, že toho moc o kouzelných džinech neví.“

Sváťa se na Vrona vyčítavě podíval: „Nám taky dalo spoustu práce, než jsme se o tobě něco dozvěděli. V knihách toho člověk zrovna moc nenajde.“

„Jenže můj pán se může dozvědět všechno velice jednoduše. Jemu stačí se jen zeptat. Nemohu mu odmítnout pravdivou odpověď.“

„Hm, to je pravda,“ uznal Sváťa, „táta vůbec nedokáže docenit možnosti, které se mu díky tobě nabízejí.“

„Hele,“ řekl zamyšleně Rafan, „jak to, že draci ukradli dobytče, když jsi hlídal? Přece bys dokázal zabránit drakům v krádeži dobytka…“

Vron se zakabonil: „Za prvé jsem vám právě vysvětlil, že se nejedná o krádež v pravém slova smyslu, a za druhé mi Dundar poručil, abych dával pozor na stáda, a kdyby došlo ke krádeži, abych mu to přišel říct. Tak jsem mu to šel říct. Ale než se s mou pomocí dostal na pastvinu, byli černí draci dávno pryč.“

„Něco mi říká,“ zašklebil se Rafan, „že těm černým drakům nějak nadržuješ… Že ani nechceš, aby je osadníci přistihli.“

„A dokážeš také přijít na to, proč to dělám?“ zahleděl se na něj Vron.

Rafan se usmál: „Jasně. Má to logiku. Všechna lovná zvěř už před draky utekla. Oni tam však chtějí zůstat, takže je potřeba najít potravu. Berou si zvířata ze stád osadníků a platí jim drahými kameny. Kdyby je ale vyzbrojení osadníci přistihli, asi by na ně začali střílet šípy a černí draci by zaručeně někoho zabili. To by mělo za následek další násilí a možná časem i válku mezi lidmi a draky. Toho se bojíš?“

„Tvůj úsudek nemá chybu,“ řekl uznale kouzelný džin.

„Je nejvyšší čas vyrazit do školy,“ připomněl jim Sváťa, „nechte své válečné rozvahy na odpoledne. To budeme mít víc času.“

Ve škole je po prázdninách opět čekal nápor učení a opakování. Hanka měla co dělat, aby ve své nové specializaci dohnala to, co se ostatní učili předchozí tři měsíce. Diana Rena, která vyučovala vyhledávání podzemních zdrojů, je na většinu hodin brala do terénu. Na školních pozemcích museli pátrat po nejrůznějších anomáliích, museli najít schovaný kov, vodu, prázdnou truhlici nebo například potrubí. Profesorka byla přísná a každého ze svých žáků nutila k maximálnímu výkonu. Hanka si byla vědoma toho, že v tomto oboru není žádná hvězda, a obdivovala Andělu, která na rozdíl od ní excelovala. Dokázala říct, jestli je pod zemí zlato nebo železo. Hanka uměla docela dobře rozeznat dutiny, ale určit, co se nalézá kolem, se jí moc nedařilo. Stále ještě byla přesvědčena, že má daleko blíž ke specializaci přemisťování.

Na hodině léčení se Hanka dočkala překvapení. Když je před Vánoci přestali kluci Pohromakovi obtěžovat, myslela si, že už od nich budou mít klid. Jenže hned na první hodině s profesorem Smítkem ucítila známou slabost. Ohlédla se a René za ní se spokojeně šklebil. Podívala se po Sváťovi, ale ten se zdál být zaujat výukou. Čekala, jestli Pohromakovi napadnou i jeho, ale oni to neudělali. A sakra, pomyslela si dívka, to znamená, že se asi zaměřili jen na ni. Hned po hodině chytila Sváťu za ruku.

„Ne. Myslím, že už toho nechali.“

„Nenechali. Před chvilkou si na mně smlsli.“

„Fakt?“

„Asi už přišli na to, že nesmí napadat nás oba.“

„Že by jim to došlo? Asi bychom měli vymyslet něco jiného,“ drbal se ve vlasech malý kamarád, „přece nějaká obrana existovat musí.“

Hanka se znovu začala bát hodin, kdy se potká s Pohromakovými. Jednou na ni upíří cuc použili dokonce i při obědě. Ani Rafan ani Sváťa si ničeho nevšimli. Nejzáludnější na tomhle kouzlu byla jeho nenápadnost a to, že napadený si ho uvědomí, až když je pozdě a nemá šanci zkusit jakoukoliv obranu. Tohle už Hanku opravdu naštvalo. Nejen, že ji donutili opustit hodiny přemisťování, teď by se měla před nimi schovávat i na veřejnosti? Tak to tedy ne! S tím musí něco udělat! Pokud jí nedokáže poradit někdo jiný, musí vymyslet něco sama. Když o tom bude důkladně přemýšlet, určitě tím nic nezkazí.

Večer zavolala Plama, aby se i jeho zeptala na radu.

„Když na tebe někdo tajně použije kouzlo, vycítíš to?“ zajímala se.

„Samozřejmě. Je to jako, jako, nevím, k čemu bych to přirovnal… Něco jako přeskočení jiskry statické elektřiny. Nepatrně to štípne.“

„Já ale necítím vůbec nic. Zjistím to, až když je pozdě.“

„Co zkusit štít nebo nějakou obrannou techniku?“

„Na hodinách ve škole? To by dost dobře nešlo.“

„A nemůžeš se jim vyhnout?“

„To už mi radil Vron. Ale já nechci pořád jen utíkat. Možná bych je mohla zmlátit.“

„A to by pomohlo?“

„Ne. Akorát by se mi možná trochu ulevilo.“

„Pokud to nepomůže, tak to nedělej,“ radil drak, „násilí k žádné úlevě nevede. A nebuď smutná, zavolám ti našeho malého kamaráda.“

Hanka s údivem pozorovala, jak se vedle Plamova krystalu vylouplo malé světélko.

„Plamínku,“ oslovila ho radostně Hanka.

„Ahoj, svjan,“ uslyšela a zaplavila ji příjemná pohoda. Plamínek k ní vysílal nadšené vlny lásky a dívka se najednou cítila o sto procent lépe. Zuřivý plamen se přidal k Plamínkovi a oba draci pro ni měli přátelské pohlazení. Byla vděčná za tohle zázemí, které jí osud dopřál.

Ráno, když se objevil Vron s jejich kamarádem, obrátila se dívka na kouzelného džina.

„Nedávno jsi mluvil o magické auře,“ řekla mu, „je možné ji vidět?“

„Ano,“ odpověděl Vron, „já ji vidím jako barevný obláček kolem každého, kdo má sedmý smysl.“

„Aha. Já ale zkusila použít magický zrak a nic jsem neviděla. Jak to děláš?“

„Hm. Já vlastně nevím. Stačí mi podívat se a mám před očima spektrum barev, které aura obsahuje i její velikost.“

„Asi nemám to správné magické vidění.“

„Možná jen nemáš praxi.“

„Možná…“ zamyslela se Hanka, „možná bych mohla zkusit trochu trénovat.“

„Je něco nového?“ zeptal se jako vždycky džina Rafan.

„V naší vesnici se začalo spekulovat o malém drakovi, který se vyskytuje v útulku pro magická zvířata. Lidé dumají nad tím, kde se tam vzal a jestli je něco pravdy na pověsti, že ukradl černým drakům vejce. Předpokládají, že černí draci se v okolí zdržují právě kvůli malému drakovi.“

„Ale vždyť jim přece Nik řekl, jak to ve skutečnosti je,“ namítla zamračeně Hanka.

„Asi to nepochopili,“ ušklíbl se Rafan, „nebo to možná ani pochopit nechtěli.“

„Táta si taky myslí, že bychom měli černé draky od jezera vyhnat,“ řekl tiše Sváťa.

„Doufám, že se na ně zase nechystají?“ polekala se Hanka.

„Zatím ne,“ uklidnil ji Vron, „Dundar má dost zkušeností na to, aby věděl, že je sami nezvládnou. Už s černými draky bojoval a ví, jak jsou silní.“

„Ta vejce ještě nenašli?“

„Ne. Myslím, že je to dost rozčiluje. Představa, že někdo může sebrat drakům vejce a oni s tím nemohou nic udělat, je pro ně nesnesitelná. Proto jsou tak podráždění a nevstřícní. Ten, kdo je ukradl, zasáhl jejich sebevědomí na nejcitlivějším místě,“ řekl džin.

Ten den se Hanka s Pohromakovými setkala jen při obědě. Rafan se Sváťou si ale sedli tak, aby se trvale vyskytovali mezi nimi a dívkou, takže k ničemu nedošlo. Akorát Hančina zlost zase o něco vzrostla. Rozhodla se trénovat magické vidění. Sahala po něm, kdykoli si vzpomněla. Jen během vyučovacích hodin to raději omezovala. První dva dny neviděla vůbec nic zajímavého. Ale během třetího dne se podívala na profesora Smítka a spíš ucítila než uviděla mlhavý opar kolem jeho hlavy. Možná to není jenom záležitost očí, uvědomila si, možná je potřeba vnímat prostor víc citem.

Uběhl další týden a jednoho rána na to jako zázrakem přišla. Jako kdyby si nasadila kouzelné brýle, které zatím ve své mysli nemohla najít. Teď už chápala, o čem Vron mluvil, když tvrdil, že každá aura má své barevné spektrum. Aura každého člověka byla jiná. Jen Rafan se Sváťou měli auru hodně podobnou. S údivem si prohlížela své spolužáky a někteří z nich teď vypadali úplně jinak. O úspěšných si občas myslela, že jsou šprti, ale teď jí bylo jasné, že jen mají větší potenciál magie. Ze zvědavosti se tu a tam nenápadně koukla i při hodinách a fascinovaně sledovala, jak se magie jednotlivce přebarvuje a odtéká společně s kouzlem z jeho aury. Začala své nové schopnosti říkat „magické brýle“.

Rozhodla se udělat pokus. Byla ochotná obětovat se, aby viděla, jak to vypadá, když ji Pohromakovi napadnou. Chtěla se podívat, co dělá jejich aura při odsávání její magie. Svěřila se se svým úmyslem Sváťovi.

„Zatím tyhle věci se zavřenýma očima nevidím. Musím se otočit a kouknout se na ně v ten pravý okamžik. Na to potřebuji tvoji spolupráci.“

„Mně se to nelíbí, Hanko. Dokonce i Vron se o tebe bojí. Nedělej to. Aspoň ne dobrovolně,“ zrazoval ji od jejího úmyslu kamarád.

„Chápej, taky se mi to nelíbí. Pokud ale mám něco vymyslet, potřebuji se na tu akci podívat svými magickými brýlemi. Možná mě při tom něco napadne.“

„Tak dobře,“ souhlasil nakonec Sváťa, „budu na tebe i na kluky dávat pozor. Až si budu myslet, že něco zkoušejí, klepnu prstenem o lavici.“

„Prima,“ zasmála se Hanka, „na nejbližší hodině léčitelství to vyzkoušíme.“

Při další hodině s profesorem Smítkem měl Sváťa štěstí, že mu učitel nevěnoval skoro žádnou pozornost. Chlapec se soustředil na svou úlohu v pokusu s plnou zodpovědností. Dokonce ani neplnil profesorovy pokyny, když trénovali soustředění a směrování mysli. Stále jen pozorně sledoval bratry Pohromakovy. Konečně se dočkal. Při jednom nácviku soustředění si všiml, jak René upřel oči na Hančina záda. Ťukl hlasitě prstenem o lavici a jeho kamarádka se rychle otočila. Pozoroval, jak její pohled přejel oba kluky a zafixoval se na Reném. Ten sklopil zrak a tvářil se ve stylu „já nic, já andílek“. Zato profesor Smítko se nespokojeně zamračil.

„Copak je? Teď se máš soustředit na to, co jsem ti řekl, Hanko.“

„Omlouvám se, pane profesore, měla jsem pocit, že mě zezadu něco ruší.“

„Opravdu? Tak si pojď sednout sem ke mně do první lavice. Budeš se tak cítit lépe?“ navrhl jí s nádechem zlomyslnosti učitel.

Pak ale překvapeně zamrkal, když dívka odpověděla: „To je výborný nápad, pane profesore, mnohokrát děkuji. Mohla bych tady, prosím, sedět pokaždé?“

Dívka se spokojeně usadila hned před stolkem profesora, kam na ni bratři Pohromakové neviděli. Učitel jen nechápavě pokýval hlavou a souhlasil. Sváťa tiše doufal, že pokus vyšel. Podle toho, jak se Hanka tvářila, usoudil, že je s výsledkem experimentu spokojená.

„Tak co?“ zajímali se u oběda kluci.

„Viděla jsem to. Ale musím si o tom nejdřív popovídat s Vronem. Nerada bych udělala nějakou zbytečnou chybu.“

Kouzelný džin se objevil odpoledne, aby vyzvedl Sváťu. Nejdřív poskytl dětem hodinu výuky přemisťování a pak se dostalo i na diskusi. Hanka mu pověděla, co ve škole zkusili.

„…ohlédla jsem se a s pomocí magického zraku jsem uviděla, jak se od Reného ke mně táhne tenoučká šedá linka. Kdybych něco takového nehledala, asi bych si jí ani nevšimla. Když zpozoroval, že se dívám přímo na něj, kontakt zmizel.“

„Zajímalo by mě, jak moc byla tenká ta spojovací linka,“ řekl Vron, „také její barva je důležitá.“

„Víš co,“ navrhla Hanka, „napoj se na mě a já ti povím, jestli byla tenčí a jinak barevná.“

Džin pochybovačně kýval hlavou, ale pak přikývl: „Asi to opravdu bude nejrychlejší způsob, jak zjistit odpověď.“

Hanka aktivovala své magické vidění a úlekem téměř vypadla ze soustředění.

„Co se děje? Ještě jsem nezačal,“ s obavou se zeptal Vron.

„To nic,“ uklidnila se Hanka, „jen teď vidím víc, než dřív. Trochu mě šokovala tvoje magická síla. Tvoje aura sálá jako kulový blesk.“

„Nenecháme to na jindy?“

„Ale ne, jsem v pořádku. Můžeš začít.“

Hanka sledovala, jak se z aury vysunulo chapadlo a natáhlo se k ní. Bylo tenké a jemně růžové.

„Bylo mnohem tenčí a šedivé, ne růžové,“ řekla džinovi. Chapadélko se poté zúžilo a zesvětlalo.

„Asi takhle?“

„Ještě tenčí. Také nebylo bílé, ale víc do šeda.“

„A co teď?“

„Síla už je dobrá, ale barva byla ještě tmavší.“

„Už ho nemohu ztmavit,“ řekl Vron, „musel bych sáhnout do spektra temné magie, a to nechci.“

„A mohla bych to vlákno ze své strany nějak narušit, nebo roztrhnout?“ zajímalo Hanku.

„Buď opatrná. Pokud na tvé straně zůstane kousek té šedé části, utrpí tvá aura. Temné spektrum magie je trochu jako infekce. Mohlo by se to rozšířit a narušit tvé současné schopnosti.“

„Tak co mám udělat?“

„Nejdřív musíš tu šedou barvu vytlačit pryč od sebe. Pak by se dalo uvažovat o přerušení z tvé strany.“

Hanka se soustředila na linku, která ji spojovala s kouzelným džinem. Zjistila, že není problém linku přebarvit na červeno. Pak se střetla s udiveným Vronovým pohledem.

„Co je?“ zeptala se.

„Jak je možné, že to dokážeš?“

„Co? To přebarvení?“

„Ano. Máš větší schopnosti, než jsem si myslel.“

„Jak mohu ten kontakt přerušit?“ zeptala se dívka.

„Dokázala bys ho přepálit?“

Vron sebou škubl.

„Bez problémů. Nebolelo tě to?“

„To nestojí za řeč. Jsem na bolest zvyklý. René by ale mohl být překvapen.“

„No jo,“ vzdychla Hanka, „jenže je tu ještě problém s tím, že necítím, když se na mě napojí. Potřebovala bych poplašný systém.“

„Zkusím o tom přemýšlet,“ slíbil Vron.

„A já se mrknu do knihovny, jestli o tom někdo něco nenapsal,“ rozhodl se Sváťa.

Několik následujících školních dnů měla Hanka klid. Zdálo se, že Pohromakovi se na nějaký čas stáhli. Sváťa si do jejich stromového domku nosil stohy knih.

„Nech už toho. To není k ničemu,“ smála se mu Hanka.

Pak ale její malý kamarád přišel s jednou tenkou knížkou. Na deskách měla vybledlý nápis Santrova bláznivá kouzla.

„Teď nemám na humorné knížky čas,“ chtěla vybranou literaturu hodit Sváťovi na hlavu.

„Nesuď, dokud jsi to neviděla,“ řekl její kamarád a nalistoval stránku uprostřed knihy, „tohle si přečti. Jsem zvědav, co na to povíš.“

Rezignovaně si přitáhla označený text. Stejně by od Sváti neměla pokoj, dokud si to nepřečte.

Sám nápis zněl podezřele. Protibleší lepidlo. Musíte-li přespávat v problematických noclehárnách, četla Hanka, je vhodné se zabezpečit kouzlem proti blechám. Dále následoval popis, jak vytvořit kolem svého těla magicky lepivou vrstvu, kdy lep je zaměřen výhradně na kontakt s blechou. Pokud se kouzlo správně provede, nic kromě blechy se na ochrannou vrstvu nepřilepí. Jak se blecha snaží z lepivého sevření uvolnit, způsobí tím štípavé pocity, takže je pak snadné ji chytit a zlikvidovat.

„To je ale pěkná blbost,“ konstatovala Hanka, „proti blechám bych použila odpuzovací kouzlo a byla bych v klidu. A navíc! Co když přiletí komár?“

Sváťa se usmíval a nic neříkal. Hanka se zamyslela. Proč jí to dal přečíst? Kvůli blechám určitě ne. Ještě jednou se podívala do textu. No jasně! Pokud se dá lepivá vrstva zaměřit výhradně na blechy, proč by se neměla dát zaměřit výhradně na Pohromakovy. Zafixovat si při kouzlení obraz Patrika a Reného by měl být menší problém, než si zafixovat obraz blechy. Jen jestli to bude fungovat také na magický dotek…

„Škoda. Myslel jsem, že by tě to mohlo inspirovat,“ pokrčil rameny její kamarád.

„Možná ano,“ usmála se Hanka, „už jsi slyšel o tom, že všechny dobré skutky jsou po zásluze potrestány?“

„Co máš na mysli?“ opatrně se zeptal Sváťa.

„Ále… Jen takový malý pokus.“

„Ne, to ne! Na to zapomeň. Já rozhodně netoužím po tom být někde přilepený.“

„Ale, Svatoušku. Za chvíli tě přijde vyzvednout Vron. Kdyby se něco zvrtlo, napraví to.“

„Počkáme, až tu bude,“ protestoval chlapec.

„Co to tam řešíte?“ zajímal se Rafan.

„Jen pojď k nám,“ vyzval ho Sváťa, „koneckonců je potřeba k pokusu dvou subjektů.“

„Cože?“

To už ale Hanka podrobně studovala text a pokusila se o vytvoření lepkavé vrstvy proti svým dvěma kamarádům.

„A teď vyzkoušejte nějaký nepatrný magický dotyk,“ řekla.

„Ty první,“ strčil Sváťa Rafana dopředu.

„Co je to za blbost?“ zeptal se, ale skutečně vyslal kapičku vody, aby skončila Hance na nose. Povrch Hančina těla zabublal a z jejího nosu vystřelilo chapadlo, které se Rafanovi omotalo kolem prstu a opravdu nešlo odlepit.

„A sakra,“ konstatoval Rafan.

„Není v té knížce, jak to mám zrušit?“ otočila Hanka prosebně oči ke Sváťovi.

Vtom do domku vstoupil Vron. Povytáhl obočí a pak si vzal knihu, kterou mu podal Sváťa. Zasmál se, pohybem prstu vrátil chapadlo k Hance a nakonec zmizela i lepivá vrstva kolem jejího těla.

„Mám nahlas říkat, jaká je to hloupost zkoušet neznámá kouzla podle pochybných knih, nebo už vám to došlo i bez mého napomínání?“ zabodl Vron oči do Hančina zkroušeného obličeje.

„Uznávám, byla to ode mě hloupost,“ sklopila zrak Hanka.

Vron znovu otevřel Sváťovu knihu a dál v ní listoval. Znovu se několikrát usmál.

„Na druhou stranu musím uznat, že je to opravdu inspirativní knížka. Něco mě napadlo. Předpokládám, že pořád ještě hledáš něco pro svůj poplašný systém.“

Hanka přikývla a čekala, na co kouzelný džin přišel.

„Autor v téhle knize tvrdí, že magie se může chovat jako statická elektřina. Není to úplně přesné, ale je v naší moci dodat ke tvé auře elektrický náboj. Nemusí ho být mnoho. Musím tě ale varovat, protože ucítíš jiskru statické elektřiny při jakémkoliv dotyku. Nebude to fungovat jen na Pohromakovy, ale i na všechny ostatní.“

„Jestli mě to dokáže varovat před upířím cucem, tak to vydržím,“ přikývla dívka, „ale raději bych si to nejdřív vyzkoušela, dokud tu ještě jsi.“

„To je rozumné,“ usmál se Vron a hned začal s Hankou probírat, jak tuhle ochranu aktivovat.

„Hotovo,“ otočila se Hanka rozzářeně na kluky, „můžete na mě něco vyzkoušet.“

„Víš co, teď jsi na řadě ty,“ postrčil Rafan se zábleskem humoru blíž k dívce Sváťu.

„Ty jsi dobrej, takhle obětovat mladšího bratra,“ zašklebil se na něj chlapec. Pak se ale zadíval na dívku a na dálku pohnul jejím amuletem.

„Au,“ řekla Hanka.

„Já ale nic necítil,“ podivil se Sváťa.

„To je v pořádku,“ řekl Vron, „tenhle systém má varovat Hanku a ne tebe.“

„Zdá se, že to opravdu funguje,“ usmála se dívka spokojeně, „teď jsem na ty dva lumpy připravená.“

„Akorát nám už bohužel nezbyl čas na výuku přemisťování,“ konstatoval džin.

„To nevadí, příště to doženeme,“ mávl rukou Sváťa, „ale stejně jsme si to dnes docela prima užili, že?“

„Jak kdo, brácho,“ ušklíbl se vesele Rafan.

Hanka v následujících dnech trénovala, aby udržela ve své auře přiměřené množství elektrického náboje. Pokud ho tam bylo moc, varovné jiskry bolely, na druhou stranu nesměla hladina poklesnout natolik, aby to přestalo fungovat. Zpočátku měla problémy během vyučování. Když se soustředila na výklad učitele, přestala dávat pozor na svůj ochranný systém. Nějakou dobu jí trvalo, než si zvykla sledovat oboje. Taky zažila několik planých poplachů. Už si myslela, že chytí při činu Reného nebo Patrika, ale ono se ukázalo, že její sešit posunul na lavici spolužák, který se pokoušel opisovat, nebo, že jí zlomyslná kamarádka dělá vzadu na vlasech uzlíky.

Pak jednou seděli v pohodě u oběda, když přeskočila jiskra. Rychle se ohlédla a střetla se s pohledem Patrika. Ve zlomku vteřiny uviděla šedé vlákno. Soustředila se tak intenzivně, že jí z ruky vypadla vidlička a zazvonila o talíř. Vlákno zčervenalo a v následujícím okamžiku ho bleskurychle přepálila.

„Jauvajs,“ vyjekl Patrik a chytil se za hlavu. To už u nich ale stál Jasanov, který tu měl dozor.

Oba si je gestem přivolal k sobě.

„Ona mě magicky spálila,“ žaloval profesorovi Patrik.

Učitel se podíval na Hanku, která se sice tvářila zkroušeně, ale v očích jí jiskřily vítězné ohníčky.

„Vronová, přece dobře znáš zdejší pravidla o používání magie proti spolužákům. Můžeš mi své chování nějak rozumně vysvětlit?“

„Byla to obrana, pane profesore,“ odpověděla Hanka.

„Obrana proti čemu?“

Hanka pokrčila rameny.

„Myslím, děvče, že mi lžeš. Pokud jsem správně viděl, přišla veškerá magická aktivita z tvé strany. Uděluji ti první napomenutí v tomto školním roce. Tvůj poručník o něm bude písemně vyrozuměn. Očekávám, že se nad svým prohřeškem zamyslíš, a dáš si velký pozor na své další chování v naší škole.“

Vracela se ke stolu kolem Reného, který se zářivě usmíval a mrkal na ni. Zatnula zuby a podívala se mu přímo do očí. Najednou ho přešel humor a otočil hlavu do strany. Dívka se spokojeně ušklíbla.

„To je ale pech, že se zrovna Jasanov díval,“ zašeptal Sváťa.

„Cítil by to, i kdyby se nedíval,“ namítl tiše Rafan a otočil se na kamarádku, „trochu jsi to s tou energií přehnala. Bývala by stačila desetina síly, kterou jsi použila. Nenech se tak unášet vztekem a trochu při tom mysli.“

„Ale dostala jsem ho,“ nenechala si zkazit náladu Hanka. Tohle malé vítězství ji stálo příliš mnoho času a sil. Teď se rozhodla, že si ho vychutná, ať to stojí, co to stojí. A to, že škola napíše o důtce Zachariášovi, ji také neděsilo. Trpaslík měl vzácné porozumění pro situace, které si žádaly porušení školního řádu.

Při večerním kontaktu se pochlubila svým úspěchem Plamovi. Tentokrát měl špatnou náladu on. Cítila, jak se nemůže srovnat s něčím, co se mu přes den přihodilo.

„Nějaký neúspěch ve škole?“ vyzvídala na něm.

„Ale ne,“ vzdychl Plam, „s učiteli problémy nemám. Dostal jsem vynadáno kvůli Hurikánovi. Zase se toulal mimo naše území a já o tom neměl ani tušení. Jeho sestra Jitřenka mi za to pěkně vynadala. Copak jsem jeho chůva?“

„Pochop ji, po minulé zkušenosti v Polutě se o svého bratra bojí.“

„Já vím. Ale Hurikán je naprosto rozmazlený nezvladatelný darebák. Je chytrý. Myslel jsem, že mu není dobře a potřebuje se z toho vyspat, tak jsem ho celé odpoledne nerušil. A on se zatím vypravil do podhůří na lov králíků.“

„A sakra,“ zasmála se Hanka, „to musela jeho sestra opravdu zuřit.“

„To si piš. Jenže Hurikán je splachovací. Vůbec nic si z jejího napomínání nedělá. Mám strach, co ho napadne příště.“

„Tohle hlídání ti tedy nezávidím,“ politovala ho dívka.

„Budu na něj muset něco vymyslet,“ vzdychl Plam.

„A co tvůj bratr?“

„Myslíš Drápa?“

„Copak máš ještě nějakého jiného?“

„Teď je mým bratrem spíš Hurikán, než on. Stále o něm nemáme žádné zprávy. Jestli uskutečnil svou cestu, asi už není mezi živými.“

„Opravdu? To musí být pro tvou matku nepříjemné pomyšlení.“

„Možná. Ona o něm od té doby, co odešel, vůbec nemluví. Jako kdyby neexistoval.“

„A co ztracená vejce? Pořád žádná stopa?“

„Pokud vím, tak nikdo nic nového neobjevil. Ale pátrače z okolí rezervace zatím neodvolali. Poslední rozhodnutí je, že tam zůstanou na hlídce jen dva černí draci. V téhle oblasti jsou poněkud problémy s potravou.“

„Já vím,“ přikývla Hanka a vysvětlila Plamovi, co si myslí osadníci.

„Matka také říká, že je to velice choulostivá situace. Navíc tvrdí, že někdo šíří zkreslené informace a štve lidi a draky proti sobě. Ráda by s vámi spolupracovala, ale za to by ji černí draci vyobcovali z rodného hnízda. Poslední dobou mě učí, jak utajit kontakt, když s někým mluvím. Ví, že si občas povídáme, a má strach, aby na to někdo z našich nepřišel.“

„To abychom naše větší konference raději vynechali,“ vzdychla Hanka.

Na rozloučenou ucítila Plamovo fouknutí do vlasů. Kéž ho ještě někdy ucítím i v realitě, pomyslela si smutně.

V dalších dnech uhodily mrazy a pobyt venku byl trochu problematický. Hanka s Rafanem vzpomínali na halu, kterou mají v Polutě, a kde se dá létat na supervolonovém prkně i v zimě. Bruslení na chuť nepřišli a ani lyžování je neuspokojovalo.

Ve škole teď museli chodit cvičit výhradně do tělocvičny, což vyvolalo všeobecně nespokojené reakce. I ostatní hodiny se přesunuly jen do vytopených tříd, což v některých případech znamenalo opět přechod od praxe k teorii. Vyhledávání podzemních zdrojů se změnilo spíš na určování nerostů bez optického kontaktu. Hanka zjistila, že její vylepšená schopnost magického vidění jí dokáže pomoci i při této vyučovací metodě. Blahořečila Sváťovi, že ji u jednorožců přemluvil, aby si z nabízených kouzel vybrala právě schopnost magického zraku.

Největší magický pokrok ale udělala pod vedením Vrona. Už dokázala přemístit jakýkoliv předmět, který prošel drátěným kruhem, a zachovat bezchybně jeho původní stav. Rafan a Sváťa už sice také přemisťovali, ale ne vždy se stoprocentním výsledkem.

Každý druhý týden jezdila Hanka do útulku, aby se viděla s Plamínkem, dokud může. Jeho pokroky byly viditelné. Už občas skládal slova do složitější věty a měl velkou radost, když ho dívka pochválila. Silasienta byla dlouhou zimou unavená a přiznávala, že už se těší na návrat domů, kde téměř nikdy nemrzne.

Týden před začátkem únorových prázdnin přišel Sváťa ráno do pokoje, kde Hanka s Rafanem snídali, a zůstal stát uprostřed místnosti. Oba jeho kamarádi zapomněli údivem žvýkat, protože jindy se Sváťa vrhal ke stolu a prohlašoval, že musí ochutnat, co jim Zachariáš připravil.

„Co se děje?“ vyděsila se Hanka.

„Žádné obavy,“ uklidnil ji Sváťa, „mám pro vás důležité oznámení.“

„To je úvod, jako před vyhlašováním války,“ zdvihl obočí Rafan.

„Samá voda,“ mávl rukou jejich malý kamarád, „jen potřebuji vaši plnou pozornost, protože vás chci pozvat o prázdninách na několik dní k nám domů.“

Hance poklesla brada a Rafan se zakuckal.

„Poslyš, a vědí o tom doma?“ nedůvěřivě začala sondovat Hanka.

„Co si o mně myslíš?“ durdil se na oko Sváťa.

„Rozmyslel sis dobře, co děláš?“ ujišťoval se s pochybami Rafan.

„Jasně. K Vánocům jsem dostal vlastní prostorný pokoj. Dokonce mám svůj zvláštní vchod, abych při odchodu do školy nerušil Aničku. Tam se bez problémů vyspíte. Navíc jsem tátovi vysvětlil, že můj kamarád s tulíkem by se s ním rád poznal, což nemohl odmítnout. Užijeme si pár společných dnů, pochováte si Aničku, s Vronem si můžeme udělat výlet po okolí. Pak společně odjedeme do útulku k Sidi. Určitě naši pomoc uvítá. Zvlášť teď, když čeká mimino.“

„No, já nevím,“ pořád ještě si nebyla Hanka jistá tím, že je to dobrý nápad.

„Bude to super. Uvidíš,“ nenechal se zviklat kamarád.

Uprostřed týdne se Hance ozval její dračí přítel. Cítila, jak je nervózní.

„Copak se děje? Zase tě Hurikán zlobí?“

„To víš, že zlobí. On to jinak ani neumí. Ale něco se stalo. Asi byste to měli vědět. Zeleným drakům zmizelo další mládě. Včera se naše dračí hlídka u rezervace potkala s jejich pátračem. Někde poblíž hranic Magického lesa ztratil stopu. Byli s ním i lidé od vás a snažili se zjistit, kam se únosce vypařil. Jenže magické anomálie pomáhají tomu zloduchovi skrýt stopy.“

„Ach, bože, copak to nikdy neskončí?“ nešťastně zavrtěla hlavou.

„Pověz malému Plamínkovi, ať raději moc nevystrkuje čumáček z úkrytu. Pár dní bude asi kolem rezervace poněkud neklidno.“

„Hned jak skončíme, zkontaktuji jeho matku a vyřídím tvé varování.“

„Dobře. Raději náš kontakt nebudeme prodlužovat. Kolem slídí spousta magických uší.“

„Díky, Plame.“

„Měj se krásně,“ ukončil černý drak kontakt.

Hanka hned varovala Silasientu, že se situace zase komplikuje, aby byla opatrná. Pohladila Plamínka, který se ke kontaktu okamžitě připojil, a skončila. Po tom, jak byl její dračí přítel nervózní, nepovažovala za vhodné pokoušet osud a povídat si s malými draky zbytečně dlouho. Kdyby aspoň věděla, na co má vlastně dávat pozor! Nikdo nic neví…

Ze Sváťova pozvání měla smíšené pocity. Budou se na ni dívat stejně odtažitě jako minule? Sice se těšila, že uvidí Aničku, kterou tenkrát, když se narodila, držela v ruce jako první. Ale co když na ni dospělí budou pohlížet jako na nevítaného hosta? Dokáže se s tím vyrovnat? Naštěstí tam s nimi bude Vron. Ten je může kdykoliv přesunout do útulku, kde určitě vítaná bude. Celé své dětství toužila po rodině, ale najednou se ukazovalo, že rodina není všechno. Pozorovala Sváťu a uvědomovala si, jak není jednoduché se přizpůsobit. Najednou tu byl někdo, kdo za něj mohl rozhodovat a očekával lásku a poslušnost. Dokonce i její kamarád, který byl vždy tak vlídný, dobře naladěný, mírný a usměvavý, měl teď období, kdy chodil se smutkem v očích. Jeho přece musel každý milovat. Jak je možné, že stále ještě nenašel s otcem společnou řeč? Hanka se sice cítila trochu osaměle, ale mít rodinu za každou cenu už netoužila.

Poslední den před prázdninami ve škole panovala dobrá nálada. Děti se těšily na dva volné týdny a učitelé na klid, který tu zavládne po jejich odchodu.

V sobotu ráno se u jejich domku objevil Vron. Pomohl jim při balení věcí, spoustu toho zavrhl jako nepotřebné zbytečnosti, ale nadiktoval jim nejteplejší oblečení.

„V příštích dnech má být ještě větší mráz, než byl. Bez šály, čepice a rukavic byste ani nemohli jít ven,“ prohlásil.

„Ještě musím vzít dárečky pro Aničku a Mirandu,“ vzpomněla si Hanka a přinesla cinkacího panáčka a šátek v barvě podzimního listí.

„Pro Dundara máme jen láhev na lektvary, bude to stačit?“ zeptala se Vrona.

Kouzelný džin lahvičku prohlédl a pak kolem ní sevřel dlaně s roztaženými prsty. Když ji vrátil dívce, bylo sklo zdobené rostlinnými motivy.

„To je krása,“ zaradovala se Hanka, „takhle vypadá mnohem lépe.“

Pak zavřeli domek a vyrazili na návštěvu.

*****

Návštěva s těžkými následky

Hanka nemohla známé místo ani poznat. Všude ležely závěje sněhu a přikryly krajinu i lesy. Nebýt kousavého mrazu, cítila by se tu jako v pohádce. Dundarův domek oznamoval svou existenci šedavým proužkem dýmu, který se líně motal nad komínem.

Vron je dovedl zvláštním vchodem přímo do Sváťova nového pokoje. Hanka vydechla úžasem. Ještě nikdy neviděla tak krásnou místnost. Dokonce tu byl krb, kde plápolal malý hřejivý oheň. Bylo tu tolik prostoru, že se sem pohodlně vešly i dvě postele navíc. Důvěrně známý nepořádek hlásal, že tu opravdu bydlí jejich kamarád. Kolem se povalovalo oblečení, něco se sušilo před krbem, na stole se mezi otevřenými knihami vyskytovaly načaté sušenky a láhev limonády.

Rafanův tulík usoudil, že aspoň se sušenkami by se mělo něco udělat.

To už se ale ve dveřích, které vedly dál do domu, objevil Sváťa a na ruce měl roztomilé mrně, které si právě cucalo pěstičku.

Kamarádův obličej se rozzářil úsměvem: „Tak už jste tady? To je skvělé! Dovolte, abych vám představil svou uslintanou sestru, asi jí rostou zuby, protože pořád něco cucá a kouše.“

„Aničko, pojď ke mně,“ natáhla se Hanka a vzala si dívku do náruče. Rafan byl rezervovanější. Chvilku mrněti půjčil svůj prst, ale jen do té doby, než ho Anička začala kousat. Pak dítě zahlédlo tulíka a začalo se po něm natahovat.

„Až bude moc těžká, tak ji dej na zem. Ona je tady u mě na koberci většinou docela spokojená,“ řekl Hance Sváťa.

Měl pravdu. Sotva se mrně ocitlo na zemi, vyrazilo po čtyřech k zákoutí, které, jak se ukázalo, ukrývalo krabici s hračkami. Zkušeným pohybem ji zvrhlo a začalo roztahovat chrastítka a panenky po celém pokoji. Pak si s Aničkou začal hrát tulík. Rafan měl obavy, aby dítě svým stiskem Plavíkovi neublížilo, ale jak se ukázalo, tulík si dovedl poradit i bez jejich pomoci.

Slavnostní uvítací oběd naštěstí nebyl tak slavnostní, jak se Hanka bála. Miranda měla plné ruce rozdováděné Aničky, takže se servírováním nakonec pomáhal nejen Sváťa, ale i Hanka. Povídali si o škole, o Sidi a přemýšleli, kdo asi léčitelku v útulku zastoupí, až bude mít mimino.

Po obědě se snažili uspat Aničku, a když se jim to podařilo, vyrazili ven, aby se prošli po okolí a postavili si sněhuláka. Hanka ještě zaslechla na chodbě Dundara, jak Vronovi klade na srdce: „Neber je nikam daleko a hlavně dej pozor, abyste nepotkali draky. Ty potvory se tu teď roztahujou jako doma. Člověk aby se bál vystrčit nos z baráku. Jestli to tak půjde dál, začnu přemýšlet o tom, že se přestěhujeme.“

„Jak si přejete, můj pane.“

„A neříkej mi, můj pane.“

„Ale tady nás nikdo nemůže slyšet.“

„To nevadí. Tykej mi a říkej mi Dundare, jako všichni. Rozumíš?“

„Jak poroučíš, Dundare.“

„Ach jo, raději už běžte.“

Sotva Hanka vyšla ven před práh, hned schytala kouli sněhu za krk. Ohlédla se na stranu, odkud ta zrádná koule přiletěla, a zahlédla šklebícího se Rafana.

„Jen počkej, to si vypiješ!“ zapojila se do bitvy a spolu se Sváťou bombardovali staršího kamaráda, dokud nevypadal jako reklama na sněhového muže. Pak jim Sváťa ukázal, kde je báječná dlouhá klouzačka. Dováděli a bavili se, dokud se nezačalo šeřit.

„Já už mám hroznej hlad, pojďme domů,“ navrhl Sváťa.

„Jsem pro. Mám ruce jako dva rampouchy,“ smála se Hanka, když zastrkávala větvičky místo uší do postaveného sněhuláka.

To, že se Anička probudila se špatnou náladou, slyšeli už zdálky. Hlas měla opravdu dobře vyvinutý. Vron se ujal jejího chování a za chvíli už se uplakané mrně uklidnilo a zabořilo tvářičku do džinova ramene. Tady měl Vron trochu jinou podobu, než když chodil k nim do domku. Ale zdálo se, že postupně koriguje svůj vzhled, protože už to nebyl takový rozdíl, jako když ho v jeho nové existenci potkali poprvé.

„Nepotřebujete nanosit nějaké dříví?“ zeptal se Rafan.

„Není třeba,“ mávl rukou Sváťa, „stejně ho tu máme spíš jen pro dobrý pocit a na ozdobu. Teplo nám v celém baráku zajišťuje Vronovo kouzlo.“

Večer vytáhl jejich malý kamarád velikou krabici a vysypal na koberec její podivný obsah.

„Co to má být?“ zeptal se podezřívavě Rafan.

„To jsou přece masky,“ odvětil s nevinným výrazem Sváťa. Nevinnost toho pohledu vzbudila v jeho kamarádech podezření, že na ně malý hostitel něco chystá.

„Masky? A k čemu to má být?“ nejistě se zeptala Hanka.

„Zítra odpoledne tu máme v hospodě takovou slavnost pro děti. A na tu se chodí v maskách. Domluvil jsem se s tátou, že tam půjdeme a přineseme jim tam drobné dárečky a bonbóny. To už mám všechno připravené, akorát musíme ještě vyzkoušet a upravit masky, ve kterých tam půjdeme.“

„Něco takového na mě nedostaneš,“ zavrčel Rafan, když mu kamarád podal masku medvěda. Hanka si prohlížela kostým víly a šklebila se nad konstrukcí, která držela na zádech průsvitná křídla.

„A za co půjdeš ty?“ otočila se na Sváťu.

Kamarád vylovil z krabice helmu s dlouhým zobákem, postavil se na jednu nohu a zamával lokty jako křídly: „Přece za čápa.“

„Víla, medvěd a čáp? To je ale nesmyslná skupinka.“

„Proč nesmyslná? Víla symbolizuje štěstí, medvěd sílu a čáp hojnost dětí. Jsem přesvědčen, že naše masky sklidí největší úspěch. Počkej, až tam vkráčíš v průsvitných vílích šatičkách…“

„Ne, to v žádném případě! Na to zapomeň,“ vzepřela se Hanka, „křídla přežiju, tuhle příšernou čelenku si taky vezmu, hůlku do ruky, no, proč ne, ale do šatiček mě v tomhle mrazu nedostaneš, to ani náhodou.“

„Ale to bude hrozná škoda…“

„Nebo tam nepůjdu vůbec.“

„Tak dobře. Jak chceš. Křídla, čelenku, hůlku a plášť…“

„Svatoušku!“ oslovila ho Hanka výhružně.

„To je všechno. Na ničem dalším netrvám.“

Ten večer se ještě několikrát pohádali při úpravách kostýmů, ale nakonec je Sváťa přesvědčil, že je to pro dobrou věc, že z toho zdejší děti budou mít velkou radost. Jemu a jeho nevinnému výrazu se prostě nedalo odporovat. Hanka i Rafan své protesty vzdali a začali spolupracovat.

Než šli spát, byly všechny masky připravené k použití.

Hance se tu usínalo krásně. V krbu praskal oheň, před nimi byly ještě celé prázdniny a ráno se mohlo vstávat, až se člověku zachce. Venku pohvizdoval vítr, ale uvnitř pokoje bylo příjemné teplo.

Uprostřed noci vyletěl Rafan z postele a shodil při tom prázdnou sklenici od limonády. Než ji ve světle doutnajících oharků v krbu našel a postavil zpátky na stůl, vzbudil i Sváťu.

„Co je? Vždyť je ještě noc. Děje se něco?“ zeptal se rozespale.

„Ale nic, jenom jsem měl špatný sen,“ zašeptal Rafan.

„Sen? Jenom sen nebo vidění?“ začal se probírat jeho kamarád. Rafanova vidění nebylo možno brát na lehkou váhu.

„Já… nejsem si jist. Měl jsem takový hrozný strach, že jsem se z toho probudil. Možná to byl opravdu jen sen.“

„Co se ti zdálo?“

„Seděl jsi na sněhu a držel Hanku na klíně. Byla v bezvědomí a já se hrozně bál o její život. Na hlavě měla tu jiskřící vílí čelenku, co si dnes zkoušela. Nevím, co se jí stalo, to jsem neviděl.“

„Co by se jí ve zdejší hospodě mohlo stát? To byl asi opravdu jen sen. Běž si lehnout, než ji vzbudíme a dostaneme vynadáno oba.“

Rafan zapadl zpět do postele, ale nepříjemného pocitu se zbavit nedokázal.

Ráno se probudili do nádherně slunečného mrazivého dne. Po snídani si do svého pokoje půjčili malou Aničku. S radostným výskáním proháněla po koberci tulíka, a když ho chytila, měla snahu si ho prohlédnout hodně zblízka. Jak to Plavík dělal, aby mu neublížila, to netušili. Akorát vždycky, když si chtěla jeho ocas strčit do pusy, zašimraly ji jeho dlouhé chloupky pod nosem a holčička kýchla. Toho tulík hbitě využil a zase jí utekl. Pak si Hanka vyzkoušela, jak je těžké krmit temperamentní mrně nastrouhanými povařenými jablky. Za chvíli už seškrabovala létající sladkou hmotu ze sebe i z koberce. Sváťa se chvilku dobře bavil, ale pak se nad dívkou slitoval a při krmení ji vystřídal. On sám už měl mnohem větší praxi v tom, jak uhýbat zvědavým a mávajícím ručkám mrněte. Když Anička usnula uprostřed hraní na dece mezi hračkami, přikryl ji Sváťa lehkou pokrývkou a vytáhl z police krabici hry Člověče nezlob se. Místo hlasitých komentářů používali při hře gestikulaci a tichou mimikou vyjadřovali jásot nebo zoufalství, podle toho, jak jim padaly body na hrací kostce. Vlastně to takhle potichu byla větší legrace než normálně.

Když se Anička probudila, museli hru složit, aby jim nesnědla kostku nebo figurky. Pak je Miranda přišla pozvat k obědu. Tentokrát se snažila vykouzlit sváteční atmosféru. Na stole byl dlouhý zelený ubrus, na něm červené prostírání, květiny a několik skleněných džbánů s různě barevnými nápoji. Ubrus byl ke stolu připevněn několika sponami, asi kvůli Aničce, aby ho nestrhla. Dundar jen zabručel, když ho Miranda poslala, aby si převlékl košili, na které chyběly dva knoflíky, za jinou. Pak se posadili a Vron začal servírovat jídlo. Anička se dožadovala toho, že chce na zem, tak jí raději vyhověli, aby byl klid. Hbitě odlezla k nejbližší skřínce s nádobím a spokojeně začala vyklízet hrnce a misky ven na podlahu.

Vtom Hanka ucítila známý závan tepla. Anička přesně ve stejné chvíli vytáhla veliký hrnec z vyšší poličky, který s rámusem dopadl v drnčivém točení na zem. Všichni se otočili za hlasitým zvukem, takže si ani nevšimli, jak se Hance v náruči zhmotnil Plamínek.

„No nazdar!“ zmatkovala Hanka a honem přemýšlela, jak tu návštěvu před Dundarem zatajit. Sundala svého dračího chráněnce z klína a strčila ho pod stůl za dlouhý ubrus. Tím pohybem upoutala Sváťovu pozornost a on jediný spatřil, co provádí. Otočil oči v sloup a chytil se mlčky za hlavu.

„Zůstaň schovaný a buď tiše,“ nařídila v duchu Plamínkovi, „ten muž tady by tě neměl vidět.“

Miranda vstala, uložila vytahané nádobí a vzala Aničku zpět ke stolu, kde ostatní jedli. Dítě ale dlouho na klíně nevydrželo a zase chtělo dolů. Matka mu vyhověla a Hanka se zakuckala, protože Anička neomylně zamířila přímo pod stůl. Když tam seběhl i tulík, Rafan se sklonil a nahlédl pod ubrus, aby zkontroloval, co se tam děje. Ale velice rychle se narovnal zpět a zabodl oči do talíře. Hanka s obavou pozorovala, jak mu koutek úst cuká smíchem. Hanka zhltla poslední sousto.

