SEDMÝ SMYSL

Bez práva na život

9. díl

(závěr série Sedmý smysl)

© Ilka Pacovská

****

Praha 2012

*****

Nečaruj!

„Tohle, Terezo, nedělej! Kolikrát ti to mám opakovat?!“

Hanku překvapilo, jak zní Vronův hlas rozčileně a přísně. Přitom malá Terezka nedělala nic jiného, než že si vypomáhala při pletení věnečku z květin magií tam, kde na to její nešikovné prstíky nestačily. Hanka pohlédla na přítele s tichou výčitkou. Vron se ale ještě víc zachmuřil a nespokojeně potřásl hlavou.

„Nejlepší by bylo, kdyby svou magii nepoužívala vůbec,“ prohodil nerudně směrem k Hance poté, co zaregistroval její nesouhlasný pohled.

Podivná nálada se Vrona držela už od té chvíle, kdy holčička svým úžasným kouzlem přetrhla pouto mezi jednorožcem a člověkem a zachránila tím P’ujiba před neradostným údělem vyvržence. Po jejím zásahu se mohl mladý jednorožec vrátit zpět do stáda ke své rodině. Jednorožci Terezce na oplátku pomohli vyrovnat se s deficitem magie a překonat trauma, se kterým se potýkala po ztrátě svých rodičů. Jako zázrakem znovu začala mluvit a také se zdálo, že v ní ona příhoda probudila netušené schopnosti sedmého smyslu. Rozhodně ho Terezka začala používat stejně často, jako člověk používá oči nebo uši. Ukazovalo se, že je neuvěřitelně nadaná.

„Možná bys ji měl vzít na Ostrov volby už letos,“ řekla Hanka jednou večer Vronovi, když se šli posadit před srub, aby poslouchali ptáky a hledali na obloze první hvězdy.

Zavrtěl hlavou: „Ještě je brzo. Především se potřebuje naučit číst a psát. A k tomu základy matematiky. A musí umět kontrolovat svou magii.“

„Je fantasticky nadaná,“ rozzářily se Hance oči nadšením.

„Buď tak hodná a přestaň ji podporovat v tom jejím zahrávání si s kouzly. V normálním životě by se měla umět obejít bez magie. Jestli to nedokáže, nepovede to k ničemu dobrému.“

„Ale, Vrone, nebuď přece morous a dopřej jí trochu té radosti.“

„Radovat se může i bez kouzlení.“

„Proč jsi na ni tak zbytečně přísný? Vždyť o nic nejde. Jenom si hraje.“

„Magie není žádná hra.“

„Copak to necítíš? Zakazovat Terezce používat sedmý smysl je stejné, jako bys po ní chtěl, aby chodila se zavřenýma očima nebo zacpanýma ušima. Má to prostě v krvi.“

„No právě,“ zachmuřil se muž a odmlčel se.

Zpočátku doufala, že Vrona jeho divná nálada za den za dva přejde, ale mýlila se. Usmíval se jen v okamžiku, kdy dával Terezce dobrou noc. Důvěřivě ho objala ručičkami kolem krku a blaženě k němu přitiskla svou tvář. Hanku rozčilovalo, že nemůže přijít na to, co jejího přítele trápí. Neodpovídal ani na přímé, ani na nepřímé otázky. Stálo ji hodně úsilí, aby se s ním kvůli tomu nehádala před Terezkou. Ta na rozdíl od Vrona vypadala šťastně. Zvídavě zkoumala svět kolem sebe a ochotně se učila všechno nové.

Akorát se jednu chvíli rozzlobila na Hanku, když zjistila, že se vrací z výletu od svých čtyřnohých rodičů, aby Sváťovi předala od jednorožců sazeničku zvláštního stromu, který bude dělat společnost vzrostlému velikánovi v Pasteku.

„A kdy vezmeš na návštěvu k jednorožcům mě?“ žadonila holčička každý den, sotva se probudila.

„Vydrž, sestřičko,“ smála se Hanka její nedočkavosti, „ještě mám nějaké školní povinnosti. Ale hned jak přijdou prázdniny, můžeme spolu vyrazit za P’ujibem.“

„P’ujibo je ten nejkrásnější jednorožec na světě,“ toužebně vzdychla Terezka.

„Však se dočkáš. Uvidíš celou jeho rodinu.“

„Když já už tam moc chci hned teď.“

Od chvíle, co se holčička zbavila svého psychického bloku a znovu začala mluvit, si Hanka občas říkala, že její mlčení mělo něco do sebe. Stále se opakující diskuze s malou holkou sváděly člověka k tomu, aby odsekl něco ve smyslu „dej už pokoj“ nebo „tohle jsem ti přece říkala nejmíň stokrát“.

„Buď trpělivá a neodbývej ji,“ napomenul ji Sváťa, když Hanku přistihl, jak se na Terezku nevlídně utrhla. „Nezapomeň, že ta malá přišla o rodiče a potřebuje teď spoustu lásky a trpělivosti, aby z ní vyrostl sebejistý a odpovědný člověk.“

„No jo, náš pan Chytrej spolknul všechnu moudrost světa,“ zamračila se na kamaráda, ale vzápětí se její nerudnost rozbila o Sváťův nakažlivý úsměv.

„Promiň, že jsem se snažil poučovat jednu z nejchytřejších ženskejch, co znám,“ řekl a v očích mu svítily šibalské jiskřičky. V tom okamžiku si Hanka uvědomila, že se přece jen v něčem začíná podobat svému bratrovi Rafanovi.

„Hm, zatím moc ženskejch neznáš, takže to těžko můžu brát jako poklonu,“ odsekla s nadhledem Hanka a snažila se při tom zachovat vážnou tvář.

Sváťa raději změnil téma hovoru: „Hele, co kdybychom ten sobotní oběd u Zachariáše přehodili na neděli? V sobotu bych s sebou totiž nemohl vzít Aničku.“

„Co asi tvoje sestřička řekne na to, že její kamarádka najednou mluví?“

„Už jsem to Aničce oznámil. Je z toho celá nadšená a moc se těší na víkend. Asi by mi neodpustila, kdyby nemohla jít na ten společný oběd se mnou.“

„Chápu. Taky jsem zvědavá, jak se teď holky dokážou domluvit. Zajdu za Zachariášem, aby ten oběd o den posunul,“ souhlasila Hanka.

V neděli se do Kouzelných zahrad dostavil nejen Sváťa se svou malou sestrou, ale i Rafan s Andělou. Byl nádherný slunečný den, takže se rozhodli najíst venku v zahradě, podobně jako další hosté Zachariášova ubytovacího komplexu. Obě malé holčičky si spolu okamžitě začaly hrát a žádný z dalších hostů je nezajímal. K plné spokojenosti jim stačily květiny na zahradě, písek na cestičce a pár kamínků.

„To je nádhera. A jaký je tu klid,“ spokojeně se rozhlížel Rafan, když dojedli.

Anděla se zavrtěla, olízla si rty a trochu nesměle se zeptala: „Hele, nevadilo by vám, kdybych se na květen a červen nastěhovala s Rafem do stromového domku tady v zahradách?“

„Mně určitě ne,“ odpověděl Sváťa bez rozmýšlení, „stejně do konce školního roku bydlím v Pasteku.“

Všichni se tázavě otočili na Hanku. Byli zvědaví, zda její předsudky proti Pohromakově rodině, ke které Anděla patřila, nebudou na překážku rozhodnutí. Nebyli si jistí, jestli unese představu, že se Anděla Pohromaková bude roztahovat v domku, který byl dlouhá léta jejím domovem.

Hanka je ale překvapila. Trochu poťouchle si na pár vteřin vychutnala jejich opatrné pohledy a pak se zasmála.

„Jasně, že ne. Klidně se nastěhuj. A vezmi si moji ložnici, ta je nejlepší.“

„Díky,“ usmála se Anděla vděčně.

„Pojď, dojdeme ještě pro studené pití,“ klepl Rafan Hanku do ramene a kývl směrem k budově.

Jakmile byli z doslechu, vzal kamarádku za loket. Otočila se k němu a zjistila, že jeho bezstarostný výraz zmizel.

„Poslyš, neděje se tu něco zvláštního?“

„Proč myslíš?“ zarazila se. Všude byl klid, oběd proběhl v pohodě, nechápala, co se jejímu kamarádovi nezdá.

„Vron se tváří, jako by spolkl ježka, a šušká si se Zachariášem.“

„Jo, to máš pravdu. Vron je poslední dobou nějak nesvůj. Asi má starosti s tím svým projektem na pomoc nejchudším nadaným dětem.“

„To ti řekl?“

„Ne. Vůbec mi na otázky neodpovídá.“

Rafan se zarazil a zahleděl do prázdna. Hanka se polekala. Tenhle výraz znala. Určitě se mu hlavou honí útržky obrazů z budoucnosti. Neměla jeho vize ráda, obvykle věštily nepříjemné trable.

Netrvalo dlouho a Rafan se zprudka nadechl. Bezděčně si promnul oči.

„Co je?“ vyzvídala Hanka opatrně.

„Měli byste se co nejdřív odstěhovat pryč z Vronova srubu. Není to tam bezpečné.“

„Cos viděl?“

„Oheň. Asi požár.“

„Víš co? Nekaž mi dnešní krásné odpoledne. Slibuji, že si nebudeme hrát s křesadlem.“

Rafan chvilku vypadal, že bude Hanku nabádat, aby to nebrala na lehkou váhu, ale nakonec jen vzdychl a řekl: „Tak jo. Pojďme pro to pití.“

I když se už o možném nebezpečí ani slůvkem nezmínil, podařilo se mu Hanku zneklidnit. Několikrát se přistihla při tom, jak přemýšlí o ohni. Mohl by vzniknout samovolně? Nebo snad Terezčinou zásluhou? Skoro se na Rafana zlobila, že jí o té vizi řekl. K čemu to je, když netuší, odkud pohroma přijde?

V pondělí musela do školy na další individuální hodinu v oboru směrování magie. Konečně se jí podařilo z mysli odsunout Rafanovy varovné řeči a věnovat se tomu, co ji zajímalo. Jemná práce s magií byla při výrobě amuletů důležitá. Hanka cítila, že má v tomhle směru ještě hodně co dohánět. Zatím magii používala spíš jako sílu a zbraň. Pracovat s ní úsporně a jemně bylo složitější, než si představovala. Pastecký profesor Teuklin ji učil, jak využívat magii v kouzlu neviditelnosti. Nikdy se to pořádně nenaučila. Hlavně kvůli tomu, že jí jemná a trpělivá práce se sedmým smyslem dělala potíže. Měla v povaze dračí razanci a netrpělivost, ale byla rozhodnutá se s tím poprat a naučit se ovládat.

Do srubu se vrátila ve výborné náladě. Vron právě Terezku učil písmenka, takže holčička uvítala Hančin příchod jako vysvobození z nudné činnosti.

Vronovi bylo jasné, že už ji těžko přitáhne zpět k učení, tak nad tím jen mávl rukou a poslal obě ven. Terezka se hned hnala na květinovou louku, aby Hance i sobě upletla čerstvý věneček z květů. Po obědě zatáhla Hanku k potoku a došlo na její nejoblíbenější činnost – stavění rybníčků. Zdálo se, že Terezku tahle blátivá zábava nikdy neomrzí.

Hanka ji načapala, jak i při téhle činnosti používá magii. Tvarovala hráze, nutila vodu, aby proudila postavenými kanály, aby tekla do kopce a pak malým vodopádem zpět. Přemýšlela, jestli holčičku nemá napomenout, ale všechno bylo tak přirozené a neškodné, že se rozhodla Terezce nekazit hru.

Vtom se jí za zády vynořil Vron.

„Teri, copak to děláš? Už jsem ti přece říkal, že při hraní se magie používat nemá.“

„Ale já ji nutně potřebovala,“ bránila se holčička.

„Můžeš stavět normální rybníčky? Bez vodopádů?! Tohle už nedělej!“

„Opravdu nesmím?“

„Opravdu nesmíš.“

Terezka ukřivděně rozkopala hráze. Hanka se na Vrona taky zamračila, ale nic neřekla. Hádat se s ním na tohle téma nemělo cenu.

„Možná bys měla Terezku vzít na ten výlet k jednorožcům už teď,“ řekl její přítel najednou a jeho hlas zněl smutně a unaveně.

„To nejde, mám ještě několikrát týdně vyučování. O prázdninách to určitě bude lepší,“ podívala se na Vrona, jako by se ptala, co ho to najednou napadlo.

„Klidně tě u profesorů omluvím.“

„Vrone, co se děje? Pověz mi to.“

„Zatím se neděje nic. Ale tys ten výlet Terezce slíbila.“

„To ano. Ale hned teď? Proč to tak spěchá?“

„Neptej se. Prostě ji tam vezmi a hezky si ten výlet užijte.“

Hanka si byla jistá, že má její přítel ke své žádosti vážný důvod. Ale fakt, že jí ho nechce sdělit, ji dost vytáčel. A neméně ji rozčilovalo, že ji absolutně nedochází, oč se může jednat.

„Ve středu mám hodinu s profesorem Rohanem, takže bychom ke stádu mohly vyrazit dejme tomu ve čtvrtek,“ hledala Hanka nejbližší možný termín pro výlet. „Co ty na to? Bude to stačit?“

„Snad ano,“ odpověděl muž váhavě a sledoval Terezku, jak se snaží v blátě co nejvíc umazat.

Hance bylo jasné, že to holčička dělá Vronovi na truc. Moc dobře věděla, jak nerad ji vidí špinavou od hlavy k patě. Tentokrát se ale Terezka žádné reakce z jeho strany nedočkala. Než je opustil, řekl pouze: „A umyjte se, než se vrátíte domů.“ To bylo vše. Terezku najednou přestalo bavit brouzdání se blátem a zamířila k Hance.

„Máš mě ráda?“ dívala se na ni velkýma důvěřivýma očima.

„To víš, že ano,“ vzala zablácenou holčičku do náruče, i když věděla, že následná očista bude kvůli tomu mnohem náročnější.

„Táta se na mě zlobí…“ konstatovala tiše.

„Ale jdi ty. On tě má rád. Jen ho mrzí, když neposloucháš.“

„Já už budu poslouchat.“

Možná tak do dnešního večera, pomyslela si Hanka, ale nahlas to raději nekomentovala.

„Půjdeme se umýt?“ navrhla sama Terezka.

„No, myslím, že to velice nutně potřebujeme,“ zasmála se Hanka, když holčičku pustila a koukla se na sebe.

Mytí se neobešlo bez cákání a spousty legrace. Přesto si Hanka nemohla nevšimnout magického zavlnění. Někdo v jejich blízkosti otevřel bránu. Asi přišla návštěva. Zvědavě zamířila spolu s holčičkou ke srubu. Překvapeně sledovala neznámého člověka, jak mluví s Vronem a něco mu předává.

Než došly blíž, návštěvník se rozloučil a odešel.

„Kdo to byl?“ zajímalo Hanku.

„Doručovatel.“

„A co ti doručil?“¨

Vron v ruce svíral svitek s pečetí ochránců.

„To vypadá nějak moc oficiálně,“ podivila se Hanka. „O co jde?“

Vron pokrčil rameny. Nejevil sebemenší chuť dopis rozpečetit. Pár vteřin hleděl na Hanku a Terezku, jako by se nemohl rozhodnout, co odpovědět.

„Možná byste se vy dvě měly k jednorožcům vypravit už dnes,“ řekl tiše, ale dost se to podobalo příkazu.

Hanka nadzdvihla obočí a Terezka se celá rozzářila: „Ano, ano, ano, půjdeme za nimi hned teď.“

A běžela Vrona obejmout.

„Nejdřív pojďte dovnitř, zabalíte si pár věcí a já udělám večeři,“ vzal holčičku do náruče a Hanka by přísahala, že se mu v očích zaleskly slzy.

„A to se ani nepodíváš, co ti ochránci píšou?“ podivila se, když její přítel hodil zapečetěný svitek na polici, aniž do něj nahlédl.

„To má čas. Podívám se na to večer,“ mávl rukou a ohřál směs masa a zeleniny, kterou si Hanka s Terezkou balily do tenkých nasucho upečených placek.

„Musím si vzít s sebou panenku,“ vystřelila holčička od stolu, sotva dojedla.

Hanka se tázavě zadívala na Vrona.

„Ve škole tě omluvím. A u toho tvýho trpasličího profesora taky,“ řekl tiše. Nezdálo se, že by jí chtěl podat ještě nějaké další bližší vysvětlení.

„Jsem už velká holka, mohl bys mi říct pravdu,“ zkusila z něj vymáčknout aspoň nějakou informaci o tom, co se děje.

„Pravda vás dříve nebo později dostihne sama. Raději si užij výlet v klidu.“

„Jak mám být, sakra, v klidu, když vím, že mě úmyslně držíš v nevědomosti?!“

„Moc dobře vím, jak tě to rozčiluje, Hanko, ale věř mi, že je to pro tvé dobro.“

„Věříš, že tě někdy fakt nesnáším?!“

„A pozdravuj ode mě R’íhana.“

Terezka přihopkala zpět ke stolu. Hance podala vak s hračkami a Vronovi se vyšplhala do náruče.

„Jsi můj nejlepší a nejhodnější táta,“ objala ho kolem krku.

„Nejsem tvůj opravdový táta. Jenom jsem tě adoptoval, to je trochu rozdíl, Terezko.“

„Pro mě jsi a vždycky budeš jediný táta, kterého mám ráda.“

Vron si odkašlal, polkl a rychle změnil téma: „Až přijdete k jednorožcům, chovej se slušně, hezky je pozdrav a za všechno poděkuj. Ať si o tobě nemyslí, že patříš mezi nezdvořáky.“

„A nemůžeš tam k nim jít s námi?“

„To by se nehodilo. Pozvali přece hlavně tebe.“

„To je škoda. Chtěla bych, abys tam byl taky.“

„Neboj se. S Hankou se ti u nich bude líbit.“

„A už půjdeme? Nemůžu se dočkat.“

Vyšli před srub a Hanka s chutí vdechla vůni okolních lesů. Ať už chtěla nebo nechtěla, cítila se tu doma. Prostý srub uprostřed přírody jí přirostl k srdci rychleji, než čekala.

„Kdyby se něco dělo, tak se mi ozvi,“ požádala přítele a usmála se. Neuměla se na něj zlobit. Také Vron pootočil hlavu, aby se jí mohl podívat do očí. Nedokázala z jeho výrazu vyčíst, co si myslí, ale oči se mu příliš leskly a příliš často mrkal.

„Hlavně, ať si to tam Terezka užije. Klidně tam zůstaňte tak dlouho, jak budete chtít,“ na Vronově obličeji se objevil úsměv, ale skrývala se za ním trpká vráska.

Hanka neměla z odchodu dobrý pocit. Proč má její přítel v úmyslu je dostat odsud pryč co nejdřív a na co nejdelší dobu? Co je v nepořádku? Zatnula zuby, aby se s ním místo loučení nepohádala, a kývla na holčičku. Pak otevřela bránu k jednorožcům. Obě Vronovi zamávaly na rozloučenou a přesunuly se na louku Hančiny čtyřnohé rodiny.

*****

Terezčina volba

Sotva pohaslo okno brány, zasáhlo do jejich myslí mnohohlasé uvítání stáda, které bylo mile překvapeno jejich nenadálým příchodem. Téměř okamžitě přiklusali R’íhan, L’gala a P’ujibo. Terezka spontánně běžela mladého jednorožce obejmout. Její čtyřnohý kamarád sdílel její radost a nechal se opakovaně hladit malou ručkou, která ho nedávno zachránila před vyhoštěním ze stáda.

„Chceš vidět, jak to tady u nás vypadá?“ navrhl jí P’ujibo a Terezka nadšeně souhlasila. Ani se neohlédla a důvěřivě následovala bílého čtyřnohého kamaráda do lesa. Zajímalo ji úplně všechno a jednorožec ochotně odpovídal na záplavu zvědavých otázek a seznamoval ji se všemi zvláštnostmi zdejšího hvozdu.