Naklonila se ke Sváťovi a tiše zašeptala: „Dostaň mě odtud.“

Kamarád zamrkal, rozhlédl se po stole a natáhl se pro přídavek moučníku. Při tom pohybu smetl Hance do klína sklenici se zbytkem červené limonády. Kolem jejich židle vyběhl tulík a obloukem se zase vrátil pod stůl. Dundar se na syna zamračil.

„Ty nešiko,“ odstrčila Hanka židli a prohlédla si mokrou červenou mapu na svém triku, „podívej se, jak teď vypadám!“

Pak pokrčila rameny a nešťastně se podívala na Mirandu: „Omluvte mě prosím. Musím se jít převléknout.“

Dřív než mohl někdo něco odpovědět, vyběhla z místnosti.

„Půjdu jí to oblečení dát do pořádku,“ řekl Vron a odešel těsně za ní.

Na chodbě ji chytil za rameno, otočil ji k sobě a jediným pohybem ruky skvrnu magicky odstranil.

„A teď si pospěš,“ řekl jí, zatímco ji postrkoval ke dveřím Sváťova pokoje, „než ti tři pod stolem něco provedou a mého pána z toho trefí šlak.“

Hanka zapadla do pokoje svého kamaráda a přivolala si Plamínka. V mžiku se přemístil do její náruče a blaženě zabořil svůj čumáček pod její bradu.

Zatím v jídelně Anička neblaze nesla, že zmizel ten zajímavý tvor, co ho objevila pod stolem, a začala hlasitě fňukat. Miranda pro ni sáhla pod stůl a ve Sváťovi byla malá dušička, jestli Hanka stihla odlákat svého chráněnce. S úlevou uviděl, že se pod stolem nalézá jen tulík a dívá se na něj rošťáckým pohledem.

„Plavíku,“ hmátl po něm Rafan, „nedělej tady neplechu.“

„Pohlídej ji chvilku, než to tady trochu uklidím,“ strčila Miranda Sváťovi do ruky Aničku a zdálo se, že je ráda, když Sváťa s Rafanem nabrali směr ke svému pokoji.

„Já zatím s Vronem zkontroluji okolí, jestli se nepřihodilo něco nepatřičného,“ řekl Dundar a začal se oblékat, aby náhodou nemusel pomáhat při mytí nádobí.

Hanka se zatím zkontaktovala se Silasientou a tiše naslouchala, jak matka dráčkovi důrazně domlouvá a kárá ho za přesun bez jejího svolení. Pak se začala omlouvat dívce.

„Už je to v pořádku,“ přerušila ji Hanka, „nic moc se nestalo. Ve středu přijedeme do útulku a tam Plamínek může přicházet, kdy se mu zachce. Ale náš současný hostitel by se mohl polekat, že dráček ublíží jeho dítěti, asi by bylo lepší, kdyby se zatím s Plamínkem neviděl.“

„Rozumím,“ řekla Silasienta a nařídila synovi, aby se vrátil.

„Svjan,“ zaškemral dráček a vyčítavě se na Hanku podíval.

„Sivian…“

„Svjan.“¨

„No dobře, jak myslíš,“ zasmála se Hanka tomu, jak komolí její oslovení, „ale teď se musíš vrátit k mámě. Už brzo za tebou přijedu a budeme si hrát. Teď to ale není vhodné. Tak měj rozum, kamaráde a hezky se vrať.“

Plamínek se ještě jednou přitulil a pak zmizel.

„Kdyby tohle viděl táta, tak ho na místě raní mrtvice,“ konstatoval s úlevou Sváťa.

„No, moc nechybělo, a mohli jsme si ověřit, jestli je tvá úvaha správná,“ ušklíbl se Rafan, který se celou situací očividně dobře bavil.

„Nevím, co ti na tom připadá k smíchu,“ zašklebila se na něj i Hanka, „mohl z toho být velice nepříjemný trapas.“

„Víš, zajímalo by mě, jak by se k té situaci Dundar postavil,“ nepřestal se Rafan usmívat, „třeba by sem povolal to své komando, které tu trénuje proti drakům.“

„Já vím, o co ti jde,“ zakabonila se Hanka, „uvítal bys, aby nás vyhodil z domu ještě před slavností a ty sis nemusel oblékat tu medvědí masku. Ale máš smůlu. Teď půjdu Mirandě pomoct s nádobím a pak tě ten převlek nemine.“

„Bude to bezva, co? Já už se na to taky moc těším,“ usmál se na Rafana Sváťa a ten jen odevzdaně vzdychl.

Když se odpoledne převlékali do masek, otevřely se dveře a vstoupil Vron. Děti se jako na povel otočily a vyprskly smíchy. Kouzelný džin měl na hlavě parohy.

„To je skvělé,“ rozzářila se Sváťova očka, „to budou zdejší děcka čubrnět.“

„No, to teda jo,“ řehtala se Hanka.

Pak jim Sváťa každému přidělil košík s dárky a sladkostmi a neobvyklý průvod vyrazil k hospodě ve vesnici. Kolem bylo živo, pobíhaly tu děti převlečené za rytíře a princezny nebo za některé ze zvířátek. Hned se sesypaly na příchozí a s výskáním vytahovaly z jejich košíků dárečky a čokolády. Než se propracovali dovnitř hospody, polovina nadílky byla pryč. Našli si jeden volný stůl v koutě, kam se usadili. Vron nechal Sváťovi nějaké peníze a řekl, že se musí vrátit domů, protože Dundar něco potřebuje a volá ho.

Když kouzelný džin odešel, Sváťa vzdychl: „To by mě zajímalo, jestli ho táta opravdu zavolal, nebo jestli se jen chce Vron vyhnout zdejší slavnosti.“

„Vzhledem k těm parohům bych si vsadil na druhou možnost,“ odpověděl mu Rafan.

Muzikanti tu nejspíš byli jen proto, aby dělali rytmický kravál, protože nic z toho, co hráli, se nepodobalo známým písničkám. Hospodský jim donesl točenou limonádu a mísu oříšků.

„Tenhle randál asi dlouho nevydržím,“ naklonil se k Hance Rafan, „doufám, že tu nechce Sváťa setrvat až do večera.“

Hanka, která se kvůli křídlům nemohla ani pořádně posadit, s ním vřele souhlasila. Vtom začali hrát muzikanti nějakou obzvlášť hlasitou melodii a lidé se jako na povel zvedli a začali vytvářet hada, který se proplétal mezi stoly a přibíral za sebe další tanečníky. Když dorazil až k nim, nezbylo jim nic jiného, než se také připojit a křepčit v rytmu s ostatními vesničany. Tohle nejspíš vílí křídla nepřežijou, pomyslela si zlomyslně Hanka a byla ráda, že na sobě v tom horku nemusí mít kožešinový přehoz, jako Rafan. Pak naštěstí skladba skončila a oni se mohli zase posadit. S chutí se napili studené limonády.

Slavnost byla v nejlepším, když dovnitř vtrhl malý kulhavý muž a zařval na celou místnost: „U stáda je drak!“

Ženské vytřeštily oči, děti vypískly úlekem a nadšením, že se děje konečně něco zajímavého, a chlapi se zvedli od stolů, kde až do teď popíjeli pivo. Většina z nich zůstala nerozhodně stát a rozhlížela se, co podniknou ostatní. Pět mužů však pokračovalo plynule v pohybu. Nezaváhali ani na vteřinu a rozběhli se ke vchodu. Ještě než vyběhli ze dveří, křikli na sebe pár pokynů.

„Přines zbraně! Já vezmu štíty.“

„Já ti pomůžu.“

„A sakra,“ zaklela Hanka, zatímco už si Rafan strhával masku a medvědí plášť. Pomohla mu s knoflíky na zádech a pak se vyvlékla z vílích křídel, které pohodila na židli. Vyběhli do chodby, v poklusu si natahovali zimní oblečení a vyrazili ven do mrazivě slunečného podvečera.

„Kudy teď?“ zeptal se Sváti Rafan, když nikde nikoho neviděl.

„Pojďte za mnou. Mají stádo v zimní ohradě,“ mávl na ně Sváťa a vyrazil vyšlapanou pěšinou mezi zasněženými keři.

Přestože se nikde nezdržovali a dorazili na místo, které tu bylo pro stádo vyhrazeno, svižným poklusem velice rychle, muži z komanda byli ještě rychlejší než oni.

Kousek dál v ohradě mezi dobytkem už se bojovalo. Po zášlehu dračího ohně se ze sněhu jen zakouřilo a ozval se bolestný sten. Pak zařval drak. Hanka se téměř rozklepala intenzitou bolesti v jeho hlase. V následujícím okamžiku se zachvěl vzduch a otevřenou branou se na bojiště dostavil další černý drak. Okamžitě ho uvítalo několik speciálních šípů. Odpověděl mohutným zášlehem plamene. Muži museli mít nějaké speciální štíty, protože se za ně přikrčili a zášleh přežili téměř bez zranění.

„Oni se snad zbláznili. Ti draci je zabijou,“ nechápala Hanka uvažování těch několika bojujících, kteří proti drakům vyrazili vyzbrojeni jen mečem, štítem a kuší.

„Musíme ty muže zarazit,“ popadl Rafan Sváťu a táhl ho blíž k ohradě. Přikrčili se a pohybovali se podél ohrady, aby je pokud možno nebylo vidět.

„Plame,“ naléhavě oslovila dívka v duchu svého dračího kamaráda, „dva černí draci od vás tady bojují proti lidem, budeme potřebovat někoho, kdo tu melu dokáže zastavit.“

„No nazdar! Rozumím a pokusím se to zařídit tak rychle, jak jen to půjde,“ odpověděl a přerušil spojení.

Pak v mysli vyvolala temný Vronův krystal.

„Co se děje?“ oslovila ji neosobní tvář elementála.

„Ozbrojené komando zaútočilo na draka, kterého zahlédli u stáda. Už je tu i druhý černý drak.“

„Hlavně se do ničeho nepleťte, rozumíš?! Hned jsme tam,“ odpověděl Vron a zmizel.

Hanka ucítila, jak se kolem ní zvedá magie. Rafan se Sváťou se zaměřili na zbraně mužů a pokusili se je vyřadit z provozu. Šípy přestaly létat. Hanka se kryla a vyrazila ke kamarádům. Konečně uviděla prvního draka zblízka. Měl v tlamě zabodnutý šíp a nemohl díky tomu chrlit oheň. Dva muži ho chtěli napadnout mečem, ale druhý drak, který už měl v křídlech také několik šípů, se právě nadechoval k ohnivému útoku.

Pak se věci začaly dít překotnou rychlostí. Téměř ve stejném okamžiku se nedaleko nich objevila brána a z ní se vynořili další dva draci, ale tihle byli zelení. Hned se postavili po boku černých, aby chránili zraněné napadené draky.

Druhá brána se otevřela vedle ohrady kousek od útočících mužů a vynořil se z ní Dundar s Vronem.

Mezitím se sem od osady přibližoval dav lidí, ozbrojených sekerami, vidlemi a jiným vesnickým nářadím. Blížili se pomalu a v chumlu, ale zdálo se, že navzdory svému chabému vyzbrojení jsou odhodláni bránit svůj majetek. Zuřivý dračí řev ale jejich tempo viditelně zpomalil. Navíc už se ocitli natolik blízko, aby si uvědomili, jak jsou draci velcí. Čtyři hroziví protivníci už byli trochu moc i na jejich kolektivní bojové odhodlání.

Vtom ze křoví vedle Hanky vylétl malý šíp a klepl jednoho ze zelených draků do nosu. Ten hekl a zatřepal překvapeně hlavou. Černý drak, který právě chrlil svůj ohnivý dech na útočící komando, stihl ale zaznamenat nové ohrožení a stočil konec plamenného útoku na křoví, ze kterého vylétl poslední šíp. Dívka uviděla malého chlapce, jak se raduje z úspěšného zásahu a vůbec si neuvědomuje, že se k němu právě blíží smrtonosný plamen. Vrhla se plameni do cesty a doufala, že magický most, který je učila Karmaneuduna, bude fungovat.

„Zabij je, zabij ty draky!“ rozlehl se bojištěm Dundarův zvučný hlas rozkazující Vronovi. Koutkem oka ještě zahlédla Sváťu, jak se vrhl ke svému otci, ale ten ho prudce odstrčil za sebe a zdvihl ruce, aby seslal kouzlo. Dál už se ale musela soustředit na to, aby zakryla svým tělem chlapce a odklonila přes magický most do země plamen černého draka, který je oba ohrožoval.

Jednoho ze zelených draků zasáhlo Dundarovo kouzlo. Zařval bolestí a Hanka si byla jistá, že v následující chvíli zaútočí na lidi i on. Zaznamenala dotyk magie, jak Vron kolem jejího těla utkal ochranný štít.

Náhle na svém rameni ucítila Rafanovu ruku a uslyšela jeho naléhavý hlas: „Zastav je, zastav draky, než někoho zabijou! Jestli toho nenechají, jsme v háji. Zkus je oslovit.“

Otočila se, aby se podívala, jestli se náhodou nezbláznil, když po ní chce něco takového, ale setkala se jen s nezvykle vážným autoritativním pohledem. Že by je na hodinách krizového vyjednávání učili i tohle?

„Jsi jediná, kdo tu celkem slušně umí drakonsky,“ pokračoval kamarád v důrazném naléhání, „zastav je. Prosím!“

„Má pravdu, zkus to, pomůžu ti,“ prodral se do její mysli Plamův hlas.

Proč zrovna já, sakra, zaklela v duchu, ale Rafanovu úsudku důvěřovala a rozhodla se to zkusit. Zavřela oči a sahala po soustředění. Vtáhla obraz z bojiště do své mysli a rozkouskovala draky do jednotlivých krystalů. Silou vůle a magie tlačila obrazy jednotlivých draků do určených zatím beztvarých míst ve své mysli a řvala na ně v duchu drakonsky: „Poslouchejte mě, sakra, tak už mě přece poslouchejte! Nechci nic jiného, než s vámi mluvit! Je to životně důležité, tak zapněte své dračí mozky a už mě konečně poslouchejte!“

Čtyři temné krystaly začaly nabývat tvar a zamihotaly se v nich dračí tváře. Cítila Plamovu podporu a energii, kterou k ní posílal.

„Apeluj na jejich moudrost, na to, že i relativně malý konflikt by mohl skončit válkou,“ slyšela zdálky Rafanův hlas, jak jí napovídá, „A pak jako první umírají ti nejslabší. Zahynou děti a jejich mláďata, pokud se teď všichni nevzpamatujeme a nedomluvíme.“

Hanka cítila, jak se v její mysli krystaly vyjasňují a jak získává pozornost oslovených draků. Vší svou vůlí upevňovala své a Plamovo soustředění a pak pokračovala ve svém proslovu.

„Jste natolik silní, že dokážete zdejší vesničany a těch několik bojovníků, kteří tu jsou, docela nepochybně zabít. Ale opravu to chcete?! Přemýšlejte, páni draci! Každá smrt během této šarvátky může mít za následek válku! A válka znamená mrtvé děti, mrtvá mláďata, mnoho mrtvých dětí a mláďat, protože ti nejslabší umírají ve válce jako první! Opravdu to chcete?!“

Hanka si se zadostiučiněním uvědomila, že ji pozorně poslouchají, protože je překvapila a protože o nic neprosí. Díky dračí části své osobnosti věděla, že zvolila správnou taktiku, jak je přinutit naslouchat.

„Myslíte si, že jste v právu, ale pravda je jinde. Tohle všechno vzniklo kvůli nedorozumění a nepochopení. I lidé si myslí, že jsou v právu! Oni ale nemají vaši moudrost a moc zastavit tenhle naprosto zbytečný a nebezpečný konflikt. Vy tu moc máte! Ale máte i dost moudrosti na to, abyste si to přiznali?!“

„Mládě, hloupé lidské mládě,“ zasyčel zraněný černý drak.

„Mládě s dračími schopnostmi,“ řekl zamyšleně zelený.

Pak se otočil k Plamovu krystalu a zamračeně se zeptal: „A proč jsi tady ty?“

„Protože moje matka uznaná starší ctihodná Karmaneuduna už je na cestě k vám, aby pomohla urovnat tenhle zbytečný a nežádoucí konflikt.“

Vedle krystalu zeleného se rozhořel maličký plamínek a Hanka dostala strach, že se drak začne ptát i na něj.

„Dobrá,“ řekl zelený drak, „pokud na nás ti lidé přestanou útočit, nikoho z nich nezabijeme.“

Hanka se otočila na Rafana, aby ho uklidnila, ale ten se s obavou díval do strany. Tam stál Dundar, snažil se odstrčit Sváťu, který vší silou svíral jeho ruku, a řval na Vrona: „Na co čekáš?! Zabij je. Okamžitě ty draky zlikviduj!“

Vtom se podvečerní šero rozsvítilo dalšími dvěma záblesky, jak se sem dostavili pomocí bran dva lidé a na druhé straně velká černá dračice. Příchozí muž svíral hůl moci a osvítil její září celé bojiště.

Hančina mysl se okamžitě vyprázdnila a spojení se všemi draky bylo přerušeno. Teprve teď si uvědomila, kolik energie ji ten kontakt stál a jak je vyčerpaná.

Muž pozdvihl hůl: „Volám vás k pořádku a k zastavení akcí. Všichni prosím couvněte o krok zpět, ať vidím, kdo je ochoten přistoupit v dobré vůli ke smírnému jednání.“

Vesničané couvli zpět o tři kroky, bojovníci a děti o jeden, draci se neochotně zakolébali a ustoupili sotva o pár centimetrů, ale ustoupili. Nepatrně couvl i Dundar, ale Vron vykročil dopředu. Záblesk světla ho zasáhl plnou silou a přemístil ho za Dundara.

„Co děláte mému příteli?“ protestoval Sváťův otec.

„Dokud neodvoláte příkaz, který jste mu dal, je zbaven veškeré magie,“ odpověděl ochránce.

„No dobře,“ zavrčel léčitel, „odvolávám své příkazy, že má někomu ublížit. A teď mu vraťte jeho schopnosti.“

„Po nějakém čase se mu samy obnoví,“ řekl muž třímající hůl moci. Pak se otočil k drakům a odkryl pohledům přítomných svého průvodce. Hanka vykulila oči, když zjistila, že člověk, který s ním vstoupil branou, byla Ferinová. Ta se vydala naproti Karmaneuduně.

„To jsou věci, co?“ otočila se Hanka k Rafanovi. Ten se právě šklebil bolestí a Hanka si všimla, že si na noze prohlíží velkou spáleninu.

„Měl by sis to nechat ošetřit,“ řekla.

„To nic není. Jeden z těch bojovníků mě zachraňoval,“ kývl Rafan k pětici, která zaútočila na draky, „takže mě vyrušil uprostřed kouzla pro magický most. Strhl mě sice za svůj štít, ale moje noha to nestihla. Plavík mu za to málem vyškrábal oči. Dalo mi dost práce tomu mrňousovi vysvětlit, že to ten chlap v podstatě myslel dobře.“

„Podívej, draci se stahují,“ ukázala Hanka. Karmaneuduna přesvědčila čtyři draky, aby opustili ohradu, kde vyděšeně bučel dobytek, a odešli na volné prostranství.

„Pojď za Sváťou, ošetří ti nohu,“ řekla Hanka a nasměrovala Rafanovy kroky k místu, kde se před ochráncem hlasitě rozčiloval Dundar.

„…vyhnali odsud veškerou divokou zvěř a teď budou požírat náš dobytek? Tak to teda ne! Nechceme od nich žádné pitomé drahokamy. Chceme, aby odešli,“ mohutně gestikuloval Sváťův otec, aby zdůraznil své rozhořčení.

„No, možná bychom se s nimi za jistých podmínek mohli domluvit,“ připustil nesouhlasně muž z vesnice, „ty, Dundare žádnou nouzí netrpíš, ale my tady bychom uvítali nějaký příspěvek na naše životní potřeby.“

„Oni vás zotročí. To opravdu chcete sloužit drakům?“ domlouval Dundar mužům z vesnice a dál se mračil na ochránce, který dohlížel na to, jak se zúčastněné strany dohodnou. Sváťa stál vedle otce a pořád ještě ho držel za ruku.

„Rafan potřebuje ošetřit,“ zašeptala mu Hanka tiše do ucha, aby nerušila hádající se muže. Pak se rozhlédla, kde vlastně vězí Vron. Zjistila, že vysvětluje několika odvážnějším ženám vesničanů, které doprovázely své muže, co se tu vlastně událo, a jak to bylo s jejich dobytkem a drahokamy.

Sváťa se sklonil k Rafanově spálené noze a začal s jejím léčením. Hanka se rozhodla zatím omrknout, co tu vlastně dělá jejich profesorka. A protože si Ferinová povídala s draky, vyrazila Hanka k nim.

„Dobrý večer, paní profesorko,“ řekla Hanka hlasitě, aby nepůsobila dojmem, že přichází vyzvídat. Otevřela svou mysl, aby ani draci neměli pocit, že se blíží člověk s nepřátelskými úmysly. Pak se nepatrně zatetelil vzduch a v náruči měla Plamínka. Znovu se zavlnil vzduch a vedle nich stála Silasienta.

„Synu, tohle nejde, nemůžeš za svou sivian, kdykoli si vzpomeneš, to je vrchol neposlušnosti!“ spustila rozzlobeně na Plamínkovu adresu, ale pak si zvolna uvědomila, že stojí uprostřed pětičlenné dračí skupiny a všichni na ni s velkým údivem hledí.

„To je ale milá návštěva. Dovolte, abych vás seznámila,“ řekla duchapřítomně Ferinová, „tak tohle je Silasienta ze Souostroví delfína a její syn, který se narodil z vejce ukradeného malým ostrovním drakům. Její sestra byla vydíráním přinucena ukrást vejce černých draků. Bohužel svůj čin a záchranu tohoto malého dráčka zaplatila svým životem, jak už asi víte.“

Pak představila černé a zelené draky.

„Také bych rád zaplatil svým životem, kdybych mohl zachránit naše dva mladé, které nám ukradli,“ pokýval hlavou zelený drak, „všechny stopy vedou někam sem do blízkosti Magického lesa. Máme ale důvodnou obavu, že jedno z ukradených mláďat už zemřelo.“

„Už to tu nějaký čas hlídáme,“ řekl zraněný černý drak, „ale na žádný náznak něčeho neobvyklého jsme nenarazili, i když i my si myslíme, že tahle oblast je mimořádně podezřelá.“

Hanka se natočila tak, aby si Plamínek z bezpečí její náruče mohl prohlížet hrozivé postavy černých a zelených draků, které ho velice zajímaly. Hanku překvapilo, že se jich nebojí.

„Možná bych vám mohla pomoci s hledáním,“ nabídla se Silasienta. „Až bude v útulku sivian a pohlídá Plamínka, zkusím se poohlédnout po zdejších úkrytech. My ostrovní draci jsme na hledání úkrytů specialisté. Třeba budu mít štěstí. Mám trochu pocit viny za to, že to byla právě moje sestra, která vám způsobila tolik problémů.“

„Mohu mít osobní otázku?“ naklonil k ní svou hlavu zelený drak.

„Ale jistě. Ptejte se.“

„Proč jste si jako sivian vybrala lidskou dívku?“

„Já ji nevybrala. Ani u nás něco takového není zvykem. Vybral si ji můj syn, když se narodil, a já byla v té době ještě na ostrovech. Ale uznávám, že si vybral dobře. Jsem s ní velice spokojená.“

Hanka si uvědomila, jak se rychle stmívá. Jediné, co dosud kolem nich zářilo, byla ochráncova hůl. Teď se pomalu blížil k nim i se dvěma muži z vesnice.

„Přicházíme vyjednávat o dobytku,“ řekl ochránce.

Draci se k němu otočili a čekali, až začne.

„Ale nejdřív, jestli dovolíte, odstraním následky vašeho střetnutí.“

Ochránce vyndal z dračích křídel zbytky šípů a zacelil ty nejnepříjemnější bolestivé rány. Zdálo se, že tím u draků získal trochu sympatií, i když nahlas ani černí ani zelení nic neřekli. Pak se pustil do vyjednávání, kdy, jak a kolik dobytčat jsou vesničané ochotní obětovat za dračí drahokamy. Jeden ze zelených draků se po chvilce vzdálil a začal si povídat se Silasientou. Profesorka se k nim připojila.

Hanka se začala ohlížet po klucích a po kouzelném džinovi. Uvědomila si, že Vron teď bude nějakou chvíli magicky nepoužitelný, že budou muset domů cestovat po svých. Což o to, domů to nebylo tak daleko, ale kdo je ve středu dopraví do útulku?

Dráček se spokojeně držel jejího kabátu a ani se nezdálo, že by mu byla zima. Přesto si Hanka kabát rozepnula a přetáhla ho ze stran přes něj. Vrona našla, jak čeká opodál, až se Dundar unaví a přestane se hádat s obyvateli vesnice.

„Jak je?“ zeptala se ho.

„To víš, nic moc. Ale tenhle ochránce byl aspoň natolik slušnej, že mi nechal dost magie na uchování lidské podoby.“

„No jo, škoda, že Dundar nikdy neposlouchá, co mu Sváťa říká,“ vzdychla unaveně Hanka. Pokrčila nechápavě rameny a pozorovala léčitele, jak stále dokola vesničanům opakuje, že jsou hloupí, když se chtějí domluvit s draky, a nabádá je, aby jim aspoň zakázali vstup do okolí vesnice. Sváťa s Rafanem stáli vedle něj a tvářili se znechuceně. Hlouček kolem nich se pomalu zmenšoval. Lidem už asi byla zima, všechno podstatné bylo řečeno, tak se pomalu začali rozcházet a vracet domů nebo do tepla hospody.

I dobytek v ohradě se zvolna uklidňoval. Hanka pocítila úlevu, že to všechno tak dobře dopadlo. Sice bylo několik zraněných, ale nikdo nezemřel. Dokonce se možná konečně všichni domluví a přestane tu být trvale napjatá situace. Odevzdaně čekala, až zelení draci a profesorka ukončí rozhovor se Silasientou a bude jí moci vrátit Plamínka. Už se cítila hodně unavená, a kdyby tu měla postel, neváhala by ani vteřinu, zalezla by do ní a spala a spala… Dokonce měla pocit, že i Plamínek v její náruči pomalu usíná.

Najednou zahlédla, jak se kolem ohrady prosmýkl malý kluk. Jestli se nemýlila, tak to byl ten, co trefil zeleného draka do nosu šípem.

„Proboha, to ne,“ vyděsila se Hanka, „to by tak ještě scházelo, aby něco proved!“

Vytáhla dráčka zpod kabátu a vrazila ho Vronovi do náruče: „Na, pohlídej ho zatím. Já se po tom malém darebákovi podívám, aby tu nezpůsobil další katastrofu.“

Hanka vyrazila za klukem. Protože už se skoro úplně setmělo, musela sáhnout po magickém vidění, aby ho mezi keři, kde se ukrýval, objevila. Když malý uprchlík spatřil, že je mu na stopě, začal utíkat dál.

„Zastav se, slyšíš mě? Okamžitě zastav a počkej na mě,“ zavolala a rozzlobeně se pustila za ním. Kličkoval mezi porostem a bylo jasné, že to tu dobře zná. Ale díky magickému zraku dívky neměl šanci jí uniknout. Už ho skoro měla, když zahlédla neobvyklou siluetu. To, co původně vypadalo jako skála, zobrazil magický zrak jako draka. Hanka se polekala. Proč by se tu měl nějaký drak schovávat?! Přece všichni draci byli u ohrady s ochráncem.

„Ale, ale, tomu říkám skvělý malý bonus, takové náhodě se opravdu nedá odolat,“ ozvala se tmou syčivá drakonština, „dnes to tedy vyřešíme jednou provždy.“

Hanka se ze vzdálenosti dvou metrů dívala do nenávistného oka Zuřivého drápa. Okamžitě sáhla po magii ochranného mostu, ale cítila, jak je vyčerpaná a obávala se, že to nebude stačit.

„Plame, potřebuji pomoc,“ stihla ještě zavolat, než ji zasáhl dračí dech s plamenem a temnou podsložkou, způsobující pronikavou bolest. Hanka vložila všechnu svou sílu do magického mostu. Ucítila, jak se v její náruči zhmotňuje Plamínek. Její ochranné kouzlo zakolísalo. Naštěstí dráček téměř ve stejném okamžiku zmizel. Její mysl a tělo zalil proud energie, který k ní vyslal Plam. Společnými silami vykryli dračí dech a společně zaúpěli, když Zuřivý dráp proti Hance vyslal magickou střelu. Ani Plam už neměl dost magie, kterou by mohl napadené dívce poskytnout. Dívka držela ochranu z posledních sil. Někdo si ale nejspíš všiml, že se něco děje, protože uslyšela Sváťu a Rafana, jak volají její jméno. Zuřivý dráp rozzlobeně zasyčel a pak jejím směrem vrhl další kouzlo. Ucítila, jak síla kouzla trhá zbytky její ochrany a zaplavuje tělo. Ještě zahlédla, jak se od dračího nosu odrazil šíp a pak na Drápovu hlavu zaútočil Plamínek. Pokusil se zasáhnout jediné drakovo oko, ale černý drak ho prudce smetl tlapou, až dráček odletěl několik metrů do křoví. Víc už neviděla, protože jí došly síly a upadla do bezvědomí. Bezděčně ještě sevřela v dlani svůj magický slunečně jantarový talisman.

To už tu však byla rozzuřená Silasienta odhodlaná postavit se sebevětšímu nebezpečí, aby ochránila syna. Hned za ní se na místě vynořil ochránce. To už ale Zuřivý dráp proskočil magickou branou a zmizel dřív, než ho mohli zahlédnout. Malá dračice se okamžitě začala ohlížet po synovi, který se celý potlučený belhal ven z křoví. Vzala ho do náruče a začala kontrolovat, jestli je v pořádku. Ochránce poklekl k nehybné dívce. Najednou stáli kolem všichni, kdo tu ještě po odpoledním konfliktu zbyli. Sváťa se prodral mezi nimi a vrhl se k Hance. Položil si její hlavu do klína a zavřel oči.

„Je tu někdo z vás léčitel?“ rozhlédl se ochránce po přítomných.

„Já se na ni podívám,“ přikývl Dundar, poklekl vedle syna a položil své ruce na Hančino tělo. Pak zdvihl oči k Ferinové, která stála hned vedle ochránce, a zavrtěl smutně hlavou.

„Nepřežije to,“ řekl tiše, „mohu jí jen zmírnit bolesti.“

Znovu se sklonil nad dívkou, ale Sváťa zašermoval rukama v obranném gestu.

„To ne, tati, to ne. Nesahej na ni.“

„Synku, je to marné. Bude jí lépe, když už nebude trpět, jen zmírňuji její bolesti.“

„Ale tím ji zabíjíš, nesahej na ni, tati,“ zoufale žádal Sváťa a vyslal prosebný pohled i k Rafanovi.

Ten přistoupil k Ferinové a tiše ji požádal: „Prosím, odvolejte Dundara od Hanky.“

Učitelka po něm loupla očima, ale pak vzala léčitele za loket a pokynula mu, aby dívku nechal v péči svého syna: „Dopřejte Sváťovi to, oč žádá. Věřím, že ji zbytečně trpět nenechá.“

„Bude to ale pro něj těžké,“ namítl Dundar, „vždyť je to ještě malej kluk na to, aby mu někdo umřel v náručí.“

„Ano,“ souhlasila Ferinová, „bude to pro něj těžké, ale on to zvládne. Nechte ho s ní.“

„Když myslíte,“ neochotně souhlasil léčitel a s obavou sledoval syna, jak nehybně sedí na sněhu.

„Co to bylo za kouzlo? Co se jí vlastně stalo?“ zajímala se Karmaneuduna, která ve své mysli vnímala zoufalé prosby svého mladšího syna, aby s tím něco udělala a nenechala Hanku zemřít.

„Nejsem si jist. Ale všechny mé smysly mi říkají, že to děvče umírá a že jí není pomoci, je mi to líto,“ řekl ochránce, „jestli mě teď omluvíte, pokusím se vystopovat toho, kdo jí to udělal.“

„Můj syn tvrdí, že to byl jednooký černý drak. Pomohu vám najít směr, kterým zmizel,“ nabídla se Silasienta a podala potlučeného Plamínka Vronovi, aby ho zatím podržel. Rafanův tulík vyšplhal po nohavici kouzelného džina až ke svému dračímu kamarádovi. Tichounce začal švitořit do Vronova a Plamínkova ucha.

Mezitím Silasienta s ochráncem po krátké živé diskusi otevřeli bránu. Muž zákona ji použil, a vyrazil stíhat násilníka, který tu tak zdánlivě nelogicky a bezdůvodně napadl lidské dítě.

Profesorka Ferinová si svlékla huňatou vestu z ovčí vlny, poklekla k Hance a nacpala ji pod dívčino tělo, aby pro ni udělala aspoň něco. Dundar stál dotčeně opodál a byl v rozpacích, jak se má v tomto případě zachovat. Karmaneuduna svou mocí zahřála aspoň půdu pod dětmi. Byla rozhodnutá tu setrvat, dokud bude třeba. Cítila zoufalou bolest Plama, takže svému synovi aspoň umožnila pohled na umírající dívku. Zelení draci vypadali smutně. Nechápali, co vedlo útočníka k takové zbytečné a neefektivní akci. Vron držící Plamínka a Plavíka ustoupil o několik kroků dál do tmy. Po chvilce už tam stál sám. Ostatní ho ve tmě vidět nemohli, ale džinův zrak byl natolik dobrý, že on na Hanku dohlédl a nešťastně sledoval Sváťu, jak drží na klíně hlavu své nejlepší kamarádky. Vedle Rafana se najednou zjevila Silasienta. Malá dračice vypadala rozčileně.

„Kde je ten muž, kterému jsem svěřila syna? A kde je můj syn? Neviděli jste ho? Zmizel mi a necítím, kam se poděl. Je to divné.“

Draci i zbylí lidé se rozhlédli, ale Vron ani Plamínek nikde nebyli.

„No jo,“ řekl roztržitě Rafan, „můj tulík také zmizel. Možná jsou někde spolu…“

„Ale kdyby byli někde poblíž, tak bych to věděla,“ nervózně přešlapovala malá dračice, „kde jen mohou být?“

Ale žádný z přítomných jí nedokázal odpovědět. Nikoho ani nenapadlo, že ti dva malí rošťáci vyrazili pro pomoc.

Znali se z pobytu ve škole natolik dobře, že pro ně nebyl problém se domluvit. Vrona tulíkův nápad nadchl a s pomocí Plavíka Plamínkovi vysvětlil, kdo by mohl jeho sivian pomoci, a kde je možné ho najít. Jediný problém byl, zda dokáže malý dráček sebe a tulíka přenést na správné místo. Tulík měl úplně jinou orientaci, než bylo obvyklé. Nezajímaly ho vzdálenosti ani jiné podobné nepodstatné věci. Zato dokázal Plamínkovi určit místo pobytu své malé přítelkyně, na kterém se mají vynořit, a namaloval na něm imaginární kružnici. Obtiskl ji do Plamínkovy mysli a ujistil ho, že se nemohou ztratit. Malý dráček Plavíkovi bezvýhradně důvěřoval a bez dalšího ptaní se i s malým tulíkem přenesl. Nikdo mu nevysvětlil, že to není možné, že je to příliš daleko, takže to zkusil a dokázal to.

Vynořili se vedle dalšího tulíka, který leknutím vyskočil skoro metr do výšky. Pak zašvitořil a začal radostně lítat kolem nich. Nakonec je zavedl do pokoje, kde seděl Demit. Oba tulíci vyskočili na stůl před něj a začali jeden přes druhého švitořit.

Stařík dvě vteřiny naslouchal, pak je zahnal do svého rukávu.

„Veď mě,“ přikázal Plavíkovi, dál už se ničím nezdržoval, vzal za tlapku dráčka a jediným pohybem ho protáhl vykouzlenou branou. Rázem se ocitli zpátky na místě konfliktu v nízkém porostu za dobytčí ohradou, jen malý kousek za Rafanovými zády. Byla tu mrazivá tma, prosvětlená jen sněhovou pokrývkou. Stařík pustil dráčka, vyklepal tulíky, odstrčil Rafana a Ferinovou a prošel mezi nimi rovnou ke Sváťovi. Poklekl k dívce a postupně podržel dlaně nad její hlavou, pak nad její hrudí. Láskyplně položil ruku Sváťovi na hlavu. Ten otevřel oči a vyčerpaně na starce pohlédl.

„Nech to na mě, chlapče,“ řekl mu muž tiše, „jestli to jen trochu půjde, zachráním ji.“

Všichni přítomní jako očarovaní pozorovali, jak stařík vyvolává namodralý světélkující obraz toho, co se před chvílí přihodilo. Skoro to vypadalo, jako kdyby se pro přítomné zastavil čas a jen on sám byl schopen pohybu. Všichni mohli na vlastní oči vidět, čím drak dívku napadl. U posledního útočného kouzla stařík obraz zastavil a namodralé světlo zmizelo.

„Nemohu tomu uvěřit,“ tiše vzdychla Karmaneuduna.

„Tvůj starší syn žije,“ překvapeně konstatoval jeden z černých draků.

„Nevím, jestli z toho mám mít radost,“ svěsila hlavu dračice.

„Co jí udělal? To poslední kouzlo… Neznám ho, co to bylo zač?“ zeptala se staříka Ferinová.

„Je zázrak, že ještě žije. Možná je to díky tomu, že v závěru konfliktu už byla na konci svých sil a žádná magie jí nezbývala. Tohle kouzlo bývá používáno na mágy, obžalované z nejhorších magických zločinů. Jeho účelem je, aby dotyčnému navždy zabránilo užívat sedmý smysl. Odsouzený je zbaven magické energie, pak je na něj sesláno toto kouzlo. Od té chvíle může potrestaného každá magická aktivita ohrozit na životě. Takže se buď musí odstěhovat na nemagické území, nebo nosit antimagický náramek. Jeden takový musíme nyní navléknout i Hance.“

„Ale ne, to snad ne,“ zhrozila se Ferinová, „to je strašné.“

„Mám ji snad raději nechat zemřít?“ zeptal se Demit.

Profesorka nešťastně zavrtěla hlavou: „To ne. Pokud opravdu není jiná možnost, pomohu vám.“

Sváťa i Rafan sledovali jejich rozhovor s nejvyšší pozorností, ale příliš moudří z toho nebyli.

Stařík vylovil z kapsy širší kožený proužek, přejel po něm dlaní a vzápětí držel v ruce náramek. Profesorka vyhrnula Hance rukáv, aby jí ho mohl natáhnout.

„Pokud to přežije, bude nás nenávidět,“ smutně povzdechla Ferinová a pohladila dívku po vlasech.

„Co pro ni teď můžeme udělat?“ zeptal se Demita Dundar, po jehož boku se krátce po příchodu staříka objevil i kouzelný džin.

„Přenést do tepla a léčit nemagickými prostředky,“ odpověděl stařík a podíval se zkoumavě po tazateli. Potom se dotkl Vronova ramene a džin cítil, jak mu stařík vrátil část magické energie.

„Díky,“ řekl překvapeně.

„Ona je do budoucna tvá šance,“ ozval se mu v mysli Demitův hlas, „ale teď je řada na tobě, abys jí pomáhal.“

„Ale jak? Jak jí mám pomoci?“ zeptal se bezradně Vron.

„Kdybych to věděl, řekl bych ti to. Musím o tom teprve přemýšlet. Zatím jsem ale neslyšel o nikom, komu by se tohle kouzlo podařilo neutralizovat. Teď už pro ni víc udělat nemohu.“

„Demitko,“ zavolal pak muž nahlas na svého tulíka, a sotva se tvoreček vyšplhal po jeho noze, zmizel stařík branou dřív, než se někdo z přihlížejících zmohl na nějakou reakci či slovo.

Vron se sklonil k Hance, vzal ji do náruče a otočil se na Dundara: „Vezmu ji zatím do hospody, mají tam pár místností na přespání.“

„Dobře,“ přikývl léčitel, „to není špatný nápad, zůstaň tu s ní.“

„Taky bych u ní chtěl zůstat,“ řekl prosebně Sváťa.

„Nic takového,“ důrazně zamítl jeho nápad otec, „my teď jdeme domů. Když to její organismus zvládne, můžeš se za ní jít podívat zítra.“

„Nechám u ní tulíka,“ řekl Vronovi Rafan a pohladil Plavíka, který se uvelebil Hance na hrudi.

Džin přikývl a smutně se usmál. Sváťa se dotkl Hančiných vlasů a pak neochotně následoval otce, který ho sledoval přísným pohledem. Společně s Rafanem vyrazili studenou nocí k domovu.

„Kdybych mohla nějak pomoci, dejte mi vědět,“ rozloučila se Ferinová a odešla branou společně se zelenými draky.

Silasienta se dotkla drápkem dívčina čela: „Doufám, že toho lumpa dostanou. Nevím, jak bych mohla pomoci, i když bych pomohla moc ráda.“

Malý Plamínek se jen smutně díval.

Jako poslední k Vronovi přistoupila Karmaneuduna. Naklonila hlavu až k bezvládné dívce v jeho náruči a tiše promluvila: „Opatruj ji, jak nejlíp umíš. Věřím, že to zvládne, její dračí podstata jí dá sílu. Až budeš mít čas a možnost, zastav se u mě, budu zatím hledat v našich archivech. Třeba se mi podaří najít něco užitečného.“

„To bych ti byl vděčný, dračí paní,“ kývl kouzelný džin, „pozdravuj svého mladšího syna.“

„Také tě zdraví a prosí, abys to děvče zachránil,“ kývla černá dračice.

„Udělám vše, co dokážu,“ slíbil kouzelný džin a díval se na černé draky, jak mizí v bráně. Pak zamířil k hospodě, kde uložil dívku do postele. Koupil od hostinského nějaké byliny a dával jí aspoň mokré léčivé obklady a občas vlažný čaj. Tulík se od Hanky ani na minutku nevzdálil.

Sváťa skoro celou cestu k domovu statečně šlapal, ale těsně před cílem se zapotácel slabostí. Rafan ho zachytil a podepřel.

„Pojď ke mně,“ oslovil svého syna Dundar a pak ho vzal do náruče. Sváťa chvilku váhal, ale pak se přitiskl ke svému otci a rozplakal se. Muž ho hladil a snažil se svými schopnostmi aspoň trochu zmírnit jeho vyčerpání.

Pak kývl na Rafana a společně dostali Sváťu dovnitř. Dorazili pozdě a díky únavě měli jedinou myšlenku: svléknout se a zalézt do postele. Možná právě díky tomu vyčerpání dokázali bez problémů usnout, aniž by je trápilo přemýšlení nad tím, co se přihodilo.

Druhý den ráno Rafan zjistil, že je Sváťa nemocný. Měl horečku, blouznil a byl neklidný a celý propocený. Dundar okamžitě přišel, aby se ho pokusil vyléčit. Bylo to ale složitější, než si myslel. Jediné, co dokázal, bylo přechodné snížení horečky. Malá Anička dávala hlasitě najevo svou mrzutost z toho, že nemůže chodit za bratrem, jak byla zvyklá. Rafan na Sváťu dával pozor, nosil mu pití a převlékal ho, když se moc zpotil.

I Rafan se trápil. Přemýšlel, k čemu mu je dar vidění, když nedokáže ovlivnit události, na které ho vidění upozorňuje. Teď měl špatné svědomí, že dovolil Hance jít ven, když tušil, že se jí něco stane. Trápil se, i když v hloubi duše věděl, že by ho kamarádka stejně neposlechla, kdyby jí nařídil zůstat doma. Sváťovy problémy mu také na náladě nepřidaly a chyběl mu tulík, kterého nechal u Hanky.

Když chtěl Vron Hanku dopravit zpět do domku, léčitel mu to zakázal. Odůvodnil to tím, že jeho nemocný syn teď potřebuje klid a on nedovolí, aby ho něco stresovalo. Byl z toho všeho nepřetržitě rozladěný, což ještě umocňovala jeho manželka požadavkem, aby hlídal malou, když vaří, protože se bála nechat holčičku v blízkosti nemocného Sváti. Také mu vyčítala, že nedokáže vyléčit chlapce a začla nahlas pochybovat o jeho schopnostech.

Večer Dundar prohlásil, že musí zkontrolovat dívku a Vrona, a utekl do hospody. Rodinu nechal, ať si poradí, jak umí. Miranda nadávala, kudy chodila. Její manžel se vrátil opilý pozdě v noci a Rafan slyšel, jak se hádají za zdí. Vybavila se mu nepříjemná vzpomínka z vlastního dětství a se smutkem se podíval na nemocného kamaráda. Takže tohle je taky součást života v rodině, pomyslel si trpce, když usínal.

V úterý bylo Sváťovi o něco lépe i přesto, že Dundar díky kocovině nebyl schopen použít své léčitelské schopnosti. Chlapec se několikrát za den probudil, snědl trochu polévky, vypil čaj a zase usnul. Rafan začal hlídat malou Aničku, aby aspoň trochu ulehčil Mirandě, která se snažila pro všechny vařit.

Odpoledne paní domu zjistila, že se její muž zase nenápadně vytratil pryč a začala zuřit. Nadávala, bouchla dveřmi, a nakonec požádala Rafana, aby zašel do hospody a přivedl Dundara zpět.

Znechucen přiděleným úkolem se vydal do vesnice. Neměl nejmenší představu, jak Sváťova otce přemluvit, aby se s ním vrátil domů a čelil tam hromadě problémů a nenaladěné maželce.

V hospodě bylo živo a Dundar byl středem pozornosti. Vyprávěl jednu z oblíbených historek z doby, kdy lovil draky. Když zahlédl Rafana, hned na něj zahalekal a uvolnil vedlejší židli, aby si k němu mohl sednout. Mávnutím ruky odmítl chlapcovy protesty a vyprávěl dál. Rafan se tedy rezignovaně posadil a poslouchal.

„…a Barabar s Gufem zahákovali a ukotvili její křídla a Tor jí vrazil oštěp do oka a do mozku. Za půl hodiny zhebla. Bylo to velké vítězství. Celá vesnice tři dny oslavovala, baby se nám samy cpaly do stanů a chtěly děkovat, neumíte si představit, jak nám byli všichni vděční. Však jsem tam taky potkal Annu, svoji první ženu.“

„To byla ta, co ti pak utekla s pastevcem?“ zeptal se rozjařeně jeden z vesničanů.

„Ty troubo, s touhle ženskou jsem měl syna, ta by mi neutekla.“

„Takže to byla ta, od které jsi utekl ty kvůli tomu, že se s tebou pořád hádala?“

„Hele, strč si ten svůj hospodskej humor někam. Sice se hádala, ale vždycky jsem se k ní vrátil. Nebejt tenkrát toho velkýho požáru, moh’ jsem mít ještě jednoho kluka, asi jako je tady tenhle,“ plácl po zádech znechuceného Rafana, „ty vypitá hlavo, možná ani nevíš, co to je, ale my se tenkrát s Annou měli rádi.“

Dundar si zhluboka přihnul piva ze džbánu.

„Miranda chce, aby ses vrátil domů,“ řekl mu tiše Rafan.

„Teď nám tady káže, jak se měli rádi,“ halekal vesničan, „A minule vykládal, jak se hádali do krve a děkoval požáru, že se jí zbavil.“

„Teď teda kecáš,“ zdvihl se Dundar, ale vzhledem k vypitému množství piva neudržel balanc a zase sebou plácl zpět na židli, „jediný, vo co jsme se hádali, bylo, jestli náš kluk bude kouzelník nebo voják. Jinak jsme si báječně rozuměli.“

Rafana polilo horko. Podíval se na opilého léčitele a stáhl se mu žaludek. Vzpomínka ho zanesla zpátky do Útulného domova, kde léta žil jako sirotek. Jednou se zeptal sestry Agáty na svou minulost, jestli vědí kdy, kde a komu se narodil.

„Jo, chlapče,“ odpověděla mu tenkrát sestra, „přivedla tě sem jedna žena, která tvrdila, že jsi bloudil opuštěný po kraji. Protože tě dlouho nikdo nehledal, domnívala se, že jsi asi přišel o rodinu při velkém požáru, kdy jedna vesnice skoro celá vyhořela. Takže netušíme ani kdy ani komu ses narodil.“

Na podobu svých rodičů si nepamatoval. Jediné, co mu utkvělo v paměti, byly hádky jeho rodičů, jestli má být druidem nebo vojákem. Bál se toho jejich křiku a schovával hlavu pod deku, ale nebylo to nic platné. Chtěl jim říct, aby se nehádali, že nebude ani druidem ani vojákem, ale oni ho neposlouchali a nepřestávali na sebe křičet. Pak od nich otec odešel a matka byla zlostná a nespokojená. Co bylo dál, už si nepamatoval. Všechny ostatní vzpomínky, které si dokázal vybavit, se týkaly výhradně Útulného domova, sester a osiřelých dětí, které tu žily. Nepamatoval si ani žádný požár. Třeba je to jen taková hloupá shoda okolností.

Opilý léčitel dál vykřikoval svá opilá moudra a Rafan ho pozoroval a přemýšlel, zda by bylo možné, aby byl Dundar skutečně jeho otcem a Sváťa jeho nevlastním bratrem. Sváťu by rozhodně bral, ale Dundarem si zdaleka nebyl jistý. Uvědomil si, že by nechtěl poslouchat tohoto muže a nechat ho rozhodovat o svých záležitostech. Ne, to raději zůstane bez otce a bez rodiny. Uvědomil si, jak je Vronovi vděčný za jeho nápad udělat z něho, Hanky a Sváti sourozence. Stala se z nich za dobu školní docházky přesně taková rodina, po jaké toužil. Jenže Sváťa teď začal patřit jinam a Hanka… Tiše se pomodlil za to, aby Vron dokázal jeho kamarádku zachránit. Bez ní by to v jejich stromovém domečku bylo zatraceně smutné. Nechal Dundara u jeho nedopitého džbánu a vyklouzl na chodbu, kde skoro vrazil do Vrona.

„Tak co, jak jí je?“ vyhrkl.

„Pojď se podívat,“ vzal ho džin do pokoje, kde dívka ležela. Rafan vstoupil a do obličeje mu vlétlo malé nadšené tornádo, ze kterého se vyklubal Plavík.

Hanka se neklidně převalovala na posteli a mumlala něco nesrozumitelného.

„Pomalu se probírá,“ řekl Vron, „myslím, že dnes nebo zítra už se zase vrátí mezi nás.“

„Zítra jsme se měli přesunout do útulku,“ vzdychl Rafan, „Sváťovi už je sice líp, ale pochybuji, že ho tam otec v tomhle stavu pustí. A Hanka…“

„Neboj se o ni, už nehrozí, že by zemřela. Demit jí zachránil život.“

„No jo, Demit! Plavíku, mám pocit, že mi ještě dlužíš jedno vysvětlení,“ otočil se Rafan na svého tulíka, který se celý schoulil a tvářil se, jako že neslyší.

„Nezlob se na něj,“ usmál se Vron, „on i malý dráček jen chtěli pomoci. Vždyť i já jsem tam mohl bez své magie jen stát a koukat.“

Rafan se ušklíbl a posadil se na postel k Hance. Vzal ji za ruku a pohladil po vlasech. Pak mu pohled sklouzl na kožený náramek. Připomnělo mu to chvíli, kdy je vychovatelky poslaly do díry. I teď měl z té vzpomínky mrazení v zádech.

„Co znamená antimagický náramek?“ zeptal se Vrona.

Kouzelný džin posmutněl a chvíli zaváhal, než odpověděl: „Neutralizuje veškerou magii, kterou Hanka má.“

„To znamená, že ona teď nemůže provádět žádná kouzla?“ v Rafanově hlase zaznělo skutečné zděšení.

„Vůbec žádná,“ přikývl tiše Vron, „dokonce se díky tomu náramku ani nebude moci spojit s Plamem…“

„Cože?“ podíval se na něj nešťastně Rafan.

„Myslím, že ji čeká probuzení ze špatného snu do ještě horší skutečnosti. Obávám se, že to ponese hodně těžce.“

„A kdyby si ho sundala?“

„Umřela by.“

„Kvůli tomu kouzlu?“

„Přesně tak. V okamžiku, kdy by osvobodila svůj sedmý smysl, obnovující se magie by se velice rychle obrátila proti ní a postupně ochromila všechny její svaly, včetně srdce. Pak by zemřela. Vzhledem k tomu, jak velké má nadání, byl by to asi dost krátký proces.“

„Bože, to je hrozné!“ složil chlapec hlavu do dlaní.

„Nebude to snadné ani pro vás,“ položil mu Vron ruku na rameno, „budete ji muset přesvědčit, aby to nevzdala a bojovala. Všichni se budou snažit najít cestu, jak to kouzlo zlomit, ale možná to bude nějakou dobu trvat. Musí vydržet a nevzdávat to, i když to pro ni bude zlé.“

„To ani nebude moci chodit do školy?“

„Ne. Zatím musí zůstat u Dundara. Teď bude muset cestovat opatrně a dávat pozor i při průchodu chráněnými branami. Jakákoliv silnější magie ji může ohrozit.“

„A bude s tím Dundar souhlasit?“

„Uvidíme,“ pokrčil rameny Vron.

„Miranda mi nařídila, abych ho dnes přivedl z hospody dřív domů. Nevím, jak to mám udělat.“

„Tak pojď, pomohu ti,“ řekl Vron a doprovodil Rafana do lokálu. Došel za léčitelem, dotkl se ho a ten si pak bez řečí nechal navléknout kabát a bez prostestů následoval chlapce domů.

Sváťa byl vzhůru a jedl polévku. Rafan mu tlumočil celý rozhovor, který vedl s Vronem. Nemocný kamarád byl z toho ještě nešťastnější, než on. Dlouho do noci diskutovali o tom, co potkalo jejich kamarádku.

Ráno Vron přivezl Hanku. Chlapci z pokoje uslyšeli, jak se léčitel zase hádá se svou ženou. Chtěl, aby se dívka vrátila do Santareny, ale Miranda ho ukřičela, že je bezcitnej chlap, kterej by vyhnal nemocnou holku někam, kde se o ni nikdo nepostará a to že ona nedopustí. Vron zatím Hanku uložil na postel do Sváťova pokoje a podal Rafanovi Plavíka.

„Připrav se, hodím do útulku aspoň tebe,“ řekl mu, „protože jestli zase dala Sidi všem svým pomocníkům dovolenou, bude potřebovat každou pomocnou ruku.“

„A ty už máš zase zpátky svou magii?“ podivil se Sváťa.

„Demit pomohl nejen Hance, ale i mně,“ usmál se džin a ještě než odešli, naposledy zkontroloval Hančin stav.

„Už je jí líp?“ strachoval se Sváťa.

„Myslím, že ano,“ přikývl Vron, „až se probudí, ať jí Miranda udělá meduňkový čaj.“

„Udělám jí ho sám,“ přikývl Sváťa a vyhrabal se z postele, aby se rozloučil s Rafanem a Plavíkem.

Hanka se probrala před obědem. Když uviděla Sváťu, jak si v posteli listuje v knížce, usmála se.

„No sláva, měla jsem takový děsivý sen…“ pak jí pohled sklouzl na ruku s koženým náramkem, na který si nepamatovala, a zarazila se.

„Nebo to nebyl sen?“

„Abych řekl pravdu, nějak se bojím ti říct pravdu,“ nervózně opětoval její pohled Sváťa, „stalo se totiž něco hodně nepříjemného.“

„Někomu se něco přihodilo?“

„Přesně tak.“

„Nějaké vážné zranění?“

„No, i tak by se to dalo formulovat.“

„Kdo byl zraněn?“

„Ty.“

Hanka vstala a prohlédla si celé tělo, pak si ohmatala hlavu, šla se podívat do zrcadla.

„Co se mi stalo?“ dívala se s obavou na kamaráda, který se tvářil smutně a nešťastně.

„Copak to necítíš?“

Dívka si najednou uvědomila, že má její kamarád pravdu. Něco chybělo. Něco velmi důležitého bylo pryč. Zděšeně zjistila, že část její mysli nefunguje. Pokusila se o spojení s Plamem… nic! Jen kůže pod náramkem ji začala svědit. Chtěla si ho stáhnout, ale Sváťa ji zarazil.

„Nesmíš ho sundat, jinak tě zabije tvá vlastní magie,“ řekl jí přímo a začal vyprávět, co se stalo poté, když ji našli zraněnou.

Hanka se posadila na postel a nevěřícně naslouchala. Připadalo jí, že příběh pojednává o někom jiném. To přece nemůže být pravda, že je obětí kouzla, které se používá proti nejhorším magickým zločincům. Proč právě ona? S odporem se dívala na kožený náramek, kterému vděčí za život. Pak se prstenem dotkla svých školních hodinek a nechápavě konstatovala, že ani ty teď nefungují. Sváťa jí vtiskl do ruky hrnek s čajem a ujišťoval ji, že spousta lidí se bude zabývat hledáním řešení její nezáviděníhodné situace.

K obědu jim Miranda přinesla polévku a kaši. Hned po jídle Hanka i její kamarád usnuli a vzbudili se, až když byla tma. Sváťa Hanku lákal k oblíbeným hrám, ale marně. Její apatie ho děsila, tak jí aspoň předčítal nahlas. Po večeři znovu usnuli. V noci je vzbudila hádka Dundara a jeho ženy. Miranda léčiteli vyčítala, že zase přišel opilý a že ji pří vší té práci nechává samotnou.

Během dalších dvou dnů se oba marodi téměř uzdravili a začali Mirandě opět pomáhat s hlídáním Aničky a s přípravou jídla. Vron jim vyřizoval vzkazy od Rafana, Sidi, od Plama i Silasienty. Hanka smutně uvažovala, jak dlouho asi bude muset přežít bez svých schopností.

Druhý prázdninový týden už byli oba úplně zdraví, ale Sváťa zůstal ze solidarity ve společnosti Hanky. Chodili na procházky s Aničkou a občas je venku doprovázel i Vron, aby se mohli vydovádět na sněhu a na ledě.

Dundar už snášel Hančinu přítomnost bez připomínek. Zvykl si na to, že dívka obsluhuje u stolu, hlídá Aničku, přišívá jeho knoflíky a čistí a suší mu promočené boty. Vron se snažil v dívčině přítomnosti vyvarovat magické aktivity, aby nejitřil její bolavé vzpomínky.

Poslední den před koncem prázdnin se k Dundarovi objednala návštěva. Na oběd přišel Giro, Sidi, Rafan a pan Mojerana.

Před hosty byl najednou z Mirandy a léčitele dokonalý manželský pár a oběd proběhl v té nejlepší náladě.

„Máte to tu moc krásné,“ usmála se Sidi, „doufám, že i my dva budeme mít jednou tak hezký domov. Myslím, až se nám narodí to malé.“

„Určitě ano,“ přikývla vlídně Miranda. Rafan se tvářil skepticky, a když se na něj pan Mojerana káravě podíval, sáhl po limonádě a začal si hrát se sklenicí.

„Vlastně jsme tady za Dundarem přijeli s prosbou,“ podíval se na léčitele Giro, „moje žena už by se měla ve svém stavu trochu šetřit, tak jsem si myslel, jestli by nám někdo šikovný nemohl občas trochu ulehčit při léčení našich pacientů. Co ty na to, Dundare, byl bys ochoten nám v útulku aspoň jednou týdně vypomoci svým uměním?“

„To jste mě překvapili,“ usmál se Dundar, potěšen chválou a důvěrou, kterou mu právě Giro vyjádřil.

„Já nevím,“ namítla Miranda, „už takhle má spoustu práce a je celé dny pryč. Obávám se, že asi nenajde volnou chvilku na tak důležitou činnost.“

„No,“ loupl po ní nesouhlasně očima její muž, „myslím, že bych si měl pro přátele mého syna čas najít. Bude mi ctí vypomáhat u vás v útulku. Který den by se vám nejvíc hodil?“

„To je od vás moc milé,“ rozzářila se Sidi, „kdybyste souhlasil se čtvrtkem, moc by se mi to hodilo, bylo by to skvělé.“

Miranda se zamračila, protože měla pocit, že jí to její manžel dělá naschvál. Poslední dobou se vracel domů stále později a později. A teď k tomu všemu ještě vezme práci navíc.

„Neboj se,“ řekl jí tiše Sváťa, „já ti budu pomáhat, to se zvládne.“

Vron zatím uvařil kávu a Sidi si začala s Dundarem povídat o práci v útulku. Pan Mojerana kývl na děti a odešel s nimi do jejich pokoje.

„Jak to zvládáš?“ zeptal se Hanky a kluci se na něj se směsicí obav podívali.

„Občas je to k nepřežití,“ stáhl se její obličej bolestí a jen silou vůle potlačila pláč.

„Nevzdávej to, ani my to nevzdáváme. Hledáme v archivech, ptáme se zkušených, prověřujeme knihovny. Zatím nic, ale jednou to může vyjít. Uč se dál aspoň teoreticky. Kdyby bylo nejhůř, dej mi vědět po Vronovi.“

Dívka jen přikývla, protože se bála, že kdyby promluvila, zradil by ji hlas. Pak ale za ní přišla Sidi a objala ji. To už Hanka nevydržela a rozbrečela se naplono. Sidi jí šeptala do ucha slova útěchy, ale co může utěšit toho, kdo je najednou bezmocný a neúplný.

„Hele, ženská, zastav ty svý potoky, nejsem zvědavej na umáčený svetr,“ zavrčel na ni Rafan, když se chystal k odchodu do Santareny a objal Hanku na rozloučenou. Přes slzy se usmála a pohladila tulíka.

Najednou tu zase zůstali jen se Sváťou a jeho rodinou. Hanka se děsila dalších dní, kdy ji opustí i Sváťa a bude každý den odcházet do školy. Jak to tu sama přežije?

První týden se snažila věnovat Aničce a pomáhat Mirandě. Večer se učila se Sváťou a usmívala se, když vyprávěl o zážitcích ve škole a o tom, jak situaci komentoval Zachariáš.

Víkendy se ještě daly přežít, ale vždy, když se podívala do soucitných Mirandiných očí, měla pocit, že už tu nevydrží. Nemohla mluvit s Plamem, stýskalo se jí po Rafanovi a byla nešťastná, že ani nedokáže zavolat Silasientu či Plamínka. Možná už brzo odjedou domů a kdo ví, jestli se do té doby pro ni najde nějaká pomoc. Ruku okolo náramku už měla celou rozdrásanou, jak se každou chvíli drbala.

Ve čtvrtek, když Dundar s Vronem odešli pomáhat Sidi do útulku, vzala malou Aničku do Sváťova pokoje, aby si tam mohla v klidu hrát. V pokoji na ni čekalo překvapení. Zpoza křesla vykoukla malá žlutá hlava a vzápětí měla v náruči Plamínka. Malá Anička nadšeně zamávala rukama a sápala se po tom zajímavém stvoření.

„Máma dovolila jen jeden pokoj, jen čtvrtek,“ řekl Plamínek a Hanka ho nadšeně podrbala pod krkem. Pro jistotu zatarasila dveře křeslem, aby sem náhodou Miranda nepozorovaně nevtrhla. Pozorovala, jak dítě pronásleduje dráčka, který mu vždy v poslední chvilce někam zmizí a dobře se při tom baví. Pak se společně uvelebili na koberci a tahali se o hračky. Bylo to po dlouhé době to nejhezčí odpoledne, jaké Hanka zažila.

V průběhu třetího týdne po prázdninách Hanku přestalo bavit učení. Věčné omílání teorie jí začalo připadat nesmyslné. Stále častěji upadala do apatie a Sváťa už nevěděl, jak ji vyburcovat k větší aktivitě. Ani první jarně teplé dny nedokázaly dívce zvednout náladu. Dokonce i Vron se začal o Hanku bát a začal ji víc hlídat. Dívka to ale vycítila a pokusila se vyhýbat i kouzelnému džinovi. Už nechtěla slyšet o tom, jak se ostatní snaží najít něco, co jí pomůže, už nestála o jejich soucitné pohledy, rozčilovala ji přítomnost kohokoliv vyjma Aničky. Začala utíkat pryč z domu a vyhledávat samotu.

„Aspoň pročti ty knihy, co jsem přinesl,“ rozčiloval se Sváťa, když večer seděla a koukala do prázdna, „třeba tam najdeš něco užitečného.“

„Nechce se mi,“ odvrátila pohled.

„Pokud se nebudeš aspoň trochu snažit, prošvihneš závěrečné zkoušky,“ namítl kamarád.

„Jaký zkoušky? Řekni mi, jaký zkoušky?“ vylítla Hanka zlostně. „Já už v Santareně žádný zkoušky skládat nebudu. Copak to nechápeš?!“

„Nevzdávej to, Hanko, prosím,“ zoufale se na ni podíval Sváťa.

„Na mě už žádný psí oči neplatěj,“ hořce se zamračila dívka a otočila se ke Sváťovi zády. Ten jen tiše vzdychl a nechal ji být. Radil se s Vronem, radil se s Rafanem, ale žádný z nich nevěděl, jak Hance pomoci v jejím trápení. Kouzelný džin navštěvoval všechny knihovny, o kterých věděl, mluvil s každým, kdo si byl ochoten povídat o problémech s kouzly, několikrát byl i u Karmaneuduny, ale stále nic. Rafan mluvil o Hančiných problémech s profesorkou Ferinovou a Dianou Renou, ale jejich doporučení nezabírala. Ani malý Plamínek a jeho čtvrteční návštěvy neměly očekávaný efekt. Dívka se před nimi uzavírala stále víc sama do sebe.

Jednoho krásného dne, kdy slunce začalo otvírat poupata jarních květin, utekla Hanka krátce před tím, než se měl Sváťa vrátit ze školy, pryč z domu. Svižným krokem se pustila k lesu a bez přemýšlení vyrazila pěšinou mezi stromy. Uprostřed sluncem prosvícené paseky se posadila na starý padlý kmen a rozplakala se. K čemu byly poslední roky ve škole? Proč jen musela poznat prostředí, ve kterém teď nemůže žít? A ten pitomý náramek… Nenáviděla ho, nenáviděla ty, kdo jí ho navlékli, nenáviděla všechny, kteří dokázali kouzlit…

„Plame,“ vzlykala i v duchu, ale její dračí bratr, její druhé já, které jí bylo vždycky tak nablízku, ji neslyšelo, důvěrně známý hlas neodpovídal. Nikdy nebyla víc sama. Měla pocit, že se zblázní. Nohou mezi listím mimoděk drtila rozvíjející se kvítky sasanek a spolu se smutkem narůstal i její vztek. Neměla sílu vrátit se domů a čelit Sváťovu nátlaku, aby se učila a předstírala dobrou náladu. Nevěděla, co má dělat. Dokonce i slzy už jí docházely.

Kůže pod náramkem ji zase intenzivně svědila. Zuřivě škrábala ruku až skoro do krve. Potom v jediném divokém impulsu náramek servala z ruky. Měla dojem, že když to neudělá, přijde v té chvíli o rozum úplně.

Ve stejném okamžiku, kdy ho přetáhla přes prsty, zavalila ji povodeň magie. Ucítila známý kontakt s Plamem, uviděla les magickým zrakem, aniž se o to musela snažit, pocítila závrať štěstí…

„Nedělej to,“ uslyšela zoufalý Plamův hlas, „navlékni si ho zpátky, nebo umřeš.“

Hlas jejího dračího přítele ji probral. Měla nepředstavitelnou radost, že ho po tak dlouhé době slyší, a rozhodla se poslechnout. Ale už to nebylo v jejích silách. Náramek jí vyklouzl z ochrnutých prstů.

„Snažím se, Plame, ale nedokážu to. Neposlouchají mě ruce,“ odpověděla láskyplně. Všechna zlost posledních týdnů z ní vyprchala a les byl najednou krásný. Z dálky k ní doléhal dračí hlas, který volal Vrona a matku a prosil je o pomoc. Nevzrušovalo ji to. Klid, který se v ní rozléval, když se sesunula na zem vedle rozdrcených jarních květů, byl příjemný. Zase byla sama sebou.

Koutkem oka zahlédla, jak se vedle ní objevil kouzelný džin a za ním ještě někdo.

„Kde je ten náramek?“ zoufale kolem ní rozhrabával listí Vron.

„Tady,“ řekl ten druhý hlas a do zorného úhlu Hančina nepohyblivého oka se dostala Nikova tvář. Ucítila nával tepla a zmatku. Kde se tu vzal?

„Rychle! Pospěš si, navlékni jí ho,“ svíral její ruku Vron.

Najednou v její mysli zhasla všechna světla a na ruce pocítila palčivou svědivou bolest.

„Holčičko, holčičko moje, prober se. Prosím…“ hladila ji po vlasech Vronova dlaň. Snažila se pohnout rukou, ale pořád to nešlo.

„Pomoz mi,“ obrátil se džin na svého společníka.

„Já zrovna velký expert přes léčení nejsem, ale slyšel jsem, že prý někdy pomáhá dýchání z úst do úst,“ řekl Nik.

Rty, které se dotkly jejích úst, už cítila velice zřetelně. Zaplavila ji vlna štěstí a zmatku. Brněly ji konečky prstů a najednou dokázala i zamrkat a pohnout očima. Podívala se Nikovi do očí a ten se na ni zářivě usmál.

„No vida, jedno políbení a je zdravá,“ zašklebil se uličnicky na Vrona.

V očích kouzelného džina se dala vyčíst nesmírná úleva.

„Rčení o tom, jak někomu spadl kámen ze srdce, mi vždycky připadalo směšné a nadnesené. Dneska jsem ho pochopil,“ řekl Vron a pomohl Hance se posadit.

Nik vytáhl z kapsy lahvičku a pobídl dívku, aby se napila. Polkla doušek a málem se zakuckala. Krk měla jako v ohni.

„Co jí to dáváš,“ čichl si k lahvičce džin, „nezbláznil ses náhodou? Alkohol malé holce?“

„Tak malá už zase není,“ zastrčil Nik dotčeně svou lahvičku a usmál se na Hanku.

„A vůbec, kde ses tu tak rychle vzal?“ obrátil se na něj tázavě Vron.

„Měl jsem službu, když přišla žádost dračice o urgentní pomoc.“

„Aha. Koukám, že Plam volal o pomoc na všechny strany. No, v každém případě bylo dobré, že ses tu objevil,“ přívětivě se usmál džin.

„Bylo mi potěšením,“ mrkl na dívku jedním okem Nik, „jen doufám, Hanko, že už něco podobného zkoušet nebudeš.“

„Ne. Už to neudělám,“ sklopila hlavu.

„Beru tě za slovo,“ zvedl její hlavu za bradu a podíval se jí vážně do očí, „kolem tebe jsou lidi, co tě mají hodně rádi. Tímhle bys jim hrozně ublížila. Chápeš?“

Dívka celá zrudla a mlčky přikývla.

„A teď mě omluvte, už musím jít,“ ustoupil Nik stranou a když mizel v bráně, uvědomila si Hanka, že tu byl i se svým kvanterem.

Hanka se pokusila postavit, ale nohy ji zradily.

„To bude dobré,“ řekl Vron a vzal ji do náruče.

Na chvilku se mu rozostřil pohled a zůstal nehybně stát.

„Co je?“

„Neboj se, nic se neděje. Musel jsem jenom uklidnit všechny zúčastněné. Plam skoro šílel, Silasienta se rozčilovala, jak je skoro nemožné udržet Plamínka na uzdě, aby nezmizel za tebou a Rafan se Sváťou by mě určitě zkusili uškrtit, kdybych jim nedal vědět, co s tebou je.“

„Omlouvám se, nechtěla jsem způsobit takový poprask.“

„Chtěla ses zabít…“

„Ne. To jsem neměla v úmyslu. Jen jsem měla pocit, že se určitě zblázním, když si ten náramek okamžitě neservu z ruky. A pak už nešel dát zpátky.“

„Zdá se, že to nebyl chytrý nápad.“

„Já vím. Omlouvám se.“

„Máš pocit, že by ses cítila lépe v Santareně nebo v útulku?“

„Já nevím. Asi to bude všude stejné,“ vzdychla Hanka, „A tady mám aspoň Aničku. Je moc milá, když zrovna nevyvádí nebo neřve. Rozhodně mě nešetří ani nelituje. A vůbec, pusť mě na zem, myslím, že už dokážu jít sama.“

Zvolna došli k Dundarovu domku. Sváťa jim vyběhl naproti a snažil se prohlížet Hanku tak nenápadně, až ho plácla do zad.

„Přestaň s těmi útlocitnými pohledy, jsem v pořádku.“

„No tak promiň, že tě mám rád a bojím se o tebe,“ zašklebil se Sváťa, ale bylo vidět, že se mu ulevilo. Večer se Hance věnoval víc, než obvykle. Nebylo to nepříjemné, ale dívka věděla, že dříve nebo později jí to zase začne lézt na nervy.

*****

Na základně

Ráno před odchodem do školy ji Vron vzbudil.

„Hanko, jsi vzhůru?“

„Jo,“ zamrkala rozespale, „teď už ano.“

„Pan Mojerana ti posílá vzkaz. Máš si zabalit věci a počkat na doprovod, který tě tu během dopoledne vyzvedne a odveze k němu.“

„Zabalit věci? To u něj už zůstanu?“

„Nevím, nic víc nevzkázal. Zkrátka si zabal věci, které tu máš, a připrav se na cestu.“

Když se Vron vzdálil, posadil se k ní na postel Sváťa.

„Džin říkal, že dnes odjíždíš. Tolik jsem si zvykl, že tu se mnou jsi, asi se mi bude stýskat.“

„Máš tu rodiče, máš tu Aničku, proč by se ti stýskalo…“

Sváťa vzal do dlaně pramen jejích vlasů a namotal si ho mezi prsty.

„Budeš mi chybět.“

„Ale prosím tě,“ rozcuchala mu Hanka vlasy a usmála se.

„Tak se tam měj dobře,“ prohrábl si vlasy prsty a pak se sklonil a políbil Hanku na tvář. Dveře pokoje za sebou stihnul zavřít zvenku dřív, než ho zasáhl hozený polštář.

Pak je pootevřel a nakoukl jedním okem: „Už musím do školy, tak dobře dojeď. Ahoj.“

Těsně před obědem někdo zaklepal na dveře. Hanka akorát krmila Aničku polévkou, takže šla otevřít Miranda. Ve dveřích stál Nik.

„Dobrý den. Omlouvám se za zpoždění. Přijel jsem pro Hanku.“

„Ano, vím o tom, tak se pojďte aspoň najíst, než vyrazíte,“ pozvala ho paní domu.

Hanka uložila malou Aničku do postýlky a pohladila ji na rozloučenou.

Hned po jídle vyrazili. Nik měl u domku uvázané dva koně.

„Fuňové nebyli?“ podivila se dívka.

„Pan Mojerana nařídil, že musím sehnat koně, tak si na mě nevymýšlej,“ ušklíbl se ochránce a pomohl jí do sedla.

„Jak dlouho pojedeme?“ zeptala se.

„Dnes přespíme v útulku a zítra dorazíme na základnu.“

„Nevíš, co se mnou Mojerana zamýšlí?“

„To netuším. Mně se nesvěřuje. Budeš se ho muset zeptat sama.“

Byl krásný den a jelo se jim velmi příjemně. Hanka byla ráda, že ji doprovází právě Nik, protože se s ním báječně povídalo, smáli se stejným věcem a rozuměli si skoro beze slov. Těšila se z jeho společnosti a byla mu vděčná za to, že ji neobtěžoval otázkami, jak jí je a jak se cítí. Poznal to na ní i bez ptaní. Občas si ji dobíral, ale na to byla zvyklá už od Rafana, takže se tomu smála spolu s ním. Společný den uběhl skoro až moc rychle.

Do útulku dorazili v době večerního krmení, takže je ani nikdo nevítal. Všichni kmitali kolem zdejších pacientů a jen občas na ně někdo zavolal v poklusu pozdrav. Ustájili koně, postarali se o jejich pohodlí a krmení a pak zašli do jídelny. Za chvilku už měli na stole večeři a čaj. Krátce po nich se tu začali scházet i ostatní.

„Hanko,“ rozzářila se Sidi, když spatřila dívku, a spěchala ji obejmout, „moc ráda tě zase vidím.“

Už nosila volnější kalhoty, takže bylo vidět, že je těhotná, a moc jí to slušelo.

„Jak se máš, Sidi? A co je nového?“

„Po večeři tě provedu,“ slíbila mladá žena a šla si pro tác a pro jídlo. Posadila se k nim a povídala o případech v útulku.

Po večeři se na dívku přišla podívat Silasienta s Plamínkem. Na procházku po útulku se vydali společně. Hanka se tohoto okamžiku bála, ale teď zjišťovala, že se mezi svými přáteli cítí dobře.

Na další cestu se s Nikem vydala brzo ráno. Sice ji bolel zadek, ale ta změna po týdnech v Dundarově domku jí dělala dobře. Zase po dlouhé době cítila radost ze života, i když naděje na změnu byla stále v nedohlednu. Teď na to nechtěla myslet. Bylo jí vedle Nika fajn a užívala si cestu, která se tolik lišila od pouhého procházení branami. Přece jen na tom cestování něco bylo, zvlášť když se jednalo o cestu s někým, kdo je člověku blízký. Nik byl vynikající společník.

Na základně už na ně čekal pan Mojerana.

„Tak hodně štěstí,“ pohladil ji po rameni Nik, když se s ní loučil. Hanka toužila dát mu pusu, ale před panem Mojeranou jí to připadalo nepatřičné. Takže se jen usmála a zamávala mu.

Tentokrát ji žádný komfort v podobě samostatného pokoje nečekal. Ubytovali ji ve společné ložnici pro ženy ve výcviku. Byly o něco starší než Hanka, ale některé jen o pár let. Přivítaly ji srdečně a na nic se nevyptávaly. Asi to tu nebylo zvykem. Dívku překvapilo, jak brzo šly spát. I ona byla z cesty příjemně unavená, tak to uvítala.

Příští den ji pan Mojerana ostatním představil jako novou adeptku se speciálně zaměřeným výcvikem a požádal je, aby dívku nešetřili a kladli na ni obvyklé nároky. Jestli si Hanka myslela, že po krátkém prázdninovém pobytu tady je připravena na náročný den, tak se mýlila. Tentokrát byly podmínky mnohem horší. Ve fyzické zátěži zoufale nestíhala a večer sotva vlekla nohy. V době, kdy ostatní trénovali magické dovednosti, bral si dívku na starost pan Mojerana. Trénovali spolu dovednost boje zblízka s tyčí a střelbu z luku a kuše. Jako učitel byl trpělivý, ale náročný. Nikdy se neptal, jak jí je, a trápil ji cvičením, i když bylo zřejmé, že je u konce se silami. Hanka byla příliš hrdá na to, aby požádala o pauzu, takže tu své první dny prožila jako ve zlém snu. Dokonce začala Mojeranu podezírat z toho, že ji tímhle trestá za to, jak se pokusila sundat svůj antimagický náramek.

Se ženami v pokoji vycházela dobře. Ujišťovaly ji, že začátky tu jsou vždycky těžké, ale že se to časem srovná. Jedna jí dokonce půjčila mazání na namožené svaly.

Celý týden se Hanka odhodlávala k tomu, že se Mojerany zeptá, co s ní zamýšlí a proč tu vlastně je, ale nějak na to stále nebyl čas nebo vhodná příležitost. Až jednou po nácviku lukostřelby, když sundala chránič předloktí, všiml si muž jejího do krve rozdrápaného zápěstí a několika zarudlých míst kolem.

„Co máš s tím zápěstím?“ zamračil se.

„Pořád mě hrozně svědí, nejspíš mám alergii na ten náramek,“ vzdorovitě odpověděla a přetáhla si přes rozškrábanou ruku rukáv.

„Začíná se ti to podebírat, musíme to ošetřit, pojď se mnou,“ řekl Mojerana a vedl ji do domku, kde sáhl do lékárničky. Posadil dívku na židli a nastříkal na postižené místo desinfekci. Pálilo to jako čert. Hanka se zašklebila a pan Mojerana se usmál. Pak jí podal mast.

„Tímhle si to natírej večer po umytí.“

„Mohu se na něco zeptat?“ odhodlala se konečně Hanka k rozhovoru.

Muž si přitáhl druhou židli a posadil se proti ní: „Ale jistě. Ptej se.“

„Proč tu jsem? A proč musím tak tvrdě trénovat?“

„Než ti odpovím, zajímalo by mě, co si o tom myslíš ty sama. Proč myslíš, že tu jsi?“

Hanka se zarazila, ale pak se odhodlaně podívala svému trenérovi přímo do očí: „Za trest? Kvůli tomu, že jsem sundala náramek?“

„Má odpověď je ne a ano. Trest to není v žádném případě a mrzí mě, že tě něco takového vůbec napadlo. Víš co? Pojďme se posadit do jídelny. Dáme si čaj a něco na zub a já se ti pokusím vysvětlit, proč tě tu trápím náročným cvičením. Ano?“

V jídelně bylo prázdno, protože všichni byli zaneprázdněni venku. Nalili si čaj, posadili se ke stolku proti sobě a Hanka napjatě čekala, co se dozví. Pan Mojerana se napil a vážně se zadíval na dívku přes stůl.

„Nebudu ti malovat tvou budoucnost na růžovo, zatím to moc dobře nevypadá. Nejjednodušší by bylo, kdyby ses dokázala smířit s tím, že už nikdy kouzlit nebudeš.“

Muž se podíval na Hanku, jak se tváří, a pak vzdychl: „Ale obávám se, že to asi zatím není v tvých silách. Nebo se mýlím?“

„Neumím si představit, že by to takhle zůstalo napořád,“ zavrtěla hlavou.

„Jde o to, že zatím jsme nenašli žádnou nápovědu, jak kouzlo, které tě postihlo, zrušit. Začali jsme tedy hledat osoby, které byly odsouzeny a potrestány. Našli jsme jen dvě. Muže, který ztratil zdravý rozum, a potom ještě ženu, co se začala věnovat práci na ulici. Bohužel se odmítla podílet na experimentech. Takže pokud se někdo pokusí s tím kouzlem něco udělat, bude to muset vyzkoušet přímo na tobě.“

„Ale to nevadí. Já jsem pro,“ pohlédla na něj Hanka s nadějí.

„Moc si od toho neslibuj. Naděje na úspěch je bohužel jen nepatrná.“

„Já to vydržím.“

„To doufám. Právě proto jsem tě zapojil do výcviku. Je potřeba, abys byla v co nejlepší kondici. Nikdo z nás si nepřeje, aby došlo k něčemu zlému.“

„Budu se snažit,“ usmála se Hanka.

„Kdyby sis nezkusila ten náramek sundat, s žádnými pokusy bych nesouhlasil. Je to příliš rizikové. Ale na druhou stranu bych tě nerad dohnal k sebevraždě.“

„Ale to přece nebyla sebevražda. Jenom mi prostě ruply nervy. Už se to nestane.“

„To doufám,“ vzdychl Mojerana, který s obavou sledoval naději, kterou viděl v Hančině pohledu. Přemýšlel, co se stane, pokud experimenty zklamou. Byl by raději, kdyby k žádným pokusům s magií nemuselo dojít.

„Víš co, radši si zase půjdeme zaběhat,“ kývl na dívku, vstal a zamířil ven.

Hanka si během rozhovoru uvědomila, že řeči o tom, jak se jí všichni snaží pomoci, nebyly jen takové plané hovory, že lidé kolem ní skutečně hledali řešení. Najednou se cítila mnohem lépe. Dokonce jsou ochotni přistoupit k experimentům. Možná to nevyjde, ale co kdyby? Další dny už se jí nezdály tak strašné, když věděla, proč to všechno dělá.

Po dvou týdnech intenzivního výcviku jí pan Mojerana oznámil, že v pátek pojedou na návštěvu útulku. Hanka ožila. Měla pocit, že už své známé a kamarády hrozně dlouho neviděla. Těšila se na ten výlet jako malá.

Jako dopravní prostředek na ně tentokrát čekali fuňové. Ačkoliv si teď s nimi Hanka povídat nedokázala, nevadilo jí to. V poslední době se cítila mnohem vyrovnanější a klidnější. Začala si zvykat na fakt, že si bude muset se životem poradit i v případě, že se kouzlo nepodaří zvrátit. Jen jí vadilo to, že by se nemohla vrátit do školy. Sice na ni kolikrát nadávala, ale teď sama sobě musela přiznat, že pro ni přece jen byla důležitá.

Na základnu dorazili v podvečer. Zdálo se, že už tu na ně všichni čekají. Rafan Hance podržel koně a Sváťa ji objal, sotva slezla.

„Vypadáš úžasně,“ usmál se na ni. Pak ji přivítali i ostatní. Dokonce tu byl i Dundar s Vronem. Když se na scéně objevila i profesorka Ferinová a zamračený Pohromak, začala Hanka ztrácet jistotu. Pomalu to tu vypadalo, jako když se chystá velká konference.

Všichni se nakonec sešli v jídelně. Snad nikdy tu nebylo tolik lidí najednou.

„Nemůžeme se odtud někam aspoň na chvíli ztratit?“ zašeptala na Rafanovu adresu. Kluci po sobě mrkli. Pak Sváťa vyrazil k výdejně jídla a nápojů. Nalil si hrnek čaje a při tom shodil na zem tác. Hlasitý rámus připoutal pohledy ostatních.

„Tak pojď,“ řekl Rafan a vytáhl Hanku na chodbu. Pak ji zatáhl do malého kamrlíku, kam je se Sváťou ubytovali. Sváťa dorazil za malý okamžik. Převlékl si polité kalhoty a zazubil se na dívku.

„Uf,“ oddechla si Hanka, „proč jen mám pocit, že tu jsou všichni kvůli mně?“

„Snad nemáš trému?“ ušklíbl se Rafan a podal jí z mísy jablko.

„To si piš,“ zakousla se do nabídnutého ovoce.

„Silasienta se ptá,“ řekl Sváťa, „jestli za tebou může pustit Plamínka.“

„No jasně,“ rozzářila se Hanka a vzápětí měla v náruči svého malého chráněnce. Posadila se s ním na postel a kluci se posadili na druhou proti ní.

„Tak povídejte,“ obrátila se na ně, „co je nového?“

„No, vlastně nic moc…“ začal nejistě Sváťa, ale Rafan ho zarazil.

„Ne, tohle ne,“ zavrtěl hlavou, „já jsem pro pravdu. Hanka si zaslouží, abychom s ní mluvili na rovinu aspoň my.“

„Co se děje?“

„Rozhodli se pro nějaký experiment. Na tobě,“ podíval se na ni s obavou Rafan.

„Ano, já vím,“ přikývla Hanka, „o tom se mnou pan Mojerana mluvil.“

„Vron je proti a Karmaneuduna je také proti, nesouhlasí s tím nápadem,“ začal vysvětlovat Sváťa, „ale ostatní je přehlasovali.“

„Sváťa psal i jednorožcům,“ dodal Rafan, „R’íhan ho dokonce přišel navštívit osobně. Vron se domnívá, že jednorožci by ti pomoci dokázali, kdyby chtěli. P’ujibův otec si to myslí také, ale prý by s tím museli jednorožci souhlasit jednomyslně. Ale někteří jedinci u nich odmítli zasahovat do problémů lidí. Takže tahle možnost také padla.“

„Když vidím všechny ty lidi tady, začínám z toho mít strach,“ přiznala Hanka.

„Taky bych měl,“ kývl Sváťa, „moc rád bych věděl, co vlastně mají v plánu. To víš, nám se nesvěřují, a Vron taky mlčí jako ryba, když se ho na tyhle věci ptám. Nelíbí se mi to.“

„Ani Plam nám neříká všechno,“ ušklíbl se Rafan, „od té doby, co jsi odříznutá od informací, toho víme proklatě málo.“

„To mě mrzí. Řekla bych Plamovi, že vám může důvěřovat, kdybych mohla. Ale nemůžu…“

Plamínek se v její náruči zavrtěl, protože Plavík ho už hezkou chvíli provokoval a lákal ke hře.

Hanka raději pustila dráčka na zem, protože vůbec nestála o to, aby se jí ti dva začali honit kolem hlavy.

„Zdá se, že už se dlouho neviděli,“ konstatovala, když ani nestíhala sledovat jejich divoké manévry.

„Pojďme s nimi raději ven,“ zasmál se Sváťa, „je tam krásný večer. Tady by to za chvilku zdemolovali.“

Vyšli ven a posadili se na lavičku u budovy. Pozorovali dráčka a tulíka, jak dovádějí. Někdo otevřel okno od jídelny a k jejim uším dolehly hlasy. Uvnitř se vášnivě diskutovalo. Podívali se na sebe s povytaženým obočím a přisunuli se blíž k otevřenému oknu s nadějí, že zaslechnou něco zajímavého.

„… ne, s tím nemohu souhlasit ani náhodou. Copak jste se zbláznili? Jejich přítomnost by mohla ohrozit veškerou naši snahu,“ poznali Pohromakův hlas.

„Také si myslím, že by tam neměli být,“ přidal se na jeho stranu Dundar.

„Jsou její rodina. Neumím si představit, že by u toho nebyli. Já jim to rozhodně zakazovat nebudu,“ protestovala Ferinová.

„Souhlasím s Felicií,“ ozvala se Sidi, „znají Hanku nejlépe a jejich intuice by nám mohla být užitečná. Já hlasuji, ať jsou u toho.“

„Ale nesmějí narušovat naši činnost!“ zavrčel Pohromak.

„Myslím, že bychom se ani tak neměli hádat o to, zda u vašeho pokusu oba chlapci budou, jako spíš o to, jestli experiment neohrozí život Hanky,“ promluvil pan Mojerana.

„Samozřejmě, že neohrozí,“ vztekal se Pohromak.

„Jak si tím můžete být tak jist?“

„A proč ne? Budou u toho přece ti nejlepší!“

„Možná ano, možná ne,“ nedal se Mojerana, „pořád ještě se zdá, že nejlepším kouzelníkem je ten, kdo ukradl dračí vejce a dračí mláďata.“

„Chcete mě vytočit?“

„To ani ne. Jen chci poukázat na to, že přílišné sebevědomí může být nebezpečné. Před magií bychom měli mít respekt.“

Hanka ucítila záchvěv vzduchu. Čekala, že jí zase v náruči zhmotní Plamínek, ale čekala marně. Tentokrát to nebyl on. Zato vedle nich na lavičce teď seděl stařík. Usmíval se a tiskl si prst na rty. Jeho tulík vyběhl z rukávu a zapojil se do honičky s dráčkem a Plavíkem.

„Kdybych perfektně neovládal magii, myslíš si, že bych mohl dělat to, co dělám?“ rozčiloval se Pohromak.

„Nechtěl jsem se nikoho dotknout.“

„Ne? Opravdu ne? Já bych se vsadil, že ano. Pořád tu slyším nějaké narážky na to, jak jsem neschopný.“

„To není pravda…“

„Od té chvíle, co jste se tu objevil, mi předhazujete, že jsem ještě nenašel ta zatracená dračí vejce. Víte co, můžete si to vyzkoušet sám, když jste tak chytrej. Moc rád bych vás viděl!“

„Nehádejte se, prosím,“ vložila se do toho smířlivě Ferinová, „měli bychom mluvit spíš o tom, jak vlastně funguje protimagické kouzlo a náramek.“

„Náramek asi pohlcuje magii, ne?“ zajímala se Sidi.

„To není úplně přesné,“ řekla profesorka, „on vlastně zabraňuje tělu, aby přijímalo magickou energii ze svého okolí a vytvářelo auru. Každý člověk, nadaný sedmým smyslem, přitahuje magii kolem svého těla a posléze i do těla. Energie se automaticky doplňuje po každém kouzlení, pokud ji má tělo kde vzít. Jakmile někdo nosí antimagický náramek, je to, jako kdyby žil někde, kde magie neexistuje a nedoplňuje se.“

„A to kouzlo?“

„To je trochu složitější. Jeho působení přeprogramuje imunitní systém. Díky tomu je pak magie vnímána, jako nebezpečná látka, proti které je potřeba se bránit. Při styku magie s pokožkou vznikají jakési falešné protilátky, které postupně ochromují nervový systém a svaly. Tělo tím vlastně zabíjí samo sebe.“

„To je ďábelské.“

„To ano.“

„Je mi Hanky líto, nezaslouží si takové trápení,“ řekla Sidi.

Stařík vedle Hanky se zavrtěl a vstal. Kývl na ni a chlapce, aby šli s ním. Vedl je od domu směrem ke keříkům, kde dováděl dráček s oběma tulíky. Tam se zastavil a otočil se na Hanku.

„Než půjdu dovnitř, rád bych si s tebou ještě promluvil o tom, co přesně se stalo, když ses pokusila sundat náramek. Pamatuješ si na to?“

„Naprosto přesně. Do posledního detailu.“

„Vyprávěj mi o tom,“ požádal Demit.

„Kůže pod náramkem mě celou dobu velice nepříjemně svědila. Měla jsem ruku rozškrábanou do krve. Taky jsem měla pocit, že mě všichni nechali ve štychu. Najednou se mi všechno, co prožívám, zdálo nesnesitelné a cítila jsem, že když ho nesundám, tak nejspíš zešílím. Servala jsem ho ze zápěstí. Bylo to jako napít se po dlouhé žíznivé cestě. Moje schopnosti se vrátily. Viděla jsem magickým zrakem, mohla jsem komunikovat s Plamem, zase jsem byla celá a kompletní.“

„Takže sis ho nechtěla navléknout zpátky?“

„To ani náhodou! Jenže Plam na mě křičel, že umřu, když si ho nenavléknu. Chtěla jsem ho poslechnout, ale nedokázala jsem pohnout prsty u rukou a pak už ani rukama. Ale nevadilo mi to, bylo mi krásně. Kdyby mě nenašli, asi bych umřela spokojená a šťastná.“

Hanka se ohlédla po svých kamarádech. Vypadali šokovaně.