„Neboj se, on ji ohlídá,“ uklidňoval Hanku R’íhan, když vyprovázela holčičku starostlivým pohledem. „U nás jí žádné nebezpečí nehrozí.“

„Já vím, to je jen takový reflex. Navíc nemám nejmenší tušení, proč nás Vron poslal ke stádu už teď před prázdninami. Něco se děje, ale nechce mi říct, co.“

„Možná si dělá starosti kvůli té malé.“

„Kvůli Terezce? To se mi nezdá. Všechno se přece srovnalo. Adoptoval ji, začala mluvit, je nadaná...“

„Její nadání je vskutku mimořádné,“ pokýval hlavou jednorožec.

„To máš pravdu. Od té doby, co přetrhla pouto mezi Lídou a P’ujibem, vlastně kouzlí, kudy chodí. Předtím se nezdálo, že by uměla své magické vlohy tak přirozeně ovládat.“

„Ano. Během té neobyčejné magické události našla nejen svou řeč, ale i sama sebe.“

„To je přece v pořádku, ne? Proč by to mělo Vrona trápit?“

„Pravděpodobně se bojí, že mu ji vezmou.“

„Ty myslíš, že by mohli?“ podívala se Hanka zamyšleně na svého čtyřnohého otce.

Představa, že by někdo přišel a chtěl odvést Terezku pryč, se jí vůbec nezamlouvala. Vzpomněla si, jak Vron Terezce zakazoval užívání magie. Možná by rád před ostatním předstíral, že není nadanější než ostatní děti. A mohli by mu ji ochránci kvůli tomu odebrat, i když se už uskutečnila adopce? Asi by se měla zeptat Rafana, jestli to zákon umožňuje.

„Netrap se něčím, co ještě nepřišlo,“ vlídně ji napomenula L’gala, „nikdy předem nevíš, co bude. A mnohdy ani není jasné, zda dobré věci skončí dobře a zlé špatně. Život je bludiště cest a leckdy nedohlédneš ani na první křižovatku. Ani ty nedokážeš předpovědět, co bude pro holčičku dobré a co ne.“

„Máš pravdu,“ rozhodla se Hanka zahnat znepokojivé myšlenky. Možná se bojí něčeho, co vůbec nenastane.

Následující dva dny si Hanka i Terezka užívaly naplno. Bylo slunečné přívětivé počasí, Hanka učila Terezku plavat v jezírku, vyrazily dokonce i k potoku hledat drahé kameny. Terezka se pod vedením P’ujiba sešla s několika mláďaty jednorožců a vydržela si s nimi celé hodiny hrát. Vykouzlila jim hejno barevných motýlů, které nebylo snadné dohonit a kteří při nejmenším doteku mizeli. Pak se společně soustředili na hledání nerozkvetlých poupat květin a nutili je vykvést. Večer se unavená holčička i se svou panenkou stulila k Hance a v měkké trávě obě klidně spaly až do rána.

Ve čtvrtek za nimi k jezírku přišel R’íhan a požádal je, aby ho obě doprovodily. Dovedl je na místo, kde se pokojně popásali S’faidea, strážkyně hranic a léčitelka, a naslouchající K’lumonideotis, strážce života a času. Hanka je viděla ráda a byla zvědavá, o co půjde.

Při jejich příchodu oba jednorožci zvedli hlavy a popošli o pár kroků k nim. Promluvili přímo k Terezce.

„Děkujeme ti, dívko, za záchranu mladého P‘ujiba. Dlužíme ti velkou laskavost a naše rada se usnesla, že je vhodné, abychom ti nabídli život uprostřed našeho stáda. Ochráníme tě, dáme ti vzdělání a v okamžiku plnoletosti se staneš plnohodnotným členem stáda. Co na to říkáš? Chceš být jedním z nás?“

Terezce se rozzářily oči jako diamaty a Hanka nepochybovala o tom, že dívenka v příští vteřině nadšeně přikývne. Nabídka jednorožců byla opravdu nečekaná. Tak nečekaná, že tím byl dokonce překvapen i sám R’íhan, jak vycítila. Vzpomněla si, jak složité byly dohady kolem toho, zda budou nebo nebudou adoptovat ji, a naprosto nechápala, jak je možné, že Terezce to samé nabízejí hned při její první návštěvě. Že by to bylo kvůli jejímu nadání? Nebo tím chtějí vyrovnat onu zmiňovanou laskavost? Něco podobného ale nemohou udělat bez Vronova souhlasu. Zachytila Terezčin pohled a nadechovala se k vysvětlení, že to nebude tak jednoduché. Holčička ji ale předešla a promluvila sama.

„Ano. Mohli bychom tu s tátou bydlet. Je to tu moc hezké.“

„Myslím, že jsi tak úplně naši nabídku nepochopila,“ vlídně podotkla S’faidea, „u stáda bys bydlela jen ty a Hanka. Nikdo jiný.“

„Táta ne?“

„Tvoji rodiče zemřeli.“

„Vron je můj táta! A bez něj tu bydlet nebudu,“ prohlásila nekompromisně Terezka.

„Dobrá. Nutit tě nemůžeme. Ale raději si to ještě rozmysli. Byla bys tu v bezpečí. Naučila by ses úžasné věci. Měli bychom tě rádi.“

„To byste museli mít rádi taky tátu,“ sdělila strážkyni bez obalu holčička. Hanka měla co dělat, aby se nezasmála nahlas, jak to mrně bez mrknutí oka odkoplo nabídku nejváženějších jednorožců.

K’lumonideotis se ale na Hanku obrátil důvěrným kontaktem, který slyšela jen ona.

„To dítě je upřímné a čisté. Pro nás není jeho odpověď urážkou, H’anaríjo. Jen jsme zarmoucení jeho osudem, pokud odmítne,“ řekl jemně a Hanka najednou cítila jednorožcův opravdový hluboký smutek. Jak vyčetla z jeho pootevřené mysli, kterou jí předestřel, v radě hlasoval pro přijetí holčičky do stáda a upřímně toužil jí pomoci stejně, jako i ona pomohla jednorožcům. To vše se nyní dívce pokoušel vysvětlit ve svých myšlenkách. Hanku to zarazilo. Obvykle starého mudrce ani nenapadlo, že by se měl zdržovat rozhovorem právě s ní. Proč najednou ta změna? Jako by chtěl vyzdvihnout důležitost osudového okamžiku.

Než si stihla promyslet odpověď, pokračoval: „Málokdo může tu malou naučit, jak zacházet s magií, kterou používá. My bychom to dokázali. Promluv s ní o tom tak, aby to pochopila. Ať ještě zváží svou odpověď. Než odtud odejdete, rádi přijmeme změnu jejího názoru. Jakmile ale opustí území jednorožců, cesta ke stádu se pro ni uzavře. Naše hlasování nebylo jednotné a příště už určitě nebude dostatek hlasů na to, aby jí bylo dovoleno žít u stáda.“

„A kdo by ji učil? R’íhan?“

„Učil bych ji já a musela by se mnou žít v Posvátném háji.“

„Ona by nebydlela v naší rodině?“ ujišťovala se nedůvěřivě Hanka.

„Ne. Jejím domovem by byl Posvátný háj. Ale mohla by u vás občas strávit pár hodin.“

„A mohl by ji navštěvovat i Vron?“

„Ne. To by nebylo vhodné.“

„Už by ji nikdy nesměl vidět?“ zarazilo Hanku jednorožcovo vyjádření.

„Dokud ta malá nepřekročí práh dospělosti, tak ne.“

„Jenže on ji adoptoval. Nyní je jejím otcem.“

„Pokud ji má rád, jistě by naši podmínku akceptoval.“

Jednorožec vycítil dívčin vnitřní nesouhlas. Hanka byla otřesená představou, že by chtěl někdo Terezku odloučit od světa, vzít jí všechny její dětské radosti a ještě prohlašovat, že je to pro její dobro. Oč byli jednorožci lepší, než její skuteční rodiče, kteří holčičku drželi někde ve sklepní místnosti?

„Možná i její opravdoví rodiče chtěli tu malou ochránit před krutým osudem,“ odpověděl K’lumonideotis na její myšlenky.

„Ochránit? A před čím?“

„Svět nemá rád mimořádně nadané jedince. Jsou pro své okolí příliš nebezpeční.“

„Nesmysl!“ nesouhlasila Hanka se starým moudrým jednorožcem. „Vron z Terezky vychová slušného odpovědného člověka!“

„Všechny věci nejsou jen o výchově. Co když mu okolnosti neumožní, aby ji dobře vychoval?“

„Jaké okolnosti?“

„To nevím. Dokud nenastaly, těžko předvídat, kam tu malou dovede cesta osudu.“

„Tak proč si myslíš, že je potřeba Terezku chránit?“

„Moje zkušenost mi říká, že s jejím nadáním se nedokáže vyhnout neblahému osudu. Poradíte si s těmi, kdo budou požadovat její smrt?“

„Kdo by asi mohl požadovat smrt dítěte?“

„Neobyčejně nadaného dítěte!“

„No dobře. Kdo by měl zájem na smrti neobyčejně nadaného dítěte?“

„Především draci.“

„Cože???“

„Nebude-li jedním z jednorožců, už nikdy nebude mít k dispozici magii stáda, aby ji zachránila, až se bude bránit a použije nějaké náročné kouzlo. Pak se před ní otevřou jen dvě možnosti: ztráta čisté mysli nebo smrt. Přemýšlej o tom, H’anaríjo, než s tou malou budeš o našem návrhu hovořit. Jsme její šance, jak si zachovat čistou mysl a naučit se zacházet s velkým darem magie. Ale musí se rozhodnout co nejdřív. Dokud je její mysl jasná a čistá.“

„Ale Vron říkal,“ vzpomněla si Hanka na den, kdy její přítel vyprávěl o svém prvním setkání s Terezkou, „že má na svědomí život svého skutečného otce. A přesto je pořád čistá?“

„Sama přece dobře víš, že zoufalé činy na záchranu sama sebe, svých milovaných a svého domova nikoho neposkvrní. Na ty má každý jedinec právo.“

„Budu o tom přemýšlet a promluvím s ní,“ slíbila Hanka K’lumonideotisovi.

„Pověz jí, že změna jejího názoru by jednorožce potěšila.“

„Jistě. Nezapomenu na to.“

Když se Hanka rozhlédla, zjistila, že R’íhan s Terezkou i S’faidea už odešli. Ještě jednou se otočila ke K’lumonideotisovi.

„Děkuji za odpovědi, které jsem dostala na své otázky,“ rozloučila se s ním s obřadnou zdvořilostí, „bylo mi ctí rozmlouvat s nejmoudřejším mezi moudrými.“

Starý jednorožec nepatrně kývl hlavou, aby naznačil spokojenost s tím, že naslouchala jeho radám, a vzápětí i on vykouzlenou bránou odkráčel pryč.

Hanka tu zůstala sama se svými myšlenkami. Momentálně v nich měla pěkný zmatek. Z postoje jednorožců vyplynulo hned několik zásadních věcí. Terezčino nadání je tak velké, že ji to bude dříve nebo později ohrožovat na životě. Někdo ji bude muset chránit, než vyroste a naučí se ovládat svou magii. Nevhodné použití síly ji může dovést na práh smrti. A nejen to. Strach z jejího nadání může některé jedince dohnat k tomu, aby se ji pokusili odstranit, dokud je malá a nedovede se náležitě bránit. Sice nechápala, proč by na její smrti měli mít zájem především draci, ale zkušený jednorožec určitě věděl, o čem mluví. A pak je tu otázka, jak se k tomu postaví sami ochránci? Budou důvěřovat Vronovi natolik, aby mu holčičku nechali na vychování? A dokáže vůbec její přítel Terezku uhlídat, aby neprovedla kouzlo, které by ji zabilo, nebo jak říkají jednorožci, zbavilo čisté mysli? Co vlastně K’lumonideotis myslel tou čistou myslí? Jak by se mohlo dítě kouzlem pošpinit?

Hanka se pomalu vydala směrem k R’íhanovu domovu. Její otec už na ni čekal. Pověřil P’ujiba, aby se zatím o holčičku postaral a sám byl připraven s Hankou probrat vzniklou situaci. Dlouho diskutovali o tom, co je pro tu malou lepší. R’íhan se přikláněl k variantě, aby přijala ochranu stáda. Hance se ale zdálo, že by tím Terezka přišla o šanci na normální život. Důvěřovala Vronovi, že chce pro holčičku to nejlepší.

„Ale vždyť on sám tě poslal s Terezkou sem k nám,“ namítl jednorožec, „třeba doufal, že jí něco podobného nabídneme.“

Hanka se pokusila Vrona kontaktovat pomocí dračí komunikace. Nebyl však dostupný. To bylo divné. Buď spojení přímo odmítal, nebo se něco stalo. Zkusila se zeptat Rafana.

„Tady je všechno v pořádku. Zachariáš nic neříkal a o Vronovi nevím. Od neděle jsem ho neviděl. Netuším, co by s ním mohlo být,“ podivil se Hančinu dotazu kamarád. „Mám se skočit podívat do vašeho srubu?“ nabídl, když vycítil Hančinu starost.

„Ano.“

Rafan se ozval asi po čtvrthodině. „Doma taky není a skoro to vypadá, že už několik dní. Jestli chceš, nechám mu na stole vzkaz, aby tě kontaktoval, až se vrátí.“

„Dobrý nápad,“ poděkovala kamarádovi Hanka.

Tím, že si nemohla promluvit s Vronem, se její dilema jen prohlubovalo. Co má Terezce doporučit? Několik příštích dnů by mohlo mít velký dopad na její další osud. Varování jednorožců nebylo radno brát na lehkou váhu.

„Máš přece dost času,“ snažil se Hance ulehčit rozhodování R’íhan. „Klidně o tom přemýšlej, jak dlouho potřebuješ. Až si všechno uspořádáš ve své vlastní mysli, pak budeš připravena i na to, promluvit si se svou malou sestřičkou. Není, kam spěchat. Najdi, co ti radí svůj rozum a tvé srdce. Uveď svou duši do souladu a pověz té malé, co si o tom myslíš. Nezapomeň ale, že to bude především Terezka, kdo bude mít poslední slovo. Ona sama se musí rozhodnout. Ani ty, ani my ji nemůžeme nutit k něčemu, co její mysl odmítá.“

„Ona sama z toho ještě přece nemá rozum.“

„Možná. Ale i tak bude rozhodovat o svém osudu právě ona. Každý má právo na svůj názor i na své chyby. O tom je život.“

„Ona ale ještě nedokáže posoudit, co je pro ni dobré,“ namítla Hanka.

Skoro se zdálo, že se R’íhan zasmál: „Co svět světem stojí, stále se opakuje to samé. Děti nedůvěřují radám svých rodičů a moudrých starců. Každý chce sám projít lesem svých chyb a omylů až k branám zkušenosti. I Terezka má právo na tuto cestu. Ty jí poskytneš informace a ona se bude muset rozhodnout.“

„Něco na tom bude,“ připustila s úsměvem Hanka, „taky dost často ignoruji dobré rady svých přátel.“

„Tak vidíš. Pověz té malé vše, co víš a co cítíš, ale nenuť ji k něčemu, co není připravena přijmout, to by vedlo jen k výčitkám a trpkosti. Ona sama se rozhodne a jen ona sama pak ponese důsledky své volby. Tvoje cesta životem nepatří a ani nebude patřit k jednoduchým. Ta její ale může být ještě těžší, než ta tvoje. Nadání je dar i prokletí.“

„Ale i ona má přece nárok na to, aby si mohla hrát a radovat se jako jiné děti.“

„Je jiná než normální děti, jejich hry ji brzo přestanou bavit. Bojím se, že vždycky bude tak trochu sama. Smiř se s tím, H’anaríjo, ani ty to nemáš šanci ovlivnit.“

„Mám ji ráda. Nechci, aby se trápila.“

„Ani my nechceme, aby se trápila,“ řekl R’íhan, „proto jí nabízíme život u našeho stáda. Tady bychom ji měli rádi a unikla by mnoha problémům.“

„Možná,“ připustila s povzdechem Hanka. „Víš, musím o tom ještě chvíli v klidu přemýšlet. Bylo milé, že sis o tom se mnou promluvil.“

Následující den Hanka vyhledávala samotu. O Terezku bylo dobře postaráno, tak si mohla dovolit v klidu přemýšlet nad tím, co se přihodilo, a hlavně nad tím, co by se mohlo přihodit v budoucnu. Nakonec se dopracovala k názoru, že nabídku jednorožců by bylo dobré přijmout. I když nemohla kontaktovat Vrona, věřila, že ho zná natolik, aby odhadla jeho postoj. Dospěla k přesvědčení, že je Vron záměrně poslal k jednorožcům dřív, než otevřel dokument s pečetí ochránců. I to jeho rozloučení vypadalo tak, jako by už holčičku neměl nikdy vidět. Možná tušil, že mu ji chtějí odebrat. Po přečtení příkazu už by nebylo snadné vzít Terezku mezi jednorožce. Hanka si byla téměř jistá, že jsou její úvahy správné.

V sobotu si šla společně s Terezkou zaplavat. Když se potom sušily na břehu, holčička posmutněla: „Už bych se chtěla vrátit domů.“

„Což o to, domů se vypravit můžeme. Ale počítej s tím, že tam Vron nebude,“ odpověděla Hanka.

„Jak to víš?“

„Už několikrát jsem ho zkoušela kontaktovat, ale nedaří se mi to. Asi je někde daleko nebo mimo můj dosah.“

„Copak ty s ním umíš mluvit na dálku?“

„Umím.“

„Taky to chci umět.“

„Až se naučíš pořádně ovládat magii, zvládneš to určitě i ty,“ nechtělo se Hance složitě vysvětlovat, že dračí komunikace není mezi lidmi obvyklá.

„A jak se to dělá?“

„To je složité. Každý používá jiný způsob. Můžu ti ukázat, jak to dělám já. Ale nesměla by ses polekat, až ti vstoupím do mysli.“

„A proč bych se měla polekat?“ nechápala holčička.

„Tak zavři oči a dávej pozor,“ usmála se Hanka a zaměřila se dračí komunikací na Terezčinu mysl. Dívčin krystal byl hodně do rezava a svým způsobem barevně neustálený. Mihotaly se v něm odlesky od oranžové po zemitě hnědou. Uprostřed krystalu se náhle rozzářily dychtivé dětské oči.

„Tak co, moje malá sestřičko, slyšíš mě?“ zeptala se Hanka v myšlenkách.

„To je krása, moc se mi to líbí,“ odpověděla holčička stejnou cestou.

Ještě si vyměnily několik myšlenkových vzkazů a pak Hanka dračí komunikaci ukončila. Terezka byla chvíli zticha, ale pak se posadila a mračila se.

„Mně to nejde. Jak to děláš?“

„Víš, jsem tak trochu spřízněná s drakem,“ musela nakonec Hanka s pravdou ven, „takže mi to umožňuje používat některé dračí dovednosti. A tohle je jedna z nich.“

„Jak se to udělá, aby se člověk spříznil s drakem?“

„No dobře,“ vzdychla, „udělej si pohodlí. Povím ti příběh o tom, co se stalo jedné malé holčičce, která si několik let myslela, že je úplně obyčejný sirotek.“

„Bude to o tobě?“ okamžitě se zorientovala Terezka.

„Ano.“

„Tak už povídej,“ dožadovala se netrpělivě.

Když Hanka skončila, holčička jen smutně vzdychla: „Takže já tohle asi umět nebudu. Jsem jenom obyčejný člověk.“

„Vůbec nejsi obyčejný člověk,“ zavrtěla Hanka s úsměvem hlavou, „to by ti jednorožci nenabídli, abys patřila do našeho stáda.“

„Jenže nechtějí, aby tu se mnou bydlel Vron,“ dotčeně našpulila pusu dívenka.

„Ale něco podobného se ti může stát i doma. Třeba ochránci řeknou, že Vron není vhodný jako vychovatel pro tak nadanou holčičku, jako jsi ty. Třeba tě odvedou do nějaké speciální školy pro nadané děti. Co uděláš potom?“

„Uteču zpátky k Vronovi.“

„A když ti to nedovolí?“

Terezčina pusa se nakrabatila a vypadalo to, že začne plakat.

„Možná bys měla raději zůstat mezi jednorožci. Mají tě rádi.“

Vzdorovitý pohled signalizoval, že Hančina slova rozhodně nepadla na úrodnou půdu.

„Já chci domů. Za Vronem!“ řekla skoro plačtivě, ale rozhodně.

„Jakmile odejdeme, budou to jednorožci brát jako tvé odmítnutí. Už tě nikdy mezi sebe nepřijmou,“ pokoušela se Hanka holčičce objasnit důsledek jejího rozhodnutí.

„Tak ať! Chci za tátou!“

„P’ujibo bude smutný,“ vytáhla Hanka nejvyšší trumf.

Terezka se na okamžik zarazila a pak se rozplakala naplno.

„Když mně se… po tátovi… hrozně stýská,“ vypravila ze sebe mezi vzlyky a stulila se v Hančině náručí.

Na břehu jezírka se objevil jednorožec a zamířil pomalu k nim.

„Neplač, moje malá přítelkyně,“ pronesl konejšivě P’ujibo, „dokud bude tvoje srdce plné lásky tak jako dnes, jednorožci budou na tvé straně. Vždycky mezi nimi budeš mít nejméně jednoho věrného přítele.“

Terezka přestala vzlykat a pokusila se o úsměv.

„Vysaď ji na mě,“ požádal Hanku P’ujibo, „vezmu ji ještě naposledy na naše nejkrásnější a nejkouzelnější místa.“

Hanka zadumaně hleděla, jak její čtyřnohý bratr odnáší Terezku směrem k lesu. Nyní už bylo jasné, že se dívenka v žádném případě Vronovy společnosti dobrovolně nevzdá.

Hanka se opět pokusila o kontakt se svým přítelem a už ji nijak nepřekvapilo, že ani tentokrát neuspěla. Nedá se nic dělat. Bude se muset s Terezkou vrátit a zjistit, co se doma stalo. Byla rozhodnutá svou malou sestřičku bránit před každým, kdo by jí chtěl nějak komplikovat život. Třeba i před samotnými ochránci!

Jak tak byla ještě plná emocí, vzala do dlaní jeden z nalezených kamenů a vymodelovala na něm reliéf Terezčina obličeje. Cítila, jak do kamene proudí její nejistota smíšená s láskou a touhou poskytnout tomu dítěti radost ze života. Práce ji uklidňovala a mírnila její rozbouřené city. Při té činnosti jako by se všechny rozporuplné myšlenky spojily a konečně se prolnuly do vzájemné rovnováhy. Až najde Vrona, přesvědčí ho, aby jí svěřil všechno, co ho trápí. Je třeba najít pro Terezku tu nejlepší cestu, na které by byla aspoň trochu šťastná. A na to budou muset oba dva spojit všechny své síly.

Naposledy se dotkla kamene, když se objevil R’íhan a před ní se zhmotnilo jídlo.

„Už je pozdě, měla bys něco sníst,“ připomněl jí vlídně.

Pak se naklonil nad právě dokončený kamenný reliéf: „Pozoruhodná práce, H’anaríjo, necháš nám ho jako upomínku na tu malou?“

„Opravdu se ti líbí?“ potěšilo Hanku.

„Je vskutku mimořádný. Buď si jistá, že si ho k nám přijdou prohlédnout všichni členové stáda.“

„Co teď dělá Terezka?“

„Můj syn si asi chce užít její společnost, jak nejdéle bude moci. Ale určitě ji večer přivede, nemusíš o ni mít obavy.“

„Zítra ji vezmu zpátky domů.“

„Kéž vás provází přízeň osudu,“ R’íhan stále ještě upřeně hleděl na vytvarovaný kámen.

Terezka se z výletu vrátila spokojená a usměvavá. Přinesla si spoustu zážitků a nevěděla, o čem vyprávět dřív. Ještě i před spaním Hance líčila, jak s P’ujibem naslouchali zpěvu dryád, jak se napili u pramene, kde kdysi Hanka se Sváťou tvarovali skálu, aby byl přístup k vodě vhodný pro všechny žíznivé, a kdyby jí únava nezamkla víčka, povídala by snad až do rána. I tuhle poslední noc strávily obě dívky v měkkém loži z voňavé trávy a zdály se jim příjemné sny. Možná to zařídil R’íhan, možná to bylo jen díky harmonii místa, kde se spaly. Ani jedna z nich netušila, že je to poslední bezstarostná noc, která jim byla dopřána.

*****

Dračí útok

Ráno se rozloučily a Hančinou bránou prošly do známých míst u Vronova srubu.

„Vroneee! Už jsme doma!“ zahalekala Terezka a chtěla se rozběhnout k roubené stavbě.

V poslední chvíli ji Hanka chytila za šaty a zadržela.

„Počkej, něco se mi tu nezdá. Neslyšíš?“

„Ne. Nic neslyším.“

„No právě!“

„Nezpívají ptáci…“ došlo Terezce, a než Hanka stihla cokoliv podniknout, zapojila svůj sedmý smysl do zkoumání okolí.

„Přestaň používat magii,“ napomenula ji Hanka, když si vzpomněla na varování, že stádo už holčičce nebude pomáhat, pokud použije víc magie, než má k dispozici ze svých zdrojů.

Vtom Hanku téměř ohlušil řev: „To je ona! Je tady! Zabijte ji!!!“

Nejdřív se podivila, jak to, že se holčička nepolekala. Během dalšího úderu srdce jí ale došlo, že to byla obecná dračí komunikace, určená všem drakům, co jsou v doslechu.

Vzápětí nad nimi zakroužil stín a dračí oheň smetl Vronův srub.

Terezka bez váhání sáhla po magii a vyslala na obrovského letícího tvora kouzlo, které Hanka nepoznala. Dračí řev napověděl, že zasáhlo svůj cíl a útočníka zranilo.

„Co to děláš? Okamžitě přestaň používat magii,“ nařídila své malé společnici a táhla ji ke skále, kde byla větší šance se krýt před útokem dalšího draka, který k nim právě nalétával. Byl neobvykle velký a působil hodně nebezpečně. Hanka zaštítila sebe i Terezku, přesto je olízla horká vlna. Drak naštěstí mířil kousek vedle - na místo, kde ještě před chvílí stály. Les kolem nich začínal hořet.

„Nečaruj! Rozumíš, co ti říkám?!“ zatřepala Hanka Terezkou a zase ji odtáhla kousek dál. Urychleně posílila obrannou vrstvu, protože nyní nalétávali dva draci najednou. Nebýt kouzla dračího mostu, kterým byly obě dívky zaštítěné, zbyl by z nich jen černý škvarek. Draci znovu zaútočili na místo, kde holčička naposledy sáhla po své magii.

Hance bylo jasné, že nemá šanci se na jedné straně bránit drakům a na druhé straně hlídat tu malou, aby nekouzlila. Musí co nejrychleji utéct. Ale možná je draci podle brány vystopují. Chtělo by to utéct někam, kde neohrozí své přátele a kam je tihle divocí útočníci nedokážou pronásledovat.

Otevřela bránu do Dubovníku a protáhla holčičku s sebou.

„Poběž rychle,“ vlekla ji přes lidmi zaplněné tržiště až k pobřeží. Tam otevřela bránu do Pasteku. Opět se rozběhla a táhla Terezku do nejužší uličky, kterou tu znala, a další bránu otevřela do Poluty.

Obě sotva popadaly dech. Přestaly utíkat a pokračovaly jen rychlou chůzí. Hanka si nebyla jistá, kolik bran za sebou zvládne otevřít. Sice měla chuť se přemístit zpátky k jednorožcům, ale v případě, že by draci neztratili její stopu, mohlo by dojít ke střetu dvou ras, které se ani normálně moc nemilovaly. Nechtěla ani domýšlet, k čemu by pak mezi nimi mohlo dojít. Ne! Jednorožce z toho musí vynechat! Dvěma magickými kamínky doplnila svou magii a uvažovala, jestli už je bezpečné se přemístit do Santareny k Zachariášovi. Pro jistotu to vzala ještě přes vesnici, kde dřív bydlela Sváťova rodina a jako poslední zastávku vybrala jezero u dračího hrobu. Snad tu aspoň na chvíli budou v bezpečí.

Ve studené vodě se s Terezkou trochu opláchly a Hanka magicky odstranila nejhorší skvrny a pach spáleniny, kterým nasákly jejich šaty.

Vzduch se zavlnil a Terezka opět sáhla po magii a vyslala kouzlo dřív, než jí v tom mohla Hanka zabránit. Přilétající drak zaúpěl a zakolísal.

„Co to, sakra, děláš?“ smýkla Hanka Terezkou a prudce ji strčila do vody. Vzápětí ji ale musela vylovit, protože překvapená holčička ztratila rovnováhu a zapadla pod hladinu. „Tenhle na nás přece neútočil!“

Mezitím drak trochu nejistě přistál na břehu.

„Já si hned myslel, že bych tě tu mohl najít. Další malér, co? Pověz mi, co se děje?“ zavrčel a neúspěšně se pokusil složit své poraněné křídlo Plam.

„No, to bych taky moc ráda věděla,“ odsekla stejným tónem.

„Proč jste na mě útočily?“

Hanka se zlostně podívala na holčičku, která celá mokrá drkotala zubama, možná ze zimy, možná ze šoku. Ten pohled přetavil její vztek na lítost.

„Nezlob se na ni. Musela si myslet, že patříš k těm, co se nás pokusili zabít. Kouzlí tak snadno a rychle, že ji ani nestihnu zarazit. Co ti vlastně provedla, Plame?“

Drak ukázal křídlo, kde měl jednu přeraženou kost a kůže kolem vypadala jako napadená agresivní plísní.

„To je Plam? Tvůj dračí bratr?“ přestala najednou holčička drkotat zubama a zvědavě pohlédla na černého draka.

„Přesně tak. Povedlo se ti zranit mého kamaráda.“

„Ukaž mi to,“ požádala holčička hrozivého tvora bez nejmenší známky strachu.

Plam k ní sklonil své bolavé křídlo.

„Promiň,“ řekla Terezka a položila své dlaně na zraněné místo. Hanka jen zalapala po dechu, když viděla, jak se poškození rychle zhojilo. Jenže pak se dívenka zhroutila v bezvědomí na zem.

„A sakra,“ sklonila se nad ní a začala jí předávat všechny zbytky své energie, co momentálně měla k dispozici.

„Tohle už tu jednou bylo,“ ušklíbl se Plam a přispěl i svou zásobou magie.

Holčička zamrkala a usmála se. „Jsem unavená,“ řekla, když jí Hanka pomohla se posadit.

„Pořád ti opakuji, abys nekouzlila. Nic podobného už nám radši nedělej,“ vzdychla dívka a pohladila Terezčiny vlásky.

Plam protáhl své vyléčené křídlo a opatrně vyzkoušel, jestli funguje. Usoudil, že je vše, jak má být, a spokojeně zafuněl. Pohodlně se uvelebil v těsné blízkosti obou dívek. Nějakou dobu vedle sebe jen mlčky odpočívali. Všichni tři potřebovali nabrat sílu.

„To by mě zajímalo, proč se nás draci tak zničehonic pokusili zabít,“ podívala se Hanka na svého dračího bratra.

„Mně se neptej, Hanko, já to nevím,“ odpověděl zamyšleně. „Ale na té malé je něco zvláštního. Budeš se mi smát, když řeknu, že se jí bojím?“

„Nebudu se ti smát, je to záhada i pro mě. Zranit draka pomocí magie umí jen ti nejlepší a nejzkušenější kouzelníci. Naprosto nechápu, jak se to mohlo povést takhle malému dítěti.“

„Její magie je trochu jiná, nevšimla sis?“

„Jo. Taková zemitá…“

„To možná není to správné označení. Já to vnímám spíš jako magii, která věci mění zevnitř ven, zatímco naše běžná magie ovlivňuje nejdřív vnější strukturu věcí a pak teprve se dostává do hloubky.“

„No, v každém případě asi máme problém.“

„Můžu ti nějak pomoct?“

„Možná ano. Potřebuji si promluvit s Vronem. Dokážeš ho zavolat?“

Drak chvíli mlčel a hleděl kamsi přes jezero. Pak zavrtěl hlavou.

„Nejde to, nedokážu ho kontaktovat. Buď je magicky zastíněný, nebo mrtvý.“

„Škoda. Snad o něm víc zjistím u Zachariáše. Jestli on neví, co s ním je, tak už nikdo.“

„Předpokládáš, že vás tvůj trpasličí přítel dokáže ochránit?“

„Neměj strach. Sice vypadá jako městský trpaslík, ale dříme v něm velký bojovník.“

„No, pokud mu důvěřuješ, tak to zkus. Nemám ti zatím pohlídat tu malou?“

V té chvíli z Terezky spadla únava, jak ze stromu přezrálé jablko, a oběma rukama se Hanky chytla kolem krku.

„Viď že mě tu nenecháš?“ nedala jim šanci přemýšlet o tom, že by ji dívka mohla byť jen na chvíli svěřit do drakovy péče.

„Díky za nabídku, ale zdá se, že vyrazíme k Zachariášovi společně,“ pokrčila rameny Hanka a věnovala černému drakovi láskyplný úsměv.

„Až najdeš Vrona, dej mi vědět,“ foukl drak jemně do jejích neučesaných vlasů a pak se rozběhl k odletu.

„Zachariáš nám pomůže?“ zeptala se Terezka ještě před tím, než se přichystaly na přesun do Santareny.

„Já doufám, že ano,“ vzdychla Hanka a vytáhla poslední zbytky magie ze svých kamínků, aby měla dost sil na otevření brány do Kouzelných zahrad.

Bylo tu víc lidí, než čekala.

„No vida, tak už je tu máme,“ prohlásil robustní člověk, svírající v ruce ochráncovskou hůl moci. „Tím je všechno vyřešeno.“

Hanka se rozhlédla. Z budovy vyběhl Zachariáš, jakoby náhodou odstrčil ochránce a spěchal k nim. Za ním se ve vchodu objevil Rafan. Rychle zapátrala, zdali tu není také Vron. Nebyl.

Zachariáš popadl Terezku do náruče a obdařil ji vřelým úsměvem: „Tak co, ty můj malej kvítečku z divokých strání, jak se máš? Moc rád tě vidím.“ Holčička se k němu důvěřivě a radostně přitiskla.

Pro Hanku měl ale trpaslík úplně jiný úsměv. Naskýtala se otázka, jestli to vůbec úsměv byl. Jeho oči jako by říkaly: ženská jedna hloupá, horší okamžik na návrat sis opravdu vybrat nemohla.

*****

Řád bdělého Sekurita

„Co že se stalo?!!!“ velmistrův tón vibroval překvapením a vztekem.

„Lukáš Pé tajně opustil území řádu. Na dvoře jsme našli jen jeho odhozený medailon. Zatím nevíme, jak to dokázal. Poslední blokaci magie prodělal teprve před měsícem. Nemělo by být v jeho silách překonat všechny tři bariéry. Já vážně netuším…“ nešťastně a ustrašeně vysvětloval strážný, zatímco mladší kolega vedle něj usilovně pozoroval špičky svých bot.

„Copak nikdo necítil vibrace překonávaných bariér?“

„Ne, pane. Nikdo nic necítil, ani se nespustil žádný poplach.“

„U snídaně ještě byl?“

„Ano. Viděl jsem ho tam.“

„Chybí nějaký kůň nebo tažné zvíře?“

„Nechybí. Všechno jsme zkontrolovali. Musel utéct pěšky.“

„Hory kolem jsou neschůdné a záludné. Daleko se dostat nemohl. Máte dvacet čtyři hodin na to, abyste ho chytili vlastními silami a dovedli zpět. Pokud se vám to podaří, budu hodnotit vaši nedbalost ve službě pouze jako nedostatečnou bdělost. Jestli ale budu muset svolat komando, aby ho chytilo, budete oba souzeni za přečin proti řádu.“

Staršímu muži se na čele zaperlil pot.

„Koukejte tuhle svoji šanci nezpackat. Okamžitě ho chyťte a přiveďte zpátky. A chci ho pokud možno živého! Bude za svůj čin krutě pykat před očima ostatních. Všichni služebníci řádu si musí uvědomit, kde je jejich místo, a že podobné akce jsou naprosto nemyslitelné. Tak na co čekáte? Nevyjádřil jsem se snad dost jasně?!“

Muži zvedli ruku k řádovému pozdravu a vypadli z místnosti velmistra rychleji než vyplašená lasice.

„To je malér, to je malér,“ cedil mezi zuby starší ze strážných, když utíkali ke zbrojnici, aby si vyzvedli vybavení potřebné do nebezpečného terénu hor.

„Jak ho tam venku ale dokážeme najít? Zvlášť když nemá medailon…“ ztěžka dýchal jeho mladší kolega, který se ještě nedokázal úplně zbavit návalu paniky.

„Mám výcvik se sokolem. Snad nám jednoho ptáka s sebou půjčí.“

„Fakt si myslíš, že to dokážeme?“

„Musíme, protože jinak skončíme mezi nimi,“ strážný mávl směrem k davu, který se po obědě pomalu rozcházel, aby se zase někde v okolí zapojil do práce.

Všichni ti lidé v jednoduchých bavlněných oděvech působili na první pohled dojmem klidu a vyrovnanosti. Většina z nich tu prožila celý život a nikdy ani po ničem jiném netoužila. Tiše plnili své povinnosti a odevzdaně docházeli do chrámu na pravidelné kontroly spojené s blokací magie. Horší to bylo s těmi, které sem dopravili představitelé řádu zvenčí. Ti bývali vzpurní a často museli být zavíráni do antimagických klecí, které byly zabudovány v blízkosti jídelny, aby všichni služebníci řádu měli provinilce pěkně na očích.

Na ty zvenku bylo potřeba dávat dobrý pozor. Odmítali nošení medailonku, který červeným leskem odhalil i sebemenší zásoby magie, a dost často se pokoušeli o útěk z pozemků řádu. Obvykle ale pohořeli hned na první ochranné bariéře. Po každém útěku si vysloužili měsíc pobytu v kleci a každý druhý den absolvovali blokaci magie. Pokud přežili pokus o útěk i následný trest, bylo jim dovoleno se opět zařadit mezi poslušné služebníky. Opakovaně už se obvykle o útěk nepokoušeli. Jen tři to v posledních letech zkusili podruhé. Dva se vůbec nedostali přes bariéry. Pak byli odsouzeni k trvalé ztrátě magie. Jeden si po exekuci sáhl na život, ten druhý byl absolutně apatický a do roka umřel. Tomu třetímu se opravdu podařilo dostat ven, ale raději se nechal zabít, než by se vzdal bojovníkům řádu.

Právě proto byl útěk Lukáše Pé tak nečekaný a nepochopitelný. Zaprvé to byl teprve dvanáctiletý kluk a zadruhé se tu narodil. Byl pravda trochu divočejší a zvídavější než ostatní děti, ale proč se tak najednou rozhodl utéct? A jak proboha dokázal překonat všechny tři bariéry? Řád bdělého Sekurita se všude chlubil tím, že se přes jeho ochrany nedostanou ani ti nejlepší kouzelníci. Tak jak to mohl dokázat malý nevzdělaný kluk? A čeho chce vlastně útěkem dosáhnout? Přece musí vědět, že se před bojovníky řádu a vidajlámou neschová nikde na světě.

„Ty, Adalberte, mám vzít žahavé pískomety?“ zeptal se svého staršího kolegy mladík, kterému při pohledu na sbírku zbraní pookřálo sebevědomí.