„Opravdu? To mnohé objasňuje,“ pokýval hlavou stařík, „několik potrestaných kouzelníků umřelo přesně tak, jak jsi to teď líčila. Vrtalo nám hlavou, proč se před smrtí usmívali. Nikdo z nich už o tom ale nemohl vyprávět.“

„Mám strach,“ řekla tiše Hanka a mimoděk sevřela v dlani svůj jantarový amulet.

„Ano,“ přikývl Demit, „pochyboval bych o tvém zdravém rozumu, kdybys ho neměla. Asi tě to nepotěší, ale i já mám strach. Poslyš, ten tvůj amulet, co nosíš na krku je přece také magický. Jeho dotyk tě nesvědí?“

„Ani trochu?“

„Ty asi nevíš, kdo ho zhotovil…“

„Dostala jsem ho na Ostrově volby při zasvěcení od jednoho příjemného starého muže. Vron povídal, že se mu tam říká Nestor. Byl na mě moc milý.“

„Opravdu?“ podivil se stařík, pak ji vzal kolem ramen a pomalu se vydali zpět k budově. Oba chlapci je následovali a dokonce i tulíci s Plamínkem se poněkud uklidnili a přidali se.

„Běžte se vyspat,“ řekl jim na chodbě a opustil je. Když vešel do jídelny, byl soudě podle halasu srdečně uvítán.

Po chvíli za nimi do kamrlíku přišel Vron a přinesl matraci pro třetí lůžko. Tuhle už musel položit na zem. Plamínek se na ní okamžitě uvelebil a prohlásil: „Svjan taky spát tady.“

„To jsem si mohla myslet, že budu mít spolunocležníka,“ zasmála se dívka.

„Tak ho pošli domů,“ navrhl Sváťa.

Hanka ale zavrtěla hlavou: „Musím si ho ještě užít, než odjedou domů. Jsem ráda, že tu se mnou chce zůstat.“

„A je ti jasné, co nás tu s ním ráno čeká?“

„Samozřejmě. Až se začnou s Plavíkem honit, probudí nás tím, že nám budou skákat po hlavách a po postelích.“

„Přesně tak.“

„Ty to jednou vydržíš a mně to nevadí.“

Sváťa rezignovaně pokrčil rameny a Rafan se potutelně usmíval. Vron donesl ještě polštář, deku a mísu s ovocem.

„Silasienta vzkazuje,“ řekl ještě džin, „že na vás ráno počká venku. Tak se hezky vyspěte.“

„Kéž bych si tak ještě mohla popovídat s Plamem,“ zamumlala před spaním Hanka, když se zachumlala do deky a objala jednou rukou Plamínka.

Ráno začalo přesně tak, jak očekávali – rozpustilou honičkou dráčka a tulíka. Všechny to naprosto spolehlivě probudilo k životu.

*****

V jídelně se skoro všichni sešli ve stejnou dobu, ale teď už se nediskutovalo. Demit a Pohromak měli unavené zarudlé oči, zdálo se, že se moc nevyspali.

Po jídle Sidi všechny zavedla k ohništi. To bylo uklizené a vymetené a dřevěná sedátka kolem byla oprášená. Hanka znervózněla. Silasienta prohodila na její adresu pár konejšivých slov a rozdováděného Plamínka si vzala k sobě. Zatím Demit s Pohromakem organizovali, kam posadí Hanku, kde budou oba její kamarádi, Dundar a ostatní. Po chvilce dohadování pokývali spokojeně hlavou a mávli na děti, aby přišly blíž.

Dívku Demit posadil čelem ke slunci a oba kamarády těsně za ni.

„Po dobu celé akce se jí nebudete dotýkat, ani jinak zasahovat,“ nařídil jim, „můžete ale používat pasivní magické vidění nebo cítění. Kdyby se vám zdálo něco v nepořádku, zdvihnete ruku. Pokud byste měli pocit akutního ohrožení jejího života, zdvihnete obě ruce a my ukončíme experiment. Ale ani v takovém případě nesmíte zasahovat, rozumíte?“

„Ano,“ přikývl Rafan a Sváťa také neochotně pokýval hlavou.

„Ty se, Hanko, pokus trochu relaxovat a uvolnit. Vedle tebe se z jedné strany posadí Dundar a bude sledovat tvůj zdravotní stav, z druhé strany bude stát pan Pohromak, který se spolu se mnou pokusí vysvětlit tvému imunitnímu systému, že magie je přirozenou součástí těla. Musíme tě poprosit, abys zůstala co nejvíc uvolněná a v klidu. Až pocítíš návrat magie ke svým smyslům, snaž se to nebrat na vědomí. Nekomunikuj, nekouzli, soustřeď se na klid a vyrovnanost sama v sobě. Rozumíš tomu, co po tobě žádám?“

„Myslím, že ano,“ přikývla.

„Dobrá, tak se do toho dáme,“ kývl na Pohromaka a ostatní, kteří se rázem ztišili.

Hanka ucítila, jak ji Pohromak uchopil za ruku a jak jí Demit pomalu stahuje náramek. Ucítila podobný příval magie jako minule. Tentokrát se pokusila ovládnout svou radost a vyvarovat se aktivity. Pak se do magie vmísilo něco nepříjemného. Snažila se zachovat klid, i když celá její osobnost se tomuto vlivu vzpírala. Jsou to mí přátelé, opakovala si stále dokola a nebránila se. Už zase nemohla pohnout rukama a marně se snažila zavřít oči, do kterých jí svítilo slunce. Ačkoliv nevyhledávala kontakt, přesto k ní dolehl Plamův hlas.

„Už dost! Přestaňte! Zabíjíte ji. Zašlo to moc daleko, skončete to proboha!“

Pomalu přestávala vidět a ztrácela síly. Přesto dosud vnímala, co se kolem ní děje.

„Ukončit experiment!“ přikázal Demit.

„To ne, už schází jen malý krůček,“ protestoval naléhavě Pohromak.

„Řekl jsem: konec!“ zazněl autoritativní Demitův tón, který u něj Hanka ještě nikdy neslyšela. Pak ucítila, jak se její mysl uvolňuje z nepříjemného sevření a na zápěstí se objevil důvěrně známý bolestivě svědivý pocit. Smutně vzala na vědomí, že se jim to nepodařilo.

„Odnesu ji dovnitř a postarám se o ni,“ řekl Vron a vzal ji do náruče.

„Počkej,“ řekla Silasienta a přidala mu do náruče i Plamínka, „ať zůstane v její blízkosti, dokud se nevzpamatuje. U nás tomu říkáme metoda léčivého dotyku. Není v tom žádná magie, ale pocit, že je nablízku milující bytost, dokáže občas zázraky.“

„Myslím, že máš pravdu,“ usmál se na malou dračici kouzelný džin. Sváťa s Rafanem mu pomohli Hanku uložit a odběhli uvařit čaj z bylinek. Vron dívku pohladil po vlasech a pak podrbal Plamínka, který se uvelebil po jejím boku a hlavu jí položil na břicho. Dívka mrkla a pohled na dráčka vyloudil na jejích rtech malý úsměv.

„Už bys jim neměla dovolit, aby s tebou takhle experimentovali,“ řekl tiše Vron a urovnal jí polštář pod hlavou, „měl jsem z celé té akce špatný pocit.“

Hanka chtěla odpovědět, ale ještě to nešlo.

„Já vím, musela jsi to zkusit, chápu to. Ne, nic neříkej a odpočívej. Za chvilku to zase bude dobré.“

Pak vytáhl z kapsy malou placatou lahvičku: „Na, lokni si, možná měl Nik pravdu, když to do tebe minule nalil.“

Hanka polkla a skoro se tou palčivostí zadusila. Jako kdyby oheň protekl až do jejího žaludku.

„Co to je? To bylo ještě horší, než to, co mi tenkrát dal Nik,“ zaskuhrala a otřásla se. Vzpomínka na Nika ji ale zahřála u srdce. Škoda, že tu dnes není.

Než donesl Sváťa čaj, dokázala se posadit a prohrábnout si vlasy. Zuřivě se drbala kolem koženého náramku.

„Nech toho, vždyť si to rozškrábeš do krve,“ napomínal ji kamarád, když to viděl.

„Počkej, něčím ti to namažu,“ řekl Vron a sáhl do kapsy. Tentokrát vylovil kelímek s hustou mastí. Namazal Hance ruku kolem náramku a chladivá mast na chvíli pomohla.

Pak přišel Rafan s miskou polévky: „Kuchařka tvrdí, že na slabost je nejlepší slepičí vývar a přinutila mě, abych to sem donesl.“

„Má pravdu,“ přikývl Vron a pobídl dívku, aby to snědla. Sice se šklebila, ale poslechla ho.

„Báli jsme se o tebe,“ řekl Sváťa a posadil se na druhou postel, „neumíš si představit, jak Plam vyváděl, když se pokoušeli odstranit to kouzlo.“

„Já vím, slyšela jsem ho,“ přikývla dívka.

„Musím konstatovat,“ zamračil se Rafan, „že Dundar tam byl úplně k ničemu. Absolutně netušil, jak na tom zrovna jsi. Jako by ani nebyl léčitel.“

„Křivdíš mu,“ zavtěl hlavou Vron, „jako léčitel je zdatný, ale nemá nejmenší tušení, že Hanka má v sobě kousek dračí osobnosti. Nedokázal se na ni správně naladit.“

„Tak proč ho o to Demit žádal?“ nechápal Rafan.

„Navrhl jsem mu to,“ odpověděl džin, „pokud u toho byl on, mohl jsem tu být i já.“

„No jo, to už dává smysl. Ale nakonec to stejně k ničemu nebylo. Všechno je zase stejné, jako dřív.“

„Ba ne,“ namítl Sváťa, „Demit provedl v Hančině mysli nějakou malou změnu. Jen jsem nedokázal poznat, jakou.“

Na dveře pokoje někdo zaklepal. Pak vstoupil stařík s Demitkou na rameni.

„Přišel jsem se podívat, jak se ti daří,“ usmál se na Hanku a naklonil se nad ni. Opatrně přendal Plamínka stranou a vzal její ruce do svých.

„Už se cítím v pořádku,“ odpověděla a také se usmála.

„Asi jsi hodně zklamaná, viď?“

„Trochu ano, ale já to zvládnu, buďte bez obav.“

„Omlouvám se, že jsme tě trápili pro nic za nic.“

„Já se přece nezlobím. Jsem ráda, že jste to aspoň zkusili.“

„Jsi rozumná dívka. Těší mě, že se netrápíš,“ drbal se na nose Demit, jako kdyby chtěl ještě něco říct, ale nevěděl, jak začít. Pak se podíval po Vronovi. Ten zpozorněl, ale nic neříkal.

„Pokusil jsem se aspoň o jednu maličkou změnu. Nevím, jestli už jsi dost silná na to, abychom se na to podívali.“

„Ještě není dost silná,“ zamračil se Vron.

„Jsem v pořádku. O co jde?“ byla zvědavá Hanka.

„Já jen, že za chvíli budu muset odejít a pak budu celý týden zaneprázdněn. Raději bych se na to kouknul hned teď,“ ošíval se Demit a pořád pošilhával po Vronovi.

„Dobře, tak to zkuste,“ rezignoval kouzelný džin, když viděl, jak je dívka nedočkavá.

Demit vzal ze stolu kovový tác, smetl z něj ovoce a tác podal Hance.

„Podrž ho tak, aby byl mezi tvou hlavou a náramkem,“ radil jí, „držíš?“

„Ano,“ odpověděla.

„Jakže se jmenuje ten tvůj dračí přítel? Zuřivý plamen?“

„Přesně tak.“

„Zavolej ho,“ řekl Demit.

„Plame,“ řekla v duchu Hanka, ale nic si od toho neslibovala.

„Co to zase provádíš? Ten náramek nesmíš sundávat! Hned si ho natáhni zpět!“

„Ale já ho nesundala…“

„Cože?“

V té chvíli vypadl tác z Hančiny ruky a zařinčel o zem. Spojení se přerušilo.

„Zahýbej prsty. Cítíš je?“ zeptal se Demit.

„Nejde to,“ snažila se Hanka pohnout palcem a ukazováčkem, „brní mě ruka a prsty neposlouchají.“

„Tři rukou o ruku, jako když prosíš,“ radil stařík.

„Už se to srovnalo,“ usmála se a pak na Demita tázavě pohlédla.

„Nepatrně jsem oslabil tvůj imunitní systém, aby při odstínění náramku reagoval pomaleji a umožnil ti na krátkou chvíli využít tvé schopnosti i bez sundání náramku.“

„To je skvělé,“ rozzářila se Hanka.

„Musíš být ale opatrná. Chce to použít jen minimum magie a neprotahovat to. Jakmile tě začne brnět ruka, musíš skončit. Vím, že je to jen takový drobeček pro hladového, ale víc jsem bohužel nedokázal.“

Hanka ho objala: „Jsem vám moc vděčná i za tohle.“

„Jak už jsem řekl, buď opatrná. Slibuji, že dál budu hledat možnost, jak to kouzlo zvrátit. Buď prosím trpělivá.“

„Dám si pozor a… díky,“ kývla Hanka a sledovala Demitku, jak se na zavolání vrací do staříkova rukávu a muž i tulík odcházejí.

„Neměla bys to používat,“ řekl Vron, ale setkal se jen s dívčiným rošťáckým pohledem. Uvědomil si, že stařík je vlastně moudrý muž. Když už pokus nevyšel, dokázal dát dívce alespoň zlomeček naděje. Dál už nic nenamítal. Stejně by ho neposlechla, to mu bylo z jejího pohledu jasné okamžitě.

Odpoledne už Hanka odmítla se povalovat, vzala do náruče Plamínka a vyrazila ven. Všichni přítomní ji srdečně vítali a za chvíli už měla plné zuby toho, jak ji utěšovali. Chtěla si vyjet do stepi, ale to jí nedovolili. Pohromak už tu naštěstí nebyl, asi odešel dopoledne s Demitem. Sidi vysvětlovala Dundarovi, jak léčí některé nemocné obyvatele rezervace a Ferinová jela vyvětrat tleskavce. Kluci se chopili práce a rozhodli se pomoci Sidi s údržbou útulku.

Hanka obešla klece a pak si s Plamínkem sedla na lavičku. Tam ji objevil Mojerana a posadil se vedle ní.

„Zítra se vrátíme na základnu a budeme pokračovat ve výcviku.“

„Jo,“ kývla s kyselým úsměvem dívka.

„Mrzí mě, že to nevyšlo, ale pravděpodobnost úspěchu byla velice malá, to jsme věděli už před tím, než jsme sem vyrazili. Teď je potřeba pokračovat. Dobrá fyzická kondice je důležitá a bude dobrým odrazovým můstkem ke tvé budoucnosti. Doufám, že to chápeš.“

„Chápu,“ vzdychla.

„To jsem rád. Tak zítra ráno.“

Večer ji čekalo loučení. Rafan se s Ferinovou vracel do Santareny, Sváťa s otcem a Vronem zase domů. Dnes se ještě naposledy vyspí s Plamínkem a od pondělka bude odloučená daleko od svých kamarádů a přátel. Záviděla klukům, že se mohou vrátit do školy, dělit se o starosti a o zážitky. Tak moc by tam chtěla být s nimi. Teprve teď si uvědomila, jak je nešťastná z toho, že experiment nevyšel. Její slzy ale už viděl jen malý dráček, který jí večer dělal společnost. Vycítil, že je smutná a něžně se k ní tiskl. Nakonec společně usnuli.

Další den se vrátila s panem Mojeranou na základnu. Tělesná námaha postupně vytlačila nejhorší pocit smutku. Po třech dnech našla konečně sílu zkusit malý kontakt s Plamem.

„Jak se máš, bratříčku?“ zeptala se.

„Hanko, opravdu jsi to ty? Mluvil jsem se Sváťou, vím co se stalo. Moc rád tě slyším,“ radoval se drak z toho, že se mu ozvala.

„Asi to bude krátký rozhovor, hezký večer ti popřeju raději hned, než mi dojdou síly.“

„Neztrácej naději, Sváťa pořád ještě vyjednává s jednorožci.“

Pak se spojení přerušilo a dívka čekala, až se jí do ruky, ve které držela odstínění pro náramek, vrátí cit. Měla z kontaktu dobrý pocit. Rovněž ji potěšila informace, že Sváťa stále ještě nevzdává svou snahu něco pro ni udělat.

*****

Návštěva Otce stromů

V sobotu večer za ní do jídelny přišel Mojerana a vyrušil ji u večeře.

„Asi bys to měla dojíst později, máš venku na dvoře za vaší ubytovnou návštěvu. Čekají tam na tebe.“

„Kdo tam na mě čeká?“

„Však to zjistíš sama. Měla by sis pospíšit.“

Hanka vyrazila určeným směrem a přemýšlela, kdo se za ní přišel podívat až sem. Za ubytovnami náhle uviděla, kdo tam čeká. Zarazila se a na místo došla s pocitem, že ji klame zrak. To, že tam čekal Vron, Sváťa a Demit, ji nepřekvapilo tolik, jako to, že tam s nimi stáli i dva jednorožci. Kde se tu berou? Co tu chtějí? Jednoho z nich znala dost dobře. R’íhan byl jejím hostitelem v minulém školním roce. Druhého jednorožce však neznala.

Rozpačitě pozdravila. Kromě jednorožců všichni odpověděli. Jak R’íhan mírně kývl hlavou, uvědomila se, že i oni ji pozdravili, ale ona je díky svému postižení neslyší.

„Dovol, abych ti představil tyto dva jednorožce,“ ujal se slova Demit, „R’íhana prý znáš. Spolu s ním se sem dostavil i naslouchající ctihodný Otec stromů D’fan. On jako jediný hlasoval proti tomu, aby ti jednorožci pomohli. Vím, že teď neslyšíš jednorožce mluvit, tak ti budu tlumočit, co říkají.“

Hanku polilo horko. Přišel za ní na návštěvu nejvyšší představitel jednorožců. Zajímalo ji, jak ho k tomu asi přemluvili? Pak si uvědomila, že jsou jednorožci citliví i na myšlenky a zarazila se.

„D’fan ti odpovídá, že za jeho přítomnost zde vděčíš dvěma obrazům, které mu na mou žádost zprostředkoval Nestor. První byl z okamžiku, kdy sis vyměnila část osobnosti s drakem. Druhý obraz se týkal tvého zasvěcení. Otec stromů zvážil svůj zamítavý postoj a přišel se na tebe podívat. Chtěl se seznámit i s tvým největším zastáncem Sváťou a s tím, který ti přísahal.“

„Jsem poctěná vaší přítomností,“ lehce se směrem k jednorožci uklonila Hanka.

Demit pokračoval: „D’fan si přeje, abych ti vysvětlil, že zamítavý postoj ke Sváťově žádosti o pomoc není jen jeho rozmar, že pro něj má důvod. Už jednou ti prý dovolili projít Posvátným hájem. Teď by ti to museli dovolit podruhé. Kdyby ses tam dostala z nějakého důvodu i potřetí, musel by tě Otec stromů přijmout do jejich společenství jako plnohodnotného člena. Čestného člena, pochopitelně, když nejsi jednorožec, ale i tak by to znamenalo, že budeš mít stejně jako každý z nich hlasovací a rozhodovací právo a zároveň budeš moci vznášet návrhy, které budou muset vzít jednorožci v úvahu. Říká, že pro něj není jednoduché se rozhodnout. Proto vyjádřil přání poznat osobně tebe i tvé přátele.“

„Nevím, co na to mám říct,“ obrátila se Hanka bezradně k Demitovi.

„D’fan se obává hlavně tvého velmi blízkého propojení s černým drakem.“

„Ale Plam je přece svou povahou mezi draky naprostou výjimkou. Možná jsem ve své podstatě víc drakem než on. Zajímá se o dějiny, o umění, o lidi. Kdyby draci tušili, jaký ve skutečnosti je, vyhnali by ho z hnízda.“

Demit se odmlčel a také ostatní mlčeli a čekali, nebo naslouchali, Hanka to nemohla poznat. Copak takhle se dá o něčem mluvit, když je neslyší? Zdvihl se v ní vzdor. Kousek od ní ležela na zemi pohozená kovová škrabka na bláto. Zdvihla ji a zastínila svůj náramek. Sváťa ji chtěl zarazit, ale Vron ho zadržel.

Hanka sáhla po magii a podívala se zpříma na nejvyššího z jednorožců.

„Pokud to pro vás znamená potíže, nežádám už vaši pomoc. Způsobila jsem příliš mnoho potíží příliš mnoha lidem a tvorům, nechci dělat problémy právě vám,“ řekla mu v duchu.

„Co by sis přála nejvíc?“ zeptal se jí D’fan.

„Nejvíc?“ zamyslela se. „Ze všeho nejvíc bych zase chtěla chodit do školy spolu se svými kamarády.“

„Co si o tvé situaci myslí černý drak, který je tvým přítelem?“

„Je z toho stejně nešťastný jako já, neviděli jsme se…“

Dál už to dívka nedopověděla, protože jí škrabka vypadla z ruky a ona měla co dělat, aby zůstala stát. Vron přistoupil těsně k ní, aby ji podepřel, kdyby to potřebovala. Sváťa se nešťastně podíval na R’íhana.

„D’fan říká, že už ví vše, co potřebuje vědět, a loučí se s tebou,“ řekl dívce Demit, „R’íhan tě srdečně zdraví a vyřizuje pozdravy od své rodiny.“

Hanka sebrala všechny své síly, usmála se a uklonila: „Přeji vám klidnou stezku a svěží lesy, moc ráda jsem vás viděla, i když mi teď okolnosti neumožňují slyšet váš hlas.“

„Měj se dobře a drž se,“ zašeptal ještě Sváťa a pak se přidal k odcházejícím. Hanka jim zamávala a vyčerpaně se otočila k návratu do ubytovny. Už vůbec neměla chuť dojídat večeři a doufala, že jí prominou, když už se do jídelny nevrátí. Měla z návštěvy jednorožců smíšené pocity. Tohle nemůže vyjít, říkala si. Už nechtěla znovu prožívat naději, která nikam nepovede. Rozhodla se na tuhle návštěvu co nejrychleji zapomenout. Málem už se jí to dařilo, když se jednoho rána před snídaní objevil na základně Nik. Když ho uviděla, jak si špitá s Mojeranou, opět pocítila nával nervozity. Kývli na ni, aby šla k nim.

„Co se děje?“

„Máme trochu problém, Hanko. Tady Nik dostal za úkol doprovodit tě na místo, kde bydlí R’íhan,“ řekl Mojerana.

„A v čem je problém?“

„Jednorožci prohlásili, že se ti pokusí pomoci. Zároveň upozornili, že to nemusí být zcela bezpečné, že tu je riziko ztráty zdravého rozumu a dokonce i ztráty života. Právě jsme se s Nikem dohadovali, jestli ti to máme říct.“

„To znamená, že D’fan nakonec změnil názor…“

„Řekli mi, abych tě k nim doprovodil,“ oslovil ji Nik, „ale osobně si myslím, že bys to neměla riskovat. Život je přece krásnej i bez magie.“

„Tys to někdy zkusil?“ podivila se Hanka.

„Ne.“

„A co na to říkali ostatní?“ zeptala se Mojerany.

„Tvůj kamarád Rafael prohlásil, že jak tě zná, určitě do toho půjdeš. No a Sváťa byl absolutně nadšený, že jednorožci souhlasili.“

„A co Vron?“

„To nevím. Ale já na tvém místě bych to pravděpodobně zkusil. Jestliže prohlásili, že jsou ochotni ti pomoci, pak je naděje na úspěch alespoň padesátiprocentní. Jinak by, jak je znám, svůj souhlas nedali.“

„Stejně se bojím. Myslím tím, že se nejvíc bojím dalšího zklamání. Ale R’íhanovi absolutně důvěřuji. Rozhodně to chci zkusit.“

„Cesta nám bude trvat tři dny,“ ušklíbl se pobaveně Nik, „zabal si věci na přespání venku.“

„Jasně,“ usmála se Hanka, která se nemohla ubránit dalšímu přívalu naděje a navíc ji těšilo, že pojede k R’íhanovi právě s Nikem.

Uprostřed balení se zarazila. Přistoupila ke stolu, sundala z tácu na ovoce dvě jablka a s odstíněným náramkem zavolala Plama.

„Ahoj, Hanko, doufal jsem, že se mi ještě ozveš, než odjedeš k jednorožcům.“

„Víš o tom? Co tomu říkáš?“

„Když řeknu, abys to zkusila, a ono to pak nevyjde, budu si to vyčítat.“

„Klidně můžeš říct, abych nejezdila. Přece mě znáš. Víš dobře, že tě neposlechnu.“

„Hodně štěstí,“ řekl drak a Hanka ucítila v mysli fouknutí do vlasů, kterým ji obvykle zlobil, když byli spolu.

Spojení se přerušilo. Hanka ještě chvíli seděla na posteli a čekala, až ji přejde brnění v ruce, a bude si moci dobalit věci. Probuzená naděje se nedala zahnat do kouta. Celou svou myslí se radovala z další šance. Kéž by se to konečně podařilo…

Hned po snídani vyrazili. Fuňové Nikovi zobali z ruky a jevili velkou radost, že jedou společně na delší cestu. Stejně velkou radost měl i Nikův kvanter, který naprosto lehce běžel vedle nich a ani v době přestávky na jídlo nejevil sebemenší stopu únavy. Také Hanka si jízdu užívala. Teprve teď si uvědomila, v jaké skvělé kondici je, že ji nic nebolí a bez obtíží si může vychutnat pohyb i rozhled ze sedla.

Druhý den odpoledne je chytila bouřka a Hanka promokla až na kůži. Jeli ještě asi půl hodiny, až se dostali do krásného údolí, kde konečně zastavili, aby se utábořili.

Nik magicky vysušil trávu a postavil pro Hanku stan. Pak jí podal zavazadlo a nařídil, aby se převlékla. Mezitím založil maličké ohniště a uvařil čaj. Dívka se ještě trochu klepala zimou, tak přes ni přehodil deku a do ruky ji vtiskl plecháček s horkým nápojem. Ze strany se k ní s přátelským předením přitiskl kvanter. Sice měl mokrou srst, ale už po chvilce hřál lépe než čaj. Hanka s pobavením sledovala, jak se vzorek jeho srsti mění a podobá se dece, kterou měla přes ramena.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se starostlivě Nik.

„Díky. Je mi báječně,“ usmála se Hanka. Bouřka už zmizela někam za obzor a v zapadajícím slunci se na keřích třpytily závoje pavučin. Vzduch byl sice chladný, ale příjemně svěží. Jsou chvíle, pro které stojí za to žít, pomyslela si, když pozorovala měnící se barvy obzoru, kde zapadalo slunce. Kdyby si tak šlo schovat tenhle okamžik na dobu, až bude smutná nebo bez nálady!

„Chceš sýr nebo maso?“ zeptal se Nik, který vytáhl z batohu zásoby jídla.

„Chleba, sýr a jablko,“ poručila si dívka.

„Jak si její veličenstvo přeje,“ zašklebil se rošťácky Nik a podal jí ubrousek s jídlem. Pak nabídl misku s vodou a kus masa i kvanterovi, který se pomalu zvedl, protáhl se a odnesl si maso kousek dál od ohně.

„Ale, Junis, vždyť přece víš, že ti to tu nikdo nevezme,“ vrtěl nad kvanteří opatrností hlavou Nik, ale pak jen rezignovaně mávl rukou a taky se pustil do večeře.

„Venku je všude hrozné mokro, nechceš spát ve stanu se mnou?“ nabídla Nikovi po jídle Hanka.

Mladý ochránce se po ní podíval zkoumavým pohledem a pak se zamračil.

„Já spím venku a ty,“ řekl až nezvykle přísně a namířil prst na vchod u stanu, „uvnitř. Jasné?!“

Z jeho tónu si uvědomila, že to vlastně není žádný kluk, ale mladý muž, který musí denně svou autoritou řešit nejrůznější problémy a konflikty. Najednou k němu pocítila respekt.

„Rozkaz, generále,“ zasalutovala a zalezla do stanu. Pak opatrně vykoukla, co na to Nik. Seděl u ohniště, drbal svou kvanteří přítelkyni na krku a vesele se usmíval.

Třetí den odpoledne zamířil Nik po jedné cestě přímo do lesů. Hance zdejší stromy připadaly povědomé. Podobné rostly i v okolí místa, které obýval R’íhan s rodinou. Asi už byli blízko.

„Tak jsme tady,“ řekl Nik, když zastavil na jedné pasece.

Sundal fuňům zavazadla a začal je odstrojovat. Hanka se připojila a začala mu pomáhat. Dívala se, jak funě hladí a dává jim každému celou hrst stepního pórku. Fuňové nejdřív vypadali, že se budou upejpat, ale pak pórek zhltli s naprosto blaženým výrazem. Hanka je také pohladila a podrbala a spolu s Nikem sledovala, jak odcházejí po cestě, kterou sem přijeli. Nik naházel postroje do pytle, přivázal k němu obě sedla a stan.

„A co když mě budeš muset zase odvézt?“ zeptala se nejistě Hanka, když viděla, jak všechno balí, aby to mohl odtransportovat branou.

„Copak? Přestáváš jednorožcům důvěřovat?“ zeptal se škodolibě.

Když mu Hanka neodpověděla, znovu se na ni podíval a zvážněl: „Promiň. Chovám se jako malej kluk. To byla hloupá poznámka.“

Přistoupil k ní a objal ji: „Přeju ti, aby to dobře dopadlo. Jak odejdu, tak se mohu i vrátit. Můžeš se na mě spolehnout.“

„Díky,“ zašeptala.

„Už tu máš doprovod,“ kývl Nik směrem k úzké lesní pěšině.

„P’ujibo, R’íhane, moc ráda vás vidím,“ rozzářila se, když spatřila svého čtyřnohého kamaráda a jeho otce. Pak si uvědomila, že s nimi nedokáže hovořit obvyklým způsobem a její úsměv pomalu vyhasl.

„Jak se s nimi domluvím?“ otočila se bezradně k Nikovi.

Jednorožci přišli blíž a začali si povídat s ochráncem. Hanka jen smutně přihlížela.

Nik jí položil tuku na rameno: „Přesně mi popsali, co se bude dít, abych ti to mohl vysvětlit. Za chvíli sem dorazí ještě dva další jednorožci, nějaká S’faidea a K’lumonideotis, prý je znáš.“

„Ano. Pamatuji si je. Doprovázeli nás, když jsme byli loni se Sváťou v Posvátném háji poprvé.“

„Až přijdou,“ pokračoval Nik, „chtějí, aby ses posadila do trávy a uvolnila mysl. Postaví se i s R’íhanem kolem tebe. R’íhan ti pak dá znamení a ty sundáš náramek.“

Hanku zamrazilo v zádech: „Copak ty u toho nebudeš?“

„Ne,“ zavrtěl Nik lehce hlavou, „nařídili, že musím odejít branou pryč dřív, než začnou.“

„Co když…“ Hanka těžce polkla a zavřela oči, pak se ale narovnala a pohlédla zamračeně na ochránce, „pokračuj a pověz mi, co bude dál.“

„Jakmile sundáš náramek, uvedou tě do hlubokého spánku a přenesou do Posvátného háje. Říkají, že tam by ses měla probrat. Bez toho spánku bys prý nepřežila průchod třemi ochrannými pásmy. Upozorňují, že i tak zůstává určité riziko, že to tvůj organismus nevydrží. Ptají se, zdali jsi ochotná to riziko přijmout?“

Hanka přistoupila k R’íhanovi: „Mám k vám naprostou důvěru a to riziko přijímám. Pokud by se přihodilo cokoliv špatného, jsem si jistá, že to nebude vaší vinou. Jsem připravená.“

Jednorožec spokojeně pokýval hlavou. P’ujibo se otřel o Hančinu ruku a významně se na ni podíval.

„Díky za podporu, kamaráde,“ usmála se na něj a snažila se vypadat bezstarostně.

„Bezva, tak já jdu. Držím ti palce, Hanko,“ zamrkal na ni povzbudivě Nik a zmizel v bráně.

Hned po jeho odchodu se objevila S’faidea a K’lumonideotis. Zastavili se na chvilku u P’ujibova otce. Hanka se zatím posadila do trávy a snažila se uklidnit rozbouřenou mysl. Nebylo to snadné. Po posledním experimentu v útulku byl její strach zakořeněný hlouběji, než si myslela. Soustředila se na vzpomínky z doby, kdy spolu se Sváťou trávili společné chvíle u jednorožců. Vzpomínala na štěstí a klid, který tu pociťovala, na stromy, na společné úsilí, se kterým plnili úkoly. Spolu se vzpomínkami konečně přivolala do mysli vyrovnanost a důvěru. Pak otevřela oči a uviděla jednorožce, jak stojí připraveni kolem ní. Sebrala veškerou svou odvahu a položila ruku na kožený antimagický náramek. Pak se podívala na R’íhana. Ten souhlasně přikývl. Nadechla se a strhla si náramek ze zápěstí.

Její mysl naplněná vzpomínkami plynule vplula do snu. Vznášela se mezi stromy, proplétala se mezi nimi a větve ji hladily jemnými jarními lístky. Bylo to příjemné. Nevnímala tíhu ani čas, všechen prostor světa teď patřil jen jí. Pak narazila na jednu ostře zlomenou větev, poranila se a sen se změnil. Plula nad pichlavým křovím a občas se zadrhla o trny. Vzpomněla si na Plama, jak spolu létali k jezeru a zase se vznesla do výše mezi vlídné větve. Po chvíli ale stromy zmizely a ocitla se uprostřed růžové mlhy. Zvolna klesala níž a níž, až se její tělo položilo do měkké trávy. Kolem se šířila omamná vůně. Zavřela oči a nechala se prostoupit pocitem štěstí. Vnímala, jak žilami proudí krev, jak ji stébla trávy šimrají na nohou, jak jí tluče srdce.

Otevřela oči a uvědomila si, že leží na trávě mezi trojicí jednorožců. Akorát, že tu nikde v dohledu nebyly stromy. Kolem nich se vlnila narůžovělá mlha.

„Pokud můžeš vstát, tak vstaň,“ řekl jí K’lumonideotis.

Pokusila se zvednout. Točila se jí hlava, ale nakonec se jí to podařilo.

„Pojď s námi,“ řekl jednorožec a vedl všechny ven z růžové mlhy. Před nimi se objevily zvědavé stromy a fontána.

„Napij se,“ dostala další pokyn.

Nabrala si vodu z fontány do dlaní a zhluboka se napila. Byl to podobný pocit, jako když jí Nik nabídl doušek alkoholu. Cítila oheň, jak se jí rozlévá svým hřejivým náporem až do konečků prstů.

„Jak se cítíš?“ zeptala se jí S’faidea.

„Příjemně. Možná trochu unavená.“

„Zvládneš s námi projít ochrannými pásmy?“

„Myslím, že ano,“ přikývla Hanka.

„Musíme být opatrní,“ řekl K’lumonideotis, „nepodařilo se nám totiž stoprocentně neutralizovat kouzlo, které tě zasáhlo.“

„Nepodařilo se to?“ polekala se Hanka.

„Jedno místo tvé mysli jsme nedokázali dát do pořádku,“ vzal si slovo R’íhan, „proto jsme na něm aspoň vytvořili jakýsi ochranný blok. Při výuce ve škole by ti to nemělo vadit. Kdyby ses ale někdy dostala do nějaké kritické situace a potřebovala velký přísun magie, můžeš na něj narazit. Bude ve tvých silách ten ochranný blok zrušit, ale nedělej to, pokud to nebude nezbytné. Znovu by ses mohla dostat do situace, kdy se magie obrátí proti tobě. Rozumíš mi?“

„Budu se moci zase vrátit do školy?“ zaradoval se dívka. „Rozumím. A budu opatrná. Slibuji.“

„Dobrá. Tak pojďme domů.“

Kráčeli mezi stromy a mlha se jim převalovala u nohou. Vstoupili do třetího pásma a kráčeli vodou na mořském břehu. Následovala poušť a nakonec jehličnatý les. Hanka už sotva vlekla nohy, ale radost z toho, že se bude moci vrátit se svými kamarády do školy jí dodávala sílu.

Vynořili se na školních pozemcích jednorožců. Hanka poznala místo, kde byla naposledy se Sváťou.

Sotva je uviděli, seběhla se kolem nich snad celá škola. Zahlédla P’ujiba, který se k nim nemohl protlačit. To už ji ale vítali další známí, se kterými loni soutěžila. Všichni projevovali velkou radost. Srdečně se s nimi zdravila a potvrzovala, že je v pořádku. Několikrát děkovala svým průvodcům za to, že jí pomohli. To už ale R’íhan usoudil, že bylo uvítání dostatečné a pokynul Hance, aby ho následovala.

„Dnes budeš spát u nás,“ řekl, když prošli branou, „musíš trochu nabrat sílu. Doufám, že ti nevadí, že bude k jídlu jen zelenina. Lidské kuchaře tu teď bohužel nemáme.“

„Nedělejte si se mnou starosti, potřebuji se jen trochu vyspat.“

„Cítím, jak jsi slabá, dnes bych ti doporučil na magii ještě pokud možno nesahat. Úplně stačí, co jsi musela absolvovat s námi. Běž si lehnout.“

„Jak dlouho jsme byli v Posvátném háji?“ zeptala se ještě.

„Necelý jeden den,“ odpověděl R’íhan, „ale teď už si běž odpočinout. Za chvíli se vrátí ze školy P’ujibo a jak ho znám, bude si chtít s tebou povídat.“

Hanka se natáhla do trávy, kam jí prostřeli deku, a v ten okamžik tvrdě usnula.

R’íhan měl pravdu. Sotva jeho syn dorazil ze školy, začal se velice brzo nápadně motat kolem místa, kde Hanka spala. Marně ho rodiče nabádali, aby ji nechal odpočívat.

Po dvouhodinovém úsilí se mu ji konečně podařilo probudit. Když ji pozdravil, vesele se zasmála.

„Ani si, P’ujibo nedovedeš představit, jaká je to nádhera, mít zase možnost si povídat, mít možnost vrátit se do školy. Je to paráda! Jsem nesmírně vděčná, že jste mi pomohli.“

„Jaké to je, když ztratíš magii?“ zeptal se zvědavě mladý jednorožec.

Hanka si vzpomněla na jejich divadelní představení, kde se hlavní postavy příběhu zamilovaly a odešly do kraje bez magie, kde se z nich stali obyčejní bílí koně.

„Je to, jako když ztratíš nohy nebo oči, najednou je pryč něco, co bylo tvou součástí.“

„Br, to musí být hrozné,“ potřásl hřívou P’ujibo.

„Dá se s tím žít, ale chvílemi je to proklatě těžké.“

„Už jsi dala vědět kamarádům?“

„Tvůj otec říkal, abych dnes nechala magii v klidu.“

„Tak jim to povíš zítra. Je sobota a otec dovolil, že tě mohu vyprovodit až k lidem v útulku. Možná už tě tam tvoji kamarádi budou čekat. Tyhle dobré zvěsti se vždycky roznesou rychleji, než semínka pampelišek.“

Hanka sáhla do misky pro mrkev a rozdělila se o ni s P’ujibem. Spokojeně žvýkali a těšili se, koho zítra potkají, až je R’íhan vezme do útulku.

Když se ráno probudili, měla Hanka dojem, že prožívá nejhezčí chvíle svého života. Teprve ztráta člověku ukáže, jak moc pro něj bylo důležité to, o co přišel.

Cítila, jak je R’íhan pobaven její netrpělivostí a jak ji chápe. Přesto nepospíchal a v klidu se se svou rodinou najedl. Pak pokynul dívce a svému synovi, že je čas jít. Hanka se rozloučila s P’ujibovou matkou a vykročila do brány, kterou jednorožec otevřel.

Zaplavil ji známý pocit a najednou stála se svými průvodci na pozemku poblíž útulku. Průchod branou jí nezpůsobil žádné potíže a kouzla, která předtím běžně používala, měla k dispozici stejně, jako dřív. Cítila se jako znovuzrozená.

Vydali se k budovám útulku a jako první narazili na Sidi, která rozvážela krmení pacientům.

Hanka ji běžela obejmout a obě si utíraly uslzené oči. Vzápětí se v její náruči zhmotnil bez varování Plamínek.

Hanka v duchu oslovila Silasientu, aby ji ujistila, že je všechno v pořádku a pobaveně zaznamenala radostné překvapení malé dračice.

Pak dívka konečně oslovila Plama, ale překvapeně zjistila, že kontakt je zablokován. Vyděsila se, že tohle je ten blok, o kterém mluvil R’íhan. Neměla však čas o tom přemýšlet, protože právě dorazil i Rafan a Sváťa s Vronem. Evidentně už věděli, že pokus byl úspěšný a přišli gratulovat. Sváťa se rozzářil, když zjistil, že je tu i P’ujibo s otcem a hned vyrazil, aby si s nimi popovídal.

„Tak to vidíš, nakonec dokázal ukecat i jednorožce,“ pokýval nevěřícně hlavou Rafan, „jak to jenom ten kluk dělá?“

„Kdyby jenom jednorožce…“ ušklíbl se Vron.

„Tak to dopověz, když už jsi to nakousl,“ vyzval ho zvědavě Rafan.

„Dokonce měl tu drzost navrhnout Demitovi, aby kontaktoval Nestora,“ prozradil džin.

„A představ si, že to fungovalo,“ mrkla Hanka na Rafana.

„Proč já, blbec, chodím na hodiny krizového vyjednávání ve škole? Někdy mám pocit, že od něj,“ ukázal na Sváťu, který právě zaujatě diskutoval s jednorožci, „bych se toho mohl naučit daleko víc.“

„Zdá se, že tu dneska bude rušno,“ poklepal Vron Hance na rameno a ukázal někam za její záda.

Když se ohlédla, málem překvapením upustila Plamínka. Za ohradou fuňů stála veliká černá dračice a vedle ní její syn Zuřivý plamen, kterému tu už nikdo neřekl jinak než Plam.

„Ještě že tu dnes není táta,“ podotkl Sváťa směrem k P’ujibovi, když sledoval Hanku, jak jde drakům vstříc s Plamínkem v náruči, „tohle by na něj bylo trochu silné kafe.“

„Ani my nevyhledáváme přátelství s černými draky,“ připomněl chlapci R’íhan, „ne všichni černí draci jsou přátelé.“

Sváťa se zasmál: „To už tu jednou bylo. Jenže já se na to dívám tak, že ne všichni černí draci jsou nepřátelé.“

„Mají úplně jiné zájmy, než my, i jiný vztah k životu,“ nesouhlasně potřásl hřívou P’ujibo.

„Na draky nelze pohlížet jako na celek, musíš se zajímat o jednotlivce.“

„Tohle raději přenecháme lidem,“ podotkl R’íhan, „my už, myslím, půjdeme.“

„Moc rád jsem vás viděl,“ usmál se zářivě Sváťa, „A jsem šťastný, že jste neodmítli mé prosby.“

„Jsi velice zdatný přímluvce,“ uznale konstatoval jednorožec, „jednou z tebe bude mocný druid.“

„Já? Nesmysl,“ zasmál se chlapec a pohladil P’ujiba po nose, „přeju vám šťastnou cestu a zdravé lesy.“

Ostatní si odchodu jednorožců ani nevšimli, jak byli zaujati návštěvou draků. Hanka pustila malého dráčka na zem a objala Plamovu hlavu.

„Zablokoval jsi naši komunikaci schválně,“ vyčetla mu.

„Mělo to být překvapení,“ mrkl na ni a foukl do jejích vlasů. V té chvíli se mu na hlavě zhmotnil Plamínek a taky Hance foukl do vlasů.

„Hele, neuč svého kmotřence takové hlouposti,“ ohradila se dívka a chtěla dráčka plácnout. Ten ale na nic nečekal a přemístil se na zem.

„Nechceš se jít proletět?“ lákal ji Plam.

„To ani náhodou!“ vložila se přísným tónem do jejich konverzace Karmaneuduna. „Zbláznili jste se? Kolem létají dračí hlídky, všude může číhat nebezpečí a sotva se vám podaří vyváznout z jedné šlamastiky, už byste se vrhli do další!“

„Ráda bych mluvila s jednorožci,“ řekla pak dračice už mírným tónem.

Hanka se rozhlédla a pokrčila rameny: „Zdá se, že už odešli.“

„Vyprávěj mi všechno, co se u nich stalo, prosím,“ požádala Hanku Plamova matka. A protože nebyla sama, kdo na to byl zvědavý, musela ten den dívka svůj příběh líčit ještě několikrát.

Žádný víkend neutekl Hance rychleji. I když si s Plamem nemohla zalétat, využívala každičkou volnou chvilku k tomu, aby byla s ním.

„Tak to vidíš,“ stěžoval si Sváťa Rafanovi, když spolu vyváželi odpad z klecí, „tomu se říká vděk. My ji zachraňujeme a ona si teď někde lítá s drakem místo aby nám pomohla.“

„Tak jí to dopřej,“ šklebil se starší kamarád nad smrdutým nákladem, „vždyť nemohla s Plamem mluvit kolik týdnů.“

„No jo, vždyť já vím…“

„Umíš si představit, co ji čeká, až se vrátí do školy?“

„Pěknej maraton. Nebude s ní k vydržení. Máš pravdu, ať si užije aspoň víkend.“

V neděli odpoledne se v útulku objevil pan Mojerana a přinesl Hance její věci. Dostavil se osobně i Demit. Zatímco si jeho tulík hrál s Plavíkem a Plamínkem, stařík dlouho diskutoval s Hankou, Plamovou matkou a pak se k nim přidal i Mojerana a malá dračice.

Když se všichni zabrali do diskuse o tom, jak mohli jednorožci zvládnout to, s čím si lidé ani draci nedokázali poradit, vytratila se Hanka pryč ze skupinky a přidala se raději ke kamarádům, kteří si s tulíky a dráčkem hráli na schovávanou. Plam se sice neschovával, ale občas posloužil jako úkryt tulíkům a zlomyslně pokukoval po ostatních, jak pátrají kolem něj.

Právě byli v nejlepším, když se objevil Vron, aby vzal Sváťu domů. Smutně ukončili hru a šli si pro věci. Kouzelný džin se zatím připojil k diskusi, kterou vedli draci a lidé.

„To jsme si mohli ještě chvíli hrát,“ brblal Sváťa, když vyšel se zavazadlem ven a viděl, že skupina dospělých stále stojí v kruhu a má si pořád o čem povídat. Hanka té chvilky využila, aby se přitulila k Plamovi a musela se zasmát, když se přišel přitulit i Plamínek.

„Dávej si pozor,“ řekl tiše její dračí přítel, „mého bratra nedokázali najít. Proklouzl několika velice neobvyklými branami, ve kterých ztratili jeho stopu. A to kouzlo, které na tebe použil… Matka tvrdí, že u nás se ho naučit nemohl. Je to celé nějaké divné. Buď opatrná.“

„Neboj se, ve škole se mi nemůže nic stát. A na nic jiného asi nebudu mít v nejbližší době čas.“

„Jsem moc rád, že tě mám zpátky, hrozně jsi mi chyběla,“ foukl jí Plam do vlasů a díval se, jak se po něm malý dráček opičí.

„Tak pojď, Vron už čeká,“ upozornil ji vlídně Rafan.

Ještě se naposledy ohlédla a vstoupila do otevřené brány, která vedla na starou část zahrady u Zachariáše.

„Už jsem ani nedoufala, že se sem vrátím,“ vzdychla Hanka.