„A k čemu prosím tě? Na, vezmi si raději omračovací bleskovku,“ hodil po něm starší kolega těžkou hůl. „A taky najdi nějakou slušnou kuši a omračující střely. Přece víš, že ho máme dostat živého.“

„Už jsi, Adalberte, někoho zabil?“

„Jenom neúmyslně. Zmrskal jsem jednou jednoho zlodějskýho hajzlíka tak, že na to za tři dny umřel. Jinak ne. To víš, Máčku, nejsem a asi nikdy nebudu bojovník. Jsem jenom strážnej.“

„Neříkej mi, Máčku, už nejsem žádnej malej kluk.“

„Nedělej si iluze, mladej, dokud se nezačneš chovat jako drsnej chlap, tak se té přezdívky jen tak nezbavíš. Pro všechny seš a asi ještě dlouho budeš Máček, co by za makový pečivo prodal vlastní mámu,“ uchechtl se starší strážný. „Tak co, už máš všechno? Můžeme vyrazit?“

Po chvilce oba stáli u brány, která poskytovala jediný průchod mezi venkovním světem a řádem. Brána byla součástí staré pevnosti a střežili ji ti nejspolehlivější ze spolehlivých. Adalbert měl na rameni připoutaného sokola s čepičkou. Když prošli poslední kontrolou, kde si úředník pečlivě pořídil soupis veškerého vybavení, které nesli s sebou, zamířili úzkou pěšinou do hor. Hlavní přístup do pevnosti řádu vedl širokým kaňonem. Ten byl ale pod stálým dohledem a žádný rozumný uprchlík by bez jízdního zvířete tuto cestu nepoužil. Určitě tudy neběžel ani Lukáš. Budou muset šplhat a kontrolovat nepříjemně členitý terén kolem nekonečných hranic řádových pozemků.

Horská cestička se po několika minutách šplhání vytratila a dál už se oba muži drželi jen linie vnější řádové bariéry. Nejdřív potřebovali najít místo, kudy se Lukáš dostal ven. Odtud se ho mohou pokusit vystopovat, případně vyšplhat někam výš, aby dokázali sledovat let pátracího sokola. Do tmy zbývalo několik hodin. Doufali, že aspoň odhalí směr, kudy se kluk vydal. Měli s sebou i magické brýle do tmy, aby zbytečně neztráceli čas ani v noci. Na tom, jak dnešní akci zvládnou, závisí celý jejich další život. Za každou cenu musí uprchlíka chytit. Jinak by se Máčkovy sny o tom, jak se jednou stane slavným bojovníkem řádu, mohly hodně rychle rozplynout.

Adalbert nasadil ostré tempo a jeho mladší kolega za ním s funěním poklusával. Nespouštěli oči z terénu kolem sebe, aby náhodou nepřehlédli stopu. Kluk sice mohl skákat po kamenech, ale zase tolik jich tu nebylo. A v travnatém úseku došlap zahladit nedokáže.

Dvakrát za sebou narazili na pěšinku, ale po krátkém ohledání zjistili, že to byla zvěř. Teprve třetí stopa je uspokojila. Dokonce bylo na první pohled jasné, jak se mladík dostal přes třetí bariéru. Tato ochranná magická vrstva měla kromě poplachového signálu v sobě i magii, která odpuzovala vše živé a to, co se tím nedalo odradit, při kontaktu na hodně dlouhou dobu omráčila. Vrstva byla vysoká něco málo přes tři metry, aby příliš neomezovala pohyb ptáků a hmyzu. Nyní před oběma strážnými ležela asi pětimetrová tyč, kousek dál se rýsovala pomačkaná tráva a na jednom kameni ulpělo cosi, co vypadalo jako zaschlá krev.

„Co myslíš, že se tu stalo?“ nakrčil čelo Máček.

„No,“ podrbal se na bradě Adalbert, „ten kluk někde musel sehnat tyč, nějak si ji na druhé straně zapřel…“

„…nebo mu ji někdo podržel…“ skočil mu do řeči mladší kolega.

„…vyšplhal na ni a pak se s ní skácel přes bariéru, aniž se svým tělem dotkl jejího okraje.“

„A proč se nespustil poplach?“

„Bariéra signalizuje narušení jen když jde o kontakt s živým organismem. U neživých předmětů reaguje až na opakovaný pohyb v jednom místě. Jinak by poplach spustila každá navátá větvička nebo trs trávy.“

„A co říkáš na tohle? Je to krev?“

„Vypadá to tak. Kluk se asi při dopadu zranil o hranu kamene. Zřejmě nic vážného. Té krve je poměrně málo.“

Bez dalšího zdržování se pustili po stopě. Chlapec se místy snažil své pronásledovatele zmást změnou směru a přesunem po skalnatých místech, ale když se strážní pozorně rozhlédli, bylo nad slunce jasné, že jediná schůdná cesta vede horským sedlem. Nemělo logiku, aby se uprchlík motal v blízkosti pozemků řádu. A přes nepřístupné zubaté horské vrcholy by se vydal jen blázen nebo kamzík.

„Pokud to riskneme a vydáme se přímo k sedlu, mohli bychom se během noci dostat skoro až k němu. Pak vypustíme sokola, aby nám ho našel,“ uvažoval nahlas Adalbert.

„Ale co když se pleteme a on k sedlu nezamíří?“

„Pak budeme po zbytek svého života nosit vodu nebo kydat hnůj.“

„To já nechci.“

„Já taky ne. Ale jinej nápad, jak ho chytit do dvaceti čtyř hodin, nemám. Ty snad jo?“

„Ne.“

„Takže nezbývá nic jiného, než to risknout,“ ušklíbl se Adalbert na Máčka a zamířil po kamenité stráni vzhůru k sedlu. Mladší kolega ho s povzdechem následoval. Šlapali až do tmy, pak si dopřáli několikaminutovou pauzu na krátké občerstvení. Adalbert vylovil z brašny noční brýle a s krátkými přestávkami pochodovali celou noc. Čím byli výš, tím méně bylo kolem nich keřů a trávy. Únava se jim zakusovala do svalů na nohou a ani sokol nebyl na rameni strážného moc spokojený.

Když začalo svítat, měli horizont sedla skoro na dosah. Máčkovi se zdálo, že to nemůže být dál než deset minut ostré chůze, ale Adalbert vrtěl hlavou.

„To se ti jen zdá. Já to odhaduji nejmíň na další hodinu, než se tam dostaneme.“

„Neodpočineme si?“ unaveně pohlédl na kolegu mladík.

„Tak jo. Chvilku se posaď. Já se zatím porozhlédnu a vypustím sokola. Třeba něco zmerčí.“

Po chvíli se muž se sokolem vrátil. Ani nebylo třeba se ho ptát, jak uspěl. Jeho zasmušilý výraz mluvil sám za sebe. Odhad, kudy se uprchlík pustí, se ukázal jako mylný. Velmistr je rozhodně nepochválí.

Mlčky seděli na kamenité stráni a ani nádherné barvy vycházejícího slunce je nedokázaly pozvednout na duchu. Zpět do pevnosti nespěchali. Mohli doufat jen v jediné – že bude jejich nadřízený shovívavý.

„Co myslíš? V jaké náladě bude velmistr, až se vrátíme?“

„V té nejhorší, jakou si umíš představit.“

„Mizerná nálada ho neopouští od chvíle, co onemocněl vidajláma.“

„Jo. A my mu ji rozhodně nevylepšíme.“

„Třeba by nám nový vidajláma mohl udělit milost, až ten protivnej dědek zaklepe bačkorama.“

Adalbert nevěřícně pohlédl na kolegu: „Copak ty nevíš, kdo bude novým vidajlámou?“

„Anita?“

„Přesně! To radši budu celej život tahat vodu, než bych žádal o milost právě u ní.“

„No, je trochu upovídaná.“

„Talentem dvakrát neoplývá, ale vyřídilku by mohla rozdávat. Lituju velmistra, až se s ní bude muset hádat. I když na druhou stranu, on to asi zvládne. Párkrát na ni zařve a vsadím boty, že pak už si Anita netroufne ani otevřít zobák.“

„Proč si vidajláma nevybral do učení někoho šikovnějšího?“

„Žádný výrazný zkrocený talent už se tu nevyskytl řadu let. Neměl z čeho vybírat. Po smrti Slavomíra byla Anita jeho jediná šance, jak pro řád vychovat kněze, který by ho aspoň částečně dokázal nahradit.“

„No, Lukáš Pé určitě nějaký talent mít musí, když se mu podařilo dostat přes bariéry.“

„Jenže o nezkrocené talenty naši páni nestojej. Kdyby se ten fracek choval vůči řádu disciplinovaně, měl by před sebou možná skvělou kariéru. Tímhle útěkem ale pohřbil nejen svou budoucnost, ale bohužel i tu naši. S chutí bych ho teď přišpendlil nožem k dobytčí ohradě. Čert nám ho byl dlužen!“

„Život je nespravedlivej,“ souhlasil Máček, „proč se to muselo stát zrovna nám?“

„Jó, hochu, osud je mrcha. Rozdá ti karty a ty s nima musíš hrát, ať už chceš nebo ne. A jestli jsi chlap, tak budeš hrát, jak nejlíp umíš. Možná si někde v budoucnu lízneš eso a život se na tebe zase usměje. Ale teď to s námi moc valně nevypadá.“

„Chceš říct, že je čas se vrátit a oznámit velmistrovi, že jsme neuspěli?“

„Přesně tak, mladej, přesně tak. Chlap musí umět přijmout úspěch i neúspěch.“

Adalbert se zvedl a kývl na mladíka. Zvolna začali sestupovat k úpatí skalního masivu.

„Ještě pustím sokola, aby si chytil nějakého hlodavce,“ sundal strážný ptákovi čepičku a vyhodil ho do vzduchu.

„A neuletí ti? Jak ho vlastně ovládáš?“

„Jsem na něj psychicky napojený,“ promnul Adalbert v prstech sokolovo pírko. „Rozumí jednoduchým pokynům jako: najdi živého tvora, najdi vodu, můžeš lovit, schovej se, a poslechne mě, když ho vyzvu k návratu.“

„Taky bych to chtěl umět,“ vzdychl tiše Máček a toužebně se zadíval na kroužícího sokola. Vzápětí musel sklopit oči k zemi, protože se dostali na úzkou pěšinu, která se klikatila v drolícím se svahu mezi trnitými plazivými keříky. O kousek dál se ježilo husté křoví, kterému bylo potřeba se obloukem vyhnout.

Najednou zazněl ostrý sokolí skřek a vzápětí další.

„Co se děje?“ zeptal se Máček, když viděl, jak se jeho kolega zarazil.

„Nějaké nebezpečí, nějaké veliké nebezpečí.“

„Kde?“

„Jestli mu dobře rozumím, tak někde nahoře u sedla.“

„Máme jít zase zpátky? To snad…“ další slova uvázla Máčkovi v hrdle, protože se nad jejich hlavami objevila obrovitá silueta zelené letící příšery.

Mohutný drak vykroužil oblouk a zamířil přímo k nim. Nevypadalo to ale, že by chtěl přibrzdit a přistát. Místo toho natočil křídla a při průletu vychrlil záplavu ohně do křovin vedle nich. Křovisko vzplálo divokým plamenem.

„On nás chce zabít,“ vykřikl polekaně Máček a namířil holí přímo na draka. Ten se otočil a vypadalo to, že chce útok zopakovat. Mladík neváhal ani vteřinu a vypálil proti útočícímu tvorovi plnou dávku omračující energie. Vůbec nevnímal, že na něj starší kolega křičí a ukazuje na něco za jeho zády. Hned po první dávce se pokusil vypálit další omračující kouzlo, ale to se ve vzduchu nějak podivně zformovalo a zasáhlo draka naprosto nečekanou silou. Máček měl co dělat, aby uhnul padajícímu dračímu tělu. To narazilo do kamenitého svahu a strhlo obrovskou lavinu šutrů.

Zatímco Máček útočil na zeleného draka, Adalbert spatřil, jak ze zapáleného křoví vyběhl hledaný Lukáš a šaty na něm doslova hořely. Kluk si toho ale nevšímal a natáhl dlaně proti drakovi přesně ve chvíli, když podruhé nalétl, aby chlapce sežehnul ohnivým dechem. Lukášovo kouzlo se spojilo s kouzlem omračující hole a draka nadobro zneškodnilo. Adalbert přiskočil, aby na chlapci uhasil hořící šaty. Pak ho strhl do strany, aby neskončili pod dračím tělem a lavinou kamení.

Máček chvíli fascinovaně zíral na dračí tělo, které se nehýbalo. Potom se v doznívajícím návalu strachu otočil k Adalbertovi. Útočnou hůl svíral, jako by ho pálila v dlani. Z toho, co uviděl, také zrovna moudrý nebyl. Jeho starší kolega držel v náručí dvanáctiletého kluka, který měl těžké popáleniny a třásl se jako list ve větru. Na první pohled bylo jasné, že je v šoku a chvílemi ztrácí vědomí.

„Osud nám opravdu rozdal divný karty,“ procedil starší muž mezi zuby a opatrně zraněného chlapce položil na zem. Pomalu vstal a šel se podívat na draka zblízka.

„Je mrtvý,“ konstatoval při pohledu na zakalené oči. Pro jistotu přidržel dlaň před čumákem, ale zelený drak opravdu nedýchal.

„Něco mi říká, že ani za tohle nás velmistr nepochválí,“ zachraptěl Máček, jak měl ještě napětím stažené hlasivky.

„To teda ne,“ vzdychl Adalbert a vrátil se zpět ke zraněnému chlapci, který občas tiše zasténal.

„Jak ho dostaneme zpět?“

„Musíme počkat. Poslal jsem k naší tvrzi sokola, aby přivedl pomoc.“

„To se teda načekáme,“ zahleděl se Máček přes planinu směrem k pevnosti řádu.

„Myslím, že ne,“ zamumlal Adalbert.

Vzápětí se nedaleko nich otevřela brána, ze které vystoupil sám velmistr. Ohlédl se po zraněném chlapci, ale nejdřív spěchal k tělu zeleného draka.

„Co se tu stalo?“ zeptal se ostře a jeho výraz nevěstil nic dobrého.

Máček si olízl rty, ale nedokázal ze sebe vypravit jediné slovo. Všechno musel vylíčit jeho starší kolega.

Teprve nyní se velmistr sklonil nad Lukášem. Zlověstně pohlédl na oba strážné: „Já teď vezmu kluka zpět. Vy dva se postaráte o to, aby dračí tělo úplně zmizelo pod kamením. Až budete hotovi, vraťte se do řádu a všem oznamte, že jste Lukáše nenašli. Jestli vám z pusy unikne jediné slovo o tom, co se tu přihodilo, přijdete o jazyk, magii a pravou ruku. Je vám doufám jasné, že ani v nejmenším nežertuji…“

Oba strážní se zmohli jen na vyděšené přikývnutí.

Velmistr je zanechal na místě a byl si jist, že ani nepípnou. Rozhodl se, že je jen potrápí, ale nesesadí. Budou mu vděční do konce života a jejich loajalita by se někdy mohla hodit. Z brány se vynořil v malé soukromé zahradě a zamířil do dveří, kde se lékař snažil udržet při životě vidajlámu.

„Tak co, měl jsem pravdu?“ zachraptěl spokojeně stařec, když uviděl, že velmistr přináší chlapcovo tělo.

„Sakra, příteli, nemůžeš ten odchod do zapomnění ještě o něco odložit? Zrovna teď bych tě tu potřeboval jako sůl.“

„Byl jsem starý už v době, kdy tě k nám přivedli jako chlapce. Dá se říct, že jsem sloužil řádu déle, než se sluší.“

Stařec se na chvilku odmlčel a pak se zeptal: „Co s ním uděláš?“

Velmistr pohlédl na popáleného chlapce a jeho pohled ztvrdl.

„Zavřu ho do klece a postarám se o to, aby umřel, aniž by s někým promluvil.“

„Možná by se dal zkrotit,“ namítl stařec.

„Ne. Je příliš silný a nezvladatelný. Byl zraněný, a přesto zabil draka. Dokázal před námi utajit míru svého nadání. Dokonce ani medailon ho neprozradil. Ne. Nikdo z nás by ho nedokázal kontrolovat. Musí zemřít. A já se postarám, aby umíral pěkně pomalu.“

„Není to zbytečně kruté?“

„Možná. Ale je to nutné. Ostatní se z toho poučí a nám to ušetří problémy s dalšími utíkajícími nespokojenci.“

„Ale on tu má rodiče.“

„Musíme být tvrdí. Jestli se mu pokusí pomoct, skončí v kleci spolu s ním.“

„Kéž je řádu osud milostiv,“ zašeptal stařec a zalapal po dechu. Přítomný lékař se k němu vrhnul, ale jeho snahy byly marné. Vidajláma vydechl naposledy.

„No, to jsem zvědav, jak to bez něj zvládneme,“ vzdychl velmistr, překročil Lukáše položeného na koberci a šel mrtvému zatlačit oči. V zamyšlení se zahleděl na důvěrně známou starcovu tvář. Schopnost plakat ztratil velmistr už dávno. Přesto ho smrt kněze v hloubi duše zasáhla. Stáhl z jeho kostnaté, nemocí vysušené ruky prsten, který byl dlouhá léta odznakem jeho funkce.

To bylo vše, co starý muž měl. Vidajláma totiž jako jediný člen řádu nenosil medailon. Jen on mohl používat dar magie bez omezení. Jako jediný člen řádu nedocházel do chrámu na kontrolu a blokaci magie. Jen on mohl nepřetržitě disponovat veškerou svou magií a v souladu se zákony řádu ji užíval hlavně k tomu, aby v rámci svých schopností monitoroval magické síly tohoto světa.

„Teď musím bezodkladně jmenovat nového vidajlámu, vlastně novou…“ vykročil velmistr ke dveřím. Lékař doufal, že jeho nadřízený ve vypjaté chvíli nebude mít na popáleného chlapce čas a on ho stihne aspoň částečně ošetřit. Zmýlil se. Velmistr se ve dveřích otočil. Sáhl na polici, kam odložil nalezený medailon, který uprchlík na dvoře těsně před svým útěkem odhodil. Strhl ze šperku řemínek, takže mu v ruce zůstal jen hvězdicovitý kruh, jako symbol otevřené zubaté dračí tlamy. Uvnitř kruhu bylo vsazeno oko se světlezeleným kamenem.

„Už nikdy si ho nesundáš, ty jeden mizernej hloupej spratku,“ zasyčel vztekle, sklonil se, aby odhalil chlapcovu hruď, a přitiskl medailon k zarudlé kůži. Když svou ruku odtáhl, medailon byl hluboko vrostlý do chlapcovy popálené kůže.

„Teď musím pryč,“ zabodl své oči do těch doktorových, „než se vrátím, nalij tomu darebákovi do pusy nějaký jed, aby nemohl mluvit.“

„Ale pane…“

„Nebo mi snad chceš asistovat při výkonu trestu a vyříznout mu jazyk?“

„Ne, pane.“

„Tak to zařiď, jak umíš. Ale ať při tom neumře! Ručíš mi za něj!“

Lékař se sklonil nad chlapcem. Přátelil se s jeho otcem a to, co měl nyní vykonat, se příčilo všem jeho zásadám. Rozhodl se pro roztok, po kterém chlapcova ústa ochrnou. Malé dávky používal při trhání zubů. Po velké dávce by ale účinek mohl zůstat trvalý. Dokonce mohl ochrnout nejen jazyk, ale i krk a hrozilo, že pacient nebude moci polykat a zemře na nedostatek tekutin. Možná by to bylo lepší, než umírat v antimagické kleci.

Lékař nerozhodně stál nad popáleným tělem a neměl to srdce nalít kapky Lukášovi do úst. Sbíral sílu k rozhodnutí vzepřít se velmistrovu příkazu. Nadřízený se ale vrátil dřív, než čekal.

„To je ono?“ vzal lahvičku z lékařovy ruky a celou ji vylil do Lukášovy pusy dřív, než ztuhlý doktor stihl nějak zareagovat.