„Dobře se vyspi,“ usmál se Vron a otevřel další bránu pro sebe a pro Sváťu.

Hanka vyšplhala do domečku. Všechno tu bylo důvěrné známé. Poházené věci, knihy, drobky od sušenek na stole, nedopitá sklenice limonády. Hodila své věci do kouta a podívala se na Rafana.

„Musím se jít ohlásit k našemu opatrovníkovi,“ řekla a vystřelila zase ven.

Zamířila ke staré budově. Prošla chodbou ke kuchyni a v šeru zakopla o kbelík, až to zarachotilo i s ozvěnou.

„Kterej potomek skunka se mi tu courá?!“ ozval se zlostný známý hlas.

„Hádej,“ odpověděla Hanka a vzápětí už ji drtily Zachariášovy tlapy v objetí.

„Růžičko pichlavá, to jsem zatraceně rád, že jsi zpátky!“

„Jestli je tu někdo pichlavej, tak ty,“ smála se Hanka, když mu dala pusu do vousů.

„Teď nemám čas, ale stavím se u vás na večeři,“ pustil ji konečně trpaslík.

„A nechceš s něčím pomoct?“

„Kdepak, dneska ne. Radši se běž dát trochu do pucu, smrdíš po dracích.“

Večeře byla vydatná a veselá.

„Měl jsem v plánu se ještě učit,“ vzdychl se špatným svědomím Rafan, když se po dlouhém večerním povídání se zvědavým trpaslíkem konečně dostali do postele.

*****

Návrat do školy

Ráno dorazil Sváťa a s údivem zjistil, že jeho kamarádi zaspali. Vyhnal je z postelí a měli co dělat, aby do školy nepřišli pozdě.

Učitelé Hanku přijali, jako kdyby nikdy nechyběla. Jen jí naložili doplňkové úkoly a v případě problémů nabídli soukromé doučovací hodiny. Když viděla tu záplavu učiva, obávala se, že jejich nabídky bude muset využít. Do zkoušek zbýval už jen měsíc. Bude se muset hodně snažit, aby to všechno zvládla. Utěšovalo ji jedině to, že není sama, komu zabírá učení veškerý volný čas. Také ostatní spolužáci si stěžovali, jak nestíhají zvládnout všechno, co učitelé požadují.

Koncem prvního týdne ve škole měla pocit, že všechno zapomněla, že si nic z toho, co čte, není schopna zapamatovat. Odpoledne začala docházet na doplňkové hodiny a večer rozčilovala Rafana tím, že stále dokola chtěla, aby ji zkoušel z předmětů, kterých se bála.

O víkendu už se kamarád vzbouřil, na papír napsal rozvrh činností pro volné dny a připíchl ho na skříňku v Hančině pokoji.

Dívka se rozčílila a šla mu ten papír hodit na hlavu.

„Tohle přece nejde! Zatím jsem nedohonila ani polovinu toho, co musím umět!“

„Můžeš pro mě za mě šprtat celé dopoledne, ale po obědě jdeme ven.“

„Ty možná. Ale pochop, že já musím…“

Rafan ji vzal za ramena a zatřepal s ní.

„Prober se, ženská, a podívej se, kam jsi založila svůj zdravý rozum. Jestli ho okamžitě nenajdeš, zblázníme se v nejbližších dnech oba!“

„Ty to nechápeš.“

„Jak dlouho jsi nestála na prkně? Pamatuješ si to vůbec ještě?“

Hanka se zamyslela: „Víc jak dva měsíce?“

„Tak vidíš! Koukej si zase u sebe vyvěsit můj rozvrh, nebo si mě nežádej!“

Hanka se zašklebila, ale poslechla.

Zpětně musela uznat, že na Rafanově plánu něco bylo. Znovu objevila ten nádherný pocit z létání na supervolonovém prkně. Po návratu domů se pak cítila nádherně uvolněně.

Během dalšího školního týdne už se Hanka trochu uklidnila. Začala si zvykat na bývalý režim a opět se jí k úlevě jejích kamarádů vrátil smysl pro humor.

Ve čtvrtek večer zkontaktovala dívku malá dračice. Ohnivý krystal Silasienty Hanku překvapil.

„Zdravím tě, sivian. Doufám, že se máš dobře.“

Hanka ucítila mentální fouknutí do vlasů a hned věděla, že se k jejich spojení přidal i Plamínek.

„Také vás oba zdravím a mám radost, že vás slyším.“

„Víš, sivian, před časem jsem slíbila drakům, že jim pomohu pátrat po podzemních úkrytech. Ale nerada bych na takovou akci brala syna. Nemohla bys přijet aspoň na víkend a pohlídat Plamínka?“

Dívka si představila tu horu učení, kterou chce zvládnout… Ale na druhou stranu už je tu jaro a hrozí, že malí draci mohou každou chvíli odjet na své ostrovy a že už je nikdy neuvidí.

„Přijedu moc ráda.“

„V tom případě ti mám vyřídit, že se pro tebe zítra večer zastaví profesorka Ferinová a vezme tě do útulku s sebou.“

„Výborně, budu připravená.“

„A své kamarády můžeš vzít s sebou, pokud budou mít zájem.“

„Já se jich zeptám,“ slíbila Hanka, a když ukončila spojení, zadívala se na učebnice a uvažovala, jestli nemá rozhodnout pomocí losu, kterou si s sebou vezme.

„Snad nemyslíš, že budu tvrdnout tady, když ty máš v plánu výlet,“ zvedl oči od učebnice Rafan, když mu vysvětlila, o co jde.

Druhý den pozvali i Sváťu, ale ten jen smutně zavrtěl hlavou: „Kdepak, tentokrát to nepůjde, táta naplánoval nějaké úpravy kolem baráku.“

„Vždyť máte Vrona.“

„To sice jo, ale občas prý musíme vypadat, že je to naše dílo. Však víš, v okolí pořád nikdo neví, co je Vron zač.“

„No jo. Já zapomněla. Takže nepojedeš?“

„Až někdy příště. Omluvte mě u Sidi.“

Pozdě večer si je vyzvedla uštvaná profesorka Ferinová. Vypadala unaveně a pohuble. Dokonce ani její ohnivé vlasy neměly svůj obvyklý zářivý odstín. Na otázku, co je nového, jen odmítavě mávla rukou. Vzhledem k tomu, že se k ní přestěhoval Rafanův tulík a usadil se na jejím rameni, usoudili, že má asi větší starosti, než by se mohlo zdát.

Mysleli si, že takhle pozdě už bude v útulku klid, ale nebyl. V jídelně se živě diskutovalo. Byla tu skupinka strážců z rezervace a překřikovali jeden druhého. Hanka příliš nepochopila, o čem je řeč, protože spor se točil kolem zvyků jakýchsi norousů, o kterých ještě nikdy neslyšela. Nakonec se jen letmo přivítali se Sidi a šli spát.

Budíček byl přesně takový, jaký očekávali. U Hanky se objevil Plamínek, což Rafanův tulík přivítal s velkým nadšením a jako obvykle to skončilo u divoké honičky po místnosti. Za chvilku k nim do pokoje přišla Ferinová, kterou zřejmě vzbudili i přes zeď. Pohled na rozdováděnou dvojici vyvolal úsměv i na její tváři.

„Dokážeš kontaktovat Silasientu?“ zeptala se Hanky.

„Ano,“ přikývla dívka, „mám jí něco vyřídit?“

„Ráda bych si s ní promluvila ještě než dorazí ostatní draci. Mám kontakt na dvě lodi, se kterými by se mohla vrátit na ostrovy.“

„Dobře, hned ji zavolám.“

„Řekni jí, že čekám na dvoře,“ usmála se profesorka a odešla ven.

„Tak se už asi brzo rozloučíme,“ pohladila Plamínka, když vyřídila vzkaz. Dráček vycítil, jak zesmutněla a přitiskl se k její tváři.

Rafan to nekomentoval a raději se rychle oblékl a vyrazil ven, aby se mohla v klidu upravit i Hanka.

Profesorka Ferinová zatím na dvoře diskutovala s malou dračicí a podrobně probíraly možnosti přepravy na Ostrovy delfína. Když se k nim po chvíli připojila i Hanka s Plamínkem, nic proti tomu nenamítaly.

„No, první loď je o něco rychlejší, ale jak znám kapitána, nebude to žádná procházka růžovou zahradou. Není-li v náladě, je schopen vás zavřít na celou cestu v podpalubí. Já bych spíš doporučila až ten následující termín v červnu. Na Mantě je kapitánem kliďas a dá se s ním mluvit.“

„Dobrá, tak nám u něj předběžně zamluvte místa.“

„Jeho kormidelník mluví drakonsky, takže byste mohli mít s Plamínkem příjemnou cestu.“

„Děkuji vám, že se vedle všech těch starostí, které máte, staráte i o nás. Velice si toho vážím,“ nepatrně se uklonila malá dračice.

Pak Silasienta promluvila s Plamínkem a důrazně mu nařídila za všech okolností zůstat u své sivian. To už se na pozemcích útulku začali objevovat draci. Nejdřív přiletěl jeden černý drak a pak se branou dostavili dva zelení. Hned si začali povídat s profesorkou a se Silasientou. Sidi jim přinesla velkou srolovanou mapu, kterou si dali na zem a ukazovali si na ní prozkoumané oblasti a místa, kde ještě nikdo nebyl. Pak si rozvrhli plán na oba dny a řešili komunikační techniky, aby si mohli včas vyměnit potřebné informace.

Sidi se svým bříškem stále vesele poletovala kolem a zdálo se, že těhotenství jí svědčí. Nakonec nebyla porada příliš dlouhá a draci vyrazili do terénu. Ferinová zůstala v útulku a v jídelně celý den zakreslovala poznámky do mapy.

Hanka s Rafanem se pustili do práce jako jindy, aby Sidi pomohli nakrmit zdejší strávníky a vyčistit jejich příbytky. Ačkoliv byli zvědaví na to, co asi pátrací skupina zjistí, připadalo jim nevhodné vyzvídat. Kupodivu se ale celý den nic zvláštního nedělo.

Večer se zpátky vrátila jen Silasienta. Seděla s jejich profesorkou nad mapou skoro do tmy, ale ať Hanka natahovala uši, jak chtěla, nic zajímavého nezaslechla. Pak Silasienta kývla na Hanku a vyšla ven na dvůr.

„Ráda bys věděla, co se dělo,“ řekla pobaveně na její adresu, „ale bohužel tě musím zklamat, nic jsme nenašli. Prohledali jsme oblast na hranici rezervace. Bylo tam několik podzemních dutin, ale nikde ani stopa po nějakém osídlení. Zítra už se budeme pohybovat v oblasti magické rezervace. Tam už nesmíme bez doprovodu strážců. Bude to pomalejší a náročnější.“

„A co kdybyste je našli, co by bylo?“

„Ti dva zelení draci jsou zdatní kouzelníci a ten černý je zase bojovník, měli by takovou situaci bez potíží zvládnout.“

„To je dobře. Mohu se ještě na něco zeptat?“ využila Hanka sdílné nálady dračice.

„Ptej se.“

„Jak dokážete objevit podzemní dutiny? My na to ve škole máme speciální předmět, ale abych se přiznala, mně to moc nejde.“

„Nevím, jak bych ti to vysvětlila. Dokážu se svou myslí dívat trojrozměrně. Vnímám hustotu, chuť zeminy, dokážu rozlišit jednotlivé horniny, a pokud objevím dostatečně velkou dutinu, dokážu se do ní přenést. Líp to vysvětlit neumím, ale víš co? Já ti to ukážu,“ nabídla Silasienta.

„To by šlo?“ zeptala se opatrně Hanka.

„Předpokládám, že díky tvé dračí podstatě by to jít mělo. Aspoň to můžeme zkusit, jestli se ti ještě nechce spát.“

Plamínek vycítil vzrušení a přestal v dívčině náruči klimbat.

„A co mám udělat?“ zajímala se Hanka.

„Nejdřív půjdeme támhle kousek stranou, aby nás někdo náhodně nevyrušil,“ odvedla je dračice do tmy, „tady se posaď na zem a začátek je stejný, jako když se mnou v mysli komunikuješ. Pak už to nech na mně a důvěřuj mi. Vezmu s sebou i Plamínka, protože i on už se pomalu začíná učit podobným způsobem, jaký teď ukážu i tobě.“

Hanka poslechla a i s dráčkem se posadila. Zaměřit v mysli ohnivé krystaly malých dráčků nebyl žádný problém. Čekala, co bude dál. Ohnivý krystal Silasienty se začal měnit a najednou měl dračí siluetu. Dívka pozorovala, jak tato ohnivá postavička kreslí plamenný kruh kolem ní a jejího svěřence. Bylo to zvláštní, ale plamenů se nebála a zůstala klidná. V okamžiku, kdy byl kruh dokončen, měla pocit, že se ocitla v jiné úrovni kontaktu.

„Musíme začít pomalu,“ slyšela hlas dračice, „zatím jsem ti ponechala z tvých smyslů jen sluch. Doufám, že se nepolekáš, až ti umožním vidět mýma očima. Je to poněkud odlišné, než na co jsi zvyklá, tak počítej s určitou dezorientací.“

„Budu si představovat, že jsem si nasadila dračí brýle,“ připadalo dívce humorné, že má dračice strach o její klid.

„Tak si je nasaď,“ řekla Silasienta a Hance se před očima objevila krajina kolem útulku. Sice čekala určité překvapení, ale teď měla skoro pocit šoku. Dračí vidění nebylo závislé jen na očích, ale i na cítění okolí. Navíc bylo mobilní. Nedívala se jen z úhlu, kde stáli, ale mohla přesunovat úhly pohledu na různá místa a vytvořit v mysli obraz okolí, které odsud ani vidět nebylo. Dračice byla na svůj mobilní zrak zvyklá, ale Hanka měla opravdu pocit závratě a žaludek reagoval podobně jako při mořské nemoci. Chvilku jí trvalo, než své pocity zvládla a byla dračici vděčná, že je tak trpělivá. Musí být úžasné vidět svět z tolika úhlů najednou, když dokáže využít svých možností. Kdyby to teď nezažila na vlastní smysly, ani by si něco podobného nedokázala představit.

„Už si zvykáš?“ zeptala se opatrně dračice.

„Ano,“ odpověděla Hanka, „ale orientovat se v tom nedokážu.“

„Povedu tu ukázku pro tebe pomalu, abys z toho něco měla. Teď ti ještě vrátím čich a pak se spolu podíváme, co se nachází v podzemí pod útulkem. Ničeho se neboj, je to jen záležitost klidné mysli a soustředění.“

Hanka prostřednictvím dračích smyslů ucítila náhle vůně z kuchyně, vůni půdy, trávy, květin, pach zvířat v útulku a k tomu se přidalo vábení jarního větru, který lákal k výletům.

„A teď se začneme pomalu ponořovat pod zem. Zúžím své vnímání jen na malé místo kolem nás, aby tě nerušil příliš široký záběr informací. Dívej se očima i čichem.“

Hanka měla pocit, že je jakýmsi nehmotným duchem, který proniká hmotou zeminy. Nejdřív čichala půdu zeminy a kořínků trav, pak se protáhli štěrkovitou vrstvou a narazili na jíl. Dál byla skála. Dívka ucítila změnu a najednou vnímala vodu, která se vyskytla v dutině. Opět následovala skála.

„Zdejší skály mají železitou nebo vápenitou příchuť,“ řekla dračice, „teď se nelekni, rozšířím vnímání na větší okruh kolem nás.“

Opět tu bylo mobilní vidění, které z různých úhlů zkoumalo hmotu. Zrak prolétl několika dutinami, pískem a skalami, které se teď lišily v odstínech barvy. Zvolna stoupalo vnímání vzhůru, až se prodralo přes kořeny keřů a rostlin ven na vzduch. Tady Silasienta uvolnila Hanku ze své úrovně a opět byly v její mysli z obou draků jen ohnivé krystaly.

„To bylo úžasné,“ řekla Hanka okouzleně, „teď už je mi jasné, jak dokážete objevit, co je pod zemí. Škoda, že pro to nemám takové předpoklady, jako vy.“

„Nepodceňuj se, tvé kvality jsou vysoké.“

„Díky za útěchu,“ zasmála se Hanka.

„Nechceš se přestěhovat, sivian? Ostrovy jsou krásné místo.“

„Děkuji za nabídku,“ posmutněla Hanka, když si uvědomila, že se jejich cesty už brzy rozdělí, „ale musím dokončit školu a mám tu kamarády, které bych nerada ztratila.“

„Ano, já vím,“ přikývla Silasienta, „ale Plamínek trval na tom, abych se zeptala.“

„Dráček smutný, když nebýt svjan. Mám rád svjan,“ snažil se Plamínek vyslovit nahlas své myšlenky.

„Taky tě mám moc ráda,“ podrbala ho za krkem, „ale odjet s vámi nemohu, odpusť mi to.“

Plamínek se k ní přitiskl a Hanka byla ráda, že je tma a není jí vidět do obličeje.

„Ale můžeš se mnou dnes spát, jestli chceš,“ dodala, když potlačila zrádné dojetí.

Ke zklamání všech zúčastněných ani druhý den pátrací skupina nenašla nic zajímavého. Hanka si teď ale byla jistá, že je to tím, že v prohledávané oblasti skutečně nic není. Silasienta by určitě nepřehlédla prostory, které by mohly ukrývat nebezpečného zloděje dračích mláďat a vajec. Má opravdu mimořádné schopnosti, o kterých možná zdejší draci ani nemají správnou představu. Musela to být smůla, že pátrali v místech, kde nic nebylo.

Odpoledne se v útulku objevil Vron se Sváťou, který se tvářil jako kočka u hrnce smetany.

„Ahoj,“ vítal ho Rafan, „vypadá to, že máš pro nás nějakou novinku.“

„Jak jsi to poznal?“ zarazil se malý kamarád.

„Oči ti svítí jak sluníčko v louži. Tak povídej.“

„Můj otec vás dva zve na večeři.“

„Cože?“ vykulila oči Hanka.

„Prý na oslavu toho, že se tě podařilo uzdravit.“

„A já myslela, že je rád, že se mě konečně zbavil.“

„Asi měl špatné svědomí, že se ti to přihodilo zrovna, když jsi byla u nich na návštěvě,“ ušklíbl se Rafan rošťácky a podíval se, co na jeho tvrzení řekne Sváťa.

Ten pokrčil rameny: „To není vyloučené. Tak co? Půjdete k nám na večeři?“

„Jasně,“ přikývla vesele Hanka, „Aničku už jsem neviděla celou věčnost a docela se na ni těším.“

„Taky se jí po tobě stýskalo, když jsi odešla. Nechtěl jsem ti to říkat, abych ke tvému trápení nepřidával ještě další kapky, ale zvykla si na tebe.“

„Myslíš, že si mě ještě bude pamatovat?“

„Vsadím koláč od snídaně, že ano.“

„To je hodně vysoká sázka,“ smál se Rafan, „tu asi, Hanko, těžko něčím vyrovnáš.“

Ukázalo se, že Hančina obava, že už ji Anička nepozná, byla zbytečná. Sotva mrně zahlédlo návštěvu, okamžitě se začalo na Hanku sápat a chtělo chovat. Také Miranda dívku uvítala se srdečným úsměvem.

Během večeře se Anička opět zabydlela pod stolem a nadšeným výskáním uvítala tulíka, když se k ní připojil. Několikrát sice vyhlédla zpod ubrusu, jako by ještě někoho hledala, ale dospělí tomu nevěnovali pozornost. Dundar působil přívětivým milým dojmem, až se tomu Rafan divil.

„Nedal jsi tátovi uklidňující kapky?“ zeptal se šeptem Sváti.

„Jen počkej, to ještě není všechno,“ zašeptal jako odpověď kamarád.

Po večeři Miranda ještě každému nabídla pudink s ovocem a vzala si na klín Aničku, která o tohle jídlo také jevila zájem.

Dundar se rozhlédl po přítomných, a když se setkal s tázavými pohledy, lehce se usmál.

„Musím bohužel konstatovat, že poslední dobou se tady se Sváťou ve večerních hodinách nedá vydržet. Odmítá doma pomáhat, pořád leží v knihách, a pokud začne mluvit, tak pořád jen naříká, jak ty dvě nadcházející zkoušky nezvládne. Po zvážení situace jsem se rozhodl vás požádat, zda by ty dva zbývající týdny nemohl zůstat u vás v Santareně. Jeho pobyt pochopitelně uhradím.“

Rafan údivem povytáhl obočí a Hance málem zaskočila jahoda, kterou si právě vložila do pusy.

„Ale samozřejmě, nevidím v tom žádný problém,“ odpověděl zdvořile Rafan, „myslím, že to prospěje nám všem, když se budeme učit společně.“

„Výborně! Tak jsme domluveni,“ řekl Dundar jako by se nechumelilo. Sváťa se usmíval od ucha k uchu a Hanka šla Mirandě pomoci s uložením Aničky do postýlky. Musela uznat, že během dnešního večera se u Sváťovy rodiny cítila mnohem lépe než dříve.

Pak jim Vron otevřel bránu až na zahradu vedle jejich stromového domečku. Unaveně vyšplhali dovnitř. Hanka vybalila ze zavazadla věci a knihy.

„Tak jsem si říkala, co všechno si musím o víkendu přečíst. A zatím jsem na to ani nepodívala. Fakt nevím, proč jsem vlastně ty knihy vláčela s sebou.“

„To je taková nepřímá úměra,“ konstatoval Rafan, který na tom byl podobně jako ona, „naše svědomí bylo o to lehčí, oč těžší bylo kvůli knihám naše zavazadlo.“

„Kéž by to byla pravda,“ vzdychla Hanka.

„Učení dohoníš,“ utěšoval ji Rafan, „aspoň sis užila víkend s Plamínkem.“

„To je hrozný,“ začal Sváťa šmejdit v zásuvkách, „jak to, že tu máte jen jedny sušenky? Jak tu chvíli nejsem, hned tu vázne zásobování.“

Rafan s Hankou se na sebe významně usmáli. Se Sváťou tu rozhodně bude veseleji.

Ráno je vzbudil Vron, který Sváťovi přinesl ještě několik věcí, co si večer zapomněl.

„Pokud byste něco potřebovali,“ řekl Hance, „víš, jak mě zavolat. Teď musím ještě k Zachariášovi, protože můj pán nařídil, že mu musím za pobyt jeho syna zaplatit.“

„No, tak to máš, Vrone, problém,“ ušklíbl se vesele Rafan, „škoda, že musíme do školy, moc rád bych slyšel, co ti na to Zachariáš řekne.“

„Hm, to není těžké si představit,“ zamrkal kouzelný džin, „nejspíš na mě vezme sekeru a bude mě honit kolem baráku.“

„Aspoň že měl táta tolik rozumu, aby poslal tebe,“ zasmál se i Sváťa, „kdyby dorazil osobně, asi by ze mě byl zase sirotek.“

Celou cestu do školy měli legraci z představy, jak asi Vron dopadl, když musel splnit přání svého pána a jít trpaslíkovi zaplatit.

Hned během prvního vyučovacího dne si Hanka hořce vyčítala, že se do učebnic ani nepodívala. Diana Rena neměla daleko k tomu, aby jí při určování nerostů udělila Ičko, a u profesora Jasanova při magickém vyhledávání také příliš neuspěla. Vlastně ji pochválil jen profesor Smítko, když správně ošetřila povrchovou tržnou ránu. Od té doby, co u něj seděla v první lavici, měla klid i od kluků Pohromakových. Nebo je možná jen při tom náporu učiva před zkouškami přešly roupy.

To, že Sváťa zůstával v Santareně spolu s nimi jim všem rozhodně prospělo. Zase se vrátili k osvědčenému systému učení ve třech a dá říci, že neměli čas vůbec na nic jiného.

Jedno zpestření jim však škola přece jen nabídla. Z hodinek na ně jednoho dne vykoukla postavička s pozvánkou na mimořádnou exkurzi do prostoru pracoviště jednoho z Bdělých. Jak později zjistili, pozvánku obdrželi jen ti, kdo měli atestaci z procházení branou. Zájemci měli potvrdit svou účast a dostavit se po vyučování ke vchodu školy, odkud je jejich třídní profesor vezme na místo, kam by se asi jinak nikdy nepodívali. Každá třída měla jiný termín, aby tam nedorazil příliš velký dav najednou.

„Já nevím,“ váhala Hanka, „to odpoledne mi bude chybět…“

„Hele, co ses nenaučila doteď, to za jedno odpoledne nedoženeš,“ zaťukal si na čelo Sváťa, „A takováhle příležitost se nebude opakovat. To prostě musíme vidět!“

„Copak tě to vážně nezajímá, jak to vypadá u naší nejvyšší ochranky?“ nemohl pochopit Hančino uvažování ani Rafan.

„Ale jo. Zajímá. Ale přišlo to tak nějak v nevhodnou chvíli…“

„Víš co? Dělej si, co chceš!“ neměl její kamarád náladu se dohadovat.

Nakonec Hanka potvrdila svou účast ještě dříve než kluci.

*****

Exkurzi jejich třídy vedl Jasanov. Celých deset minut do nich hučel pokyny, jak se tam mají chovat, koho mohou a koho nemohou oslovit, a čeho všeho se mají vyvarovat.

„Uvědomte si, že jakýkoliv váš prohřešek by mohl být příčinou toho, že už se tam nikdy žádný náš žák nepodívá. Tak se chovejte odpovědně,“ řekl nakonec a vydal pokyn k odchodu ze školy.

Před školou na ně čekala ochránkyně, která jim otevřela bránu. Jakmile prošli, ocitli se v proskleném komplexu místností. Protože bylo krásně, byly některé stěny odsunuté a dovnitř proudil mořem vonící vzduch. Jak si Hanka všimla, měly místnosti i žaluzie, kterými se dalo odstínit slunce nebo zabránit průhledu do místnosti. Ochránkyně je zavedla do velkého sálu, kde byly všude kolem dokola samé mapy a nejrůznější světelné signalizace.

Profesor Jasanov se přivítal se starším vysokým mužem, který tu podle všech známek šéfoval.

„Dovolte, abych vám představil prvního zástupce našeho Bdělého ctihodného Peruna, který tu dohlíží nad tím, aby nedošlo v magických oblastech k nerovnováze,“ řekl žákům Jasanov, „všichni, kteří tu pracují, jsou ochránci a když je potřeba, mohou zasáhnout v podstatě kdekoliv na kontinentu i v jeho okolí. V době nepřítomnosti Bdělého tu má nejvyšší pravomoci jeho zástupce a jak ho znám, neexistuje mnoho kouzelníků, na které by sám nestačil. Tak se chovejte podle pravidel, ať si vás nemusí podat.“

„To měl bejt humor?“ zašeptal s úšklebkem Rafan.

„Nyní se půjdeme podívat k mapám, kde vám ochránci vysvětlí, jakým způsobem kontrolují svěřenou oblast,“ řekl profesor a pokynul žákům, aby ho následovali. Perun jim ukázal místo, kde se jim bude věnovat jedna ochránkyně, a sám někam zmizel. Žena jim začala vysvětlovat, jakým způsobem fungují detektory na odhalení výkyvů magie. Mluvila trochu moc odborně, takže se Hanka raději začala nenápadně rozhlížet po okolí. Vedlo odtud několik chodeb lemovaných na obou stranách dveřmi, asi tu byly i ubytovací nebo odpočinkové prostory. Vtom si všimla, že jí pod nohama proklouzl Rafanův tulík a zamířil někam pryč.

Nenápadně se přesunula za roh do chodby, ve které zmizel, a zašeptala naléhavě: „Plavíku, vrať se, slyšíš mě? Hned se vrať!“

V mžiku měla vedle sebe i Rafana a Sváťu. Ale tulík její příkazy naprosto nebral na vědomí a jedněmi pootevřenými dveřmi proklouzl dovnitř a ztratil se jim z očí.

„To zas bude průšvih,“ zašeptal Sváťa a vyrazil za neposlušným tulíkem, sledován Hankou a Rafanem. Vklouzli do místnosti, ale odtud vedly ještě další dveře. Opatrně je pootevřeli.

„Plavíku, ty jeden lumpe, hned pojď ke mně,“ zasyčel rozzlobeně Rafan.

Vtom vzal někdo zevnitř za kliku a otevřel dveře dokořán.

„No ne, to jsou k nám hosti! Možná by se slušelo zaklepat…“

„Ale… Dobrý den, moc se omlouvám. Víte, my…“ koktal Rafan, když stanul tváří v tvář Demitovi, „Plavík nám utekl a zamířil…“

„Všiml jsem si. Pořád ještě je trochu nevychovaný, ale na druhou stranu chápu, že nemohl odolat, když už tu byl.“

„Moc se omlouváme, neměli jsme v úmyslu…“ přidala se v rozpacích k omluvám i Hanka, ale stařík jen mávl rukou, aby ji přerušil.

„Omluva se přijímá, už toho nechte. Využijeme toho, že jste tady a něco vám ukážu.“

„Ale profesor nás asi bude hledat a bude se zlobit,“ namítl Sváťa.

„Já mu to pak vysvětlím. Tak už pojďte!“

Demit je vedl pracovnou, zavalenou knihami a svitky, a otevřel dveře do malé útulné místnosti, která na první pohled vypadala jako ložnice. Vedle nedbale ustlané postele byl široký nízký košík, u kterého spatřili Demitku a Plavíka. Děti se zarazily a překvapeně zůstaly zírat.

„Já myslel, že ti adoptovaní se neto…“ zamrkal Sváťa.

„No vidíš,“ řekl spokojeně Demit, když viděl, jak mu tohle překvapení krásně vyšlo, „ti naši se, zdá se, to…, rozmnožili. Včera se Demitce narodila dvě mláďata. Jako otce si sice podle mého názoru vybrala příliš mladého a neukázněného jedince, ale co může jeden vědět o tom, co tulíci považují za důležité.“

„No to je fantastické,“ zmohl se konečně na slovo i Rafan a posadil se na bobek ke košíku, aby si prohlédl maličké. Demitka po něm ale prskla a nedovolila mu ani nahlédnout.

„Nezlob se na ni, je teď trošku přecitlivělá,“ omlouval ji stařík.

Rafan ucouvl: „Já se přece nezlobím, nemám v úmyslu ji rušit.“

Plavík mu zatím vyšplhal na rameno a nadšeně švitořil.

„Jasně, že máš krásné děti,“ odpověděl mu Rafan, „všichni k nim tobě i Demitce moc gratulujeme. Opravdu jsme to nečekali.“

„Díky,“ odpověděl nahlas Plavík, „já taky nečekal tohle. Moc krásné, velice krásné.“

I ostražitá Demitka se v koši spokojeně rozhlédla po všech, kteří její děti tak nadšeně chválili.

„Asi bychom měli jít,“ usmál se stařík, „myslím, že už vás hledají.“

„No, asi nám to pěkně spočítají,“ konstatoval Sváťa, „ale o tohle bych nechtěl přijít, ani kdybych pak měl zůstat po škole sto let.“

Tiše za sebou zavřeli dveře a Demit je vedl zpět do velké místnosti. Jasanov se právě omlouval a něco vysvětloval Perunovi, který se mračil. Vtom se Perun ohlédl a uviděl staříka. Všiml si i dětí, které kráčely za ním, a zatvářil se nejistě. Pak se ale otočil k žákům a řekl nahlas: „Naši milí malí hosté, nyní máte zcela jedinečnou příležitost osobně se seznámit se ctihodným Demitem, který tu v současné době zastává funkci Bdělého.“

„Rád vás poznávám,“ řekl Demit poté, co žákům odpověděl na pozdrav, „A přivádím vám vaše zbloudilé spolužáky a jednoho zvědavého neposlušného tulíka, který za tenhle drobný zmatek může. Jinak doufám, že se vám u nás líbilo.“

Podrbal dobromyslně Plavíka, který se krčil na Rafanově rameni, dobře si vědom toho, že byl právě pokárán za nespolečenské chování.

„A nezlobte se prosím na ně,“ položil ruku na profesorovo rameno, „vlastně jsem je trochu zdržel i já sám. A těm, co přijdou na exkurzi zítra, vyřiďte mé pozdravy. Rádi je tu uvidíme.“

Jasanov si oddechl a bylo vidět, že mu spadl kámen ze srdce, když sám Bdělý potvrdil, že mohou navzdory dnešním zmatkům přivést žáky i zítra. Stejně si to vypijeme, pomyslela si Hanka, když pozorovala špatně skrývanou profesorovu nervozitu.

A měla pravdu. Sotva dorazili zpět před školu a rozloučili se s ochránkyní, byli ostatní žáci propuštěni k odchodu domů, ale je si Jasanov zavolal k sobě.

„Vy tři zřejmě ani neposloucháte, co vám říkám, jinak byste se nemohli chovat tak ostudně, jako dnes. Máte před zkouškami, proto budu mírný. Uděluji každému z vás od zítřka trest úklidových prací, vždy odpoledne dvě hodiny během následujících tří dnů. Jasné?“

„Jasné, pane profesore,“ odpověděli sklíčeně, ale byli si vědomi, že to mohlo dopadnout i hůř.

Loudali se zvolna k domovu se směsicí pocitů kolísající od zoufalství z představy zkoušek až po nadšení, že právě jejich tulík a Demitka mají rodinu. Navíc se ukázalo, že jejich přítelem je sám Bdělý. Kdo by to do toho staříka řekl…

Následující dny se svorně rozčilovali nad tím, jak jim školní trest ubírá čas na učení. Domů chodili unavení a několikrát se jim stalo i to, že nad knihou usnuli. Hanku sice lákalo strávit ještě jeden víkend ve společnosti Plamínka, ale nakonec zvítězila obava z toho, že neudělá zkoušky. Vyhledávání podzemních zdrojů jí stále ještě dělalo velké potíže. Nerosty ji nebavily a měla problémy s jejich určováním i hledáním. Dokonce ani lekce od malé dračice nezlepšila její výsledky. Kluci zase zápolili s předmětem zachování rovnováhy. Rozčilovali se, že po nich chtějí téměř hodinářskou přesnost, což není v lidských silách. Hanka měla pocit, že nikdy v životě nebyla nervóznější.

*****

Drápův úkol

Jeskyně byla tak temná, že Dráp ani svým dračím okem nebyl schopen rozeznat podrobnosti kolem sebe. Přesto si byl velice dobře vědom přítomnosti Mistra.

„Odevzdal jsem váš seznam, pane. Šítár vzkazuje, že je schopen obstarat vše do tří týdnů a dodat to jako obvykle za obvyklou cenu.“

Z temného kouta jeskyně mu zastřeně odpověděl hluboký hlas: „Cítím, jak moc ho nemáš rád, něco ti není po chuti? Nebo ti snad něco provedl?“

Zuřivý dráp přimhouřil své oko a mrzelo ho, že nevidí výraz na Mistrově tváři. Pak trochu zdráhavě odpověděl: „Se svými dvěma poskoky chytá draky a dělá na nich pokusy. Nelíbí se mi to. Také se mi nelíbí, že ho učíte stále nová kouzla. Proč mu za jeho služby neplatíte penězi nebo drahokamy? Určitě by to stačilo.“

„Protože by ho mohlo napadnout, aby mě zabil a bohatství mi sebral. Nemám náladu ani čas na potyčky s hamižnými kouzelníky. Tohle je pro mě mnohem výhodnější. Však i tobě se líbí moje odměny. Nebo snad ne? Sloužíš mi dobře. Při našem příštím setkání tě naučím další užitečné kouzlo. Doufám, že s ním budeš zacházet s větší úctou, než s tím minulým. To byl velice hloupý nápad použít tak účinné kouzlo proti děcku a prozradit svým protivníkům, že něco takového umíš. Tímto kouzlem jsi mohl zneškodnit nejmocnějšího z kouzelníků, kdybys ho použil nečekaně a ve vhodnou chvíli. Ovšem teď, když vědí, že ho umíš, těžko prorazíš jejich obranu. Bylo to hloupé, velice hloupé. Doufám, že ses z toho poučil a něco podobného se nebude opakovat. Stále ještě zvažuji, zda tě přijmu za svého učedníka. Po tomto zbytečném incidentu si ovšem nejsem jistý, jestli si to zasloužíš.“

„Byla to chyba, Mistře, uznávám. Dám si velký pozor, abych žádnou podobnou už neudělal,“ poníženě a se skřípajícími zuby uznal Zuřivý dráp a doufal, že kouzelník nedokáže přečíst jeho mysl, ve které se skrýval bezmocný vztek ze zjištění, že dívka nejen přežila, ale že ji nějakým způsobem i uzdravili. Nepřežil by, kdyby se Mistr o téhle jeho ostudě dozvěděl.

„Dobrá, dám ti ještě šanci,“ řekl hlas ve tmě, „mám pro tebe jistý choulostivý úkol. Myslím, že se ti svým způsobem bude i zamlouvat.“

„Co mám udělat?“

„Zarazit Šítárovi pokusy na dracích.“

„Zabiji kouzelníka i jeho přisluhovače s velkou chutí, Mistře.“

„Nech mě domluvit, Drápe. Přesně tohle udělat nesmíš. Potřebuji, aby útok na něj přišel nejlépe od draků, kterým krade mladé, a nevznikl ani stín podezření, že jsme s tím měli něco společného my dva. A druhá podmínka: potřebuji, aby Šítár přežil. Na jeho pomocnících nezáleží, ale on sám je pro mě cenný a ty se pokusíš navodit situaci, aby to vypadalo, že jsme ho zachránili. Bude užitečné, když posílíme jeho loajalitu k nám. Potřebuji jeho služby a jeho důvěru. Už chápeš, co po tobě chci?“

Dráp se ošil. Mnohem raději by bojoval přímo, bez těchto podle jeho názoru zbytečných intrik. Ale proti moci tohoto kouzelníka, který ho před časem vyvedl z chodeb smrti za pohřebištěm předků zpět do života, byl jen bezzubým mládětem. Velice toužil se stát jeho učedníkem. Oceňoval také to, že ho neodkopl kvůli tomu, že mu chybí oko, jak to učinili jeho soukmenovci. Rád by se zavděčil téhle mocné bytosti, která mu projevovala alespoň zlomek důvěry. Za své služby mohl postupně získat kouzla a moc, po které velice toužil. Už teď ovládal, díky získaným vědomostem, magické prostředky, které mu umožnily nejen nepozorovaně špehovat živé tvory, ale ubránit se jak drakům, tak i lidem. Všechna kouzla, která ho mág naučil, se ukazovala jako velmi potřebná a užitečná. Rozhodl se udělat vše pro to, aby získal další.

„Ano. Myslím, že je mi to jasné. Jen nechápu, že ho černí draci ještě nedostali, jsou přece tak blízko.“

„Šítár je mistr v ukrývání stop. I proto je pro mě tak cenný. Očekávám, že mě nezklameš a zařídíš vše, co je třeba. Vyprovokuj draky k větší aktivitě, nebo jim dej nenápadnou stopu, je nejvyšší čas, aby Šítára trochu klepli přes prsty.“

„Ano,“ rozjasnilo se Drápovo jediné oko, „myslím, že už vím, jak to udělám. Šítár si stěžoval, že mu kromě jednoho černého mláděte uhynul i zelený drak. Prý bude potřebovat nového pokusného draka, pokud možno trochu většího a nejlépe černého. Poradím mu, kde a jak jednoho takového chytit. To by měla být poslední kapka do poháru zuřivosti černých draků. Buď ho najdou sami, nebo je nepatrně postrčím.“

„To zní slibně. Ale buď opatrný. Budu čekat na tvé zprávy o úspěchu. Jiné bych slyšel opravdu nerad.“

Dráp uctivě vycouval z jeskyně a začal spřádat plány, jak to co nejlépe zařídit, aby všechno vyšlo podle představy Mistra. Jestliže bude jeho akce úspěšná, možná ho kouzelník opravdu přijme jako svého učedníka. A až získá větší magickou zkušenost a dovednost, budou se před ním všichni černí draci uctivě plazit a přemlouvat ho, aby se stal jejich uznaným starším, a možná by to jednou mohl dotáhnout na Pána pokladů. Zuřivý dráp se při téhle představě blaženě zasnil.

*****

Čas zkoušek

„To je strašné, mám pocit, že jsem úplně všechno zapomněla,“ vzdychla Hanka ráno před prvním zkušebním dnem. Letošní vyučování už pro ně skončilo a žáci před sebou měli jen tři dny, věnované zkouškám a třídnickým hodinám, které se budou týkat hlavně přípravy závěrečného slavnostního představení. Mají-li postoupit do čtvrtého ročníku, musí nyní uspět alespoň u dvou zkoušek z předmětů, které si během roku zvolili. To, co v září vypadalo jako jednoduchá záležitost, se teď najednou zdá zatraceně těžké. Co když to nezvládnou? Budou jejich znalosti stačit, až na ně dojde při zkoušení řada? Hančina tréma se toho rána znásobila pocitem, že nevěnovala učení dost času.

„Koukej sníst aspoň sušenku,“ nařídil jí Sváťa, když viděl, že se jen napila čaje, „nebo se ti udělá špatně a budeš nám zítra při první pomoci sloužit jako figurant.“

„Zatracené zachovávání rovnováhy,“ rozčiloval se Rafan, „budeš mi, Sváťo, napovídat?“

„Blázníš? Sám bych potřeboval výpomoc.“

Hanka poslušně žužlala sušenku a utěšovala se tím, že přesně tohle přece chtěla.

Zkouška z vyhledávání podzemních zdrojů se konala na louce jednorožců. Měla dvě části. Nejdřív procházeli kolem lavic, kde ležely očíslované nerosty, které měli určit. Proč jen jsem se víc neučila, vyčítala si Hanka u každého třetího kamene. Asi polovinou odpovědí si byla jistá, ale ostatní? Druhá část zkoušky začala tím, že jim rozdali seznam deseti podzemních zdrojů a deset praporků.

„Až naleznete zdroj ze svého seznamu, zabodnete do země praporek se svým jménem a příslušnou barvou. Každý z vás má jiný seznam, takže se nesnažte napodobit nikoho dalšího. Pod loukou je více míst se stejnými zdroji, takže opravdu věřte svým smyslům a své magii.“

Diana Rena se rozhlédla po žácích.

„Máte na to čas do oběda. Až skončíte, můžete se jít v klidu najíst a já tu se svými kolegy zatím zhodnotím vaše výsledky. Po obědě se tu sejdeme a já každému z vás povím, jak uspěl nebo neuspěl.“

Hanka začala pátrat po první položce ze seznamu, což byla voda. Poněkud poklesla na duchu, když zahlédla Andělu, jak už svírá jen polovinu praporků. Bylo to deprimující. Marně vzpomínala na to, jak to dělala Silasienta. Bez dračích očí tenhle systém nemohl fungovat. Nakonec se přestala zajímat o své okolí i o ostatní spolužáky a soustředila se, jak nejlépe dokázala. Když těsně před obědem zabodla poslední praporek, zůstal v ní nepříjemný pocit, že tohle musí skončit neúspěchem.

Sváťa i Rafan už seděli v jídelně u stolku a obědvali. Přidala se k nim, ale hlad pořád ještě neměla. Pokusila se do sebe dostat alespoň několik soust zeleniny s bramborem.

„Tak co? Jak to šlo?“ zašklebil se na ni Rafan.

„Ani se neptej. To, co měla Anděla hotové za deset minut, mi trvalo skoro dvě hodiny. Tahle zkouška bude nejspíš totální propadák.“

„Nezoufej. U nás to nebylo o moc lepší. Akorát tady Svatoušek zvládl všechno, co po nás chtěli,“ vzdychl kamarád a sáhl po moučníku. Hanka svůj dezert podstrčila na tác Sváťovi, kterého ani nenapadlo protestovat.

Po obědě se Hanka vydala k louce jednorožců se smíšenými pocity. Pomalu dorazili i ostatní a posadili se do trávy před stolky učitelů. Ti se ještě tiše domlouvali nad některými testy.

Ve chvíli, kdy dorazil poslední opozdilec, vstala Diana Rena a přešla se svými listinami těsně před sedící žáky.

Začala podle abecedy a každému přečetla, na kolik procent uspěl v každé části zkoušky. Ten, kdo získal alespoň jedenapadesát procent v průměru, ve zkoušce uspěl. Ten, kdo se dostal na sedmdesát a výš, uspěl výborně a jestliže se někdo dostal nad devadesát procent, získal rovnou osvědčení pro práci v oboru bez nutnosti mít pětiletou praxi.

Profesorka pokračovala. Zatím nikdo nepropadl. Většina hodnocení se pohybovala kolem sedmdesáti procent a ti, co uspěli, už se šťastně usmívali na rozdíl od těch, kteří dosud čekali na své hodnocení. Když došlo na Andělu Pohromakovou, profesorka jí pogratulovala za mimořádný výkon ohodnocený na devadesát sedm procent. Všichni začali tleskat a Anděla v rozpacích celá zrudla. Konečně se Hanka dočkala i svého jména. Budu první, kdo propadne, pomyslela si, když viděla, jak Diana Rena soucitně pokývala hlavou.

„No, Hanko, musím říci, že to žádná velká sláva nebyla. V testu jsi získala necelých pětačtyřicet procent. Tvůj další výkon byl naštěstí o něco lepší, takže v celkovém součtu ti to dalo přesně padesát jedna procent. Uspěla jsi na samé hranici možností. Byl to nejhorší dnešní výkon. No, alespoň, že jsi nepropadla.“

Hance se tělem rozlila úleva. Prošla. Sice to bylo s odřenýma ušima, ale prošla. Další slova zástupkyně už ani neposlouchala. Těšila se na setkání s kamarády. Věřila, že oni projdou s mnohem lepším výsledkem. Ale ještě nenastal čas na oslavu, ještě na ně čekala druhá zkouška. Hanka doufala, že u profesora Smítka uspěje o něco lépe, než dnes.

Kluci už na ni čekali na břehu řeky, kde si domluvili sraz. Oba byli ve výborné náladě, takže bylo jasné, že prošli. Sváťa dokonce obstál na pětaosmdesát procent, což byl nejlepší výkon v jejich skupině. Cestou domů se stavili u Zachariáše, aby se pochlubili.

Druhý den je čekalo další náročné dopoledne. Sváťa už se začínal chytat za hlavu, když se Hanka celou cestu do školy vyptávala na nejrůznější drobnosti.

Zkoušky ze základů léčitelství a první pomoci se konaly v prostorách zahrady, kam byl ostatním vstup zakázán, aby je nikdo nerušil. Když předstoupili před zkušební komisi, dostal každý z nich malý kámen a seznam. Do kamene měli vložit svou léčivou sílu a seznam obsahoval popis pěti zranění. Měli si na zahradě najít věci, které jim umožní poskytnout v těchto případech co nejlepší ošetření postižených.

Hanka se chtěla se svým kamínkem uklidit stranou, aby měla klid na soustředění. Vtom ji zasáhl důvěrně známý pocit a okamžitě věděla, že je zle. Upíří cuc! Ohlédla se a René se na ni zlomyslně zašklebil, otočil se a odkráčel na druhou stranu. Já jsem ale husa, spílala si Hanka v duchu, proč jsem se nepojistila? Taková hloupá chyba. Patrik Pohromak jí přátelsky na dálku zamával a v Hance se zvedla vlna vzteku. Do kamínku už se jí žádnou léčivou energii uložit nepodaří, s tím se nedá nic dělat, ale mohla by aspoň dokázat splnit druhou část zkoušky. Začala zmateně hledat byliny a pomůcky, které potřebovala. Do fronty k profesorovi se postavila mezi posledními. Proklínala svoji hloupost, že se náležitě před touto situací nezabezpečila. Sváťa už byl dávno hotov a kývl na ni, že se sejdou v jídelně.