Potom zdvihl popálené mladíkovo tělo a osobně ho odnesl až do jedné z klecí nedaleko jídelny. Lukášovo srdce tlouklo silně a pravidelně. Velmistr se spokojeně ušklíbl. Ten kluk tu jako odstrašující příklad vydrží dlouho. Teď bude potřeba utužit kázeň co nejvíc. Smrt starého vidajlámy nepochybně naruší klid celé komunity. Než se Anita zapracuje v nové funkci, bude to náročné.

Navíc ho trápila ještě jedna věc. Než vidajláma zemřel, tvrdil, že kdosi neznámý použil zapovězenou magii někde daleko odtud.

Kdyby všechno bylo tak, jak má být, museli by oni dva urychleně vyrazit na cestu, aby toho jedince společnými silami našli a zkrotili. To bylo hlavní a nejdůležitější poslání Řádu bdělého Sekurita. Nikdo s Martisovou krví se nesmí jen tak nekontrolovaně potulovat po téhle zemi. To by znamenalo nepřípustné riziko pro všechny tvory se sedmým smyslem. Jestliže bylo starcovo tvrzení pravdivé, a on o tom ani v nejmenším nepochyboval, bude muset tuhle akci podniknout s Anitou. Zvažoval, zda bude její magie stačit na to, aby podezřelou osobu společnými silami vypátrali. Doufal, že ano. Jinak by Řád bdělého Sekurita nedokázal dodržet své závazky a to by bylo zlé. Pravděpodobně by toho draci využili a zlikvidovali celou jejich komunitu. V této chvíli velmistrovi rozhodně do smíchu nebylo.

A do toho všeho ještě tak nevhodně načasovaný průšvih s Lukášem. Cloumal s ním nezvladatelný vztek, když si vzpomněl, jaké s ním měl plány. Doufal, že z něho jednou vychová elitního bojovníka. A on to trouba takhle nevratně zpacká. Zaslouží si každý kousek utrpení, které ho v příštích týdnech čeká. Hlupák!

V následujících dnech se velmistrovi nedařilo nic, na co sáhl. Lidé se neodvážili reptat nahlas, ale svůj nesouhlas s velmistrovým jednáním jednoznačně dali najevo tím, že úplně ignorovali vidajlámův pohřeb. Anitu nerespektovali, protože věděli, že se jí příčí tvrdé tresty a na nikoho je nepoužije. Musela se o spoustu věcí s lidmi hádat nebo smlouvat. Marně se ji velmistr snažil poučovat o tom, jak si má vybudovat autoritu. Nyní byl on ten zlý, kdo trestá a rozhoduje o životě nebo smrti členů řádu.

Lukášova matka skončila v kleci u svého syna hned první den po večeři. Neměl z toho radost, ale nic tak na lidi nepůsobí, jako odstrašující příklad. Nechá je umírat tak dlouho, jak jen to bude možné.

S Anitou se hádal každý den nejméně třikrát. Horší bylo, že nebyla schopná zachytit ani zlomek zapovězené magie za hranicemi jejich pozemku. Byl z toho nervózní. Řád by potřeboval nějakou další nadanou osobu, která by byla ochotna chránit svět před dědictvím krve, která koluje v žilách všech potomků Martisova rodu. Ale kde někoho takového najít? Kdo vezme dobrovolně na svá bedra nelehký úděl? Bojovat proti vlastní krvi je těžké. A zbavovat své příbuzné magie je ještě těžší. Jenže kdyby s tím přestali, drakům už by nic nebránilo, aby každého Martisova potomka zabili ihned po jeho odhalení. Jen uzavřená smlouva je jakžtakž chrání před dračím nájezdem. Ti lidé tady žijí jen díky tomu, že nepoužívají ve větší míře zapovězenou magii a že neopouštějí pozemky řádu. Je to omezující, ale jsou naživu. Ti hlupáci si vůbec neuvědomují, že to všechno dělá pro jejich dobro. Neprojevují ani náznak vděčnosti.

Velmistr přemýšlel, na kom si vylít nepolevující zlost, kterou v poslední době pociťoval téměř neustále, když ho oslovil člen hlídky od brány.

„Co chceš?!“ vyštěkl nevlídně na vojáka.

„Pane! Před bránou přistáli tři draci a žádají o slyšení.“

„Draci?“ velmistr ztěžka polkl. „Zelení?“

„Dva zelení a jeden černý, pane.“

„Dobrá. Ať zaletí na první nádvoří, že za nimi hned přijdu. Hned jak seženu Anitu, chci říct vidajlámu.“

„Vyřídím, pane.“

Vyhnal do terénu všechny poslíčky, co našel, aby Anitě, až ji najdou, vyřídili, ať se v oficiálním rouchu dostaví na první nádvoří. Dlužno jí připsat k dobru, že na místo dorazila skoro stejně rychle jako on.

Draci už byli celí netrpěliví. Lidé si s nimi vyměnili zdvořilé úklony a pozdravy a napjatě čekali, co mají draci na srdci, když přiletěli hned tři najednou.

„Před několika dny se u vás měl zastavit jeden z našeho hnízda a projednat u vás jistou záležitost. Byl tu?“ zeptal se jeden ze zelených ještěrů.

„Žádný drak k nám do řádu nedorazil,“ zavrtěl hlavou velmistr.

„To je pravda, nebyl tady,“ potvrdila Anita. „Co s námi měl projednat?“

Drak se zachmuřil. Obě odpovědi byly podle jeho instinktů pravdivé. Kam ale potom dračí vyslanec zmizel?

Slova se ujal černý drak: „Jedná se o zapovězenou magii. Zjistili jsme, že ji teď nedávno někdo použil a to velmi intenzivně. A že to nebylo tady u vás. Přesněji řečeno, i u vás jsme jeden výkyv před několika dny zaznamenali.“

„Ano. Zřejmě se jednalo o uprchlého chlapce. Ale ten už je zase u nás a je plně pod kontrolou. Osobně ručím za to, že už nikdy neuteče.“

„Chci vám věřit. Ale kvůli tomu tady nejsme. Přišli jsme kvůli tomu prvnímu impulzu. Víte o něm?“

Anita se pustila do vysvětlování, jak starý vidajláma umíral a jak je varoval, ale už nebyl schopen upřesnit, kde přesně k výboji Martisovy magie došlo. Draci ji nepřerušovali, ale bylo znát, že jim zbytečné řeči nové kněžky nejsou právě po chuti.

„Vy víte, v jaké oblasti se impulz objevil?“ přerušil tok řeči své společnice velmistr.

„Máte mapy?“

„Jistě,“ přikývl a mávl na strážné, aby donesli svitky map.

Draci po krátkém dohadování vybrali mapu divočiny a označili v ní poměrně velkou oblast.

„Podle našeho mága to bylo pravděpodobně někde tady. Máte tři dny na to, abyste tu osobu našli a dali věci do pořádku. Jestli neuspějete, vložíme se do toho my a vyřešíme celou záležitost po našem.“

„Ale tři dny, to je hrozně málo,“ namítla Anita.

„Dobrá, dáme vám na záchranu té osoby týden. Ale ani o hodinu víc. Pak už se nám raději kliďte z cesty, ať nepřijdete k úrazu.“

„Děkuji, že dodržujete naši smlouvu.“

„Hlavně ji dodržujte i vy,“ zasyčel ještě černý drak a bez dalších řečí se rozběhl po nádvoří, aby vzlétl. Zelení draci ho následovali. Ale ti aspoň těsně před odletem odpověděli velmistrovi na pozdrav.

„Co budeme dělat?“ upřela Anita důvěřivý pohled na velmistra.

„Jaké je v té oblasti nejbližší město, do kterého se dá rychle dostat?“

Anita se sklonila nad mapu: „Myslím, že nejbližší je asi tohle. Santarena.“

„Výborně. Tak si běž rychle sbalit cestovní potřeby.“

*****

Pátrání v Santareně

Do Santareny se dostali ještě téhož dne. Velmistr se čertil, neboť nedělní ruch znamenal fronty ve veřejné bráně, tlačenici u zavazadel a všude se rozléhal povyk neukázněných dětí.

„Já bych je naučil disciplíně,“ cedil zlostně mezi zuby, když do něj jeden rozdováděný uličník při honičce vrazil.

„Nevšímejte si jich, pane,“ snažila se ho uklidnit Anita a vlekla ho do jednoho z vyhlídkových vozíků, které tu byly připraveny pro turisty a návštěvníky.

Průvodce začal vysvětlovat, co všechno je ve městě k vidění, ale velmistr jeho řeči stroze utnul.

„Zavez nás na místo, kde nabízejí nejlepší a nejklidnější ubytování,“ poručil mu.

Průvodce rezignovaně pokrčil rameny a zamířil ke Kouzelným zahradám.

„A ty zapoj všechny své smysly, ať tu osobu najdeme co nejdřív,“ zašeptal směrem k Anitě.

„To se rozumí samo sebou, pane,“ odpověděla až netradičně stručně.

„Tak co?“ zajímal se, když nesli zavazadla k budově s nápisem Kouzelný domov.

„Já nevím.“

„Co nevíš?!“ zarazil se velmistr.

„Támhleta malá holčička. Něco mi říká, že by mohla mít Martisovu krev, ale nejsem si jistá.“

„To snad není pravda!“ cedil vztekle mezi zuby velmistr. „Než něco podnikneme, musíš si být jistá!“

„Když ona nepoužívá magii, abych si to ověřila.“

„Dobře. Budeme ji zatím jen pozorovat. Já zařídím ubytování a ty zůstaň tady a sleduj ji. A taky všechny, co k ní patří.“

Anita kývla a šla se posadit k jednomu volnému zahradnímu stolku. Poručila si kávu. Po chvíli si k ní přisedla starší dáma. Když si všimla, koho Anita sleduje, zapředla rozhovor.

„Mají tam pěkně veselo, že?“

„Jo, to jo.“

„To jsou hosté majitele tohoto ubytovacího zařízení. To je támhleten trpaslík, pan Zachariáš.“

„Vážně? To je zajímavé,“ přizvukovala Anita a doufala, že jí toho žena poví víc. A rozhodně nebyla zklamána. Stará paní znala všechny drby a klepy z okolí. Za chvíli už Anita věděla, že ta malá byla nedávno adoptovaná, protože její rodiče zemřeli při nějaké divoké domácí rozepři a že se teď jmenuje Tereza Vronová.

„A jak se jmenovala předtím, to nevíte?“

„Jednou to říkali. Počkejte, já si vzpomenu. Aha. Myslím, že Martinová.“

„Opravdu? To je ale náhoda!“ pohotově zareagovala Anita. „Víte, měla jsem tu poblíž příbuzné toho jména. Musím zjistit, jestli ta malá náhodou nepatřila k nim.“

„Propánakrále! Ale to by pak ta holčička byla vaše příbuzná,“ stará žena na své židli doslova nadskakovala rozrušením a nadšením, „to byste ji zřejmě chtěla získat do své péče, ne? Jestli ano, tak o ni musíte požádat co nejdřív. Víte, já se v adopcích trochu vyznám. Do půl roku je možné v případě prokázané příbuznosti zvrátit adopční rozhodnutí.“

Tu paní mi snad seslalo samo nebe, pomyslela si Anita a zářivě se na povídavou stařenku usmála.

„Tak to abych se pokusila o té malé všechno zjistit co nejrychleji.“

„Jestli chcete, tak já vás s nimi seznámím.“

„Raději ještě ne,“ mírnila Anita stařenčino nadšení, „nejdřív si musím být jistá tím, že je to skutečně moje příbuzná.“

„Ale ovšem, to chápu. Tohle je vážná záležitost. Ale i tak vám budu držet palce. Jste moc milá paní. Bože, tohle je tak romantické. A až budete mít jistotu, že jde vskutku o vaši příbuznou, požádejte ochránce, ať vám zprostředkují předání. Někdy je zrušení adopce poněkud náročné a noví rodiče nechtějí dítě vydat po dobrém. Věřte mi, já už to zažila. Je lepší ten vztah rozseknout najednou a co nejrychleji, jinak to pro dítě představuje nepříjemné trauma.“

„Je vidět, že jste zkušená žena,“ přikývla Anita a v duchu si mnula ruce. Jestli to dítě má v sobě Martisovu krev, a ona si tím byla skoro jistá, bude možné prokázat příbuzenství nade vši pochybnost, neboť všichni členové Řádu bdělého Sekurita ji v sobě v menší či větší míře mají.

V té chvíli Terezka použila malé kouzlo a Anitu zabrněly všechny smysly. Je to ona! Kdyby tu teď byl velmistr, mohli tu holku popadnout a zmizet s ní dřív, než si někdo všimne, co se děje. Ona sama si ale na podobnou akci netroufla.

Když večer všechno vyprávěla svému společníkovi, ten se chytal za hlavu.

„Propána, ženská, na co jsi čekala? Máš holku na dosah a necháš si ji takhle hloupě uklouznout?!“

„Vezmeme to oficiálně přes ochránce. Jsme prokazatelně její příbuzní, takže nám ji musí vydat.“

„No dobře, já to vyřídím s ochránci a ty se pokus lokalizovat místo, kde ta malá bydlí.“

„Promiňte, pane, ale momentálně ji necítím, asi je ode mě moc daleko.“

Anita se přikrčila před pohledem velmistra, který ji zlostně propaloval očima.

„Jsi vidajláma. Musíš se víc snažit,“ řekl nakonec ponuře, „jinak náš řád draci brzo srovnají se zemí. Jestli nedokážeme dodržet smlouvu, kterou s nimi máme, je po nás. Chápeš to? Osud řádu je ve tvých rukou a závisí na tvých smyslech a schopnostech najít všechny jedince, kterým Martisova krev propůjčuje moc kouzlit.“

„Já se vynasnažím,“ slíbila velmistrovi nejistě.

„To bych ti radil,“ zavrčel muž nevlídně.

Velmistr svou společnici proklínal celé pondělí. Vyjednával s ochránci o zrušení adopce a musel absolvovat množství pokořujících rozhovorů a testů, než konečně uznali, že jde skutečně o příbuzenský vztah a že mu holčička má být vydána.

V úterý byl Vronovi doručen dopis, který mu nařizoval, aby během středy předal dítě, které má ve své péči, jeho příbuzným. A protože Vron na výzvu nijak nereagoval, objevil se u něj hned ve středu večer ochránce, doprovázený mužem a ženou, kteří si chtěli Terezku odvést.

Dlužno říci, že se ochránce hodně zlobil, když zjistil, že holčička není doma a nachází se na území jednorožců.

„Odešla k nim na návštěvu dřív, než jsem si přečetl váš dopis,“ hájil se Vron.

„A jste ochoten vydat to dítě, až se vrátí od jednorožců, jeho příbuzným?“ zahleděl se na něj přísně ochránce.

Vron si dal s odpovědí na čas.

„Třeba by u nás mohli chvíli bydlet, než si na ně Terezka trochu zvykne…“ pokusil se smlouvat, aby oddálil okamžik, kdy se bude muset s holčičkou rozloučit.

„Takže ne?!“ vyhodnotil ochránce jeho vyhýbavou odpověď jako odmítnutí a zle se na Vrona zamračil. „V tom případě půjdete se mnou a budete izolován do té doby, než se nám podaří dítě předat jeho zákonným opatrovníkům. A jestli to děcko máte rád,“ dodal ochránce výhružně, „tak si velice rozmyslíte jakýkoliv odpor nebo pokus o útěk! Je v zájmu všech, aby ta akce proběhla co nejrychleji a v klidu.“

Ochránce rozhodně nebyl rád, že musí řešit tuto ožehavou situaci. Doufal, že svým razantním postojem omezí nežádoucí citové výlevy na minimum.

„Ale to dítě bychom potřebovali dostat nejpozději do soboty,“ důrazně připomněla žena a zatahala ochránce za rukáv, za což si i ona vysloužila jeho nevrlý pohled.

„Podívejte, madam, jestli o to dítě stojíte, tak si prostě počkáte, až se vrátí z návštěvy u jednorožců.“

„Ale v neděli už hrozí, že draci…“ vložil se do toho velmistr. Jenže ochránce ho autoritativně přerušil: „Žádné pohádky, prosím! To platí i pro vás, pane! Vyčkáte v Kouzelných zahradách, než vám dítě přivedeme. Kde jste vlastně byli v době, kdy přišlo o rodiče? Proč jste mu neposkytli nový domov hned? Všechno jste zbytečně zkomplikovali a dítě z toho dnes může mít psychické problémy!“

„Rád bych hovořil přímo s Bdělým,“ nasupil se velmistr.

„S radostí vás u něj objednám. Klidně si na můj postup můžete stěžovat,“ kousavě odvětil ochránce a vzápětí klepl Vrona do hlavy holí moci.

„A vy si odpusťte ty pokusy o skrytou komunikaci na dálku. Na to nemáte mé povolení.“

Vron se stáhl a rezignovaně pozoroval, jak ochránce vkládá upozorňovací kouzlo na dveře od srubu. Zadoufal, že Hanka s Terezkou zůstanou u jednorožců do nejdéle. Raději by strávil v izolaci řadu let, než by svoji holčičku vydal těm dvěma zamračeným lidem. Pravda, patřili k nějakým hodně vzdáleným příbuzným malé Terezky. Cítil z nich podobnou magii, jakou používala i ona, ale sympatičtí mu nebyli. Nějak si neuměl představit, že by té malé dávali pusu na dobrou noc a chovali ji, když jí nebude dobře. Bylo na nich zkrátka něco odtažitého a mrazivě nevlídného.

Velmistra objednali k Laridonovi na čtvrtek. Bdělý nebyl vzkazem, že má přijmout jakéhosi stěžovatele, dvakrát nadšen. Znovu se podíval na jeho vizitku. Bylo tam jen jméno. Donatus Gé. Proč by si někdo jen kvůli jménu nechal dělat takovou honosnou vizitku? Není on tam nějaký magický dodatek?

Laridon vyzkoušel několik nahlížecích kouzel. Teprve to poslední, nejsložitější, odhalilo další písmena pod jménem: Velmistr Řádu bdělého Sekurita.

„Co znamená Řád bdělého Sekurita?“ zeptal se Bdělý svého asistenta.

„Malý momentík, hned to zjistím,“ odpověděl mužíček úslužně. Laridon se ušklíbl. Kdyby jeho asistent nebyl tak šikovný, asi by ho vyměnil. Ta jeho skoro podlézavá ochota mu lezla na nervy. Ještě neuplynula ani minuta a mužíček byl zpátky a podával Bdělému starý svitek.

„A sakra!“ vzdychl Laridon, když dočetl. „To nám tu ještě scházelo.“

„Uveďte ho jako váženou osobnost,“ nařídil službě u vchodu.

Pak se zamyslel nad tím, proč asi nebyla ta malá skupina lidí, jejichž magie je pro draky tak nebezpečná, vyhubena. Martisovi potomci. Lidé se zvláštně pokrouceným sedmým smyslem. Vlastně byla jejich kouzla nebezpečná úplně pro všechny. Kdyby se někdo z nich rozhodl se vzepřít a bojovat, normální ochránci by na takového jedince nestačili. Na druhou stranu by ale jejich pomoc v případné válce s draky či jinými bytostmi byla k nezaplacení. Kde vlastně ta jejich pevnost je? Bude se muset potom podívat na mapu. Řád bdělého Sekurita. Výhradně pro lidi s Martisovou krví. Nakonec, proč ne… Jestliže mají vlastní komunitu a hlídají se tam navzájem, nemůže proti nim nikdo nic namítat. Přesto Bdělého existence téhle skupiny podivně zneklidnila.

„Pane,“ vstoupila po zaklepání služba, „ohlášená návštěva je tady.“

Vzápětí byl do místnosti uveden důstojně vyhlížející muž.

„Vítejte, velmistře,“ nasadil Bdělý příjemný úsměv a pokynul k připravenému křeslu.

„Rád se s vámi setkávám, Ctihodný,“ cítil se polichocen návštěvník a přijal nabízené křeslo, „těší mě, že víte, kdo jsem.“

Laridon před něj přistrčil přichystané občerstvení a usedl naproti.