Když profesor převzal její léčivý kamínek, povytáhl obočí a naklonil nespokojeně hlavu. Hanka začala v rozpacích koktat a jen tak tak, že se nesebrala a neutekla. Cítila, jak je její popis léčby slabý a nepřesný, ale nemohla zarazit nervozitu, která u ní přerůstala v paniku.

Sotva odstoupila od stolku, uvědomila si, že popletla i dvě byliny, ale už bylo na nápravu pozdě. Prostě totální debakl!

Do jídelny dorazila sklíčená. Na jídlo vůbec neměla chuť, tak si nakonec vzala jen pudink a čaj.

„Co to je?“ podíval se Sváťa znechuceně na její tác.

„Nemám na nic chuť.“

„Co se stalo? Přece jsi byla na hodinách docela dobrá.“

„Upíří cuc. Nečekala jsem to, nedávala jsem pozor,“ vzdychla nešťastně, „úplně mě to rozhodilo.“

„Cože?“ zamračil se Rafan.

„A já si toho ani nevšiml,“ zarazil se Sváťa, „to je teda hnusnej podraz!“

„Zvedá se mi žaludek,“ podívala se Hanka znechuceně na jídlo a zase vstala, „půjdu na svůj ortel počkat do zahrady. Omluvte mě.“

Kluci sledovali nevěřícně její záda.

„Co když ji opravdu nechají propadnout?“ zeptal se Rafan.

„Jestli je to tak, jak říká, tak se nad padesát procent nedostane,“ zadumal se Sváťa.

„Ale to není spravedlivé, aby takhle dopadla,“ zavrčel zachmuřeně Rafan.

„Škoda, že tu není Ferinová,“ zalitoval Sváťa, „s tou bychom se mohli poradit.“

„U krizového vyjednávání máme Dianu Renu. Až skončíme, zkusím se poradit s ní.“

„Myslíš, že to k něčemu bude?“

„To nevím, ale zkusit se to může.“

Při vyhlašování výsledků zkoušek ze základů léčitelství a první pomoci to dopadlo přesně tak, jak Hanka čekala.

„Je mi líto, slečno Vronová, ale v první části zkoušky jste nezískala vůbec nic a ani při druhé části jste nepatřila mezi nejúspěšnější. Se třiceti procenty vám opravdu nemohu říci nic jiného než to, že jste v této zkoušce neuspěla.“

Hanka zatnula zuby a snažila se nedívat na bratry Pohromakovy, kteří se vesele šklebili a ukazovali si na ni prstem.

„Můžete si zažádat o nový termín zkoušky po prázdninách. Pokud budete úspěšná, normálně postoupíte do dalšího ročníku.“

Hanka kývla a sklopila oči. Takhle hloupě to zvorat!

Sváťovo hodnocení bylo přesně opačné. Profesor Smítko se na něj usmál a přidělil mu třiadevadesát bodů a atestaci ze základů léčitelství a první pomoci. Hanka se nepřítomně přidala k potlesku pro jejího kamaráda.

Když bylo po všem, nechala se dívka odvést na břeh řeky, kde si sedla a smutně pozorovala tekoucí vodu. Na Rafana čekali trochu dlouho. Dokonce i Hanka už se začala divit, kde vězí.

Nakonec dorazil skoro poklusem a řekl udýchaně: „Už jsem se bál, že mi utečete.“

„Co je, co se děje?“ podivila se Hanka.

„Pojďte se mnou,“ řekl Rafan a vlekl je ke školní budově.

Diana Rena na ně čekala ve dveřích své kanceláře a pozvala je dál.

„Nemám mnoho času,“ řekla, když se posadili, „proto půjdeme rovnou k věci. Tvůj bratr, Hanko, tvrdí, že dnes tě někdo poškodil, proto jsi zkoušku neudělala. Je to pravda?“

„Ano, paní profesorko.“

„I když vám uvěřím, regule školy neumožňují opakovat zkoušku dřív než měsíc po posledním pokusu. Tvůj bratr mi ale navrhl možnost, kterou lze akceptovat. Zítra je poslední zkouškový termín pro ty, kdo si zvolili tři specializace nebo se zatím z nějakého důvodu nevešli do počtu zúčastněných. Rafael vyjádřil názor, že by ses mohla přihlásit na zkoušku z přemisťování. Prý máš dost dobrou šanci to zvládnout, i když jsi na hodiny nedocházela.“

„Já…“ Hanka zalapala po dechu, „jak bych to mohla zvládnout, když jsem se na to neučila?!“

„Určitě to zvládne, paní profesorko,“ řekl přesvědčeně Rafan.

„Vždyť ani nevím, co by tam po mně chtěli,“ otočila se na něj rozčileně Hanka.

„Jako všechny ostatní zkoušky, má i tahle dvě části,“ začala vysvětlovat Diana Rena. „V první musí žáci vytvořit základ brány v určeném drátěném kruhu. Začíná se u nejmenších kruhů a žák pak pokračuje ke stále větším a větším, dokud na ně stačí. Ve druhém kole musí zkoušený přenést postupně pět předmětů ze stolu na stůl. Začíná se u jednoduché krychle a jako poslední bývá něco náročného a složitějšího. To je vše. Myslíš, že bys to mohla zvládnout?“

„Jdi do toho, to zvládneš,“ strčil do ní Sváťa.

„Já nevím…“

„Nebuď srab,“ zamračil se na svou nerozhodnou kamarádku Rafan.

„To se ti snadno řekne,“ protestovala.

„A kdo mě do podobné situace hodil vloni a ani mi o tom neřekl?! To už si nepamatuješ?“

Hanka pohlédla do rozzlobených očí svého kamaráda a mírně se pousmála.

„Tak dobře, já tvoje rady beru. Zkusím to.“

„Jo, nandáš jim to,“ zaradoval se Sváťa.

„Má to být závazná přihláška, slečno Vronová?“ zeptala se Diana Rena s pobavenými ohníčky v očích.

„Zapište mě tam, paní profesorko, já přijdu,“ přikývla odhodlaně dívka.

„Beru na vědomí. Teď si pospěšte domů, ať si Hanka před zkouškou pořádně odpočine,“ usmála se na ně profesorka na rozloučenou.

„Já tě asi jednou zabiju,“ zašklebila se venku Hanka na Rafana.

„Jestli tu zkoušku neuděláš, tak si mě nežádej,“ oplatil jí stejnou mincí.

Ráno se cítila naprosto fit. Ztracená magie se obnovila a po včerejší skleslosti už nebylo ani stopy. Najednou byla odhodlaná poprat se se svým osudem.

„Uvědomuješ si, že Pohromakovy možná potkáš i u téhle zkoušky?“ zeptal se jí ráno Rafan.

„Neboj se. Jestli se tam objeví, budu na ně připravená.“

„Nemyslím, že tam budou,“ zavrtěl hlavou Sváťa, „měli možnost tuhle zkoušku absolvovat hned první den.“

„No uvidíme,“ řekla rozhodně Hanka a spolkla zbytek třetí sušenky, kterou dnes ráno snědla.

Zatímco kluci zamířili do třídy, ona se odhodlaně vypravila do místnosti, která byla označená jako testovací prostor pro přemisťování. Když tam dorazila, s úlevou zjistila, že Pohromakovi nejsou mezi přihlášenými. Teď tedy mohla všechny své síly vložit do zkoušky.

„Zdá se, že touha po tomto předmětu tě ještě neopustila,“ zavrtěl nevěřícně hlavou Jasanov, když ji zapisoval.

„Trochu jsem doma trénovala,“ řekla na to omluvně.

„No dobrá. Proč ne, zkusit si to můžeš. Tak se připrav, půjdeš jako třetí.“

Hanka sledovala, jak první zkoušený postupně aktivuje prostor v drátěných kruzích. Zvládl čtyři a profesor se pochvalně usmál a poslal ho ke stolům na druhém stanovišti. Dalšímu se podařilo uspět jen třikrát.

Hanka přistoupila ke kruhu s mírným rozechvěním. První dva pro ni neznamenaly žádný problém. Na třetí už se musela trochu soustředit a čtvrtý už by označila jako náročný. Když přistoupila k pátému, trvalo jí skoro dvě minuty, než ho zvládla. Šestý už měl její výšku. Zkusila to, ale bylo jí jasné, že tohle už je nad její síly. Pokrčila rameny a podívala se po šokovaném profesorovi.

„To je…, to je…, dost dobré, až neuvěřitelně dobré,“ pohlédl překvapeně na dívku.

S úsměvem postoupila ke stolům. Po krátké chvilce jí dali znamení, aby přistoupila. Stoly byly od sebe vzdálené asi dva metry, ale Hanka už věděla, že ani tak nezáleží na vzdálenosti, jako na pečlivosti a přesnosti. Posadila se na vyhrazenou židli a soustředila se na kostku. Když připravila cestu, přenesla ji na druhý stůl.

„Výborně,“ řekl někdo a položil na stůl psací brk.

Hanka to chtěla mít co nejrychleji za sebou a přenos uspěchala. Psací brk se na druhém stole objevil bez seříznuté špičky.

„Do háje,“ zlobila se Hanka sama na sebe.

Třetí byla zapálená svíčka ve svícnu. Dívka se soustředila a odsunula všechny své pocity pryč. Pak provedla bezchybný přenos. Pochvalu za svůj výkon sice zaslechla, ale nevěnovala jí pozornost.

Čtvrtým předmětem byla květina. No nazdar, pomyslela si, musím si dát pozor. Velice jemně ošetřila rostlinu, než ji protáhla branou. Když uviděla, že jí přenosem neublížila, s úsměvem se rozhlédla.

Na závěr na stůl položili složitě tepaný šperk zdobený drahými kameny. A to má být složitější než květina? Hanka se zamyslela. V tom musí být ještě něco jiného. Přece nemůže být těžší přenést neživý šperk než přenést živou rostlinu… Leda že by… Dívka zkontrolovala šperk magickým zrakem a byla doma. Dva z kamenů na šperku byly magické. V jednom se ukrývala léčivá síla, druhý sloužil k ochraně před jedy. Tohle ji Vron neučil, bude muset improvizovat. Použila na ochranu šperku stejnou klouzavou vrstvu, jakou užívali při vyvolání magického mostu. Pak uskutečnila přenos.

„To bylo skvělé,“ řekl obdivně muž u stolu a pokynul Hance, že může odejít. Posadila se na lavici vedle prvních dvou vyzkoušených. Trvalo asi dvě hodiny, než všichni přítomní prošli oběma procedurami. Profesor Jasanov doplnil záznamy o každém z nich a zkonzultoval své výsledky s ostatními přísedícími. Nakonec všichni souhlasně přikývli a Jasanov se otočil k žákům.

„Nyní vám přečtu vaše hodnocení. Nejlépe zkoušku zvládla Hana Vronová, která dosáhla až neuvěřitelných osmdesáti devíti procent. Gratuluji.“

Hanka ani nemohla uvěřit, že tentokrát jejich potlesk patří jí. Vznášela se na obláčku svého soukromého štěstí. Zvládla dvě zkoušky a už nic nebrání jejímu postupu do dalšího ročníku. Dokázala to. Fakticky to dokázala!

Po rozchodu se urychleně vydala do své třídy. Ani nemusela klukům nic říkat, hned jak ji zahlédli, rozzářily se jejich tváře úsměvem. Posadila se na své místo a Diana Rena, která vedla tuto třídnickou hodinu, se také zatvářila spokojeně a pobaveně. Dokonce se ani nesnažila Hanku napomínat, když nevěnovala dostatečnou pozornost jejím informacím o používání magických efektů v průběhu slavnostního představení.

V jídelně bylo tentokrát veselo. Všechny zkoušky měli z krku a teď už na ně čekaly jen čtyři dny volna a měsíc zábavy při přípravě závěrečného představení. Už se na to docela těšili. Draci sice nejspíš nepřijdou ani letos, ale i tak to určitě bude zajímavé.

„Miluju jednorožce,“ vesele halekala Hanka, „jsem šťastná, že tu zase mohu být spolu s vámi. Cítím se tak báječně, že se to ani nedá vyslovit.“

„Včera to tak ještě nevypadalo,“ dobíral si ji Rafan.

„Teď jsem ráda, že jsi mě do té zkoušky uvrtal.“

„Půjčka za oplátku,“ zašklebil se kamarád a drcnul do Sváti, „že jo?“

„Podívej, co děláš,“ ohradil se oslovený a začal si seškrabovat z obličeje šlehačku, kterou mu Rafanovo gesto katapultovalo ze lžičky přímo do tváře.

„Ukaž,“ nahnul se Rafan, aby ho viděl zepředu, „no, sluší ti to.“

„Já tě,“ rozmáchl se Sváťa lžičkou, ale kamarád jeho ruku zručně odrazil a šlehačka tentokrát přistála Hance až do klína. Tulík nadšeně vypískl a začal pobíhat po stole.

„Zbláznili jste se, vy dva?“ čistila si Hanka ubrouskem flek, ale o dobrou náladu nepřišla. Nakonec se za Sváťu pomstil sám Plavík, když přenesl na tlapkách šlehačku rovnou na Rafanovu košili.

„No, tak to ti pěkně děkuju,“ chytil postižený malého viníka do ruky a vymáchal mu tlapky ve sklenici se sodovkou. Tulík prskal a uraženě se usadil na Hančině rameni.

„Uvědomujete si, že teď před sebou máme měsíc zábavy a pak dva měsíce prázdnin? To je nádherná vyhlídka. Budeme odpočívat, prohánět prkna…“ zasnila se nad tou představou Hanka.

„Odpočívat?“ podíval se na ni nedůvěřivě Sváťa. „Jak znám pana Mojeranu, navštíví nás hned první prázdninový den a bude po odpočinku.“

Dá se říct, že měl Sváťa dobrý odhad. Spletl se jen v jedné věci. Pan Mojerana je navštívil už ten den večer.

*****

Odchyt norousů

Zachariáš jim na odpoledne připravil slavnostní dort a přišel jim poblahopřát k úspěšnému zakončení školního roku. K němu se připojil i Vron a těsně před večeří se objevil také pan Mojerana.

„Původně jsem vás nechtěl v těchto dnech rušit,“ řekl, když se s nimi přivítal, „ale v rezervaci mají problém. Populace norousů, která žije výhradně pod zemí, začíná být na vyhynutí. Z neznámých důvodů se poslední dobou začali norousové pohybovat po povrchu. Jenže nejsou dost rychlí, ani na světle moc dobře nevidí, takže je hojně požírají dravci. Máme obavu, že o norouse úplně přijdeme. Druidové rozhodli, že je třeba tyto tvory pochytat a umístit v útulku, aby se zjistilo, jestli je nepostihla nějaká epidemie.“

„No jo, Sidi už je ve svém stavu asi moc honit nemůže,“ zasmála se Hanka, když si představila, jak léčitelka s bříškem pobíhá po lese.

„Přesně tak. Strážci se rozhodli uspořádat pozítří velký zátah na norouse a pochytat jich co nejvíce. Takže přivítají každou pomocnou ruku navíc. Ze základny rovněž dorazí několik pomocníků. Tak jsem se přišel zeptat i vás, jestli byste náhodou neměli čas a zájem.“

„To zní docela dobře,“ otočil se Rafan na Hanku, „co ty na to?“

„Já jsem pro. Neznám lepší program, než chytat norouse. Doufám, že nekoušou.“

„Pokud jsem dobře informován, tak ne. Prý jenom hlasitě piští a trochu připomínají krtky.“

„Jak je budeme chytat?“

„To víš, je to v rezervaci, takže ručně do sítě bez použití magie.“

Sváťa se otočil na Vrona: „Táta u toho taky bude?“

„Samozřejmě,“ přikývl kouzelný džin, „pomalu přebírá za Sidi její práci. Až bude mít léčitelka mimino, bude muset nějakou chvíli zastat všechno sám. Myslím ale, že se mu ta práce v útulku docela zamlouvá.“

„Jak se tam máme dopravit?“ zeptal se Rafan.

„Zítra večer tam beru Toma a Sama. Budu rád, když se k nám připojíte,“ nabídl pan Mojerana.

„Prima, budeme se těšit,“ usmál se Rafan, „taky doufám, že zase vy na oplátku přijmete naše pozvání na slavnostní představení školy, které budeme letos připravovat vlastními silami.“

„Pokud mi do toho nepřijde nějaký problém, velice rád,“ usmál se Mojerana.

„To jsem tedy zvědav, co předvedete,“ zašklebil se Zachariáš.

„To zatím nevíme ani my, ale určitě to bude stát za účast.“

„To si piš, že tam tentokrát nebudu chybět,“ zamrkal trpaslík spiklenecky a popotáhl z fajfky.

Druhý den si Hanka s Rafanem vyrazili, aby provětrali svá supervolonová prkna a užili si trochu pohybu a zábavy, než je přijde vyzvednout pan Mojerana s vnuky.

Jakmile večer dorazili do útulku, přišla je přivítat Sidi, která vypadala, že už bude mít mimino každou chvíli, a Silasienta, čekající tu na ně s Plamínkem. Hanka radostně objala svého malého dračího chráněnce. Až odjedou na ostrovy, možná už ho nikdy neuvidí. To pomyšlení bolelo, ale snažila se nedat svůj smutek najevo, aby nenarušila poslední vzácné chvilky, které mohou strávit společně. A dnešní večer mezi ty vzácné chvilky rozhodně patřil.

Ani Rafanův tulík si nenechal ujít setkání s dráčkem. Možná i on si uvědomoval, jak se krátí čas pobytu malých draků ve zdejší končině. Hanku při pohledu na to, jak spolu dovádějí, napadlo, jak asi vyrostli Plavíkovi potomci. Moc ráda by je viděla, ale teď, když věděla, že Demit je jeden z Bdělých, uvědomovala si, že to asi nebude tak snadné ho navštívit.

„Bude se mi po Plamínkovi stýskat,“ řekla tiše Silasientě, „škoda, že žijete tak daleko.“

„I on bude smutný,“ přikývla dračice, „ale u nás si najde kamarády a bude žít tam, kde se narodili jeho předkové, a tak to má být. Osud, který vás dva svedl dohromady, vám daroval mimořádnou příležitost navázat přátelství, jaké by v běžných podmínkách nemělo šanci vzniknout. Ber to jako obohacení svého a Plamínkova života. Tohle je něco, co se nedá ani naplánovat ani koupit. Za každou lásku se dřív nebo později platí smutkem, jinak to ani nejde.“

„Já vím,“ usmála se na Silasientu dívka, „jsem vděčná za každou chvíli, kterou jsem s Plamínkem prožila.“

„Takže se asi nebudeš zlobit, když u vás zase bude chtít přespat…“

„Vlastně jsem s tím počítala,“ zasmála se Hanka.

Druhý den začalo ráno jako obvykle, když se ve stejné místnosti nalézali dohromady Plavík a Plamínek. Jen co otevřeli oči, začali se honit bez ohledu na to, že dupou po hlavách spících dětí. Ačkoliv na to byli Hanka i Rafan psychicky připraveni, stejně se neubránili rozhořčenému protestu proti takovému brutálnímu probuzení. Za chvíli do jejich pokoje vtrhl i Sváťa, který si doma asi taky moc nepřispal. Venku byl krásný slunečný den, skoro jako na objednávku.

Po snídani se Sidi a Dundar chopili organizování celé akce. Každému ukázali na mapě místo, kde bude působit. Další dva lidé budou obcházet stanoviště a přenášet odchycené norousy ke shromaždišti, kde se jich ujme Silasienta a odkud je malá dračice může bez problémů přemisťovat do útulku. Poté, co vyjasnili podrobnosti akce a vyfasovali s sebou svačinu, otevřel Vron bránu ke shromaždišti, což bylo poslední místo, kde se ještě dala použít magie brány bez rizika, že ji ovlivní anomálie Magického lesa. Dál už bylo potřeba dojít pěšky.

Po chvíli dorazili Sváťa, Rafan, Hanka a Plamínek na místo, které jim vytyčila Sidi. Stromy tu rostly řídce, ale nízký porost a skalnaté okolí nahrávalo norousům. Rozhodli se použít Sváťu a Plamínka jako nadháněče, zatímco Rafan s Hankou číhali v úkrytu na vyplašené norouse. Hned při prvním pokusu ulovili tři, což považovali za slibný začátek.

Při druhém zátahu ale Hanka strnula a pod nohama jí vzápětí proklouzli hned dva norousové.

„Sakra, ženská, kam koukáš,“ rozčilil se na ni Rafan, který zatím strkal do klece čtvrtý úlovek.

V Hančině mysli se v té chvíli mísil strach se zmatkem. Vycházelo to od Plama. Aby se mohla lépe soustředit, zavřela oči.

„Co se děje?“ zeptala se ho opatrně.

„Už zase utekl, já z něj asi brzo přijdu o rozum.“

„Hurikán?“

„Kdyby aspoň nechal vzkaz, jenže on považuje za mimořádně humorné, když zdrhne k potoku a nikomu nic neřekne. Navíc se vždycky snaží schovat a ohromně se baví tím, že ho musím hledat. To, že se o něj bojíme, prostě nehodlá respektovat.“

„Určitě ho zase brzo najdeš, nedělej si starosti.“

„Však už jsem na cestě za ním, tak mi drž palce. Kdyby o tomhle věděla Jitřenka, zaručeně se zblázní.“

Hanka otevřela oči a setkala se s pohledem svých kamarádů, kteří stáli kolem ní.

„Nehodláš, doufám, celé dopoledne prokecat s Plamem,“ přimhouřil oči Rafan.

„Má zase problémy s Hurikánem,“ začala vysvětlovat.

„To není nic nového,“ ušklíbl se Rafan, „teď by ale bylo lepší věnovat se norousům. Kdybys dávala pozor, nemuseli nám ti dva utéct. Možná je něco sežere a ty je budeš mít na svědomí.“

„Hele, Rafe, přestaň mi vyčítat ty dvě minuty a dejme se zase do práce.“

„Dobře, ale tentokrát radši dělej nadháněče, ano?“

Hanka se na něj zašklebila, ale poslechla ho a obloukem vyrazila s Plamínkem do lesa. Tam se otočili a s rámusem se zvolna blížili k číhajícím kamarádům. Když byli v nejlepším, opět v její mysli vybuchl gejzír strachu. Díky záplavě emocí se skoro ocitla v mysli svého dračího přítele.

„Stůj, nechoď tam, slyšíš mě?! Hurikáne! Stůj!!!“ slyšela ho, jak se všemi prostředky snaží zarazit svého svěřence. Hanka jemně vstoupila do Plamova komunikačního krystalu, aby i viděla, o co tam jde. Zahlédla očima svého dračího přítele, jak Hurikán uhání podél potoka k místu, kde sedí malý zelený drak. Plam letěl za ním, jak nejrychleji dokázal.

„Stůj, může to být past, stůj proboha! Copak mě aspoň jednou nemůžeš poslechnout?!“ ječel Plam na Hurikána, ale ten pokračoval v cestě jakoby neslyšel.

Plam už ho měl skoro před sebou, když jeho zlobivý chráněnec přistál a přistoupil těsně k malému zelenému drakovi. V příštím okamžiku se zachvěl vzduch a Hurikán zmizel.

„Hurikáne!“ zařval zoufale Plam a skluzem se dostal na stejné místo. V té chvíli se Hance zamžila mysl a kontakt s jejím dračím přítelem zmizel. Zapátrala po jeho krystalu, ale cítila jen neznámé divoké jiskření. Mráz jí přejel po zádech. Přece ho tak rychle nemohli zabít. Přece by věděla, kdyby zemřel…

Ucítila, jak ji někdo vzal za ramena a zatřepal s ní. Otevřela oči a uviděla Sváťu.

„Tedy mezi námi, Raf má pravdu, dneska je s tebou těžká spolupráce,“ řekl kamarád zpola vyčítavě, zpola tázavě a čekal, co se od ní dozví.

„Stalo se asi něco zlého. Hurikán zmizel v podezřelé bráně a Plam možná také. Pokud ho nezabili…“

„Cože?“

„Viděla jsem to Plamovýma očima… ale teď je najednou pryč. Nemohu navázat kontakt,“ podívala se na kamaráda zoufale. To už k nim přistoupil i Rafan a zamračil se.

„Uklidni se a zkus ještě jednou navázat spojení,“ nařídil jí.

Dívka ho poslechla, ale poté, co opět neuspěla, měla už v očích slzy.

„Zkus kontaktovat jeho matku,“ nařídil.

„Nebyl by Vron lepší?“ namítla Hanka.

„Nebyl. Už jim neslouží. Takže mě poslechni a pokus se kontaktovat Karmaneudunu.“

S velkou obavou a trémou si vybavila podobu Plamovy matky a nařídila svým smyslům, aby ji zformovaly do krystalu.

Okamžik, kdy dračice zareagovala, byl jako rána kladivem.

„Zavolej později, teď nemám čas,“ odbyla ji Plamova matka.

„Ne!“ skoro vykřikla Hanka.

„Tak co je?“ zavrčela značně nevrle.

„U potoka, kam Hurikán utekl, se něco stalo. Prošel branou, aspoň myslím, že to byla brána, a Plam se pravděpodobně vrhl za ním. Něco se muselo stát, nedokážu ho kontaktovat, bojím se o něj. Taky tam u potoka byl malý zelený drak, asi to byla past.“

Hanka vycítila, jak pozornost dračice při každém jejím slovu vzrůstá.

„Dokážeš mi zprostředkovat obraz místa, které jsi viděla?“ zeptala se skoro už vlídně.

Pokusila se vybavit si podrobnosti, které před chvílí zahlédla.

„Ano, vím, kde to je. Až něco zjistím, ozvu se ti,“ řekla Karmaneuduna a přerušila spojení.

„Tak co?“ zeptal se Rafan, když se vytratil její soustředěný výraz.

Uvědomila si, že na ni vedle kluků hledí tázavě i Plamínek a tulík.

„Nevím,“ pokrčila neradostně rameny, „řekla jsem jí, co se stalo. Slíbila, že se ozve.“

„Teď na to nemysli,“ vzal ji ochranitelsky kolem ramen Rafan, „máme práci. Než pochytáme norouse, tak se to třeba vyřeší.“

Dívka přikývla a pustila se s kluky zase do odchytu zmatených tvorečků. Norousové tu opravdu pobíhali po povrchu a nejevili snahu se schovat do svých nor, což bylo jinak u nich obvyklé. Dokonce při odchytu ani moc nepískali. Zdálo se, že jsou nejen dezorientovaní, ale mnohdy i vyčerpaní. Pak dorazil strážce, který převzal plnou klec a nechal tu jinou prázdnou. Děti usoudily, že si zaslouží svačinu. Hanka si ale vzala jen jablko a svůj chleba podstrčila věčně hladovému Sváťovi. Dračice se stále neozývala.

Po svačině se přesunuli kousek dál až skoro ke skalám. Zdálo se, že to byl dobrý nápad. Lov byl tak úspěšný, až měli strach, jestli jim bude stačit velikost klece. Pak kluci narazili na něco zajímavého. Mezi skalami vedla pěšina, která se u skály změnila v nenápadné pohodlné schodiště.

„To je divné,“ mnul si bradu Rafan, „přece kdyby tu měli nějaké útočiště strážci, tak by nás na to snad upozornili.“

„Třeba jsme konečně našli brloh kouzelníka,“ zasvítily oči Sváťovi.

„Myslíš?“ prohlížel si schodiště zamyšleně a zvědavě Rafan.

„A co se jít aspoň kousek podívat?“ navrhla Hanka.

Zvolna stoupali vzhůru a ostražitě se rozhlíželi. Pokusila se o magické vidění. Okolní les světélkoval magickými záblesky mnohem víc než schodiště. Vystoupali až k odpočívadlu. Tady cesta končila a dál už nevedla. Byl tu jen větší rovný čtvercový prostor, obklopený skalami. Žádné dveře, ani žádná skulina. Naprosto nechápali, kudy se vydat dál. Začali hledat ve skále tajný vchod, ale ať pátrali, jak pátrali, nikde nic. Plamínek s tulíkem už se začali nudit a rozhodli se raději honit po schodišti. Kluci ale podrobně zkoumali skalní stěnu a odmítali se vzdát. Přece tu to schodiště nemohlo být jen tak pro nic za nic.

Najednou pod Sváťovou dlaní povolil jeden z kamenů, na který zatlačil. V příštím okamžiku ucítili vlnění brány a nestihli proti tomu udělat ani to nejmenší. Byli přeneseni pryč ze skalní plošiny. Poblíž zůstal jen Plamínek s Plavíkem, kteří nestáli na plošině s nimi, ale o něco níž na schodišti. Tulík vyděšeně vypískl a vrhl se na odpočívadlo. Z toho už ale zase bylo jen nehybné zaprášené místo uprostřed skal. Nešťastně zanaříkal. Plamínek přistoupil k němu a vzal ho do tlapek. Pak se přemístil přímo do útulku. Nikdo mu neřekl, že by mohl mít potíže s anomáliemi Magického lesa, takže se nebál. Naštěstí žádné potíže neměl.

Když je uviděla Silasienta, vyděsila se. Hned se s nimi přemístila k Sidi. Ta zvedla hlavu od práce a zpozorněl i Dundar, který jí s prohlídkou příchozích norousů pomáhal. Tulík vyběhl Sidi na rameno a začal švitořit. To, co bylo jindy nesrozumitelné, najednou lékařka vnímala naprosto přesně. Plavík k ní vysílal obrazy toho, co zažili. Začala Dundarovi překládat vše, co jí tulík vylíčil. Léčitel strčil norouse, kterého držel, zpět do klece a postavil se.

„Vrone?“ rozhlédl se kolem sebe.

„Tady jsem,“ objevil se kouzelný džin za jeho zády.

„Buď tak hodný a podívej se po Sváťovi,“ řekl Dundar nevzrušeně, aby zamaskoval rozčilení.

„Jak si přeješ, Dundare,“ přikývl Vron, poodstoupil a zamyslel se. Chvíli se nehýbal. Pak se překvapeně podíval po léčiteli.

„Je mimo dosah.“

„Co to znamená?“ zamračil se Dundar.

„Je mrtvý, v bezvědomí, nebo magicky zastíněný.“

„Sakra! Asi budeme potřebovat pomoc,“ podíval se po Sidi.

„Zařídím to,“ přikývla rozčileně a pospíchala k budově tak rychle, jak jen jí bříško dovolovalo.

Sáhla do svých věcí po komunikační krabičce, kterou jí věnoval Nik.

„Niku, bráško, s-o-s, potřebuju pomoc,“ zuřivě ťukala do tlačítka.

V krabičce zachrastilo a ozval se pobavený hlas: „Copak? Už se mrně hlásí na svět?“

Sidi ho nejdřív poslala ke všem čertům a hned nato vylíčila, co se děje.

„Do háje! Já ale teď nemůžu. Pošlu ti někoho volného. Pár lidí před chvílí muselo k černým drakům, taky tam měli nějakou mimořádnou událost. Vydrž. Hned tam někdo bude.“

Léčitelka vzdychla a vyšla ven. Tam už na ni čekal znepokojený Dundar.

„Vydržte,“ řekla mu, „ochránci nám někoho pošlou.“

Chvíli bezradně přešlapovali před budovou.

„Musíme pokračovat v práci,“ rozhodla nakonec Sidi, „postáváním a přemýšlením jim nepomůžeme. Musíme umístit všechny norouse, které pochytáme.“

„Ale můj syn…“

„Můžete jít, já to tu zvládnu i sama,“ nabídla mu Sidi.

Vtom se dostavila ochránkyně s holubicí na rameni. Sidi jí podala rozrušeného tulíka a zavolala Plamínka.

„Dráček vám ukáže místo, kde se děti ztratily,“ řekla léčitelka, „asi za hodinu skončí naše akce v rezervaci a budou vám k dispozici i strážci, pokud byste je potřebovala.“

„Doufám, že si s tím problémem poradím i bez nich,“ odpověděla sebevědomě žena.

„Přesto bych uvítal, kdybyste přijala doprovod mého přítele Vrona,“ vstoupil do rozhovoru i Dundar.

„Pokud mě poslechne, když něco nařídím, jsem pro.“

Dundar se obrátil na svého služebníka: „Poslouchej ochránkyni a najdi mého syna co nejrychleji.“

„Jak si přeješ, Dundare. Vezmu ochránkyni do rezervace a dráček nám ukáže místo, odkud začneme hledat.“

„Najděte je v pořádku, prosím,“ řekla jim tiše léčitelka místo modlitby na cestu.

*****

Hanka i oba kamarádi zaznamenali ukončení přenosu. Stáli skoro ve tmě. Dívku zaplavil pocit, o kterém si myslela, že už ho nikdy neucítí. Byla bez magie. Téměř automaticky zkontrolovala ruku, jestli tam nemá náramek. Neměla. Ohlédla se po svých kamarádech.

„My jsme v kleci,“ řekl překvapeně Rafan, když ve tmě rozeznal mříže kolem nich i nad hlavou. V rohu klece se něco pohnulo.

„To je přece černý drak, mládě draka,“ zašeptal Sváťa.

„Třeba je to ten, co ho unesli,“ vzrušeně dodala Hanka.

„Kdo jsi, co tu děláš?“ zeptala se drakonsky, ale tvor v rohu klece ani nezvedl hlavu.

„Co to sakra je,“ začal se ošívat Sváťa, „někdo mě vycucl. Jsem bez magie.“

„Tak takové to tedy je,“ okomentoval Rafan své pocity s mírným údivem, „A ta brána je taky zatraceně divná, když vede ze skal přímo do klece.“

„Zdá se, že tu nikdo není,“ začal se rozhlížet Sváťa, „jen my a ten drak.“

„Dveře klece jsou zamčené,“ zacloumala Hanka mříží u vstupního otvoru.

„Divil bych se, kdyby nebyly,“ zabručel Rafan.

„Co budeme dělat?“

„No, to je dobrá otázka. Chtělo by to najít odpověď.“

Jak se Hanka dotkla rukama mříží, cítila známý svědivý pocit. Klec jim odčerpávala magii.

„Dokud se nedostaneme z klece, tak jsme bez kouzel,“ konstatovala.

Rafan se pustil do zkoumání klece a jejích dveří. Sváťa se zatím snažil přiblížit k mláděti draka, ale zuřivé zasyčení ho od toho odradilo.

„Zdá se, že není zrovna přátelsky naladěn. Asi mu vadí, že má v kleci návštěvu,“ odtáhla Hanka svého kamaráda kousek dál od dráčete.

„Co to děláš?“ otočila hlavu k Rafanovi, když se od dvířek ozvaly skřípavé zvuky.

„Je tady pojistka. Když ji dokážu odšroubovat, možná se podaří vysadit dveře.“

„Tak si pospěš, než se tu někdo objeví.“

„Neruš! Dělám, jak nejrychleji umím.“

Po chvíli zaslechli cinknutí kovu. Rafan se postavil a zabral za mříže.

„Chceš pomoct?“

„Ne,“ zabral znovu a podzemím se ozval hrozivý třesk. Vypáčil dveře i na druhé straně a odhodil je stranou.

„Tak pojďte,“ kývl na kamarády a vylezl z klece jako první. Opatrně ho následovali a napjatě naslouchali, jestli ten rachot nevyburcoval někoho v okolí. Zatím se nikde nic nehýbalo. V další místnosti uviděli klec podobnou té, ve které se ocitli. Tahle byla prázdná. Hanka se dotkla stěny jeskyně, která lehce světélkovala. Byla vlhká a světélkující vrstva se dala lehce setřít i prstem. Za nimi se ozval škrábavý zvuk. Dráče se také vydalo z klece ven. Raději uhnuli a nechali ho projít. Zdálo se, že míří nějakým známým směrem. Vzbudilo to jejich zvědavost, a tak ho z bezpečné vzdálenosti ho sledovali. Černý dráček proběhl chodbou aniž si všímal odboček, až dorazil k výklenku se smetáky. K překvapení dětí se vrhl mezi smetáky a zmizel.

„To je zamaskovaná brána,“ řekl Sváťa a tázavě pohlédl na Hanku a Rafana.

„Tak co? Jdeme za ním?“ nejistě se zeptala Hanka.

„Jdeme,“ rozhodl Rafan a vnořil se rovněž mezi smetáky. Za branou pokračovala chodba a v nejbližších otevřených dveřích zahlédli něco jako osvětlenou tělocvičnu. Tam sedělo uprostřed mládě černých draků a čekalo. Na zdech místnosti byla celá sbírka zbraní. Vedle nožů se tu nacházely dlouhé dýky, meče, kopí, biče, nejrůznější druhy palic a o kousek dál dokonce i luky a kuše.

„Páni, to je malá zbrojnice,“ vydechl užasle Sváťa.

„Na co tu asi to dráče čeká?“ nejistě se rozhlížela Hanka.

„Skoro bych tipnul, že na výcvik,“ drbal se ve vlasech Rafan, „radil bych vám si vybrat nějakou zbraň, kdo ví, s kým nebo s čím se tu můžeme potkat.“

Hanka sáhla po kuši a kluci si vybrali dýku. Pak nechali dráčka, ať si čeká, a vydali se prozkoumat další úsek chodby. Podzemí bylo rozlehlejší než si mysleli. Narazili na několik zamčených dveří a po chvíli je chodba dovedla do obrovského sálu. Byl tak veliký, že by se sem najednou pohodlně vešlo nejmíň dvacet draků. Ani tady nikdo nebyl. Zůstali stát hned u vchodu, protože to, co viděli, je ohromilo. Ze sálu vedlo pět obrovských bran a každá světélkovala jiným barevným odstínem. Na první pohled to vypadalo impozantně, ale brány v dětech nevzbuzovaly přílišnou důvěru. Kromě bran odtud vedly i další tři chodby.

Hanka ucítila, že se jí obnovují magické síly. Pokusila se znovu o spojení s Plamem, ale nic se nezměnilo, byl mimo její dosah. Zkusila kontakt s Vronem a málem ji jako vlna zaplavila radostná odezva.

„Stojíme na skále, odkud jste zmizeli, a hledáme mechanismus spouštějící transportní plošinu.“

„Je to nalevo asi ve výši kolen,“ napověděla Hanka, „ale pozor, přesune vás to do klece, která vysává magii. Sice už nemá dveře, ale funguje zřejmě dál.“

„Žádný problém pro nás,“ odpověděl Vron a na chvíli se Hance ztratil.

Vtom ji známé zachvění vzduchu přinutilo upustit kuši, aby v náruči zachytila Plamínka. To je neuvěřitelné, jak mě bleskově dokáže vystopovat, pomyslela si a zarazila kluky, aby mu z leknutí, které jim svým nečekaným příchodem způsobil, neublížili. V jeho tlapkách se ukrýval i Plavík. Ten okamžitě vystartoval k Rafanovi a bouřlivě se s ním vítal.

„To je tedy dvojka rarachů,“ prohrábl si nervózně vlasy Sváťa, „málem jsem díky nim umřel na infarkt už v raných školních letech.“

„Kudy dál?“ ozval se Hance v hlavě Vron.

„Klec vám neublížila?“ zeptala se.

„Poněkud se při kontaktu se mnou roztekla. Už nikoho o magii nepřipraví,“ zněla sebevědomá odpověď kouzelného džina.

„Projdi další místností do chodby a brána schovaná ve výklenku na smetáky vede přímo sem. Stojíme v chodbě za tělocvičnou.“

„Jasně. Nikam nechoďte, hned jsme u vás.“

Hanka se otočila na Sváťu: „Za okamžik dorazí Vron, to jsem zvědavá, co řekne, až uvidí tenhle podivný sál.“

Pak postavila Plamínka na zem a pro jistotu si zase vzala do ruky kuši. To, že je Vron našel, ji sice uklidňovalo, ale přece jen člověk nikdy neví, co je tu může v příštích minutách potkat. Z chodby za nimi se ozval hlas, který upozorňoval na černého draka v tělocvičně.

„No sláva, teď už naše situace vypadá o něco lépe,“ oddechl si i Rafan. „Vron snad bude vědět, kudy odsud ven.“

To už k nim přicházel kouzelný džin ve společnosti ochránkyně. Konec její hole zářil ve zdejším šeru jako sluníčko.

„Odveďte děti do bezpečí,“ nařídila ochránkyně, „já se zatím pokusím dát trochu do pořádku to malé dráče…“

Dál už to nedopověděla, protože v obřím sále se za jejich zády přehnalo něco jako divoké prašné tornádo. Temný vichr je přinutil, aby se přitiskli ke stěně chodby. Dokonce i světlo hole moci v té chvíli téměř pohaslo.

*****

Toho dne se Demitovi příliš do práce nechtělo. Malí tulíci teď byli neuvěřitelně roztomilí a jejich dovádění působilo starému muži potěšení. Věděl, že by se na něj nikdo nemračil, kdyby dorazil pozdě, ale když je někdo zvyklý chodit celý život všude včas, na stará kolena se už asi nezmění. S povzdechem vylovil jednoho drobečka z kapsy, kde zvědavý malý tulík hledal něco na zub, a vrátil ho do košíku k matce. Vstal, protáhl si záda a vydal se do sálu, kde jeho spolupracovníci dohlíželi na to, aby se nikde neobjevily nebezpečné výkyvy magie.

Sotva vkročil dovnitř, přitáhlo jeho pozornost dohadování dvou pozorovatelů.

„… byla to jen brána.“

„Já nevím, pořád si myslím, že jde o přemístění bez souhlasu. Podívej se na ty zamlžené a zubaté okraje.“

„Mně se zdají úplně normální. Nikde ani stopa po nějaké obraně nebo vzdoru.“

„No, snad máš pravdu… Nejsem tu ještě tak dlouho, ty máš větší zkušenosti.“

„Moment,“ vložil se do diskuse Demit, „Nik tu sice není dlouho, ale myslím, že má pravdu. Tohle nebyl dobrovolný přesun. Možná bychom se na to měli podívat blíž.“

Demitova ramene se dotkl vedlejší pozorovatel: „Pane máme tu mimořádku. Draci hlásí únos dvou mladých černých draků.“

„Kde to je?“ otočil se k němu Demit.

„Tady. V hraničním pásmu u potoka,“ odpověděl oslovený a nad jeho magickým okem se zvědavě naklonilo několik hlav.

„Koho tam mám poslat, pane?“

„Podejte mi hůl, jdu sám.“

„Dovolte mi odporovat, pane. Vezněte si alespoň dva průvodce. Pokud je to sám dračí únosce…“

Demit se zamračil: „Dobrá. Neztrácejme čas. Pohromak a Ferinová se mnou!“

Všechno proběhlo tak rychle, že během několika minut prošli portálem a objevili poblíž rozrušených draků, kteří propátrávali zdejší okolí. Karmaneuduna vyšla vstříc Demitovi a zavedla příchozí k ohořelé mrtvole muže.

„Unesli dva naše mladé draky. Tenhle muž po akci nestihl utéci. Zřejmě se snažil dostat odtud pryč návnadu a přenosové zařízení, ale moji druzi ho dopadli a bohužel to nepřežil. Takže nám ani nemůže poskytnout informace, které bychom potřebovali.“

„A to přenosové zařízení?“ zeptala se Ferinová.

„Taky nic. Po smrti toho muže se rozpadlo na prach. Sice jsme to zkusili obnovit, ale nepodařilo se nám to. Teď se snažíme zachytit stopu.“

„A to je všechno, co tu po něm zbylo?“ vložil se do toho Pohromak.

„Vlastně ještě něco,“ přikývla Karmaneuduna, „zůstalo tu jedno mládě zelených draků, které únosce před časem ukradl.“

„To je výborné. Ukážete nám ho?“

„Museli jsme ho uspat,“ zamručela dračice, „kouzelník poštval to nebohé mrně proti nám. Zdá se, že mu vymazal paměť a jediná výchova, kterou u něj to mládě dostalo, byly útočné techniky proti označenému protivníkovi. Jsme z toho všichni velice znechuceni a rozhořčeni.“

Najednou všichni černí draci zvedli hlavy. Z brány se mezi nimi vynořil zelený drak. Rozhlédl se a kývl na pozdrav všem přítomným.

Jeden z černých draků přistoupil až k němu a výhružně zasyčel: „Tebe jsme nezvali!“

„Zaslechl jsem něco o únosu. I my máme nevyřízené účty s tím, kdo tohle svinstvo provádí. Dovolte mi zúčastnit se pátrání.“

Karmaneuduna přistoupila k němu a po vteřině váhání přikývla: „Dovoluji ti to. Nejdřív se ale běž podívat támhle. Před chvilkou jsme tu našli jedno z vašich mláďat. Bohužel máme obavu, že kouzelník nenávratně poškodil jeho osobnost.“

Zelený drak hbitě vyrazil naznačeným směrem. Demit se svými průvodci začal pomalu procházet místo, kde se odehrál únos, a pátrat svými magicky vylepšenými smysly po stopách. S trochou neochotného obdivu musel kouzelníkovi přiznat, že je skutečně schopný, když ani lidé ani draci nemohou zachytit jakoukoliv známku jeho přítomnosti.

Všichni byli tak zaujati hledáním, že nikdo nezaznamenal fakt, že jsou pozorováni. Černý drak s jedním okem se skrýval za skalou, dost daleko, aby ho nikdo ani neucítil ani nezahlédl. Se zájmem a mírným pobavením čekal na správnou chvíli, aby uskutečnil svůj plán. Příchod zeleného draka ho vyloženě potěšil. Nyní se zdálo, že jeho úkol bude ještě jednodušší a bezpečnější. Zpočátku měl k tomuto postupu výhrady, ale teď ho to bavilo. Hodlal vodit v tomto představení nejmocnější tvory na nitkách svých schopností jako loutky a to ho příjemně vzrušovalo. Je čas, pomyslel si, a vyslal nepatrné stopovací kouzlo, aby uvedl věci do pohybu. Nepozorovaně se stáhl ještě dál od skupiny pátrajících, aby se mohl transportovat.

„Mám stopu,“ slyšel ještě zařvání zeleného draka. Zuřivý dráp se sám pro sebe usmál a přenesl se na jedno známé místo v podzemí.

*****

Kouzelníkův labyrint

Ucítil dusivé sevření kouzelníkova uvítání. Nepokoušel se bránit, protože to byla obvyklá procedura. Když ho Šítár poznal, uvolnil magickou smyčku, ale mračil se jako bouřkový mrak.

„Co tu hledáš, Drápe? Ještě mi přivedeš na stopu štěnice.“

„To ani nemusím, tvoji protivníci našli stopu sami. Přišel jsem tě varovat, že se tu objeví každou chvíli. Měl bys odtud zmizet co nejdřív. Jsou dost zuřiví. To víš, že zabili Lia?“

„Byl to pomalej hlupák,“ zavrčel kouzelník a drak viděl, jak usilovně přemýšlí, jakým způsobem celou situaci vyřešit.

„Doufám, že budeš rychlejší,“ popíchl ho trochu zlomyslně drak, „taky mají to tvé zelené dráče. Zdá se, že přežilo.“

„Sakra,“ zaklel Šítár, „no, co se dá dělat. Pomůžeš mi?“

„Co potřebuješ?“

„Odveď a schovej doktora, já se tu zatím postarám o deratizaci.“

„Tak jo. Schovám ho. Kdyby bylo nejhůř, počkám na tebe v západní chodbě Obrovy jeskyně a pomůžu ti nenápadně ven.“

„Tam tudy se ven dostat nedá,“ ušklíbl se Šítár.