„Jestli jsem to dobře pochopil, jedná se o něco vážného, když jste tolik naléhal na přijetí u mě. Smím vědět, oč jde?“ rozhodl se přejít rovnou k věci a nezdržovat se zbytečnými zdvořilostmi a chozením kolem horké kaše. Jestli si ten chlap chce stěžovat na chování ochránce ve službě, tak ať to vybalí rovnou.

„Předpokládám, Ctihodný, že víte, co má náš řád na starosti. Povím vám proto co nejstručněji, o co se jedná. Náš starý vidajláma před několika dny zesnul a jeho nástupkyně, která má na starosti vyhledávání osob s Martisovou krví, je ještě velmi mladá a nezkušená, což trochu komplikuje situaci. To dítě, o jehož svěření jsme požádali, lokalizovala teprve před několika dny, takže došlo k jistému zdržení. Nechceme tu rozpoutávat žádné konflikty, ale je nutné, abychom ho odvedli k nám co nejdříve.“

„Ale přece jsme rozhodli, aby vám bylo vydáno. Nebo ne?“

„To sice ano. Jenže je tu drobná komplikace. Draci nám dali ultimatum. Do soboty.“

„Ultimatum?“

„Jestli k nám neodvedeme holčičku do soboty, draci vezmou celou záležitost do svých rukou.“

„A to znamená co?“

„Jejich útočné komando vypálí všechna místa, kde by mohla být.“

„Dračí komando že bude chtít zabít jednu malou holku?“ nemohl uvěřit Laridon.

„Nepodceňujte to. Jakmile je řeč o Martisově krvi, draci vidí rudě. Nejradši by nás povraždili všechny. Jenom smlouva je zatím drží stranou. Než se nadějete, jsou schopní rozpoutat válku. Musíte sem tu holku dostat od jednorožců co nejdřív.“

Jestli byl Laridon proti někomu zaujatý, tak to byli právě jednorožci. Představa, že by je měl o něco žádat nebo dokonce prosit, se mu ani v nejmenším nezamlouvala.

„Jednorožcům rozhodně nelze nařizovat, aby své hosty poslali pryč. To oni prostě neudělají,“ nasadil Bdělý svůj nejpřísnější a nejnadřazenější výraz, aby případné velmistrovy námitky utnul dřív, než budou vzneseny, „jednodušší bude vyčkat, až se od nich Hana a Tereza Vronovy vrátí samy. Když si to pohlídáme, měli bychom se o jejich návratu dozvědět téměř okamžitě. A my si to ohlídáme, pane velmistře, to mi věřte.“

„Jak myslíte, pane. Jen mám obavy, aby pak nebylo pozdě.“

„Taková malá holka přece nemůže být pro draky žádnou děsivou hrozbou.“

„Jen jestli budou draci stejného názoru jako vy,“ ušklíbl se velmistr zamračeně.

„Víte co? Počkáme do soboty. Jestli se neobjeví, budeme řešit situaci operativně. Nemějte obavu, my to zvládneme. Ochránci žádný konflikt v Santareně nepřipustí.“

„No, jak myslíte, já jsem vás varoval,“ zdvihl se velmistr z křesla a poroučel se k odchodu.

S návštěvou u Bdělého byl hrubě nespokojen.

„Tak co? Jak jste dopadl?“ zajímala se Anita, když se vrátil do Kouzelných zahrad.

„Kéž mu dračí zuby poslouží místo židle!“ zavrčel vztekle. Dál už se vyptávat neodvážila.

„Nemysli si, že tu budeme jen tak zbůhdarma čekat,“ pokračoval, „koukej najít nějakého schopného průvodce, co se moc nevyptává. Prozkoumáme nejširší okolí a ověříme, jestli se tu neskrývá nějaký příbuzný, o kterém nevíme. Taky se mrkneme na místo, kde tu malou našli. A ty se hodně snaž, ať ti neunikne ani nejmenší stopa po Martisově magii! Ti pitomí ochránci snad ani netuší, s jak choulostivou záležitostí mají co do činění. Musíme mít jistotu, že tu kromě té malé už žádný další kandidát do našeho řádu není. Hrom aby do těch draků! Jestli tu zatracenou holku nedostaneme včas…“

„…bude z toho pěkný malér,“ dořekla tiše Anita a skoro poklusem se odebrala splnit velmistrovy příkazy. Být vidajlámou se jí líbilo, ale teď na ni nepříjemně dolehla tíha odpovědnosti, kterou by nejradši hodila na někoho jiného, jen kdyby tu někdo vhodný byl. Jenže není…

*****

Dračí netrpělivost

„Přátelé, máme tu poplach. Velmi intenzivní dračí útok,“ ochránci, který měl nedělní službu u oka Bdělých, vzrušením až přeskočil hlas.

„Klid, mladej,“ naklonil se nad jeho zády starší kolega a zahleděl se do místa silných magických výbojů.

„Kolik draků? A na co útočí?“ zeptala se žena, která doposud jen tiše listovala v jakémsi starém rukopise.

„Vypadá to na skupinku pěti až deseti draků,“ mumlal starší muž, „a zaútočili na člověka. Ne, není sám. Na dva lidi.“

„Tak jo, jdeme tam,“ natáhla se žena pro hůl moci a klepla po rameni mladšího kolegu, „a vy informujte Bdělého. A oslovte zálohy, kdybychom náhodou měli potíže.“

„Provedu,“ zajíkl se nováček a nešikovně se pokusil staršímu kolegovi podat jeho hůl moci.

„Jsou to zelení nebo černí?“ zeptala se, aby mladému ochránci pomohla z rozpaků.

„Kombinace obou,“ olízl si nervózně rty, „a útočí v místě, kde jsme měli sledovací pečeť.“

„Dobrá, tak ať za námi přijde někdo, kdo o tom něco ví.“

„Černí a zelení draci dohromady, to nevěští nic dobrého, měli bychom si pospíšit,“ zavrčel starší muž. Potom se otočil na nováčka. „Zaměř oko co nejpřesněji a vytvoř pro nás bránu. A nic nepopleť, ať se dostaneme na správné místo,“ nařídil mu.

Za pár minut se oba ochránci vynořili uprostřed spáleniště. Všude bylo spoustu kouře a nedaleko praskal oheň, jak polykal přilehlé křoviny a lesní velikány. Kouzlem vyčistili vzduch. Hned poté na ně ze vzduchu zaútočili dva draci.

Obě hole moci zaplavily okolí svým nazelenalým světlem a pohltily veškerou okolní magii.

„Jménem ochránců vás volám k pořádku!“ prořízla vzduch ostrá drakonština staršího muže.

„Ukončete konflikt! Očekáváme vaše vysvětlení!“

Chvíli se nic nedělo, což žena využila k uhašení ohně. Ze srubu, který stál nedaleko, zbyly jen nevelké, značně ohořelé trosky. Obydlí bylo vypálené do základů.

Kolem se rozhostilo nepřirozené ticho. Už si oba mysleli, že budou muset útočníky pracně stopovat, když se nad nimi zavlnila obrovská křídla a vzápětí na vypálené planině přistál mimořádně velký zelený drak.

„Identifikujte se,“ nařídila mu nebojácně žena, ale její kolega ji odstrčil za sebe a šlehl po ní pohledem, který signalizoval: drž hubu, huso hloupá!

„Jsem poctěn, že si s námi Ctihodný Farihestor z hnízda Nejvznešenějších přišel osobně promluvit. Je pro mě překvapením potkat vás tu osobně,“ pozdravil ho ochránce jen sotva znatelnou úklonou hlavy.

„Ten poslední útok byl omyl. Nepřišli jsme bojovat proti ochráncům. Jen jsme zde vykonávali své právo,“ natáhl k muži drak svou hlavu, což při jeho velikosti vypadalo dost výhružně.

„Přijímám vaše vysvětlení a oficiálně stvrzuji, že se žádný útok na ochránce nekonal,“ vyšel muž drakovi vstříc a svit jeho hole moci se redukoval jen na úzký kruh.

„Smím vědět, jaké právo jste zde vykonávali?“ zeptal se vzápětí.

„Právo k likvidaci nekontrolované osoby z Martisova rodu.“

Vzduch vedle nich se zavlnil a další branou, kterou vytvořilo strážní oko, vstoupil sám Laridon. Muže, který mluvil s drakem, udivilo, že přišel bez doprovodu, ale bez mrknutí oka se znovu otočil k drakovi a řekl: „Nyní si s vámi přišel promluvit přímo sám Bdělý. Předpokládám, že máte v úmyslu hovořit a nikoli útočit.“

Pak ustoupil, aby přenechal Laridonovi to potěšení zblízka sledovat dračí chrup a čichat výpary nevábně páchnoucího dechu.

„I sám nejvyšší musí uznat, že máme právo zlikvidovat každou nekontrolovaně se vyskytující Martisovu krev,“ zavrčel drak nerudně.

„Jestli mám správné informace, Farihestore, jedná se o malé dítě,“ schválně Laridon nepoužil ani jeden z titulů starého dračího kouzelníka.

Drak po něm zlostně loupl okem: „To dítě dokázalo poranit jednoho z mých následovníků. Čím dřív umře, tím líp pro všechny.“

„Ono tady bylo?“

„Jistě. Proč bychom jinak útočili? Řád bdělého Sekurita měl spoustu času, aby se Martisova potomka ujal. Teď už ale uplynuly všechny lhůty, které jsme jim byli ochotni poskytnout. Vyřídíme to sami. Nyní už to není vaše věc.“

„Mýlíš se, draku. A navíc děláš jednu velkou chybu,“ ani teď Laridon neprojevil sebemenší kapku zdvořilosti, „útočili jste nejen na dítě, ale i na jeho průvodkyni, která jak známo patří do stáda jednorožců. Chceš snad rozpoutat válku nejen s lidmi, ale i s jednorožci? Co ti řeknou draci, až k tomu dojde?“

„Kdybyste dodrželi starou smlouvu, vůbec bychom tu nebyli,“ zachrčel zlostně drak.

Laridon neucouvl ani o krok a odsekl: „Z naší strany bude smlouva dodržena! Pokud jsem dobře informován, nejsou v ní stanoveny žádné termíny ani právo vyhlašovat ultimáta. Ale chápu, že se toho dítěte bojíte…“

Drak výhružně přimhouřil oči, ale Laridon se tvářil jakoby nic a pokračoval: „...domluvme se tedy hned teď na tomhle místě o tom, co bude dál. My ochránci do několika dnů obě dívky najdeme a tu malou předáme řádu. Vy se po tu dobu zdržíte všech násilných akcí. Můžete klidně zůstat poblíž a předání si ohlídat vašimi smysly.“

„Právě teď už jsou obě dvě mimo dosah našich smyslů, protože zoufale utíkají pryč pomocí bran. Bude problém je sledovat a najít. Jakou máme šanci, že vy lidé konečně dodržíte své slovo?! Zatím jsme k vám byli vstřícní až příliš! Už nemáme v úmyslu čekat.“

„Jestli pro vás slovo Bdělého nic neznamená, pak tímto rozhovorem jen zbytečně ztrácíme čas!“ otočil se Laridon k drakovi zády a naznačil gestem oběma ochráncům, že je čas odejít.

„Budeme hlídkovat v blízkosti Santareny. Dřív nebo později se tam nejméně jedna z těch dvou sledovaných objeví. Pokud si ověříme, že máte situaci pevně v rukou, nezaútočíme,“ drsná řeč dračího mága sice nebyla přímým vyhlášením války, ale Laridonovi bylo jasné, že stačí malé selhání a může se v Santareně rozpoutat vražedné peklo.

Sotva se ocitli zpět na základně, vyhlásil Bdělý stav pohotovosti. Pak si dal zavolat Rafaela Vrona, který jako jediný narušil sledovací kouzlo na dveřích srubu ještě před tím, než dům lehl popelem.

Rafan musel vysvětlovat, jak se Hanka neúspěšně pokoušela kontaktovat Vrona a kvůli tomu pak poslala svého kamaráda na kontrolu do srubu. Bdělý byl trochu zklamán faktem, že on Hanku zpět sám kontaktovat nedokáže.

Laridon chvíli přemýšlel a pak se rozhodl Rafanovi vysvětlit celou situaci. Ten mladík by mu mohl hodně pomoct, když všechno správně pochopí. A jako budoucí ochránce by to rozhodně pochopit měl.

„Předání té malé jejím příbuzným je nyní naší prioritou,“ zdůraznil nakonec. „Jinak draci zabijí nejen Terezu, ale i tvoji sestru Hanu. Což může následně vyvolat válečný stav mezi draky a jednorožci. A obě tyto strany budou osočovat především lidi, že to zavinili svojí neschopností. Očekávám od tebe, že uděláš vše, co bude v tvých silách, aby se situace co nejdřív uklidnila. Rád bych, aby všechno skončilo bez zbytečných ztrát na životech.“

„A co Vron?“ podíval se Rafan tázavě na Bdělého.

„Bude propuštěn v okamžiku předávání dítěte, aby se s tou malou mohl rozloučit. Ještě několik dalších týdnů ale bude pod dozorem ochránců. Chci věřit, že bude natolik rozumný, aby nic nepředloženého nepodnikl.“

Rafanovi ztěžklo srdce. Situace od něj vyžadovala něco, co se až příliš podobalo zradě na svých přátelích. Zvažoval, nakolik mu Bdělý řekl pravdu a jestli něco důležitého nezamlčel. Ale ať fakta zkoumal zleva či zprava, stále přicházela v úvahu jen jedna možnost. Předat Terezku lidem z Řádu bdělého Sekurita a udělat to co nejrychleji. Jinak by mohla umřít i Hanka a kdo ví, kdo ještě. Sice tak úplně nechápal, proč draci dělají takový povyk kvůli nejasně definované Martisově krvi, ale cítil, že mu Bdělý říká pravdu a že je kvůli tomu skutečně v nesnázích.

„Tvoje sestra se snaží tu malou chránit. To je naprosto v pořádku. Ale potřebujeme ty dvě najít. Slibuji, že jim nikdo nezkřiví ani vlas,“ naléhal dál Laridon, když vycítil Rafanovu neochotu spolupracovat, „potřebujeme znát všechna místa, kam by se s tou holčičkou mohla uchýlit. Pošlu tam spolehlivé lidi, nemusíš mít o ně strach.“

„Kromě Vronova srubu jsou jen tři místa, která připadají v úvahu,“ vzdychl Rafan a vyčítavě pohlédl na svého nejvyššího nadřízeného, „útulek pro zraněná magická zvířata, Kouzelné zahrady v Santareně a území jednorožců.“

„Tak tohle vím i já,“ zamračil se Laridon.

„Neumím si představit, že by moje sestra chtěla odvést malou Terezku někam jinam,“ trval na svém Rafan a pak trochu posmutněle dodal, „možná se vám zdá, že je moje spolupráce nedostatečná, ale mýlíte se. Jsem rozhodnutý pomoci ochráncům při předání Terezky jejím příbuzným. Sice se mi to nelíbí, ale nechci vystavit hrozbě smrti ani svou sestru Hanu ani lidi ze Santareny.“

„To je velice rozumný přístup,“ konstatoval Laridon, ale nezdálo se, že Rafanovi tak úplně věří, „takže mě teď doprovodíš do Kouzelných zahrad a připojíš se k dalším dvěma kolegům, které jsem tam poslal hlídkovat.“

„Jak si přejete, pane,“ přikývl Rafan a položil dlaň na kapsu s tulíkem, který se právě probudil a pokoušel se vysoukat ven.

„Otevři, prosím, bránu do Santrareny, znáš to tam určitě líp než já,“ požádal ho Bdělý a mladík mu mlčky vyhověl.

Jakmile vkročili na území Kouzelných zahrad, obklopila je záře, kterou vydávaly hole moci. Hlídkující ochránci kontrolovali každý magický přesun. Bdělý je za to odměnil pochvalným úsměvem.

Rafan zahlédl Zachariáše. I trpaslík zaznamenal použití brány v zahradách a vyšel se podívat, kdo dorazil. V ruce svíral bojovou sekeru, kterou se ani nepokusil před pohledem Bdělého schovat. Dokonce jim ani nekývl na pozdrav. Laridonova přítomnost ho evidentně netěšila. Jen se otočil na podpatku a zase zmizel v budově.

„Běž za ním a zařiď, aby nedělal žádné hlouposti,“ oslovil Rafana Bdělý a kývl bradou ve směru, kudy trpaslík zmizel.

„Jistě, pane,“ Rafan se s úlevou odpoutal od Laridona a konečně vypustil tulíka z kapsy. Doufal, že dokáže Zachariášovi vysvětlit situaci, aniž by od trpaslíka dostal vyhazov z Kouzelných zahrad. Moc jistý si tím ale nebyl. Na druhou stranu, i vyhazov byl lepší než sebemenší pokus lhát Zachariášovi v záležitostech, které se přímo týkají jeho nejbližších přátel. Rafan se obával, že trpaslík ponese ztrátu Terezky stejně těžce jako Vron. Hořce litoval, že se tentokrát nemůže postavit na jejich stranu.

Zachariáš ho vyslechl zamračeně a mlčky.

„Jo. Přesně tohodle se Vron bál,“ zavrčel nespokojeně, když Rafan domluvil. „Ty bys asi nebojoval na naší straně, kdybychom si to chtěli s draky a ochránci rozdat, co?“

„Zachu, neblázni, rozpoutat válku je mnohem snazší, než ji potom zastavit. Musíme jim tu malou dát, jinak to fakticky nejde.“

„A co ji někde schovat?“

„To by vyšlo nastejno. Udělej pro mě něco. Slib mi, že se do toho nebudeš plést,“ naléhal na něj Rafan.

„Běž pryč. Běž pryč a hodně dlouho mi nechoď na oči!“

Rafan vycouval před vzteklým pohledem trpaslíka, kterého považoval za svého přítele a z hloubi duše si ho vážil. Teď se ale bál k němu otočit zády.

„Jsou tady,“ naklonil najednou Zachariáš hlavu, jako když naslouchá. Vyrazil chodbou kupředu a Rafana srazil stranou do nedovřených dveří skladiště, kterými mladý ochránce prolétl a rozplácl se mezi bednami se zeleninou.

S povzdechem se Rafan vyhrabal na nohy, odkopl rozházené mrkve a spěchal ven. Když vyšel ze dveří budovy, uviděl, jak Zachariáš zvedá Terezku do náruče. Dvě hole moci se v jejich blízkosti vydatně rozzářily. Hanka vypadala poněkud unaveně a zmateně. Zamířil k ní. Nebyl sám. Stejně rychle k ní kráčel i sám Laridon.

„To je dobře, že jste konečně dorazily,“ oslovil ji Bdělý vlídně.

„Kde je Vron?“ uhodila na něj Hanka důrazně. „Víte o tom, že byl jeho srub před chvílí vypálen skupinou draků?!“

„Ano, to víme. Proto tu taky jsme. Jakmile Terezku předáme jejím příbuzným, všechno se rázem zklidní.“

„Jakým příbuzným?“ zděsila se dívka. „Ona přece žádné příbuzné nemá. Jinak by ji Vron nemohl adoptovat…“

„Ukázalo se, že příbuzné má, takže byla adopce v zákonné lhůtě zrušena. Jenom ten váš výlet k jednorožcům celou akci zbytečně zdržel a zkomplikoval.“

„Ale to přece nejde jen tak zrušit adopci,“ namítla Hanka zmateně, jako by informacím z úst Bdělého nemohla uvěřit.

„Slíbil jste, že tady bude i Vron a bude se moct rozloučit,“ ozval se konečně i Rafan, aby muži připomněl jeho vlastní slova. Laridon kývl a otočil se k jednomu z ochránců.

„Oni nám ji opravdu vezmou?“ zeptala se Hanka kamaráda tak tiše, aby to holčička neslyšela.

„Zákon je bohužel na jejich straně. Nemáme sebemenší šanci se vzepřít výkonu práva,“ odpověděl Rafan stejně tiše.

„Já jim ji nedám,“ vrtěla hlavou Hanka.