„Ale dá. Já to umím. A garantuji ti, že stopovat někoho ohnivou branou je v podstatě nemožné.“

„Tvé služby tohoto typu nebudu potřebovat. Tohle je moje území, zvládnu to.“

„Jak myslíš. Ale já tě tam stejně budu čekat. Pro jistotu. Mistr by se zlobil, kdybych nedohlédl na tvou bezpečnost.“

„To je od něj milé. Pojď se mnou,“ řekl kouzelník Drápovi a vedl ho k laboratoři, kde dva muži kontrolovali bezvládně ležící černé draky.

„Jsou v pořádku?“ zeptal se Šítár.

„Samozřejmě. Dostali první dávku našeho preparátu. Tihle jsou ale větší než ti minulí, takže bych doporučil, aby druhou dávku dostali nejpozději večer. Jinak neručím za dlouhodobý účinek působení,“ řekl doktor a kouzelník spokojeně přikývl.

Drak za jeho zády se naklonil a nakoukl do místnosti: „No jo, přesně jak jsem říkal… Zuřivý plamen a ten menší, to je Hurikán. Ti dva ňoumové si o něco podobného koledovali už dlouho.“

„Cože?!“ zbystřil náhle pozornost druhý černě oblečený muž. „Tohle že je Hurikán? Na tom jsme přece loni testovali tu první várku preparátu…“

„Opravdu?“ podíval se doktor pozorněji na menšího z obou draků. „Tak to bych mu měl zvýšit příští dávku. Co kdyby od té doby mělo jeho tělo zvýšenou imunitu proti naší látce?“

„Hromasi,“ oslovil kouzelník muže v černém, „co nejrychleji oba draky přesuň do klece ve třetím podlaží. Tady to musíme vyklidit, nezvaní hosté prý nám sem dorazí co nevidět. Nerad bych o tyhle dva exempláře přišel.“

„Ale oba je najednou nepoberu,“ namítl muž.

„No tak je vezmi po jednom, ale pospěš si, sakra.“

„Jasně, šéfe.“

„A ty, doktore, zatím půjdeš s naším přítelem drakem a schováš se, než se to tu přežene,“ nařídil Šítár.

„Dobrá. Jen se převléknu…“

„Ne. Nesmíme už ztratit ani minutu,“ řekl Dráp, protáhl se do laboratoře a uchopil překvapeného muže. Měl nejvyšší čas, aby doktora odnesl do bezpečí, a stihl se pak ještě vrátit do Obrovy jeskyně pro Šítára. Kouzelník ještě netuší, jak moc se mu může hodit pomoc jednookého draka, zasmál se v duchu Dráp při pomyšlení na to, jaké nesnáze kouzelníka čekají.

Koutkem oka naposledy mrkl po nehybné postavě svého malého dračího bratra. Opovrhoval jím pro jeho neschopnost, kterou i tentokrát potvrdil, když se nechal takto trestuhodně snadno polapit. Na jednu stranu mu to přál, na druhou stranu ale pociťoval nespokojenost, že někdo z jeho krve by měl být tak nedůstojně využíván k pochybným pokusům. Sevřel pevněji doktorovo tělo a rozběhl se chodbou k bráně.

Na druhém konci skalního úkrytu se téměř ve stejném okamžiku zachvěl prostor dusotem dračích nohou. Černí draci následovali zeleného, který neomylně zamířil přímo do kouzelníkova podzemí. Řítili se do místa, kde už na ně čekalo Šítárovo obranné kouzlo. Ovšem na čtyři draky a jejich tři lidské společníky nestačilo. Znehybnilo je jen na malý okamžik. I ten ale stačil na to, aby se chodba před nimi zavalila velikými kameny.

Šítár odhadoval, že má asi tak čtvrt hodiny času, než se skupině podaří zával překonat. Už teď bylo jasné, že se přesun druhého draka do labyrintu pod rezervací bude muset uskutečnit později. Pro jistotu do mysli nehybné dračí postavy přidal navíc uspávací kouzlo a mimořádně pečlivě zamaskoval vchod do laboratoře, aby ho nikdo z příchozích nenašel.

Zakládal si na tom, jak skvěle ovládá maskovací kouzla. Neměl ale čas obdivovat svou práci příliš dlouho. Skupina likvidovala zával na jeho vkus až moc rychle. Připravil si ve spěchu malou iluzi a další dávku kouzel pro uvítání vetřelců. Obával se, že je bude muset vylákat až do speciálně vytvořeného prostoru velké síně, kde bude mít proti nim výhodu díky magickým anomáliím, které důvěrně znal pouze on. Náhle se poslední balvan ze závalu zachvěl a rozpadl na prach. Dovnitř se vřítili zaprášení draci a svým vstupem spustili další Šítárovo kouzlo. V omezeném prostoru chodby se rozpoutalo peklo v podobě vichru a blesků. Prach snížil viditelnost téměř na nulu. Příchozí ale stejně používali spíš magické vidění, než svoje oči. Šítárova postava se rozběhla chodbou. Pronásledovatelé ji zahlédli a bez ohledu na bouři hbitě vyrazili za kouzelníkem. Ten proběhl skrytou branou a čtyři draci se dvěma lidmi mu byli v patách. Jediné, čeho si nevšimli, byl fakt, že si bouři berou s sebou.

Po jejich zmizení se prostor v chodbě zklidnil a prach zvolna klesal k zemi. Šítár vystoupil ze svého úkrytu, oprašoval si rukávy a škodolibě se zasmál: „Hezky si tu bouři užijte, přátelé, za chvilku jsem u vás a bude hůř.“

„Ale, to je mi překvapení. Nohy už mi sice neslouží jako dřív, ale uši mám ještě v pořádku. A jestli mě sluch neklame, poznávám hlas Šimona Tatara… Už je to hodně dávno, co jsem tě potkal naposledy.“

Také Demit ze sebe oprašoval závěje prachu a po očku pokukoval, jak na jeho řeč zareaguje muž, který byl přesvědčen, že už jsou všichni jeho pronásledovatelé pryč.

„No né, starej Demit. Ty ještě nejsi v důchodu, dědku? Pro příště si pamatuj, že mé jméno je Šítár.“

„Doufám, že mi odpustíš, pokud si to nebudu pamatovat, Tatare. To víš, už mám svá léta a do důchodu se docela těším. Až mě tam pošlou, budu si ho užívat,“ pokrčil rameny Demit a škodolibě pozoroval protivníka, jak skřípe zuby.

„Snad si nemyslíš, že ze mě vyrazíš úctu k tvým šedinám. Pakuj se mi z cesty, než ti pomůžu do hrobu.“

„Taky mě netěší být zrovna tady. To mi tedy vysvětli, Tatare, k čemu ti vlastně tohle všechno je? Jako kouzelník přece můžeš mít cokoli, na co si vzpomeneš.“

„Tohle je na tebe moc složité, starochu, to nepochopíš. Jednou ze mě bude slavný a uznávaný muž.“

Demit se lehce opřel o skálu, za jejímž výstupkem ukrýval horní část své hole: „Máš pravdu, tohle opravdu nepochopím. Ohrožovat dračí mláďata je zvěrstvo.“

„Nesmysl, pár přerostlejch ještěrek nikomu chybět nebude! Však já je naučím tancovat podle mého.“

„Chceš si hrát na pána draků, Tatare? To je to, po čem tak toužíš? Jsi ubožák,“ vzdychl Demit a rezignovaně zavrtěl hlavou.

„Co si to dovoluješ, dědku?! A vůbec, teď mám na práci jiné věci. Přestaň otravovat!“

Šítár vyslal proti Demitovi ochromující kouzlo. Už se chtěl otočit jinam, když si s údivem všiml, že kouzlo nefungovalo.

„Přestanu rád, když ty přestaneš vyvádět nepřístojnosti,“ odpověděl tvrdě Demit.

„Dobře, když jinak nedáš…“ zavrčel kouzelník a plnou silou vrhl na staříka zkameňující zaklínadlo.

Demit přitáhl před sebe hůl a její světlo zaplálo, když kouzlo odrazil zpět na sesílatele. Vrátilo se dvojnásobnou rychlostí a průrazností. Šítár ucítil, jak mu tuhnou nohy a kolena. Stálo ho spoustu sil se ubránit. Navíc ucítil Demitovo poutací kouzlo, kterým se ho starý muž pokusil polapit. Teprve nyní si uvědomil, jak staříka těžce podcenil. Zvolna mu docházelo, že nestojí proti obyčejnému ochránci, ale proti stejně zdatnému, ne-li zdatnějšímu mágovi, než je on sám. Ještě se nestihl vzpamatovat, když ho Demit zasáhl zpomalovací magií. Šítár se rozhodl vyklidit pole. Uprostřed souboje to ale bylo možné jen jediným způsobem. Oddělil nepatrnou část svého já a nechal ji napospas Demitovi. Zbytek osobnosti přesunul až k bráně a v okamžiku konečného oddělení, se protáhl pryč z dosahu starce.

Demit se zarazil a podivil se neobvyklé protivníkově taktice. Zrušil všechna kouzla a jemně posílil kontakt se zbylým kousíčkem Šítárovy osobnosti. Opatrně ho přesunul do jednoho svého magického kamínku. Vytvaroval na něm reliéf spoutaného draka, aby si kamínek nespletl.

„Kdybych tě, Tatare, musel ještě někdy hledat,“ zamumlal si pro sebe, když strkal kámen do kapsy, „s tímhle to bude mnohem jednodušší.“

Znovu si oprášil oblečení a vydal se k bráně, ve které před chvílí zmizel Šítár.

*****

Jak se přitlačili ke zdi, aby se vyhnuli divokému náporu bouře, která vtrhla do prostoru jeskyně, protáhla se Hanka mezerou vedle drátěného držáku na pochodně. Ucítila známý tah brány a najednou zase stála někde jinde. Tady je to provrtané branami jako ementál, pomyslela si znechuceně. Člověk se opře o zeď a propadne se bůhvíkam.

Stála v malé místnosti, která nejspíš sloužila jako šatna. Pootevřela dveře a nahlédla do další neznámé chodby. Tlumený dusot ji přinutil zůstat v úkrytu. Stále zesiloval, až zahlédla škvírou ve dveřích klusajícího černého draka. Podle velikosti to bylo odrostlé mládě. To je přece Hurikán, došlo jí, když přeběhl kolem. Mohl by vědět, kde je Plam, uvědomila si a chtěla vyrazit za ním, když ji nějaký vnitřní instinkt zarazil. Za Hurikánem běžel, přesněji řečeno spíš kulhal muž v černém plášti. Ta postava byla Hance trochu povědomá, ale nemohla si zaboha vzpomenout, odkud. Když přeběhl, vydala se s odstupem za nimi. Dusot ji spolehlivě navigoval. Kéž by mě tak dovedli za Plamem, přála si v duchu. Pak zaslechla zvuky bouře. Odhadla, že se blíží k velké jeskyni, kde stále ještě zuří blesky a vichr. A opravdu. Jenže tentokrát přicházeli z jiné chodby než předtím.

Hurikán vpadl do jeskyně jako první. Muž se u východu z chodby chvíli zdržel, takže se ani Hanka nemohla přiblížit, aby viděla, co se tam vlastně děje. Pak se muž zvolna proplížil do jeskyně a dívka tiše popoběhla blíž. Teď už ten mumraj viděla na vlastní oči. Uprostřed skalní síně stáli draci, z nichž jeden byl zelený. Bylo tam i několik lidských postav a Hance chvíli trvalo, než se zorientovala v tom, co vidí. Všechny postavy se pohybovaly a na první pohled nebylo jasné, jaký sledují cíl. Vtom utichl poslední závan bouře a jen prach se dál vznášel vzduchem. Hanka cítila šimrání magie i na dálku. Raději zaktivovala osobní magický štít, ale měla z toho divný pocit. Cítila, jak se kouzlo deformuje a mění. Doufala, že se neobrátí proti ní.

„Je tady! To je on. Nenech ho utéct,“ slyšela Hanka syčivou drakonštinu z davu a kolísání magického pole zesílilo. Uprostřed jeskyně ale v té chvíli zazářilo světlo na konci hole moci a výkyvy ustaly. V záři světla se rýsovala známá Demitova tvář.

Najednou se chumel draků uvolnil a Hanka rozeznala postavu Pohromaka, jak drží za límec neznámého muže.

„Dobrá práce, kolego,“ pokýval stařec uznale na Pohromakovu adresu.

Kousek od nich stála v bojovém postoji Ferinová a hned za ní Vron.

Hanka prohlížela draky, jestli tu mezi nimi není náhodou i Plam, ale ze svého místa neviděla ani Hurikána. Popošla ještě kousek a už dohlédla i na vyústění vedlejší chodby a své kamarády. Rafan ji zahlédl, tak mu zamávala.

Náhle se od stěny blízko ní odlepila postava muže v černém, který ještě před chvílí pronásledoval Hurikána. Muž se vrhl kolem krku Pohromakovi, který držel v jedné ruce hůl moci a ve druhé svého vězně, takže se proti takovému jednání ani nemohl ohradit.

„Bratře! Ty žiješ! Hrozně jsem se o tebe bál,“ začal vykřikovat nově příchozí.

„Nech toho!“

„Našel jsem tady to podzemní doupě a uslyšel ten hrozný rachot. Byl jsi uprostřed toho všeho. Ani si neumíš představit, jaký jsem o tebe měl strach,“ vykřikoval muž a držel se Pohromaka jako klíště.

Hance se jeho jednání zdálo trochu přehnané. Přepnula na magický pohled. Muž měl opravdu podobnou auru, jako Pohromak, avšak dívce se zdálo, že nezvykle kolísá její velikost. Možná to ale způsobily zdejší anomálie. Náhle si vzpomněla, odkud toho muže zná. To on byl tenkrát na jejich zahradě a pokoušel se jim ukrást školní hodinky. Byla si tím téměř jistá.

Profesorka Ferinová k muži přistoupila a zkoušela ho uklidnit a odtrhnout od bratra. Toho využil Pohromakův vězeň, vytrhl se ze sevření a zamířil směrem do chodby nalevo od Hanky. Draci se mu vrhli do cesty a tím nechtěně zabránili Demitovi použít hůl moci. Uprchlík se ale nějak mezi nimi protáhl a prchal kolem Hanky. Skoro automaticky mu nastražila do cesty klouzavé kouzlo. To se znásobilo a udělalo klouzačku po celé jeskyni. Zpátky už se to vzít nedalo. Hanka by se nejraději neviděla. Drakům se nohy rozjely na všechny strany a rozplácli se na jednu velkou hromadu. Když dívka zahlédla pohled Karmaneuduny, která právě seděla na hlavě zelenému drakovi, bylo jí hned jasné, že za tohle pochvalu nedostane.

Uklouzl i prchající a jel chodbou po zadku směrem k rudě osvětlenému prostoru. Cestou narazil do skály a vzápětí se ozvalo dračí zasyčení a kletba. Hurikán, který se tu až doteď ukrýval, uhnul stranou. Hanka se rozběhla k němu. Kouzelník se po čtyřech hrabal dál. V chodbě se zdvihla další temná hmota, tentokrát o mnoho větší, než byl Hurikán. Veliká tlapa sáhla po uprchlíkovi.

Zuřivý dráp, který tu čekal na správnou chvíli, aby zachránil Šítárovi život, se dobře bavil. Ta malá lidská mrcha, kterou se už dvakrát pokoušel zabít, tu byla taky. Skoro proti své vůli k ní pocítil respekt. Uměla komunikovat s draky, používala magický most, rozhodně na ní bylo něco zvláštního. Svým klouzavým kouzlem mu tentokrát udělala radost. Musel se té dračí valné hromadě v duchu smát. Rozhodl se jí za to věnovat malou stopu, vedoucí k jeho uvězněnému bratrovi. Aspoň díky tomu otestuje, zač ta potvora stojí. Pokud si té nepatrné stopy všimne a dokáže po ní jít, měl by si dát pozor a v budoucnu ji nepodceňovat.

Šítár se zavrtěl, napůl se otočil a gestem odstartoval nějaké připravené zaklínadlo. Muselo to být něco velkého, protože i světélkující stěny chodby zlověstně potemněly.

Potom drak popadl kouzelníka a rozběhl se s ním co nejrychleji chodbou. Na jejím konci zela svým žárem ohnivá brána. Obvykle se používala k likvidaci odpadků. Dráp ale díky svým novým znalostem přišel na způsob, jak projít i takovým rudým peklem. Chtělo to jen trochu rozběhu, mrazivé moci a během letu se ve vhodném okamžiku odrazit do pomocné brány k novému domovu, kterou dovedl během letu vytvořit ve zlomku vteřiny. Ti, co obvykle dokázali zachytit horkou stopu použité brány, byli v tomto případě namydlení. Budou-li sem strkat své zvědavé nosy, připálí si je ve žhavé lávě.

Hanka jemný dračí dotyk díky zaostřeným smyslům ucítila a hned se jí zježily všechny chlupy na krku. Poznala Drápa. Ten se ale vzápětí rozběhl a skočil i s kouzelníkem do pekelného žáru ohnivé brány.

Co mi to provedl? Zapátrala kolem sebe. Zkontrolovala auru podobně, jako když jí stál za zády René a Patrik. Něco tu bylo. Šedorůžové vlákno. Zdálo se tenčí než pavučina, ale bylo tam. Ze soustředění ji vytrhl Plamínek, který se jí zhmotnil v náruči. Těsně za ním sem dorazil Vron a otočil Hanku, aby se podíval, jestli je v pořádku. Za ním dorazila Karmaneuduna a Ferinová. Plamova matka po Hance vyčítavě loupla okem a začala se starat o Hurikána. Rafan se Sváťou se drželi opodál a uznalým gestem ocenili Hančino poslední kouzlo. Nevlídně se na ně zašklebila. Pomalu se všichni přesunuli zpět do velké jeskyně. Draci byli rozzlobení, Pohromak se vztekal a nadával zkroušenému bratrovi. Ferinová něco šeptala Demitovi.

„Někoho jsem vám přivedla,“ ozvalo se z chodby a do jeskyně vešla ochránkyně s dračím mládětem.

Všechny pohledy se otočily k ní.

„To musí být ten, který se narodil z ukradeného vejce,“ překvapeně řekla Karmaneuduna, odvrátila se od Hurikána a něžně zdvihla dráče.

„Pozor na něj,“ varovala ji ochránkyně, „dostal poněkud jednostranně zaměřenou výchovu.“

„Však my už si s ním poradíme,“ zlepšila se dračici nálada.

„Nerad vyrušuji, ale musíme pryč,“ oslovil přítomné Demit, „zdejší podzemní prostory se začínají hroutit.“

„Našla jsem bezpečnou cestu ven,“ přikývla ochránkyně, „pojďte za mnou, než se to tu všechno sesype. Teď se raději vyvarujte použití kouzel, pokud nechcete uspíšit destrukční vlnu.“

„Tak rychle, pospěšte si,“ postrčil děti Vron. Teď už bylo slyšet temné dunění, jak se někde poblíž propadala skála.

„Ale nenašli jsme Plama,“ namítla Hanka a otočila se na dračici.

„Taky je mi to líto, ale v téhle chvíli bohužel nemůžeme nic dělat.“

Hanka chtěla něco namítnout, ale Rafan ji zarazil: „Netrap ji, copak necítíš, jak se snaží před ostatními draky ze všech sil zachovat kamennou tvář? S prvním synem žádné terno neudělala a teď přišla i o toho druhého. Měj s ní slitování.“

„Ale Plam přece není mrtvý, jenom se mu něco přihodilo.“

„Hele nediskutuj a šlapej, ať jsme venku. Už se to sype někde blízko,“ popostrčil ji Rafan, protože i ostatní najednou zrychlili krok. Hanka si v náruči srovnala Plamínka a přidala. Poté, co prostoupili dvěma branami, se ocitli u dveří, které se otevřely ven do průseku mezi skalami. Demit vedl celou skupinu pryč z nebezpečné oblasti. O dvě stě metrů dál se zastavil na pasece a otočil se na Karmaneudunu.

„Udělali jsme všechno, co se dalo. Mrzí mě, že jsme toho darebáka nechali utéci, a je mi líto, že jsme neměli šanci najít všechny unesené jedince.“

„Alespoň někoho jsme našli. Děkuji za vaši ochotu a pomoc,“ zdvořile odpověděla Bdělému dračice, i když nevypadala dvakrát nadšeně.

„Čaroděj raději celé své sídlo zničil, než aby nám umožnil jeho prohlídku. Z toho usuzuji, že se tu dělo něco nepatřičného a podezřelého, co jsme neměli vidět. Podezírám ho ze snahy ovládnout draky. Nelíbí se mi, že utekl, i když odhaduji, že vzhledem k okolnostem od něj bude na nějaký čas pokoj. Ocenil bych, kdybyste mi později, až bude Hurikánovi lépe, poskytli informace, co dole zažil a viděl.“

Dračice zafuněla a zvažovala, zda má odpovědět. Nakonec usoudila, že si muž zaslouží pár informací.

„Hurikán řekl akorát to, že na čaroděje v chodbě čekal černý drak, který ho popadl a skočil s ním do ohnivé brány.“

„Černý drak? Myslíte, že to byl…?“

„Je to pravděpodobné,“ pochopila dračice, na co se muž ptá a byla mu vděčná, že jméno Drápa nevyslovil nahlas.

„Mám nepříjemné tušení, že kouzelník byl natolik zdatný, aby to přežil. Jeho sídlo pod rezervací bylo mimořádně pečlivě a vynalézavě vybudované, dokázal využít i magických anomálií. Tolik funkčních bran a pastí mě nemile překvapilo. Budeme si muset na něj dát v budoucnu pozor. Děkuji vám za spolupráci a doufám, že naše přátelské vztahy zůstanou zachovány i nadále,“ ukončil Demit svůj proslov.

„Také chci poděkovat za spolupráci,“ řekl zelený drak, „teď mě ale omluvte, musím co nejdříve dostat domů to naše uspané nemocné mládě.“

Na nic nečekal, odrazil se a odlétl.

„Také bychom měli našeho malého odnést k nám. Vypadá zmateně,“ podotkl jeden z černých draků a Karmaneuduna přikývla.

„Doufám, že máš pravdu, Demite,“ řekla starci, „A že teď opravdu bude klid. Nemáme zájem vyhledávat konflikty s lidmi. Ale jestli někde vyhmátneme toho lumpa, jeho život šetřit nebudeme, to doufám chápeš.“

„Chápu, máte na to plné právo.“

Draci přikývli, popadli mládě a odletěli.

„Vezmi děti bezpečně do útulku,“ obrátil se Demit na Vrona, „my už taky musíme jít. A vyhýbejte se téhle oblasti. Nějaký čas bude nestabilní, tak ať tu někdo nepřijde k úrazu.“

Profesorka Ferinová se na ně usmála: „Únosce je pryč. Teď už se budu moci zase vrátit do školy. Připravíme letošní slavnostní představení spolu, už se na to docela těším. Tak se zatím mějte.“

Kouzelníci odešli a na místě zůstal s dětmi jen Vron. Plamínek se začal v Hančině náruči nespokojeně vrtět. Roztržitě ho pustila dolů. Pod nohama se jim zachvěla zem a tlumené dunění signalizovalo, že likvidace podzemního labyrintu stále ještě není u konce.

„No mládeži, slyšeli jste Demita, je to tu nestabilní, tak žádné zdržování, jdeme do útulku.“

„Sakra! Proč se tu nikdo nezjímá o to, co se stalo s Plamem?“ zamračila se odmítavě Hanka.

Všichni se k ní otočili a dívka ucítila jejich nesouhlas.

„Jestli tam někde dole tvůj dračí přítel byl, tuhle destrukční vlnu nemohl přežít, šířila se jako lavina po všech prostorách, kde kouzelník přebýval. Copak jsi to necítila?“ vzal ji soucitně za ramena Vron.

„Kdyby umřel, věděla bych to,“ umíněně trvala Hanka na svém, „chci ho zkusit najít!“

„A dokážeš se s ním spojit?“ zeptal se Vron.

Pokusila se soustředit. Teď už ji u toho nikdo nevyrušoval. Plamův krystal byl stále němý a zamlžený. Najednou si uvědomila, že se stále ještě v mysli nezbavila podivné nitky, kterou ucítila při kontaktu s Drápem. Zdálo se, jako by ji nitka táhla určitým směrem. Bohužel přesně tím směrem, odkud se ozývalo nejhorší podzemní dunění. Byla na rozpacích. Má to ostatním říci? Možná ji chce Dráp zabít… Ta nitka ale není cítit nepřátelstvím. Co když si přeje, aby zachránila jeho bratra? Tohle bylo nepříjemné dilema.

„Tak co?“ naléhal netrpělivě kouzelný džin. I on už toužil být z této oblasti pryč, aby pokud možno nemusel děti chránit kouzly, která se tu občas chovala jinak, než původně zamýšlel.

„Spojit se s ním nedokážu, ale mám kontakt, který mě táhne tímhle směrem,“ ukázala Hanka a s obavou sledovala nedůvěřivou reakci kamarádů a Vrona. Kdyby tak ještě věděli, že i ona má pochybnost o svém tvrzení…

„Já Hance věřím,“ rozhodl Sváťa, „podíváme se tam.“

„Je to nebezpečné,“ namítl Vron, „já… Obávám se, že nemohu připustit tohle pátrání.“

„Dobře. Půjdu sama,“ pokrčila rameny Hanka. Náhle si byla jistá, že se tam podívat musí. Možná Plam stejně umře, ale kdyby nic nepodnikla, nedokázala by se srovnat se svým svědomím.

„Jdu s tebou,“ řekl zamračeně Rafan.

Vron se najednou napřímil a zavřel oči. Když je znovu otevřel, oznámil: „Můj pán mě volá. Musím se co nejrychleji vrátit zpátky do útulku i s jeho synem. Sidi má porodní bolesti a zdá se, že její dítě už se dere na svět. Pán si žádá mou pomoc.“

„Tak běž a nech nás tady,“ navrhl Sváťa.

„Příkaz zněl: vrátit se i se synem. Musím vás přivést zpět. Teď hned. Jdeme!“

„Já nejdu,“ ušklíbla se Hanka, „já v rozkazu nejsem!“

„Dobře,“ vzdychl Rafan, „vezmi Sváťu, já tu zůstanu s Hankou.“

„Ale ty jít musíš,“ zahleděl se Rafanovi do očí Vron.

„Proč by…“ chtěla se do toho plést Hanka, ale Rafan mávl rukou, aby zmlkla a nechala to na něm. Dívka sledovala, jak tam stojí a hledí si vzájemně do očí. Podezírala je, že vedou soukromý dialog, aby je ani ona ani Sváťa neslyšeli.

Měla pravdu. Rafan hovořil s Vronem na mentální úrovni a odblokoval ostatní, aby ho neslyšeli. Kouzelný džin se přizpůsobil.

„Musím jít, protože jsem zahrnut v rozkazu?“ zeptal se neslyšně džina.

„Ano. Dundar neřekl, který syn.“

„Takže Dundar je opravdu mým otcem?“

„Myslel jsem, že už to víš.“

„Tušil jsem to. Ale nechci, aby to věděl někdo další, nechci se k němu hlásit jako ke svému otci.“

„Já vím.“

„A co Dundar? I on ví, že jsem jeho syn?“ s obavou se zeptal Rafan.

„Myslím si, že neví, ale to na vyřčeném rozkazu nic nemění.“

„Tak dobře. Půjdu s tebou, ale měli bychom cestou vymyslet, jak Hance pomoci,“ zakončil soukromý rozhovor Rafan.

Pak se otočil na dívku: „Pokusím se v útulku něco zařídit a vrátit se, abychom ti pomohli. Tak buď prosím tě opatrná a dávej pozor, ať se zase někam nepropadneš. Ano?“

„Jasně,“ řekla Hanka a doufala, že na ní není vidět strach, který cítila při pomyšlení, že zůstane během pátrání v této lokalitě sama.

„Tak už pojďte,“ nařídil Vron a opatrně vytvořil malou, maximálně zabezpečenou, bránu. Sváťu, který se stále nešťastně ohlížel po Hance, musel kouzelný džin prostrkat skrz skoro násilím. Vtom se jí v náruči zhmotnil Plamínek.

„Ale? Ty jsi tu zůstal,“ podivila se, „za to nás asi tvoje máma nepochválí.“

Hanka se znovu soustředila na nitku a vyrazila směrem, kudy ji to podivné mentální vodítko táhlo. Nebylo to tak jednoduché. Skalnatý terén ji stále nutil odbočovat ze směru, kam měla namířeno, a některé části skal se obcházely dost problematicky. Doufala, že si tam nezvrtne nohu.

*****

Pomoc pro Hanku

V útulku zatím bylo živo. Akce s norousy byla ukončena a všichni pochytaní jedinci už byli umístěni v prostorách, kde měli možnost se alespoň pár centimetrů zahrabat pod zem. Dundar nařídil, aby jim tam donesli vodu a nějaké kořínky. Pak už na ně neměl čas.

Všechno se začalo točit kolem Sidi. Zpočátku to vypadalo celkem v pohodě. Léčitelku ženy odvedly do budovy, kde jí narychlo připravily pokoj. Asi za hodinu však přišly za Dundarem, aby se na ni pro jistotu podíval. Zdálo se jim, že má příliš velké bolesti. Sice nerad, ale šel. Prohlédl Sidi, ale nenašel nic, co by bylo v nepořádku. Pak zkontaktoval Vrona. S úlevou přijal zprávu, že děti našel a že jsou v pořádku. Nařídil Vronovi, aby se okamžitě i se synem dostavil k němu. Kouzelný džin měl přece jen větší možnosti, jak rodičce pomoci.

Dundar byl tak zaujat děním v útulku, že si ani nevšiml, že s Vronem zpět dorazili jen chlapci. Jen zběžně na ně kývl, aby je pozdravil. Teď neměl čas řešit jejich lumpárny, které přidělávaly starosti dospělým. Byl rád, že jsou živí a zdraví zpátky, a popovídá si s nimi později. Teď potřeboval, aby kouzelný džin dohlédl na průběh zrození nového človíčka. Asi by mezi zdejšími lidmi nezískal dobrou pověst, kdyby se při tom nedej bože něco zvrtlo.

Mnohem pozorněji sledovala návrat dětí malá dračice. Jakmile se Hanka a její syn neobjevili, zastavila Vrona a velice pozorně si vyslechla zkrácené vylíčení všeho, co se v rezervaci přihodilo. Nespokojeně se na džina podívala.

„Jdu za nimi,“ prohlásila vyčítavě, „tady už mě momentálně nepotřebují. Proč tam s ní proboha nezůstal někdo z dospělých? To si ve zdejších krajích tak málo ceníte svých mláďat?“

„Kdybych byl pánem svého jednání, zůstal bych tam s ní. Věřte mi, Silasiento, že i mně tahle situace silně zneklidňuje. Celou svou bytostí se tam toužím vrátit, ale pán mi nařídil věnovat se teď především zdejší léčitelce, která čeká mimino. Budu o něco klidnější, když tam s ní budete aspoň vy, Silasiento.“

Malá dračice si znechuceně odfrkla a zmizela. Vron vyrazil zkontrolovat, jak se vede Sidi. Mladá žena ležela zpocená na lůžku. Navzdory bolesti se na džina usmála.

„Zatím jde všechno dobře,“ uklidnil ji Vron, když ji prohlédl, „ale ještě to bude chvíli trvat. Snažte se správně dýchat, to trochu zmírní bolesti.“

Vron podal hlášení svému pánovi a Dundar si oddechl. S porody neměl jako chlap mnoho zkušeností. Kluky zahnal na oběd a nařídil, aby pak zkontrolovali, mají-li všechna nemocná zvířata vodu.

„Mohli bychom si na chvilku půjčit Vrona, tati?“ zkusil se Sváťa zeptat otce.

„V žádném případě! Musíte počkat, až se to malé narodí. Bude-li Sidi v pořádku, pak teprve po něm můžeš něco chtít. A ne abyste vymýšleli nějaké lumpárny! Dneska už těch potíží bylo víc než dost.“

Sváťa chtěl něco namítat, ale Rafan ho vzal za loket a odtáhl ho směrem k jídelně. Budou muset vymyslet něco jiného. Během oběda zvažovali nejrůznější scénáře, jak Vrona dostat za Hankou, ale sami museli uznat, že jejich nápady nebudou fungovat. Po jídle zkontrolovali všechny klece v útulku. Voda nikde nechyběla. Pak najednou popadl Sváťa Rafana za košili a otočil ho k sobě.

„Mám to. Ale budeme potřebovat, aby nám pomohla Sidi.“

„Neblázni. Ta má teď jiné starosti, než nám pomáhat.“

„Uznávám, že je to vůči ní trochu nefér, ale zkusit to musíme,“ vzdychl Sváťa, „nezapomeň, že naší ségře jde možná o život.“

„To je fakt, ale ty zase nezapomeň, že u Sidi jde o dva životy.“

„Dobře,“ uznal to Sváťa, „tak já jí povím, jaké máme trable, a poprosím ji o radu.“

Pak se Sváťa nepozorovaně vloudil k Sidi. Chvilku si s mladou ženou šuškal a poté se rozběhl za Rafanem. Oba napjatě čekali, zdali se podaří realizace plánu, jak sehnat pomoc pro Hanku. Naštěstí měla Sidi pochopení a jejich plán ještě zdokonalila. Rozhodně si nepřála nechat dívku napospas nebezpečné situaci uprostřed rezervace. Po chvíli kluky vyhledal Dundar.

„Můžu vás o něco poprosit, chlapci? Giro se Sidi tady nedaleko mají srub. Víte, kde to je?“

„No jasně.“

„Tak tam zaběhněte a přiveďte Gira. Sidi si přeje, aby přišel a byl u narození jejich potomka,“ řekl Sváťův otec a roztržitě si mnul zpocené ruce.

„Jasně, tati, hned tam zaběhneme a vyřídíme to,“ usmál se jeho syn a zamrkal na Rafana.

„Zatím to vychází,“ radoval se, když běželi ke Girově srubu.

Zaklepali a vtrhli dovnitř jako velká voda.

„Jen jestli s námi bude chtít spolupracovat,“ pochyboval Rafan. Uvnitř ale nikdo nebyl. Jen na stole si přečetli vzkaz:

„V rezervaci je nějaký problém s výkyvem magie, jdu se na to mrknout a možná se vrátím později. Giro.“

„A sakra, tohle trochu komplikuje situaci,“ drbal se na hlavě Sváťa.

„Naopak,“ zašklebil se spokojeně Rafan, „nemusíme lhát. Řekni Vronovi, ať vzkaz tlumočí Dundarovi. Jediný, kdo by teď mohl Gira najít, je kouzelný džin. Třeba tvůj otec dojde ke stejnému závěru, jako já.“

„No, zkusit to můžeme,“ přikývl Sváťa a poslal zprávu. Oba netrpělivě čekali, jak se Dundar rozhodne. Pak se ozvalo zaklepání a do srubu vstoupil Vron.

„Tak na co tu čekáte,“ kývl na chlapce, „jdeme hledat Gira.“

„A co Hanka?“ opatrně sondoval Sváťa.

„Zkusíme to vzít jedním vrzem,“ usmál se na něj Vron a všichni se přesunuli ven ze srubu, aby se mohli branou přenést co nejblíž k rezervaci.

Avšak Giro nebyl jediný, kdo zaznamenal v Magickém lese výkyvy rovnováhy. I jednorožci pocítili problematickou situaci, která se tu objevila. R’íhan se nabídl, že to půjde zkontrolovat, a pokud to bude v jeho silách, pokusí se srovnat stabilitu magie v oblasti do normálu. Odmítl doprovod druidů a slíbil, že jim dá vědět, až něco zjistí.

*****

Magické vodítko

Hanka se hned po odchodu kamarádů vydala na cestu a vytrvale sledovala Drápovo vodítko. Proplétala se spolu s malým dráčkem zdejší divokou vegetací. Měla nutkavou představu, že si musí pospíšit, aby nebylo pozdě. Plamínek vesele poskakoval kolem ní. Jemu se procházka rezervací zamlouvala. Najednou radostně vypískl a jejich společnost se rozrostla o malou dračici, jeho matku. Plamínek jí radostně hupsl do náruče.

„Vron řekl, že jsi šla hledat Plama. Tak jsem tu, abych ti pomohla,“ řekla Silasienta překvapené Hance, „ukaž mi směr, kterým se potřebuješ dostat.“

„Ani nevíte, jak ráda vás vidím,“ obdařila ji Hanka vděčným úsměvem a ukázala prstem, „potřebuji jít tam.“

„Dobře. Pojď ke mně.“

„Ale magie tu je nestabilní,“ zaváhala dívka, která už tušila, co má malá dračice v úmyslu.

„Neboj se, naše přemisťování se zdejší magie netýká, k žádnému vzájemnému ovlivnění sil nedojde.“

Dračice Hanku přenesla naznačeným směrem. Hanka sice měla zpočátku strach, ale musela uznat, že Silasienta měla pravdu. Ani během dalšího přesunu necítila žádnou změnu ve svém okolí. Díky tomu se po chvíli dostali všichni tři do oblasti, kde téměř nebylo možné použít magické vidění. Záblesky magického spektra tu byly silnější než ohňostroj. Pravděpodobně se nalézali uprostřed nejhorších anomálií v rezervaci.

„V tomhle místě končí stopa, co mě sem dovedla,“ řekla Hanka dračici.

„Chceš, abych se podívala, co je tu v podzemí?“

Dívka přikývla a Silasienta se zasnila. Nějakou dobu setrvala v soustředění. Hanka napjatě a netrpělivě čekala na její vyjádření.

„Máš pravdu, jsou tu podzemní prostory. Vypadá to, že jejich větší část se teď někdy propadla. Zbylé jsou podle mého názoru značně nestabilní a připadá mi nebezpečné je navštívit.“

„A něco jako draka jste nezahlédla?“ s obavou vyzvídala dívka.

„Nejsem si jistá, musela bych se podívat přímo dolů.“

Vtom Hanku zatahal za oblečení Plamínek a ukázal za její záda. Ohlédla se a překvapeně sledovala, jak se k nim blíží jednorožec. Oslovil ji ještě dříve, než dorazil do jejich blízkosti.

„Sice jsem potěšen naším setkáním, ale udivuje mě, na jakém místě tě vidím,“ řekl dívce.

„To je na dlouhé povídání,“ usmála se na něj, když se přiblížil, „hledám svého dračího přítele. Unesli ho a nemohu se s ním spojit. Možná je někde tady v podzemí. A jestli ano, každým okamžikem ho to může zasypat.“

„No jo, stále se to propadá. Tak rozkolísanou magii jsem ve zdejší oblasti ještě nezažil. Odhaduji, že ty podzemní prostory někdo zlikvidoval kouzlem. Mám pravdu?“

„Ano.“

„A jak chceš najít draka v podzemí?“

Hanka neodpověděla a podívala se bezradně na Silasientu. Spolu s ní se na matku zadíval stejně vyčkávavě i Plamínek.

„Tak dobrá, já se tam dolů podívám,“ vzdychla rezignovaně malá dračice, když viděla jejich prosebné pohledy, a zmizela.

„Zajímavé,“ potřásl hřívou jednorožec, „nepotřebuje magii ze svého okolí. Ale stejně by se tam dolů neměla pouštět. Nelíbí se mi to. Měli bychom odtud co nejrychleji odejít. Magie tu může dělat věci, které se nám nebudou líbit…“

Dračice se vrátila a vypadala poněkud zaprášeně.

„Máš pravdu, sivian. Je tady. Našla jsem jeho tělo.“

„On je mrtvý?“ vyděsila se Hanka.

„Jak by ti to jen popsala,“ hledala dračice vhodná slova, „tělo dosud žije, ale duch je na smrt nemocen. I kdyby se podařilo ho odtamtud dostat, stejně by možná nepřežil. S jeho mozkem není možné se spojit.“

„Já…, nemohu tu Plama nechat a odejít,“ nevěděla Hanka, jak má jednorožci a Silasientě vysvětlit, co pro ni znamená její dračí přítel.

„Já vím, je to těžké rozhodnutí. Ale uvaž, že kvůli jednomu procentu naděje na úspěch je tu skoro padesátiprocentní pravděpodobnost, že tu ztratí život další čtyři dosud živé a zdravé bytosti. Použij svůj rozum, dívko. Vždyť i jeho matka, když ztratila kontakt s jeho myslí, odešla a neriskovala životy členů svého hnízda.“

Hanka měla pocit, že se jí to vysvětlit nepodaří. Nejspíš bude muset něco zkusit sama. Od nich tu oběť opravdu žádat nemůže.

Otočila se na dračici: „Aspoň bych u něj chtěla chvíli být a dotýkat se ho, dokud ještě dýchá. Přemístíš mě k němu, prosím?“

Dračice zvažovala její návrh a nakonec nejistě přikývla: „Tvého přítele neunesu, abych ho dostala ven, tebe tam snad na chvilku vzít mohu.“

„Ne!!!“ kategoricky se mezi ně vtlačil R’íhan a přinutil Hanku odstoupit od dračice. Ta se překvapeně podívala po jednorožci.

„Jsem rychlá. Kdyby to padalo, dostanu ji ven včas,“ začala mu dračice opatrně vysvětlovat.

„To není nedůvěra vůči vám,“ začal nesouhlasně potřásat hřívou jednorožec, „nemohu to dovolit kvůli ní!“

A kývl hlavou směrem k Hance.

„Chce se pokusit mu pomoci,“ pokračoval v objasňování svého postoje, „navzdory tomu, že tu může zabít sebe i nás, to chce zkusit! Nemohu to dovolit. Nevím, jak to vysvětlit, ale stojíme uprostřed soptící hory na vyviklaném kameni, jehož stabilitu může vychýlit i motýl. Prostě to nejde!“

Hanka se dívala přímo na R’íhana a cítila, jak v ní narůstá vztek. Vždycky jednorožce podezírala z toho, že umí číst myšlenky, ale zatím byl tak slušný a vždycky se uměl správně rozhodnout. Proč to teď má být jinak? Chtěla R’íhana za jeho postoj nenávidět, ale nedokázala to. Spíš měla pocit, že ji jen dostatečně nechápe.

„Pověz mi, R’íhane, kdyby tam dole byl P’ujibo a ty jsi tu stál s jeho matkou, také byste spolu v klidu odešli?! Také byste byli tak rozumní, že byste se o nic nepokusili?!“

Hanka už stěží zadržovala slzy vzdoru a bezmoci nad tím, že konečně Plama našla, a přitom pro něj nemůže vůbec nic udělat.

„On je moje rodina,“ pokračovala vyčítavě, „součást mého já. Dokud dýchá, tak odtud dobrovolně neodejdu…“

„Pod námi je skála, prokopat se k němu nedá,“ uvažovala tiše Silasienta, nešťastná z toho, že není v jejích silách najít nějaké schůdné řešení situace. Plamínek se k ní přitiskl a dračice ho jemně hladila.

Jednorožec se zadíval k obloze a pak na dračici: „Kdysi mi jeden z druidů v rezervaci řekl, že je v mém osudu vepsána křižovatka, na které se setkám s draky a budu jimi poznamenán. Jestli to bude znamenat můj konec, nebo nový začátek, prý bude záviset na někom, kdo si může vybrat. Možná nadešla chvíle křižovatky. Odstupte támhle za ty kameny a hlavně, to zdůrazňuji, mi nepomáhejte!!!“

R’íhanův příkaz nepřipouštěl diskusi. Hanka pocítila veliký strach ve směsici bláznivé naděje. Jestli se teď stane něco špatného, pomyslela si, bude to moje vina, protože jsem ho donutila k nějakému závažnému rozhodnutí.

Poslušně ustoupili do určené zóny. Plamínek se jí vyšplhal do náruče. Nebyla si jistá, zda je to kvůli obavám nebo kvůli tomu, aby lépe viděl.

Kolem jednorožcových nohou se začala zvedat mlha, jakou Hanka viděla jen v jejich Posvátném háji. Rozšířila se do kruhu a houstla. Pak se pod nimi zhoupla země, ozval se rachot padajícího kamení a mlha zmizela. Před nimi leželo bezvládné tělo Plama a jednorožec se podivně potácel hned vedle. Zdálo se, že má problém udržet rovnováhu a že se pod ním podlamují nohy.

Hanka se vrhla k tělu svého dračího přítele. Silasienta měla pravdu. Ani když se ho dotýkala, necítila známý důvěrný kontakt. Něco bylo špatně. Objala jeho hlavu a nemohla zadržet slzy. Opět se jim zachvěla půda pod nohama a temné dunění v podzemí dolehlo až k jejich uším.

„Dovolte, abych vám pomohla,“ zaslechla Hanka naléhavý hlas Sialsienty a otočila se, aby zjistila, co se děje.

„Ne,“ odpověděl jednorožec.

Hanka se zdvihla a přistoupila k nim blíž.

„Co se děje?“ obrátila se na dračici.

„Kouzlo se obrátilo proti němu a spaluje ho jeho žár. Dokázala bych ho zchladit, ale on nechce,“ odpověděla.

Hanka zkusila magické vidění a než ho zrušila, málem při tom oslepla. Přesto si stačila všimnout, že se z R’íhana stala ohnivá postava, která žhne neuvěřitelně silným žárem.

„Jestli mu dokážete pomoci, Silasiento, tak mu co nejrychleji pomozte. Prosím,“ požádala dračici.

Ta přikývla a položila svou tlapu na R’íhanův krk. Při tom dotyku se celá zachvěla. Plamínek sebou trhl, ale pak přistoupil k matce a pomalu položil na její záda svou malou tlapku.

„Jestli mohu také nějak pomoci…“ nabídla se Hanka.

„Dokonce asi budeš muset, moje síly na ten žár nestačí. Polož na mě ruku a pošli mi energii, kterou můžeš postrádat,“ požádala ji dračice, aniž přerušila soustředění.

Dívka položila ruku na její rameno, a protože nevěděla, jakým způsobem dračici energii předat, uvolnila svou mysl a odevzdala Silasientě kontrolu nad ní. Ucítila souhlas a jako protihodnotu získala možnost zúčastnit se všeho, co dračice viděla, vnímala a dělala. Dokonce k ní pronikla i část bolesti tlapy, která se dotýkala jednorožcova těla a byla v jednom ohni. Díky spojení si uvědomovala, o kolik ještě musí zchladit R’íhanovo tělo, aby přežil. Silasienta soustředěně posílala vlny chladu doprostřed žáru a Hanka sledovala svou sílu, jak se mísí se silou dračice. Žár se zmírňoval, ale ne dost rychle. Dívka ucítila, jak odpadl Plamínek a zahřálo ji u srdce, že i on se snažil dát vše, co dokázal. Začala dračici pomáhat a postrkovala svou energii směrem k ní. Stále to nestačilo. Síly jim začaly docházet. Panebože, my to nedokážeme, zakousl se do Hančiných myšlenek pocit strachu.

„Už jsme blízko, ještě trochu, ještě trochu,“ vnímala Silasientinu snahu uspět. Jejíma očima ale viděla, že stále ještě nezdolaly kritickou hranici a že už žádná síla nezbyla. Tak blízko u cíle, to je nefér, zlobila se Hanka, když už vydala vše, co mohla. Narazila na ochranný blok, který v její mysli vytvořili při posledním léčení jednorožci. Vzpomněla si na to, co jí řekli. Může ho zrušit, ale riskuje, že se znovu objeví následky zlého kouzla a magie se obrátí proti jejímu tělu. Má zrušit ochranný blok? Možná by pak Silasientě dokázala poslat ještě kousek magie. Třeba by stačil na to, aby zachránily R’íhana. Ale taky stačit nemusí a ona jen zbytečně zahodí celou svoji budoucnost a vše, čeho si tak cení. Jenže, jak by asi dokázala žít s vědomím, že možná mohla jednorožce, který se tu kvůli ní obětoval, zachránit a nepokusila se o to? Ne, s tím bych žít nedokázala, přiznala si Hanka a roztříštila svůj ochranný blok. Příliv energie okamžitě poslala dračici, aby to stihla dřív, než ji ochromí působení uvolněného kouzla. Budu toho litovat, jestli přežiju, říkala si, ale věděla, že mnohem víc by litovala, kdyby to ani nezkusila. Pomodlila se ke všem nejvyšším bytostem, které existují, aby to stačilo a aby jednorožec přežil. Pak ztratila vědomí.

Silasienta se vyděsila, co to dívka provedla, ale její dar nepromarnila. Znásobila ho svým strachem o Hanku a vrhla chlad do jednorožcova těla. Konečně ucítila zlom a tělo čtyřnohého kouzelníka začalo chladnout a vracet se do normálu. Podařilo se to. Odtáhla svou tlapu a dívala se na děsivou spáleninu, kterou měla na dlani. Kůže byla rozleptaná až do masa. Také na jednorožcově kůži zůstala vypálená černá skvrna ve tvaru malé dračí tlapy. R’íhan se dosud chvěl a sbíral sílu, aby neupadl. Vyčerpaná dračice ho oslovila.

„Je to tak, jak jste řekl. Omlouvám se za to, že jsem vás poznamenala. Jinak to nešlo. Ale přežil jste hlavně díky tomu, že ona,“ ukázala na Hanku, která tu ležela zhroucená vedle Plamínka, „se rozhodla zahodit svou budoucnost, aby vám dala tu vaši.“

„Věděl jsem, že tím kouzlem riskuji svůj život,“ přikývl jednorožec, „její jsem ale riskovat nechtěl. Myslel jsem, že můj příkaz poslechne.“

„Kdyby to udělala, musela by žít s pocitem, že vás dohnala ke smrti.“

„Jednorožci nebudou souhlasit, aby potřetí vstoupila do Posvátného háje. Musela to vědět, když se rozhodovala. Přesto se rozhodla…“

„Myslím, že sem někdo jde,“ zbystřila pozornost dračice.

Jednorožec zdvihl namáhavě hlavu: „Strážce rezervace, kouzelný džin a děti. To je dobře, že jsou tady. Hanku je potřeba co nejdříve dostat do útulku, jinak by tu mohla zemřít.“

„Ale jak přemístí draka, když tu nelze použít kouzla?“ ohlédla se dračice na bezvládné Plamovo tělo.

To už k nim ale poklusem dorazil Vron, Giro a oba chlapci.

„Co to tu proboha provádíte? Skoro to vypadá, že nám magické síly roztrhají zdejší okolí na cucky,“ spustil na ně rozzlobeně Giro. Pak si ale všiml bezvládné Hanky, vyčerpaného jednorožce a dračice, která zdvihla do náruče Plamínka přesně v okamžiku, kdy se začal probírat a fňukat.

„Vrone,“ oslovil R’íhan kouzelného džina, „pokud má Hanka přežít, měla by co nejrychleji dostat antimagický náramek. Její problémy se, myslím, vrátily v plné síle.“

„Už zase? To snad ne…“ nešťastně vzhlédl Sváťa, který už klečel u Hanky a stálo ho hodně úsilí si připomínat, že tady nesmí použít žádnou magii.

„Zavolal jsem funě, abyste se mohli dostat rychle do útulku,“ pokračoval R’íhan, „víc vám teď pomoci nedokážu. Omluvte mě.“

Pak se otočil k dračici a nepatrně se uklonil: „Děkuji vám, Silasiento, vaše znamení budu nosit s hrdostí. Myslím, že budu první jednorožec, který uzná své přátelství s drakem. Možná mi to budou vyčítat, ale já se k přátelství s vámi budu hlásit každou minutu svého života.“

„Díky. I když budeme žít daleko odsud, budu všem svým přátelům vyprávět o kouzelných jednorožcích, kteří vždy udělají to, co je správné,“ zdvořile se uklonila i malá dračice.

Jednorožec pokývl na pozdrav a kulhavě odcházel do nitra Magického lesa. Giro zatím prohlédl dívku a bezvládného draka.

„Vypadá to divně,“ řekl Vronovi, „kdyby to nebyl drak, ale člověk, řekl bych, že je v kómatu. Asi by bylo vhodné podat zprávu o něm přímo drakům. Ti by ho odsud dokázali odnést.“

Kouzelný džin ale zamítavě potřásl hlavou: „Raději vezmeme v útulku povoz se silnými tahouny a dopravíme ho tam sami. Černí draci sice uznávají, že se zranění musí nějaký čas léčit, ale když to s některým jejich druhem vypadá hodně zle, mohli by se rozhodnout ho usmrtit. A to by nám Hanka nikdy neodpustila.“

„A co když se stejně neuzdraví a umře?“

„Myslím, že tuhle variantu pochopit dokáže.“

„Dobrá. Támhle už vidím běžet funě. Takže Hanku a kluky vezmeme do útulku, ale co malí draci?“

„S námi si nedělejte starosti,“ odpověděla Sialsienta, „zatím tu se synem počkáme u nemocného draka a odpočineme si. Až se nám vrátí energie, dostaneme se do útulku vlastními silami.“

„Dobrá,“ souhlasil Vron, „ale vraťte se brzo, všechny bude velice zajímat, co se tu vlastně přihodilo. Teď bohužel není na vyprávění čas.“

„Dobře dojeďte,“ popřála jim Silasienta, když se lidé uvelebili na hřbetech ochotných fuňů, a spolu s Plamínkem smutným pohledem doprovázela jejich odjezd s bezvládnou Hankou v náruči Vrona.

„No to je dost! Kde se tak dlouho couráte?!“ uvítal je rozčilený Dundar, když dojeli do útulku. Pak si všiml bezvládné dívky.

„Co se jí stalo?“

„Obnovily se její problémy s magií,“ odpověděl Vron, „potřebuje urychleně dostat protimagický náramek.“

„Zeptáme se Sidi, myslím, že by tu nějaký mohla mít,“ řekl Giro a odběhl dovnitř. Vron zatím odnesl Hanku do pokoje a položil ji na lůžko. Po chvilce dorazil Dundar a nesl náramek.

„Podrž ji,“ řekl Vronovi a navlékl na dívčinu ruku kožený náramek. Kouzelný džin při tom pocítil slabost, jako kdyby ten náramek navlékali jemu. Neuměl si představit, jak tuhle situaci Hanka zvládne, když se předtím tak radovala ze svého uzdravení. V následujících chvílích se ale dívce nemohl věnovat, protože se rozběhl porod. Nařídil tedy aspoň Rafanovi, aby Hance uvařil čaj a kdyby se objevila horečka, aby jí dal obklad. Sváťa se posadil k dívce na postel, držel ji za ruku a přemýšlel, co by jí mohlo udělat radost, až se probudí.

„Sidi má kluka,“ hlásil Rafan, když přinesl čaj, „Giro tam vyvádí jako bláznivá antilopa.“

„Aspoň že tohle je v pořádku,“ usmál se Sváťa a zahnal tulíka, když uviděl, že se pokouší si uplést z Hančiných vlasů hnízdo.

Dívka zasténala a otočila se na bok. Sváťa jí odhrnul vlasy z očí a usmál se, když zamrkala.

„Máš tady čaj, nechceš se trochu napít?“

Namáhavě se posadila a vzala hrnek.

„Br, není sladkej.“

„Jé, promiň,“ vyskočil kamarád a sáhl pro cukr.

Hanka se podrbala na zápěstí a při dotyku s náramkem se jí vrátily vzpomínky. Složila hlavu do dlaní a zavřela oči. Pak se polekaně rozhlédla, zastavila se pohledem u Rafana a s obavou se zeptala: „Přežil to?“

„Kdo?“

„R’íhan.“

„Když jsme ho naposledy viděli, trochu kulhal a měl flek na krku.“

„Takže se to podařilo. Díkybohu!“

„Co se mělo podařit?“ nechápali kluci.

„A co Plam? Kde je?“

„Je v bezvědomí. Vron nařídil, aby pro něj poslali povoz a přivezli ho sem.“

„Dobrý nápad,“ zamumlala Hanka, ještě se trochu napila čaje. Zase si lehla a zdálo se, že tentokrát úplně normálně usnula.

Kluci ji nechali v klidu odpočívat a šli se podívat ven. Giro tam s několika chlapy z rezervace popíjel z jedné láhve a vykřikoval, jaký je jeho syn krásný a silný. Rafan se Sváťou se na sebe pobaveně podívali a nevěřícně kroutili hlavami. Pak šli navštívit Sidi. Ta však také spala, takže je nenechali ani nakouknout. Zato je tu načapal Dundar a poslal je pomáhat při večerním krmení pacientů.

Druhý den se vrátila Silasienta s Plamínkem. Hned se kolem ní všichni sesypali a přinutili ji, aby vyprávěla, co přesně se v rezervaci semlelo. Před polednem dorazil do útulku povoz s dračím tělem. To už byla Hanka na nohou a snažila se zapojit do normálních prací. S úlevou zaznamenala, že je drak dosud naživu a přinutila kluky, aby mu ze slámy udělali jakési provizorní hnízdo, kam ho pak strážci podle Girových pokynů z povozu složili. Hanka si sem hned přitáhla matraci a prohlásila, že bude spát tady vedle draka.

*****

Proč se neuzdravuje?

Ti, kdo měli starost, jak se Hanka smíří s faktem, že zase musí nosit náramek, byli příjemně překvapeni. Dívka o něm nemluvila, ani nevypadala, že by se chtěla uzavřít před světem. Hned začala pomáhat s pracemi v útulku a všechen volný čas trávila u draka a tiše si s ním povídala, i když nereagoval. Často tam spolu s ní pobývala i Silasienta a Plamínek. Chtěli ještě s Hankou strávit co nejvíc času, než odjedou. Byla jim za to vděčná.

V den jejich odjezdu se v útulku objevila profesorka Ferinová. Mlčky objala Hanku a pohladila ji po vlasech. Hanka se snažila být statečná a polykala slzy.

Ani rozloučení s malými draky nebylo snadné. Tolik si na ně zvykla. Plamínek byl taky velice smutný a nechtěl se nechat odlákat z její náruče.

„Nikdy na tebe nezapomenu,“ šeptala mu.

„Moc rád, svjan, moc smutný, moc daleko,“ snažil se najít slova i její malý chráněnec. Nakonec ho musela na zem postavit ona.

„Nemohu vás doprovázet až do přístavu,“ řekla mu, „musíš být statečný a přeji vám příjemnou plavbu.“

Když zmizeli, začala se cítit osamělá. Kluci byli ve škole a připravovali slavnostní představení, zatímco její dračí přítel byl pořád hubenější a stále nevykazoval žádné známky toho, že by se mohl probudit. Dala za pravdu Vronovi, že bude lepší před draky Plamovu přítomnost v útulku utajit. Dokázala se smířit s tím, že její přítel možná umře, ale představa, že by ho draci sami zabili, aby ho ušetřili zbytečného trápení, se jí příčila. Litovala, že nemá svou magii a nemůže se pokusit o léčbu pomocí kouzel. Dundar se podle jejího názoru příliš nesnažil Plamovi pomoci a Sidi teď bydlela s miminem ve srubu a do útulku se chodila dívat jen občas. Sváťa sice v době, kdy tu byl, něco zkoušel, ale pokaždé to skončilo jen jeho omluvným výrazem a pokrčením ramen.

Vron chodil za drakem každý den, ale ani on se netvářil příliš nadějně.

Pak se tu jednoho dne společně se Sidi objevil Nik. Přišel si prohlédnout mimino své sestry a vesele se přivítal i s Hankou. Byla moc ráda, že ho vidí.

„Přišel jsem si okouknout toho tvého spícího dračího prince. Ukážeš mi ho?“

„Samozřejmě,“ přikývla Hanka, „ale moc veselý pohled to není. Asi už dlouho nepřežije.“

Nik draka prohlédl, koukl se mu do tlamy a pak zavřel oči. Hanka se zalíbením pozorovala, jak mu to sluší, i když je vážný a soustředí se.

„Víš, trochu jsem se připravoval, když mi o něm Sidi řekla,“ mrknul rošťácky na Hanku, když skončil, „mám v zásobě jedno kouzlíčko. Kdyby náhodou nezabralo, přivezl jsem soudek s lektvarem. Rozumní lidé by ho vylili. Já si ale myslím, že by mohl nastartovat obnovu poškozených dračích buněk. Akorát je možné, že mu ten fujtajxl způsobí bolesti břicha. Bude tě ale stát spoustu námahy do něj tu odpornost dostat. Dokážeš to?“

„Samozřejmě. To zvládnu. Kdo jiný by ho měl otrávit tvým lektvarem, když ne já?“

„Nezklamala jsi mě,“ zasmál se mladý ochránce a začal kouzlit. Pak ale jen bezmocně pokrčil rameny.

„Vron mě varoval, že tohle kouzlo asi nezabere, ale zkusit jsem to musel. No nic, teď jsi na řadě ty a můj lektvar. Snad to nebude jen další zbytečné trápení. To by mě mrzelo. Za dva dny se přijdu podívat, jak to jde.“

Když Hanka zjistila, jak ten Nikův lektvar smrdí a jak odporně vypadá, byl už ochránce pryč. Zvedl se jí z toho žaludek a málem došla k názoru, že to raději vylije. Pak ale sebrala odvahu, požádala o přispění dva pomocníky a společnými silami nalili drakovi do tlamy třetinu množství, které Nik dovezl. Potom se šli s mrzutými nadávkami všichni svorně umýt, aby zase mohli mezi lidi. Že lektvar skutečně prošel dračími útrobami, zjistila Hanka hned druhý den, kdy se drak vyprázdnil. Rozhodla se to považovat za dobré znamení a donutila další dva pomocníky, aby jí asistovali při podání druhé dávky lektvaru. Obávala se, že po této zkušenosti už se po útulku rozkřikne, co to obnáší, a příště už nesežene nikoho, kdo by byl svolný se této procedury zúčastnit. Večer se drak začal převalovat ze strany na stranu a sténat. Břicho ho muselo bolet opravdu hodně. Hanka přemýšlela, jestli Nika druhý den, až se objeví, nezabije. Byla to opravdu neklidná noc. Z dračích útrob začaly unikat nepříjemně zapáchající plyny a dívka si musela matraci přestěhovat o kus proti větru. Ráno zjistila, že se na Plamově těle začínají poškubávat svaly. Dokonce i zamrkal. Teď by potřebovala někoho, kdo by jí řekl, zda se probouzí i jeho mysl. Netrpělivě vyčkávala, až přijde do práce Dundar s Vronem.

Kouzelný džin se u ní zastavil jako obvykle a přinesl jí kousek koláče od snídaně. Okamžitě věděl, co od něj chce. V té chvíli se drak znovu vyprázdnil. Oba couvli o několik metrů, aby mohli dýchat. Vron se zamyslel a pak se na dívku usmál.

„Ten kluk měl asi pravdu. Ten průjem z něj, zdá se, odnesl zbytky látky, kterou mu dali a která ho paralyzovala. Funkce těla se začínají obnovovat. Myslím, že se probouzí i mozek.“

Hanka mu skočila kolem krku a dala mu pusu: „To je ta nejlepší zpráva za poslední dobu. Pomůžeš mi dnes, až budu Plamovi dávat poslední dávku medicíny?“

„Víš co? Dneska se tu má zastavit Nik, tak si řekni o pomoc jemu,“ ušklíbl se Vron a Hanka měla nepříjemný pocit, že se kouzelný džin poslední dobou nějak polidštil.

Nik dorazil po obědě. Sice nechtěl o pomoci při krmení draka ani slyšet, ale měl smůlu, že byla nablízku Sidi.

„To snad nemyslíš vážně, Niku, že bys Hance nepomohl,“ zamračila se na něj jeho sestra, „je to přece součást tvé léčby, tak se převlékni do pracovního a nechci slyšet žádné odmlouvání.“

Hanka se zlomyslně šklebila a Nik na ni dělal za sestřinými zády výhružná gesta. Náladu mu to ale nezkazilo a byl ochoten žertovat i při tak nechutné práci, jako je napájení draka smrdutým lektvarem. Se smíchem se pak šli oba umýt, sledováni pobavenými pohledy minulých pomocníků, kteří tenhle zážitek Nikovi z hloubi duše přáli.

Nik přinesl několik kbelíků i drakovi, aby z něj spláchli to nejhorší. Nakonec se zastavil a zastřený pohled Hance naznačil, že se Nik pokouší čarovat. Trvalo několik minut, než se protáhl a opět se podíval na Hanku.

„Řekl bych, že se uzdraví. Draci se umí docela dobře regenerovat, když tomu nic nebrání. Mám ti vyřídit, že se na něj v sobotu přijde podívat Demit.“

„Ráda ho uvidím,“ usmála se Hanka.

Nik se převlékl a zase zmizel. Dívka se znovu začala věnovat práci v útulku. Pomocníci už ji pomalu začali brát jako sobě rovného. Uvažovala o tom, že by tu zůstala, i když se svým handicapem k některým tvorům nesměla. Přesto doufala, že je tu natolik užitečná, aby ji tu nechali nastálo.

Drak měl střevní potíže nejen v noci, ale i následující den a pak ještě další noc. Když se převaloval, držela se raději stranou, ale když sténal, sedala si k jeho hlavě a utěšovala ho. Nevěděla, jestli ji slyší nebo vnímá, ale vzhledem k tomu, že ji nikdy při svých bolestivých stavech neohrozil, doufala, že o její přítomnosti ví. Jak se už dvě noci pořádně nevyspala, chodila ten den jako mátoha. Večer, když si sedla k drakově hlavě, aby mu vyprávěla, usnula dřív, než si rozmyslela, o čem chce hovořit. Díky tomu zmeškala okamžik, kdy Plam otevřel oči a začal se rozhlížet. Cítil, že je velice slabý, ale hýbat se mohl. Jemně vzal Hančino tělo a uložil ho na připravené lůžko vedle sebe. Teprve teď si uvědomil, že dívka má antimagický náramek a že s ní nemůže komunikovat psychicky. Doufal, že se její stav nezhoršil kvůli němu. Matně si vybavoval chvíli, kdy pronásledoval neposlušného Hurikána. Jeho dračí smysl pro realitu mu říkal, že od té chvíle muselo uplynout dost času, na který si nepamatoval. Trochu ho zarazilo, že je společně s Hankou v útulku. Rozhodl se, že počká a zeptá se dívky, až se probudí. Opatrně ji přikryl a chystal se zavřít oči, aby si také odpočinul, když se v jeho mysli objevil matčin kontakt.

„Plame, ty žiješ?“ zeptala se matka tak nevěřícně, až ho to zarazilo. Navíc použila oslovení, které nepovažovala za vhodné pro draka.

„Nemohu si vzpomenout, co se stalo,“ odpověděl matce.

„Kde jsi?“

„V útulku pro magické tvory. Teď jsem se probudil. Je tu se mnou i Hanka a má zase problémy s kouzlem, které obrátilo magii proti jejímu tělu. Ještě jsem s ní nemluvil. Co se stalo?“

„Vyhnali jsme únosce draků z jeho brlohu. Ale tvoje mysl při tom odumřela a tělo pohřbily trosky podzemního labyrintu. Truchlila jsem pro tvou smrt. Jak je možné, že žiješ?“

„To netuším. Cítím se velice slabý. A co je s Hurikánem?“

„Ten je naprosto v pořádku, s tím jsme se v labyrintu sešli. Pak ale kouzelník své útočiště zničil a museli jsme odejít. Hanka sice tvrdila, že nejsi mrtvý, ale myslela jsem, že je to jen její zbožné přání a ne skutečnost. Jak se zdá, mýlila jsem se já. Škoda, že ta dívka nemá dračí tělo.“

„Chtěla bys ještě jednu dceru?“ skoro se zasmál matčině povzdechu Plam.

„Ani nevíš, jak jsem ráda, že jsem neztratila syna.“

„Promiň, jsem unavený,“ řekl drak, který cítil, jak jeho vědomí klouže do spánku.

Následující den zaspali oba, drak i Hanka. A protože byla právě sobota, objevil se v útulku Demit. Přivedl s sebou i Rafana. K velké radosti chlapce i Plavíka se tu ze staříkova rukávu vybatolili dva mrňaví tulíci a jejich pyšná máma Demitka. Sváťa s otcem a Vronem se vynořili z brány jen několik minut po nich. Mláďata tulíků vzbudila všeobecnou pozornost, takže bylo divné, že zrovna Hanka tu chybí. Sváťa se rozhodl zjistit, čím to je. Našel kamarádku ještě spící a málem o metr nadskočil, když drak zvedl hlavu a udělal na něj: „Psst, ještě se nevzbudila.“

„Plame,“ rozzářil se nadšeně a běžel ho obejmout. Při tom zakopl o Hanku, která znechuceně vykoukla zpod deky, o co jde. Pak se rozzářila stejně jako Sváťa, objala drakův krk a po tváři jí štěstím začaly stékat slzy. Ani nemohla dojetím promluvit. Jen se tiskla k jeho šupinatému krku a nemohla uvěřit, že se její dračí přítel konečně vrátil mezi živé. Teď už nelitovala ničeho. Vděčně bude snášet svůj úděl, když se záchrana Plama, s nímž sdílela společnou osobnost, podařila. Poděkovala osudu, že to trápení nebylo nadarmo.

Demit pozoroval jejich společnou radost nejdřív zdálky, ale pak přišel blíž, aby se podíval na draka i on. Chvilku si s ním povídal, pak mu předal trochu energie a nařídil speciální dietu. Významně se podíval na Vrona, když doporučil, aby drak dostával co nejvíc rybího masa. Kouzelný džin mrkl a lehce přikývl, ale když se po něm Dundar vzápětí ohlédl, tvářil se téměř nezúčastněně. Pak si vzal Demit stranou Hanku a poslechl si její verzi toho, co se v rezervaci po jejich odchodu stalo. Prohlédl dívku a smutně konstatoval, že se vše opravdu obrátilo k horšímu a že tentokrát ani nebude v jeho silách zmírnit působení náramku. Dívka musí zůstat odříznutá od magie, aby přežila. Překvapeně zjistil, že je s tím Hanka smířená.

„Byla to moje volba a stálo to za to,“ pohlédla na Bdělého sice bez úsměvu, ale také bez lítosti nad svým osudem, „věděla jsem, co dělám a co tím riskuji. A díky tomu, že Plam přežil, to beru jako přijatelnou cenu.“

Demit jí položil ruku kolem ramen a spolu se pak vrátili k ostatním, kteří se nemohli nabažit hry s malými tulíky.

U oběda kluci Hance líčili zážitky ze školy. Příprava závěrečného představení je zaměstnávala pomalu od rána do večera.

„A představ si, že Julie se rozhodla kvůli své roli naučit létat. Už se umí trochu vznášet, ale když na ni Patrik ze zákulisí vybafl, spadla na zem jako zralá švestka. To fakt nechci vidět, jak to dopadne, až se pojede naostro,“ líčil to Hance Sváťa s plnou pusou.

„Taky Apaa, to je siréna, která s námi vystupuje, jednou narazila nečekaně na S’peria a propíchla si o jeho roh obličejovou bublinu. Hned se začala dusit a zachraňoval ji Smítko tím, že jí strčil hlavu do kbelíku s vodou. Hotová fraška! Člověk se prostě smát musel, ať už to je nebo není slušné. Hned jsme za to od Jasanova schytali trest, ale vsadím se, že i on se v duchu smál. Akorát že na rozdíl od nás umí zachovat kamennou tvář.“

„Hele, nechceš se nejdřív najíst a pak teprve mluvit?“ obořil se na Sváťu Rafan, když kamarád poprskal půlku ubrusu.

Hanka se smála a všimla si, že historky ze školy pobavily nejen ji, ale všechny v jídelně.

„Na tom představení rozhodně nesmíš chybět! Vron slíbil, že tě tam dostane,“ pokračoval malý kamarád bez ohledu na Rafanův nesouhlasný pohled, „konec konců si nemůžeš nechat ujít podívanou na Rafa v hlavní roli.“

„Tebe vybrali do hlavní role?“ překvapeně se zaradovala Hanka a uznale se na kamaráda zašklebila.

„A hádej, kdo mu dělá partnerku,“ pousmál se Sváťa.

„Podle tvého kukuče soudím, že není-li to siréna, je to Anděla.“

„Zásah za sto bodů,“ zamrkal kamarád a Hance se zdálo, že se Rafan začervenal.

„A koho letos zachraňujete?“ zeptala se rychle, aby Sváťa choulostivé téma nerozváděl dál. Na to tu bylo příliš mnoho posluchačů.

„Jó, to ti říct nemůžeme. To je tajné.“

„Jsem přece vaše spolužačka,“ naježila se Hanka.

„Nech se překvapit.“

„A to si říkáte kamarádi?“

„Jestli chceš, můžeš nás za to zmlátit,“ mrkl na ni poťouchle Rafan.

Po obědě musel Demit odejít a k lítosti všech si odvedl i rodinku tulíků. Odpoledne bylo krásně, slunce pálilo, tak se kluci rozhodli draka umýt a vydrhnout. Plam byl velice slabý a vlastně se ani nemohl moc bránit, když se do toho dali. Hanka uznala, že něco takového její dračí přítel opravdu potřeboval. Pak mu nanosili čistou slámu na nové místo a přinutili ho, aby si přelezl do nachystaného hnízda. To minulé s mnoha poznámkami o příbuznosti draků s rochňáky společnými silami zlikvidovali.

Kluci se snažili Hanku zlákat, aby se šla tentokrát vyspat s nimi do pokoje, ale ta odmítla a zůstala i nadále ve společnosti Plama i v noci.

Kvůli tomu se zase ráno nevyspala. Tentokrát ji vzbudila návštěva Karmaneuduny. Dračice se sice objevila tiše jako duch, ale když její stín ve vycházejícím slunci dopadl na spící Hanku, stačilo to, aby ji to probudilo. Nejdřív se vyděsila, co se to děje, ale pak Plamovu matku poznala. Její dračí přítel se pokusil postavit, ale zatím mu to moc nešlo. Včera dostal jen velice málo jídla a z toho určitě nemohl nabrat dost sil na takový výkon. Přesto se vyhrabal, aby matku přivítal. Hanka se smíšenými pocity sledovala, jak dračice jemně otírá svůj čenich o Plamův krk. Vidíš, říkala si v duchu, a ty bys ho tam nechala umřít, nevěřila jsi mi.

Dračice se otočila k ní a Hanka se polekala, že si neohlídala myšlenky a dračici urazila. Ta ale naklonila hlavu a jemně se dotkla její ruky podobně, jako se dotýkala Plama.

„Příště už budu vždycky pečlivě naslouchat tomu, co mi říkáš,“ tiše pronesla syčivou drakonštinou a Hanka si pomyslela, že od draka, který se nikdy neomlouvá, je to něco jako výraz důvěry a uznání, zvlášť když ten drak je vůdcem celého hnízda.

„Obávám se, že už nebudu mít schopnost vycítit podobné věci,“ připomněla Hanka černé dračici, že už nemá magické dovednosti.

„Mluvila jsem včera s Vronem. Vím, co se ti přihodilo. Nemohu ti nic slíbit, ani ti dát naději.“

„Já vím. Musím se s tím naučit žít.“

„Dobré rozhodnutí,“ přikývla Karmaneuduna, „chci tě ještě požádat, abys dohlédla na mého syna. Byla bych ráda, kdyby Zuřivý plamen zase co nejdřív nabral síly. Škoda, že nejsi drak.“

Hanka si nebyla jistá, jak si má poslední slova dračice vyložit. Doufala, že to měla být pochvala.

„Přicházejí lidé,“ otočila hlavu Karmaneuduna, „asi bych měla raději jít.“

Než se Hanka stačila ohlédnout, byla dračice pryč. Zato k nim doklusal rozčilený Dundar.

„Co to bylo? Co se to tu dělo?“

„Matka se přišla podívat na svého syna,“ vysvětlila Hanka.

„To nemohla dát vědět předem? Co je to za způsoby, aby se mi tu jen tak courali černí draci?“ mumlal léčitel nespokojeně a zase se otočil a šel zpátky.

„Nemá nás rád,“ sykl tiše na Hančinu adresu Plam.

„No jo, s tím nic nenaděláme. On už je takový. Ale dokud tu šéfuje Sidi, vyhodit nás nemůže.“

Pak se zastavil Vron a přinesl drakovi čerstvé ryby. Hanka musela dohlížet, aby její přítel příliš nehltal. Měl velký hlad, ale dávky mu zvyšovali jen postupně, po malých přídavcích, aby nadměrné porce nezatížily jeho oslabené tělo.

Když Rafan se Sváťou odjížděli zpět do školy, Hanka jim trochu záviděla. Ale fakt, že je tu spolu s Plamem, to trochu vyvažoval.

Drak se rychle vzpamatovával, začal pomalu chodit a postupně zkoušel i běhat a procvičovat křídla. Dívka spokojeně sledovala jeho pokroky, a když poprvé vzlétl a zakroužil nad útulkem, pocítila hrdost. Zároveň si uvědomovala, že tu s ní nezůstane napořád. Vychutnávala si společné večery, a když drak usoudil, že mu létání nedělá problémy, pozval Hanku na výlet k jezeru. Nosil ji na zádech a vůbec mu nevadilo, že by je mohl někdo vidět. Prkno teď dívka ke své velké lítosti ovládat nedokázala. Přesto byly společné výlety krásné a každý den se těšila na podvečerní koupel s drakem.

Červnové dny jim utekly jako voda. Pro Plama si přiletěla jeho matka. Tentokrát se ohlásila naprosto oficiálně a dokonce přinesla i několik drahokamů, jako poděkování a příspěvek pro potřeby útulku. Sidi si s ní báječně popovídala a dokonce i Vron se k nim připojil a chvíli diskutovali také s Dundarem. K Hančině údivu se toho dne objevil i R’íhan. Usoudila, že je tu na pozvání Karmaneuduny, která mu chce poděkovat za záchranu syna. Ve své současné situaci si s jednorožcem přímo povídat nemohla. Někdo by jí musel jeho slova překládat, takže usoudila, že mu svou přítomnost snad ani nebude vnucovat. Raději se šla rozloučit s Plamem, který už byl zase ve své nejlepší kondici a předpokládala, že už se nejspíš těší domů. Naposledy se s ním pomazlila a usmála se, když ucítila, jak foukl do jejích vlasů, až se jí rozlétly kolem obličeje. Láskyplně se po něm ohnala a pleskla ho po čumáku. Pozorovali spolu, jak drakova matka hovoří s jednorožcem. Hanku by velice zajímalo, co si asi říkají. Vlastně bylo trochu proti přírodě, aby jednorožec zachraňoval draka a drak jednorožce. Doufala, že poslední událost aspoň maličko obrousila hrany jejich vzájemné nesnášenlivosti.

Když se draci rozloučili a odletěli, přišel za Hankou Vron.

„R’íhan se diví, že jsi tentokrát nepožádala jednorožce o pomoc ani ty ani tvoji přátelé.“

„Proč bychom to dělali? Stejně by to bylo zbytečné. Potřetí mě do Posvátného háje nevezmou. Akorát bychom R’íhana přivedli do rozpaků, až by naše prosby musel zamítnout. A to nechci. Jsem mu vděčná za to, co pro mě udělal.“

„Karmaneuduna jednorožcům něco zajímavého nabídla,“ řekl zamyšleně Vron, „ale nevím, co to bylo. Neřekli mi to. Faktem ale je, že R’íhan byl její nabídkou značně překvapen. Sám bych rád věděl, co to bylo.“

„Asi je vděčná za záchranu svého syna,“ mávla rukou Hanka.

Vron pokrčil rameny a dál to nerozváděl.

„Nezapomeň se připravit na zítřek. Vezmu tě do Santareny. Pozítří už je slavnostní představení,“ připomněl jí kouzelný džin.

„No jo, docela se na to těším,“ usmála se trochu smutně Hanka, když si uvědomila, že odteď se do školy podívá už jen jako host. Ale i tak byla ráda, že uvidí Rafana hrát hlavní roli.

Druhý den cestovala s Vronem chráněnými a veřejnými branami, aby se vystavila co nejmenšímu možnému působení magie na své tělo. Byla to docela otrava, když si vzpomněla, jak bylo příjemné skočit z útulku rovnou do zahrady v Santareně.

Kluci už na ni v domku čekali i se Zachariášem. Byli ze zítřejšího představení celí nervózní. To jim ovšem nebránilo v tom, aby si dnes večer dávali do nosu. Trpaslík na Hančinu počest připravil hotové hody. Hanka naštěstí žádnou trému mít nemusela, takže si společný večer užívala a vychutnávala naplno.

*****

Slavnost a bláznivá věštba

Kluci ráno vypadli časně, takže si Hanka mohla jednou v pohodlí své postele přispat. Bylo to velice příjemné.

Pak do školy vyrazila společně se Zachariášem. Všude byla spousta lidí. Trpaslík razil cestu davem návštěvníků, aby se co nejdřív prodrali ke stolům s občerstvením. Hanka očekávala, že letos na ně její spolužáci nebudou mít dost času, když chystají představení. Bylo to přesně tak, ale zatím jí to nevadilo. Nechala Zachariáše u stolů s jídlem a vypravila se na obhlídku okolí. Prošla zajímavosti, které tu u řeky a v řece nabízely sirény a tentokrát zavítala i do soukromí za plentou, kde své služby nabízela věštkyně. Byla teď člověkem bez budoucnosti, tak byla zvědavá, co jí siréna poví.

Věštkyně jí pokynula, aby usedla k jejímu stolku a kolem krku jí pověsila tlumočníka. Uchopila její ruce a otočila je dlaněmi vzhůru. Když se siréna dotkla Hančina náramku, trhla sebou a ucukla. Zadívala se na dívku se zvýšenou pozorností. Nakonec pustila její ruce, vstala a dotkla se Hančina čela.

„Tvoje nová rodina tě chce adoptovat co nejdřív. V blízké době tě také čeká cestování. Jedno nad vodou, druhé pod vodou. Dávej pozor na osoby, které tě chtějí zabít. Drž se blízko ochránce, který ti bude stát po boku, to je tvá šance, jak se vyhnout zranění.“

„Děkuji,“ využila Hanka odmlku sirény a sundala si tlumočníka. Měla pocit, že už slyšela dost nesmyslů. Kam na to ta věštkyně chodí? Pak se tomu zasmála a šla dál. U jednorožců se nechala nabít dobrou náladou. Litovala, že si s nimi nemůže popovídat obvyklým způsobem. Obešla louku a pomalu se vracela k zahradě s občerstvením. Najednou vykulila oči. Na louce přistáli čtyři černí draci. Poznala Plama, jeho matku, Hurikána a Jitřenku. To už po louce přibíhala profesorka Ferinová s několika žáky. Hanka pozorovala, jak nadšeně vítá draky a zve je do zahrady. Hned vyrazila za nimi, aby se také připojila ke společnosti draků. S těmi si na rozdíl od jednorožců popovídat mohla. Pro školu byl velký úspěch, že se tu objevili aspoň na slavnosti. Nakonec se k nim Hanka ani neprodrala, protože mnoho návštěvníků slavnosti chtělo draky vidět na vlastní oči a dav lidí jí zablokoval cestu. Vzdychla a vzdala to. Za chvíli stejně začne program. Začala hledat trpaslíka, aby spolu s ním vyhledala místo v hledišti. Nebylo těžké ho najít. Dobrá medovina ho přitahovala jako včelu med. Šli se posadit do hlediště a tam je po chvíli objevil Sváťa a posadil se k nim.

„Copak? Ty neúčinkuješ?“ podivila se Hanka.

„Já? Blázníš? Já mám na starosti občerstvení pro jednorožce. Právě mi skončila služba, takže si tenhle kulturní zážitek mohu vychutnat spolu s vámi. Víš to, že přijel i R’íhan a P’ujibo?“

„Opravdu? Jenže já s ním teď stejně nedokážu mluvit,“ pokrčila rameny dívka.

„Myslím, že něco chystají. Ptali se, jestli jsi tady.“

V Hance zablikala jiskřička naděje, ale rozum ji rychle uhasil. Bála se v cokoli doufat, protože měla strach, že by pak neunesla následné zklamání. Holka, stůj nohama na zemi, říkala si, a vzala si od Sváti bonbon, který jí nabídl.

Divákům, kteří ještě neseděli, vstupenka připomněla, že mají nejvyšší čas zaujmout místo v hledišti. Ozvaly se první tóny hudby, tlumené a rozvláčné, vzbuzující zvědavost. Jeviště zalilo jemně modré, místy až tyrkysové světlo a v něm se postupně objevovaly podvodní živočichové, jako barevné ryby, závojovité medúzy, želvy a další. Hanku by zajímalo, jestli jsou ty obrazy vytvořené podle skutečnosti, nebo jestli si je autoři vymysleli jen pro tento večer. Uprostřed jeviště se objevila malá siréna, oblečená do bílých závojů, které se magicky barvily do jemných pastelových odstínů. Kolem ní se vznášely víly, asi vodní, ale Hanka poznala své spolužačky a vzpomněla si, jak Sváťa líčil jejich vznášecí trénink. Teď jim to ale šlo báječně. Náhle modrá barva jeviště potemněla a kolem proplul hrozivý stín žraloka. Vodní barvy se vzápětí projasnily, ale malá siréna byla pryč. Víly začaly naříkat a rvát si kouzelné vlasy, ze kterých se přímo před jejich očima stávaly malé rybičky a zvyšovaly kmitavým pohybem dojem všeobecného zmatku. Hanka s napětím sledovala děj. Královna vod pověřila nalezením malé sirény své dvě děti. Na scéně se objevil Rafan a Anděla. Spolu s vílami navštěvovali různá místa, kde žádali o pomoc, nebo bojovali, pokud je někdo ohrozil. Ti dva to hráli úžasně a jejich vzájemné sympatie ještě zvýraznily dojem, který na diváky udělali. Hanku skoro zamrzelo, když přišla přestávka. Musela uznat, že její spolužáci se opravdu snažili a všechno fungovalo bez sebemenších zádrhelů. Teprve nyní si uvědomila, jak důmyslně tu funguje zařízení, které divákům tlumočí rozhovory se sirénami a jednorožci. Dřív, když ho nepotřebovala, si ani nevšimla, že tu něco takového je.

Po přestávce děj nabral na obrátkách a zloduchovi se podařilo zajmout i Andělu. Spolu se sirénou úpěla ve vězení až do chvíle, než se hlavnímu hrdinovi podařilo sehnat skupinu zachránců, ve které byly sirény, jednorožci a nakonec se na scéně objevil i drak. Hanka vykulila oči, když poznala Plama.

„To zíráš, co,“ drcnul do ní loktem Sváťa, „to byla improvizace na poslední chvíli. Ferinová je fakt jednička, že to dokázala tak rychle domluvit.“

„To se vám fakt povedlo,“ uznala šeptem Hanka.

Drak dokonce jednou vychrlil oheň a zničil nejhoršího padoucha, čímž skupina zachránců zvítězila a osvobodila Andělu a sirénu. Když dozněl poslední tón, na okamžik se ve vzduchu chvělo napjaté ticho a pak se rozburácel mohutný potlesk. Hanku až bolely dlaně, jak se snažila ocenit jejich výkon.

Ještě než se diváci začali rozcházet, objevila se u nich profesorka Ferinová. Pozdravila se se Zachariášem a požádala je, jestli by se nemohli chvilku zdržet.

„Můžeš jít také, jestli chceš,“ usmála se na Sváťu, když viděla, jak v rozpacích přešlapuje vedle nich.

„Tak jo,“ rozzářil se, „jen vzkážu otci, aby na mě počkal u vchodu.“

Profesorka je vedla do nejvzdálenějšího kouta louky jednorožců, kde už čekala Karmaneuduna a její syn Zuřivý plamen. Jak šla dívka kolem nich, ucítila závan ve vlasech a s podezřením se ohlédla po svém dračím příteli, který ji měl ve zvyku tímto způsobem škádlit. Plam se ale tvářil jako by nic. Hance i Zachariášovi pověsila profesorka na krk tlumočníka, aby mohli slyšet vše, o čem tu bude řeč. Krátce po nich se objevil i R’íhan s P’ujibem a jeho matkou. Po vzájemné výměně zdvořilostí a gratulací k vydařenému představení se slova ujala Ferinová.

„Asi bychom měli přistoupit k tomu, proč jsme se tu sešli. Bylo to na žádost zde přítomného ctihodného R’íhana, kterému tímto předávám slovo.“

Jednorožec přejel pohledem všechny přítomné.

„Myslím, že tu nikomu z vás nemusím připomínat události, které se nedávno přihodily v rezervaci Magický les. Všichni je dobře známe. Zůstala jen jedna nedořešená věc, která následně rušila klidný spánek ctihodné Karmaneuduny i můj. My oba máme jistý dluh, který bychom rádi nějak vyrovnali. Ačkoliv Hanka sama nepožádala jednorožce o pomoc, vznesl jsem tento požadavek místo ní. Musím přiznat, že se nesetkal s absolutním souhlasem a nebyl přijat. Uznaná starší ctihodná Karmaneuduna ale studovala knihy starých mistrů a objevila zajímavost, o které si jednorožci mysleli, že je to jen legenda. Možná by o tom sama mohla říci pár slov.“

Jednorožec se ohlédl po velké černé dračici, které předal slovo.

„Ctihodný R’íhan nemá tak docela pravdu. On při zmíněných událostech něco spíš ztratil, než získal, kdežto já mám díky Hance zpět syna. Můj dluh je mnohonásobně vyšší, než jeho. Protože se ukázalo, že uzdravit Hančino tělo dovedou jen jednorožci, hledala jsem něco, co by jejich kmen přesvědčilo, že i oni při jejím vyléčení cosi získají. Objevila jsem jejich legendu o kamenném srdci. Pak mě napadlo: co když to není jen legenda? Naši stařešinové mi dali vodítko a musím přiznat, že mi při hledání přálo štěstí. A trochu mi pomohl i jeden kouzelný džin. Našla jsem kamenné srdce, které dovede uzdravovat zemi kolem sebe. Je to mimořádně vzácný artefakt, který kdysi patřil jednorožcům. Nevím, kdo jim ho ukradl, ale jsem ochotna jim tuto vzácnost vrátit, pokud se k Hance zachovají tak, jako by se chovali k vlastním dětem. Má to ale jeden háček. To vám ale lépe vysvětlí jednorožec.“

Hanka si všimla, jak P’ujibo samým rozčilením nervózně přešlapuje. Jeho otec ho napomenul pohledem a znovu se ujal slova.

„Aby se jednorožci mohli k Hance zachovat jako k vlastním dětem, musí mít dívka v našem stádu rodiče, kteří budou do její plnoletosti zodpovídat za její výchovu a činy. Tím se dostáváme k jádru věci, kterou tu dnes potřebujeme vyřešit. Já a moje žena L’gala jsme se rozhodli Hanku adoptovat. Kmen toto naše rozhodnutí jednohlasně schválil. Než se tě, Hanko, zeptám, jestli s tím souhlasíš i ty, měla bys vědět, že je to u nás trochu odlišné od lidských zvyklostí a toho, co znáš. Tvoje ano bude zároveň přísahou věrnosti našemu kmeni. Všichni od tebe budou očekávat poslušnost a etické chování. Za neposlušnost tě budu trestat já. Za zradu kmene je u nás smrt. Nebudu bránit tvému lidskému vzdělání, ale budeš muset zvládnout i základy našeho vzdělání. Nebude to jednoduché ani pro tebe ani pro nás. Dobře si rozmysli, než mi odpovíš.“

První, co Hanku napadlo, bylo, že věštkyně u sirén měla pravdu. Taková bláznivá předpověď, a už je to tady! Vlastně byla rozhodnutá ještě dřív, než R’íhan domluvil. Jeho nabídka byla jako zlatá brána, která vede z pouště přímo do zahrady. I když člověk ví, že tam číhá krvelačný a jedovatý hmyz, přesto vstoupí. A P’ujibo se stane jejím sourozencem. Stejně je to zvláštní. Plama také považovala za bratra, podobně jako kluky. Na to, že vyrostla jako sirotek, to byl docela slušný obrat k lepšímu. Pak si uvědomila, že R’íhan nejspíš čte její myšlenky a rychle se vrátila do reality.

„Ano, souhlasím. Moc ráda vás přijmu za rodiče,“ odpověděla zřetelně nahlas.

„Ještě se musím zeptat tvého poručníka na jeho názor,“ otočil se jednorožec k Zachariášovi. Ten si odkašlal a nervózně si mnul vousy. Pak přestal, asi si uvědomil, že to nevypadá důstojně.

„Hanka si rozhodně zaslouží vyrůstat v dobré rodině,“ řekl a zahleděl se přímo na R’íhana, „jen vás prosím o shovívavost k jejímu lidskému chování. Byl bych rád, kdyby u vás byla šťastná.“

Trpaslík mluvil tak kultivovaně, že ho děti málem nepoznávaly.

„Z titulu rodičů tě křtíme jménem H’anaríja,“ řekl slavnostně R’íhan a dotkl se rohem Hančina čela. L’gala učinila totéž.

„A teď se připrav, jdeme odsud přímo domů.“

„Tak rychle?“ polekala se Hanka. „Nic tu s sebou nemám a možná…“

„U nás se rodičům neodmlouvá,“ přitočil se k ní blíž její nový čtyřnohý bratr P’ujibo a tlumočník přeložil jeho varovné upozornění.

Hanka zmlkla a nešťastně se podívala na Sváťu vedle sebe: „Pozdravuj Rafa.“

Sváťa ji objal a využil toho, že tentokrát mu pusa projde. Ještě ucítila Plamovo fouknutí do vlasů a pak už pro slzy skoro neviděla. Na tváři ji zašimraly Zachariášovy vousy a pusa na tvář voněla po tabáku a medovině.

„Hodně štěstí,“ pohladila ji po rameni profesorka Ferinová, „A na shledanou po prázdninách.“

*****

Konec 3.dílu

Obsah

Zloděj svačin

Krátký výcvik

Poslední dny prázdnin

Nové předměty

Co s ním?

Malá dračice a sivian

Školní trable s magií

Paměť kouzelného džina

Vánoční překvapení

Upíří cuc

Návštěva s těžkými následky

Na základně

Návštěva Otce stromů

Návrat do školy

Drápův úkol

Čas zkoušek

Odchyt norousů

Kouzelníkův labyrint

Pomoc pro Hanku

Magické vodítko

Proč se neuzdravuje?

Slavnost a bláznivá věštba