„Nedělej to horší, než to je,“ vzal ji mladík konejšivě kolem ramen a tulík po jeho ruce přeběhl na Hančin krk. Cítila, jak Rafanův malý kamarád mírní její šok a vztek.

Mezitím ochránci přivedli muže a ženu. Hanka je okamžitě zkontrolovala kouzlem, které odhalovalo příbuzenské svazky. Její srdce pokleslo snad až do žaludku. Příbuzenství tu prokazatelně bylo.

Nedaleko nich se otevřela brána a do Kouzelných zahrad vstoupil v doprovodu ochránce Vron. Hanka si hned všimla náramků na obou rukou. Někdo měl velký respekt z jeho magických schopností, když ho takto zajistil, aby nemohl kouzlit.

Vron měl oči jen pro Terezku. Ta okamžitě opustila trpaslíkovu náruč a natáhla ručky k němu.

„Táto, tatínku, mně už se tak hrozně stýskalo,“ padla mu kolem krku.

Hanka měla v očích slzy, když se dívala, jak Terezce šeptá do ucha konejšivá slůvka.

„Musím vám znovu připomenout,“ zvedl hlas Laridon, „že jsme tu proto, abychom dítě odevzdali do rukou jeho příbuzných. Tak to, prosím, neprodlužujte a předejte Terezu Martinovou do rukou jejích nových opatrovníků. Donatus Gé za ni tímto okamžikem přebírá odpovědnost.“

Konečně i Terezka pochopila, co se tu ve skutečnosti děje.

„Ne, to ne! Já k nim nechci, tati. Slibuju, že už nikdy nebudu kouzlit! Opravdu… Nikdy, nikdy! Jen mě neposílej pryč. Prosím!“

„Já to nedokážu,“ vzdychl Vron a podal holčičku Rafanovi, „udělej to ty.“

„Tati, tati, nech si mě,“ žadonila, když ji mladík nesl pryč a ani tulík nedokázal zmírnit Terezčino zoufalství. Pak Rafan použil kouzlo a holčička ztichla. Vypadala jako omámená, když ji podával zamračenému muži.

Hance tekly slzy proudem, když bezmocně pozorovala, jak cizinci otvírají bránu a odcházejí kamsi do neznáma.

Ochránci Vronovi sundali náramky a upozornili ho, že bude ještě tři měsíce pod dozorem. Vzápětí spolu s Bdělým opustili pozemky zahrad.

„Já nevím, jak vy, ale já to musím spláchnout,“ zavrčel temně Zachariáš.

„Jo, bude to chtít moře kořalky,“ vzdychl Vron. Pak kývl na Hanku a Rafana: „Jdete taky?“

„Já ne, musím za Andělou,“ zvedl smutně oči mladík a omluvně pokrčil rameny. Bude to chtít nejmíň týden, než bude bezpečné se dostat trpaslíkovi na dosah ruky.

Vron jen nepřítomně kývl a trochu nejistým krokem zamířil ve stopách Zachariáše.

„Půjdu s nimi,“ podívala se na kamaráda Hanka, „musím z nich vytáhnout, co to vlastně bylo za lidi, co si Terezku odvedli.“

„Možná ti toho můžu říct víc než oni,“ odchytil Rafan tulíka, který se snažil usadit na Hančině krku, „ale to počká klidně do zítřka. Kdyby něco, je tvoje ložnice ve stromovém domku pořád volná. Anděla spí v té Sváťově.“

„Tak dík,“ kývla na rozloučenou a vydala se za Vronem a trpaslíkem, aby následující chvíle utopila v silné Zachariášově medovině. Zaručeně to odskáče těžkou opileckou kocovinou, ale snad aspoň na chvíli účinek kořalky přebije ten bolavý tupý pocit, co nezvladatelně bobtná těsně nad jejím žaludkem.

*****

Musíš jít s námi!

Rafanovo kouzlo zabralo. Terezka se cítila ospalá a všechno jí bylo jedno. Držela ji za ruku zvláštně vonící cizí žena. Muž, který šel s nimi, si sundal amulet a otevřel pro ně bránu kamsi do skal. Když prošli, zase si amulet nasadil. Kráčeli cestou mezi vysokými skalními masivy do brány pečlivě střežené pevnosti. Muže a ženu ale nikdo nezastavil, naopak jim strážní uctivě otvírali brány i dveře.

Konečně vstoupili do budovy, kde žena v prvním patře bydlela. Důkladně omámenou Terezku umyla, převlékla ji do jednoduché čisté košile a položila do postele. Holčička ucítila další zklidňující a uspávací kouzlo.

Stejná žena ji i probudila. Teď už všechny stopy po omámení zmizely a Terezka si uvědomila, že je zle, že se stalo přesně to, čím ji strašila Hanka. Zalitovala, že si raději nezvolila pobyt u jednorožců. U nich by měla aspoň Hanku. Tady s ní nebude nikdo, koho zná.

„Chtěla bych za Vronem,“ řekla ženě, která se ji snažila učesat.

„Není žádný Vron a ani nikdy nebude. Smiř se s tím. Ale strach mít nemusíš. Členové našeho řádu se ti budou líbit. Jsou tu i děti. Určitě se s nimi skamarádíš.“

„Já chci domů.“

„Tady jsi doma. Nyní tě zavedu na naše shromáždění a určíme ti opatrovníka. Tak se snaž trochu usmívat, jinak tě nikdo nebude chtít.“

Terezka se ošklivě zakabonila. Ženu to ale nerozházelo. Navlékla holčičce na krk podobný amulet, jaký viděla předtím u muže. Nazelenalý kámen na její hrudi se okamžitě zbarvil do ruda.

„Tohle teď musíš pořád nosit. Je to důležité. Kdyby ses amulet pokusila sundat, budeš přísně potrestána,“ řekla tak důrazně, že holčička nenašla odvahu odporovat. Jen se po ženě vyčítavě koukla.

Anita ji odvedla ke chrámu, u něhož se shromáždění konalo. Terezku překvapilo, jak mnoho lidí tu tiše přešlapovalo a na něco čekalo. Pak uviděla přicházet známého muže ve slavnostním oblečení.

Velmistr prošel davem, který mu uctivě uvolnil uličku k chrámovému schodišti. Vystoupil na první plošinu, aby ho všichni viděli.

„Vítám vás, moji milí, na pravidelném chvalozpěvu za našeho spasitele, za bdělého Sekurita,“ zazněl jeho zvučný hlas. Pak kývl na muže, který rovněž vystoupal nahoru a nyní předstoupil před shromáždění.

Začal melodickým hlasem provolávat jakási hesla, kterým Terezka moc nerozuměla.

„…zachránce náš. Za své životy vděčíme moudrosti jeho.“

„Ctíme Sekurita,“ zapíval dav.

„Dal pravidla řádu k dobru našemu.“

„Ctíme Sekurita,“ opět zahučel dav.

„Ve jménu jeho volíme pokoru a odříkání.“

„Ctíme Sekurita.“

„Šťastný život patří moudrým a skromným.“

„Ctíme Sekurita.“

„Jsme stoupenci míru a odkaz jeho nezradíme.“

„Ctíme Sekurita.“

Nakonec muž odstoupil a slova se zase ujal velmistr.

„Než ti z vás, kteří potřebují očistu, vstoupí do chrámu, mám tu k projednání jednu záležitost. Byla nalezena malá dívka, jejíž rodiče zemřeli a která svým rodem patří k nám. Hledám dobrovolníka, který by se jí ujal a vychoval ji,“ pokynul Anitě a Terezce, aby přišly nahoru k němu.

Dav ztichl tak, že by bylo slyšet i minci, kdyby upadla.

„Já, já, já si ji vezmu,“ tlačila se do předních řad mladá žena s divoce rozzářenýma očima.

„Bláznivá Barka?“ zašeptal nespokojeně velmistr směrem k Anitě. „Copak tys předem nedomluvila, kdo se jí ujme?“

„Ne, pane. Neřekl jste, že bych měla,“ znervózněla Anita.

„Vždyť jsi vidajláma, proboha! Přece tě nebudu donekonečna vodit za ručičku!“ syčel šeptem. „Teď tu holku musíme dát Barce, protože nikdo jiný už se nepřihlásí. Ale možná by sis ji mohla nechat ty. Je nadaná.“

„To ani náhodou. Je vzpurná a já zatím žádné následovníky nepotřebuji.“

„Moc dobře se mi s tebou nespolupracuje, Anito. Doufám, že časem přijdeš k rozumu,“ zašeptal velmistr nevlídně.

Pak ale nasadil škrobený úsměv a vzal Terezku za ruku. Dovedl ji k mladé rozzářené ženě.

„Barko Há, zde ti svěřuji do péče Terezu Há. Budeš zodpovědná za to, že bude pravidelně docházet na očistu, na blokaci magie, že si nikdy nesundá medailon a že neopustí vyhrazené prostory řádu. Vychovávej ji k pokoře a skromnosti, aby mohla být mezi námi spokojená a šťastná. Požádej správce, ať ti pomůže zařídit novou větší místnost, kam by se vešly potřeby pro vás obě.“

„Děkuji, pane, moc děkuji. To je nejhezčí den mého života. Budu mít rodinu, dceru, to je nádhera. Jsem tak šťastná,“ sklonila se, aby velmistrovi políbila ruku.

„Na očistu a blokaci ji odveď do chrámu hned teď, rozumíš?“ vytrhl jí muž svou ruku z dlaní a znechuceně si ji otřel o plášť.

„Ano, pane,“ popadla Barka Terezku za ruku a opakovaně se hluboce klaněla.

Velmistr gestem vybídl Anitu, aby se ujala slova.

„Moji milí, děkujme osudu za každý krásný den pod záštitou našeho řádu.“

„Ctíme Sekurita,“ zašuměl ještě jednou dav a začal se rozcházet.

Holčička se v rozpacích zahleděla na svou novou opatrovnici a nebyla si jistá, co si o ní má myslet. Vlastně to byla docela hezká žena s dlouhými vlnitými mírně narudlými vlasy a lehce kyprými tvary. Jednoduché bavlněné šaty měla pomalované barevnými květy a vůbec celkově působila mezi zdejšími lidmi až nepřiměřeně vesele. Nejvíc ale Terezku mátly její oči. Nikdy se nedívala přímo. Oči pořád těkaly někde kolem, jako se třepotají motýli kolem objektu, který je zajímá.

„Ty jsi Terezka? Já jsem Barka. Ale můžeš mi klidně říkat mámo. Teď ale musíme za Katem. Neboj se, je to Kat s velkým K, ne s malým.“

Holčička poslušně cupitala za ženou, která mluvila, aniž se na ni přímo podívala. Vešly do chrámu, který měl hned za dveřmi čekárnu. Sedělo tu mlčky několik lidí. Posadily se na volnou lavici v rohu velice strohé místnosti. Kromě pár kreseb v omítce tu nebylo vyjma lavic vůbec nic.

Zvenku se ozval zvuk kovového klepadla a dovnitř vstoupili dva strážní, kteří vlekli zuboženého vězně. Dveře proti vchodu se rozlétly a jakýsi hubený muž pokynul strážným, aby vězně doprovodili dál. Muž poté prošel čekárnu a zkontroloval medailóny.

„Á, ty jsi ta nová,“ zastavil se u Terezky. „A jak se máš ty?“ podíval se na Barku.

„Moc dobře, Kate,“ odpověděla oslovená a prohrábla si své krásné vlasy.

„A budeš na mě hodná, když vás vezmu přednostně?“ mrkl do Barčina výstřihu a uchopil mladou ženu za bradu, aby její oči natočil k sobě.

„Vždycky jsem na tebe hodná.“

„Tak jo, pojďte,“ kývl, aby ho následovaly.

Zavedl je do místnosti, která se Terezce ani dost málo nelíbila. Možná proto, že tu byly do zdi zapuštěné řetězy, zakončené pouty. Strážní právě kompletně připoutávali svého vězně a žertovali na jeho účet.

Ostatní přítomní byli připoutáni vždy jen za jednu nohu nebo za ruku, podle toho, kam pouto pasovalo lépe.

„Tak pojď. Děti dáváme támhle,“ chytil Kat Terezku za předloktí. Barka se najednou sebrala a utekla zpět na chodbu.

„Já nechci,“ snažila se protestovat vylekaná holčička.

„Tuhle proceduru nemá rád nikdo. Ale bez ní to prostě nejde,“ muž jí nedal možnost se vzepřít. Když sáhla po magii, medailon ji změnil a Terezčiny ruce a nohy skoro zhadrovatěly. Kámen v medailonu se rudě rozzářil.

„No vidíš,“ řekl jí téměř vlídně, když jí zacvakl pouto na noze, „a za hodinku to máš za sebou.“

Uprostřed místnosti bylo cosi, jako kašna s vodou. Kat k ní přistoupil, vytáhl z kapsy kus hadru a namočil ho. Pak se vrátil k Terezce a podložil mokrým hadrem její medailon: „Nech si to tam, nebude tě to tolik pálit.“

Jakmile odešel, zaplavila místnost zvláštní mlha a podlaha začala měnit barvu. Terezka ucítila, jak se kámen na medailonu propaluje do její hrudi. Magie pohltila všechny její smysly. Bylo to skoro až děsivé. Lidé kolem začali sténat. Terezka si vzpomněla na Vrona. Pořád ji napomínal, aby nečarovala. Jenže ona neposlouchala. A teď je to tady. Pomohlo by, kdyby se nepokoušela o magickou obranu? Pak ji ale ta mlha zabije. No a co? Ať si třeba umře! Bylo jí tak zle, že jí najednou bylo všechno jedno. Zhluboka se nadechla a pustila mlhu do svého těla. Přijala barvu podlahy za svou a najednou se jí úžasně ulevilo. Kámen přestal pálit, její magie byla pryč a až na to pouto, co měla na noze, se cítila volná. Ostatní se stále svíjeli v křečích na podlaze a sténali bolestí. Všichni, kromě jednoho. Podívala se na připoutaného vězně. Jejich pohledy se střetly. V té chvíli si uvědomila, že je to vlastně ještě kluk. Vypadal hrozně, ale oči měl jasné a byl stejně klidný jako ona. Rty měl suché a popraskané a krk rozdrásaný do krve. Jeho medailon byl vrostlý přímo v kůži.

Vzala mokrý hadr, co jí dal Kat a hodila mu ho. Překvapeně ho zvedl a pak si ho vyždímal přímo do úst a vděčně se na Terezku usmál. Nejvíc se usmívaly jeho oči.

„Jak se jmenuješ?“ zavolala na něj.

Ale on jen ukázal na pusu a pokrčil rameny.

„Já se jmenuji Tereza Vronová,“ oplatila mu úsměv a začala zkoumat své pouto, jestli by nešlo sundat. Kluk na ni ale začal gestikulovat a naznačoval jí, aby to nedělala. Jenže Terezka už si mezitím zula botu a stáhla pouto přes štíhlou nožku. Lidé kolem ní přestávali sténat a upadali do jakési bezvědomé letargie.

Terezka nabrala do dlaní vodu z nádoby uprostřed místnosti a donesla ji zuboženému chlapci. Znovu se vděčně napil z jejích dlaní. Dotkla se škrábanců na jeho krku a ucítila v prstech slabé brnění. Čím bolavější bylo místo, kterého se dotkla, tím silněji ji brněly a pálily prsty, jako by skrz ně procházelo něco palčivého. Sama ani pořádně netušila, proč to dělá. Měla pocit, že to tomu klukovi pomáhá a ulevuje od bolesti. Cítila na sobě jeho upřený pohled. Byl tak zubožený a vychrtlý, že ho najednou přišlo Terezce líto, obtočila mu ruce kolem krku a objala ho. Jak se jejich medailony dotkly, zalil holčičku nádherný pocit sounáležitosti. Najednou si byla jistá, že tu má báječného kamaráda.

Mlha v místnosti začala ustupovat a Terezka polekaně vzhlédla. Kluk ukázal na prázdné pouto a na její nohu.

„Mám si to zase navléknout?“ zeptala se.

Důrazně přikývl a ukázal na lidi, co tu na podlaze leželi v bezvědomí. Sám se zavěsil do pout a tvářil se, že je bez sebe. Při tom na holčičku spiklenecky mrkl jedním okem. Pochopila, co jí chce říct a honem se vrátila na své místo. Jen botu už si nestihla zavázat.

Když viděla, jak do dveří vchází Kat, položila se na zem a zavřela oči, jak to viděla u ostatních. Leknutím vyjekla v okamžiku, kdy jí muž na hlavu vychrstl misku vody.

„Vstávej, maličká, je to za tebou,“ odemkl její pouto a trochu se zarazil nad rozvázanou botou. Pak ale mávl rukou: „Barka na tebe čeká na chodbě, tak utíkej.“ A šel polévat i ostatní, aby je probral z letargie.

Terezka poslechla. Věnovala poslední pohled připoutanému klukovi, který úspěšně předstíral naprosté vyčerpání.

„Máš ho krásně zelený,“ dotkla se jejího medailonu Barka, „tak to má být. A teď si musíme najít nový domov.“

Terezka se zvědavě rozhlížela kolem sebe. Nikdy v životě neviděla komunitu, kde by se pěstovalo tolik plodin a choval se dobytek. Všechno pro ni bylo nové a zajímavé. Barka tu a tam pokřikovala na lidi a občas i na zvířata.

„Ahoj, Dálo, čau Kryšpíne!“ Mladíci, kterým byl Barčin pozdrav určen, se ale odvraceli stranou a tvářili se, že neslyší.

„Ahoj, ty velká tlustá krávo, kdy už se konečně otelíš?“ Terezka se ohlédla po dobytčeti, které dál bez zájmu přežvykovalo svou potravu. Všichni se chovali, jako by Barka vůbec neexistovala.

Teprve když dorazili k úzkým uličkám mezi jednoduchými domky, chytil ženu za paži správce.

„Pojď se mnou. Ukážu ti, kde teď s tou malou budeš bydlet,“ řekl jí přísným hlasem. Zavedl je až na konec jedné uličky a ukázal na předposlední dům.

„Tady je to,“ vtáhl je dovnitř a otevřel dveře vlevo, „tahle místnost je teď vaše. Na postelích máte to, co potřebujete. Záchod je společný pro všechny, co tu bydlí.“

Záchod byl podivná bedna, naplněná sypkou písčitou zeminou, nahoře měl kruhový otvor a víko, které Terezka zvědavě odklopila.

„Když jsem teď máma, dostanu volné dny?“ zeptala se Barka správce.

„Nejsi máma, jen opatrovnice. A žádné volné dny nedostaneš. Zítra tu malou vezmeš s sebou do práce. Je už dost velká, aby mohla třeba zalévat záhony. A ne abys zase přišla pozdě!“

Jakmile se k nim správce otočil zády a odcházel, Barka na něj rozpustile vyplázla jazyk. Pak Terezku postrčila dovnitř do místnosti: „Běž a ustel postele.“

Holčička začala rozhrabovat hromádku s dekou, povlečením, košilemi, zástěrou a našla i jednoduché řemínkové boty.

„Copak ty to neumíš?“ zamračila se na ni opatrovnice a strčila jí do ruky deku a povlečení. Terezka na to jen bezradně hleděla. Pak začala nešikovně strkat kousavou ovčí deku do hrubého povlaku.

„Ty jsi ale nemožná,“ odstrčila ji hrubě Barka a udělala to sama. Terezka byla zmatená. Co tu vlastně od ní chtějí? A proč ji nenechali u Vrona, když o ni tady nikdo nestojí?

Zvenčí se ozvalo pět tupých dřevěných úderů.

„No vida, je tu večeře,“ zlepšila se Barce nálada jako mávnutím kouzelného proutku.

„Ale ty tu zatím musíš počkat, protože očištění nemají na večeři nárok. Sedni si na postel a ani se nehni. Já se za chvíli vrátím,“ nařídila holčičce a vyběhla ven. Terezka opatrně vykoukla za ní a sledovala, jak se její opatrovnice vzdaluje. Sotva byla z dohledu, hned začala zvědavě prozkoumávat okolí domečků. Ale moc k vidění tu nebylo. Pár květin, pár bodláků, hora zeminy, která se nápadně podobala té v záchodové bedně. Dál už se neodvážila, aby se neztratila. Řady domků v okolí se sobě podobaly jako vejce vejci.

Zamířila raději zpět k jejich novému obydlí a ve dveřích se srazila s cizím mužem.

„Ty tu bydlíš?“ podivil se.

Kývla a ukázala na dveře vlevo.

„Nejsi ty ta holka, co se jí ujala Barka?“ zvedl obočí muž.

Znovu přikývla.

„Neumíš mluvit?“

Podívala se na něj a nevěděla, co říct.

„Byla jsi na očistě, že? Asi ti nedali večeři. Máš hlad?“

„Mám.“

„Tak si vezmi tohle,“ muž podal Terezce kukuřičnou placku.

„Děkuju,“ natáhla se vděčně po jídle.

Z místnosti vpravo se ozval pláč.

„Ach jo, to zas bude noc,“ zasmušil se spolubydlící a vkročil do svého pokoje. Terezka zvědavě nakoukla za ním. Na posteli brečelo asi dvouleté dítě. Muž ho vzal do náruče a hladil ho po zádech. Moc to ale nepomohlo. Dítě plakalo dál.

„Chybí mu máma,“ vzdychl, posadil se a dítě si dal na klín. Terezka strčila do pusy poslední kus placky a začala na mrňouska dělat obličeje. Dítě se utišilo a zvědavě ji pozorovalo. Pak se po ní natáhlo a Terezka si vlezla na postel a dováděla s ním, dokud jí neusnulo v náručí. Opatrně ho položila ke stěně a lehla si vedle něj. V ten moment usnula i ona.

Ráno se ale probudila ve své posteli. Někdo ji musel přenést. Vedle hlasitě chrápala Barka. Jakmile Terezka odběhla na záchod, žena se vzbudila. Protáhla se a vyskočila z postele. Uvázala si zástěru a vyběhla ven. Ve dveřích ji zarazil jejich spolubydlící.

„Počkej, Barko, snad tu malou vezmeš aspoň na snídani, ne?“

„Už ji nechci, už mě nebaví.“

„Dítě ale nemůžeš odložit jako špinavý šátek.“

„Hm, tak na co čeká? Ať jde se mnou,“ pokrčila žena lhostejně rameny.

„Vezmi si zástěru a běž s Barkou,“ vybídl muž Terezku.

Poslechla ho a měla co dělat, aby svou opatrovnici dohonila. V jídelně bylo příliš mnoho lidí a Terezka netušila, co má dělat, aby dostala jídlo. Barce jakási žena podala pečivo a džbánek. Ta se napila a kulaté pečivo snědla, aniž se starala o holčičku, která ji hladově sledovala. Když Barka odložila džbánek na dřevěný stůl, Terezka z něj vypila poslední zapomenuté kapky a hned musela spěchat, aby se jí Barka neztratila v davu. Po nějaké době spolu s ní dorazila do rozlehlé zeleninové zahrady.

Muž, který tu organizoval práci, poslal Barku, aby vyplela záhon s řepou a Terezce vrazil do ruky konev na zalévání. Chvíli ji to bavilo, ale pak spíš pobíhala od záhonu k záhonu a honila motýly. V poledne na ni Barka zapomněla, takže holčička nedostala ani oběd. Nijak se tím netrápila a dala si několik mrkví. Při tom ji nachytal hlídač.

„To se nesmí. Tady si sama nic brát nemůžeš,“ napomenul ji. „Jak to, že nejsi na obědě s Barkou?“

„Nevím. Nic mi neřekla.“

„To je taky nápad svěřovat dítě takové bláznivce,“ hartusil muž a vytáhl z kapsy kus okoralého chleba. „Jestli máš hlad, tak si dej,“ nabídl ho Terezce, která ho zhltla na tři kousnutí.

Muž ji pak zavedl ke správci zahrady. Tam holčička zůstala, dokud se lidé nezačali pomalu vracet zpět.

„Barko, takhle by to nešlo!“ pokáral správce mladou ženu, když se vrátila do práce. „Jednou sis tu malou vzala na starost, tak o ni musíš pečovat. Musí být čistá, najedená a musí znát zdejší pravidla. Dnes to, že tu ta malá kradla mrkev, přehlédnu, ale ať už se to neopakuje.“

Terezka znovu dostala konev a zase ji správce poslal zalévat. Už ji to nebavilo ani trochu, ale dávalo na ni pozor příliš mnoho lidí, takže se neodvážila někam utéct.

Když pak večer odcházela s Barkou pryč, zatáhla ji žena stranou od ostatních lidí.

„Tak ty jsi zlodějka, co?“ otočila holčičku k sobě a začala s ní zuřivě třepat. „To jsem si vzala k sobě pěknou zmiji. Copak nevíš, jak se máš chovat?! Jen počkej, jí tě to odnaučím…“

A Barka začala Terezku bít po hlavě, po zádech, zkrátka kam se trefila. Holčička se schoulila do klubíčka a chránila si hlavu. Vtom Barka ucítila, jak jí tuhnou ruce, a Terezčin medailon se začal barvit do ruda.

„Ty zmije, malá! Tak ty budeš kouzlit?!“ Barka ji od sebe odstrčila tak prudce, až se při dopadu na zem několikrát překulila. „Já už tě nechci, rozumíš?! Nechci tě, nechci!!!“

Terezka se dívala, jak od ní žena utíká pryč a rozplakala se. Seděla na místě skoro až do tmy a doufala, že si pro ni někdo přijde. Pak se zvedla a zamířila směrem, kterým žena odešla.

„Copak tu děláš?“ oslovil ji najednou vlídný ženský hlas.

„Já jsem se ztratila,“ fňukla holčička.

„Ty jsi ta Barčina, že?“ usmála se stará žena. „Tak pojď, pomůžu ti najít cestu domů.“

V uličce mezi domy potkaly muže, který s Terezkou bydlel ve stejném domku.

„Ale, ale, kdepak se takhle večer touláš?“ oslovil ji.

„Víte, kde bydlí, Lukáši?“ zeptala se stará žena, co holčičku přivedla.

„Samozřejmě. Barka dostala byt hned vedle mého.“

„Tak ji zaveďte domů a vyřiďte Barce, aby si ji lépe hlídala. Takhle malé dítě se přece nemůže samo potulovat.“

Muž vzdychl a vzal Terezku za ruku: „Tak pojď se mnou. Musím ještě tady vedle k jedné tetě pro lék na odřeniny.“ Pak otočil ruku holčičky: „Koukám, že ho taky budeš potřebovat, máš loket celý krvavý. Co jsi dělala, prosím tě?“

Terezka mlčela a poklusávala, aby stačila mužovu rychlému tempu. Pak vyzvedli u jedné ženy mast a zase zamířili k domovu. Už zdaleka slyšeli řev, který se z domku rozléhal. Muž pustil ruku holčičky a vrazil poklusem dovnitř.

„Co to s Janičkou děláš?!“ zuřivě se obořil na Barku. „To ji neumíš pohlídat ani pět minut?!“

Terezka se dívala, jak muž bere batole do náruče a láskyplně ho konejší. Stejně zamračeně to pozorovala i Barka. Pak si všimla Terezky a podívala se na ni zvláštním pohledem.

„Ty ses ke mně konečně vrátila, moje maličká?“ usmála se Barka a natáhla ruce, jako by čekala, že se jí holčička vrhne do náruče.

Terezka ji ale pozorovala nedůvěřivým pohledem a nevěděla, co má dělat.

„Mám hlad,“ oznámila Barce.

„Tak pojď honem domů,“ zatáhla ji Barka do pokoje, kde bydlely.

„Ty jsi teď moje děťátko a musíš mě mít ráda,“ řekla sladkým hlasem a pokusila se vzít Terezku do náruče. Ta se ale kroutila a vzpírala.

„Dej mi pusinku, já jsem teď tvoje máma.“

„Nechci,“ odstrkovala ji Terezka vší silou.

„Tak nic k jídlu nedostaneš!“ naštvala se najednou Barka a holčičku odhodila na postel.

Terezka se rozplakala.

„A neřvi, nebo tě vyhodím z baráku!“ okřikla ji zlostně pěstounka. Terezka si zalezla pod deku a snažila se, aby její vzlyky nebyly příliš hlasité. Nakonec do jejího trápení vstoupil spánek. Zdálo se jí, jak večeří s Hankou a Vronem. Byl to tak živý a krásný sen, že se ani nechtěla probudit.

Ráno byla opět v místnosti sama. Ze spaní ji vlastně vyrušilo dětské povykování. Opatrně nakoukla do vedlejšího bytu.

„Jen pojď dál, Terezko, namažu ti ten tvůj odřený loket.“

„Kde je Barka?“ podivil se, když se i s malou přichystal k odchodu z domova. „Snad ti zase neutekla?“ zamračil se.

Terezka jen lhostejně pokrčila rameny. Byla ráda, že je žena pryč.

„Víš co? Zajdeme na snídani společně a pak se zastavíme za panem správcem. Takhle by to prostě nešlo. Barka není vhodný opatrovník.“

Muž vzal do náruče Janičku a s Terezkou za ruku vyrazil do jídelny. Tentokrát si holčička všimla klecí s potrestanými lidmi. V jedné netečně seděla žena, opřená o mříže a hlavu v dlaních. V druhé zahlédla známou zuboženou postavu.

„Co je to?“ zeptala se muže.

„Pojď pryč,“ táhl holčičku směrem ke stolům, kde se snídalo, „tohle není podívaná pro děti.“

Terezka se podvolila a pak na chvíli zapomněla na vězněné osoby, protože se podávalo výborné čerstvé pečivo s marmeládou a ona už měla opravdu velký hlad. Posadili se s jídlem k jednomu dlouhému stolu.

„Jestli chceš ještě jednu buchtu, tak si doběhni, oni ti dají,“ usmál se muž a kývl bradou směrem k výdejně potravin.

Terezka poslechla a doběhla si ještě pro další pečivo. Jak se loudala zpět ke stolu, vzpomněla si na klec s vězněným chlapcem. Okamžitě tam zamířila, aby se podívala zblízka. Nikdo si jí nevšímal, takže se dostala až k mřížím.

„Ahoj,“ řekla tiše a chlapec zvedl hlavu. Jeho pohublá tvář se na Terezku usmála.

„Chceš buchtu?“ ulomila půlku ze svého pečiva a prostrčila ji mřížemi.

Chlapec zavrtěl hlavou a snažil se holčičce naznačit, aby se ohlédla.

„Tohle se nesmí,“ chytila Terezku zezadu za oblečení stráž a odtáhla ji dál od mříží. To už přiběhl i Lukáš a vzal Terezku do náruče.

„Je tu nová. A Barka jí ještě pořádně nevysvětlila, co se smí a co ne,“ zamračeně pozoroval strážného, připraven holčičku bránit.

Strážný se na něj podíval a soucitně pokrčil rameny: „No tak jí to vysvětli sám. Dneska jsem jako nic neviděl. Ale příště už na ni dej pozor.“

Vtom se ozval usedavý řev. Janička, která sem přicupitala za svým otcem, stála před vedlejší klecí a zoufale plakala. Muž postavil Terezku na zem a běžel za dcerkou. Také žena v kleci se postavila a tiše plakala.

„Janičko, moje Janičko, co nám to udělali?“

Muž vzal dvouleté dítě do náruče a jen zvuk skřípajících zubů prozrazoval emoce, které v sobě dusil.

„Zas… velmistr, zabiju ho. Tohle už přesahuje všechny meze. Zabiju ho!“ cedil zlostně mezi zatnutými zuby.

Žena přitiskla zoufalou tvář na mříže a její oči se snažily muže skoro hypnotizovat.

„Ne, Lukáši, to ne! To nesmíš! Janička nemůže zůstat sama. Starej se o ni. Prosím!“

„Stejně tu jednou někoho zabiju,“ dál skřípal zuby a po malých krůčcích couval od klece pryč.

Terezka se ohlédla po druhé kleci a uviděla chlapce, jak rovněž stojí u mříže a zamračeně pozoruje celou scénu. Napadlo ji, že má asi žízeň. Odběhla k nedalekému stolu, sebrala jeden opuštěný nedopitý hrnek s čajem, a zatímco se ostatní dívali ke kleci s ženou, podala ho klukovi. Ten ho vděčně přijal a jedním hltem vyprázdnil. Terezka si od něj prázdný hrnek vzala zpátky a vrátila ho na místo, odkud ho vzala. Pak ucítila, že ji někdo sleduje. Rychle se ohlédla a střetla se s Lukášovým pohledem. Natáhl k ní ruku, aby se ho chytila. Naposledy se ohlédla ke kleci s chlapcem a pak poslušně vložila svou malou dlaň do mužovy ruky.

Vedl ji mlčky mezi lidmi, co je sledovali soucitnými pohledy. Janička ještě pořád vzlykala a nechtěla se uklidnit.

„Asi má hlad,“ zvedla k ní oči Terezka.

„Nemá hlad. Chtěla by mámu. Ale tu jí zavřeli do klece,“ odvětil muž tiše s ponurým výrazem ve tváři.

„A proč?“

„Protože podala jídlo svému synovi. To je ten, co jsi mu dala kus buchty a hrnek s pitím.“

„To se nesmí?“

„Ne. To se nesmí.“

„A proč?“

„Protože to nařídil velmistr.“

„Velmistr?“

„Velmistr je muž, kterej může úplně všechno. Nařizuje, co se smí a co nesmí. Rozhoduje, jestli někdo bude žít nebo ne. A kdo se mu postaví, ten umře.“

Terezka tak úplně nechápala, o čem muž hovoří, ale velice dobře vnímala, jak je rozzlobený. Raději se přestala vyptávat.

Lukáš svou dceru a Terezku odvedl k ženě, která ve velkém stanu pečovala o několik dětí, a tam je přes den nechal. Děti dostaly v poledne jídlo přímo od ženy a mohly si odpočinout ve velkém stanu, kde byly i polštáře a deky. Terezka si smutně uvědomila, jak moc se jí stýská po Vronovi a Hance. Tady měla jen Janičku, která k ní za tu chvíli, co se znaly, až nepochopitelně přilnula. Pořád za ní běhala a chtěla si s ní hrát. Terezka si všimla, že kámen na krku malé holčičky se toho rána zbarvil skoro do červena. Byl ještě o stupínek červenější než ten její.

Večer je Lukáš obě odvedl na večeři. Dával si dobrý pozor, aby držel obě holčičky co nejdál od klecí. Teď už byl spíš smutný než rozzlobený. I jeho kámen na amuletu byl hodně do červena.

„Budu muset požádat správce, aby ti našel jinou opatrovnici,“ pohladil Terezku po hlavě.

„A budu pořád bydlet s vámi?“ zeptala se váhavě. Vedle Lukáše se cítila lépe než s ostatními.

„To asi ne. Ale možná se někdy uvidíme u snídaně nebo u večeře. Nebo v chrámu. Tam to ale obvykle není moc příjemné. Jenže všichni, komu zčervená v amuletu kámen, tak jako nám, si tam nakonec musí zajít.“

„Půjdeme už dneska?“ zajímala se.

„Tak moc to zase nespěchá,“ usmál se muž. Pak se zarazil: „Ty se tam nebojíš jít?“

„Ne.“

„Copak tobě nebylo špatně?“ podivil se.

„Jenom chviličku. Pak jsem šla pro vodu tomu klukovi, co je v kleci.“

„Cože?“

„On tam byl uvázaný a nemohl si svléknout provaz tak jako já.“

„On tě požádal o vodu?“

„Ne. On nemluvil. Ale žízeň měl.“

„A co na to říkali ostatní?“

„Nic, ti jenom leželi a nekoukali se.“

„Chceš říct, že všichni ostatní byli v bezvědomí, jenom ty a můj syn ne?“

Terezka nevěděla, co na to odpovědět, tak jenom důvěřivě hleděla muži do očí. Lukáš se tvářil zamyšleně.

„Vzal si vodu,“ dodala nakonec, když Lukáš nic neříkal, „jenom nechtěl říct, jak se jmenuje.“

„Jmenuje se Lukáš stejně jako já,“ pohladil ji muž po hlavě, „jsi moc hodná, že jsi mu dala napít. Ale už to nedělej. Strážný by tě mohl uhodit.“

„Tam žádný strážný nebyl.“

„Jasně že ne. Když jsou všichni bez sebe, tak je nikdo hlídat nemusí.“

„Ale my jsme byli vzhůru,“ vycítila Terezka, že právě tahle informace udělala muži radost, tak ji ještě jednou zdůraznila.

Lukáš si prohrábl vlasy a zavrtěl hlavou: „Jsi opravdu zvláštní dítě. Víš co? Nebudeme správci nic říkat a necháme věci tak, jak jsou teď. Barce určitě nebude vadit, když se o tebe postarám já.“

Ještě ten večer muž přestěhoval Terezčinu postel k sobě. Barka byla nadšená. Pečovat o dítě ji obtěžovalo. Nyní měla pro sebe krásnou velkou místnost, kam si mohla zvát návštěvy. Hned se zase začala na Terezku usmívat. Ta se ale od ní držela dál, už Barce nedůvěřovala.

Pokud si Lukáš myslel, že si nikdo ničeho nevšimne, mýlil se. Už další den se všechno doneslo velmistrovi. Ten si okamžitě dal zavolat vidajlámu.

„Anito, takhle by to nešlo. Když se v komunitě děje něco jinak, než předpokládáme, musíš mi to hlásit a neprodleně se o tom se mnou poradit. Doufám, že víš, o čem mluvím!“

Mladá žena se pod přísným velmistrovým pohledem začala ošívat. „Máte na mysli to dítě, co jsme svěřili Barce?“

„Proč jsi za mnou nepřišla a neřekla mi, že opatrovnictví nefunguje?“

„Vždyť se nic neděje. Všechno se vlastně vyřešilo samo. Terezu si vzal na starost otec toho uvězněného chlapce. Musí teď pečovat o dvě malé holky, takže nebude mít čas dělat potíže u klecí.“

„On se té holky ujal dobrovolně?“

„Už to tak vypadá. Možná bychom mohli propustit jeho ženu, aby mu to nakonec nevlezlo na mozek a neruply mu nervy.“

„Nejsem si jist, jestli se mi to líbí. Neměli bychom to děcko raději svěřit někomu jinému?“ zamračeně hleděl na Anitu velmistr, „Víš aspoň, proč se té cizí holky ujal?“

„Prý si moc hezky hraje s jeho malou dcerkou.“

„Hmmm.“

„Mohu pustit z klece jeho ženu?“

„No dobrá, v pátek ji pusť,“ přikývl po chvilce velmistr, „ale ručíš mi za to, že se k Lukášovi v kleci už nikdo z jeho rodičů nepřiblíží. V době jídla tam pošli víc strážných.“

„Jak si přejete, pane,“ usmála se Anita spokojeně, že tentokrát vyvázla bez velkého kázání, a byla překvapená, jak je velmistr až nezvykle vstřícný.

V pátek ráno osobně nechala otevřít klec se ženou a pomohla nešťastnici ven.

„Tvůj trest skončil. Jdi se najíst, umýt a na zotavenou máš dva dny, které můžeš strávit odpočinkem,“ oznámila jí oficiálním tónem. Pak ji postrčila pryč od klece a tiše dodala: „Hlavně už nedělej žádné hlouposti, nebo tvoje malá holčička zůstane bez mámy!“

Žena byla slabá a zapotácela se. Z davu přihlížejících se natáhly přátelské ruce, aby ji podepřely. Anita sledovala její odchod a mračila se. Nedočkala se ani žádného nadšení ani slov díků. Trochu znechuceně si pomyslela, že velmistr má pravdu, když tvrdí, že dobrými skutky si autoritu nikdo nezíská a že přísnost je jediná cesta, jak v komunitě udržet pořádek.

Jako první svou maminku uviděla Janička. Vytrhla se Terezce, která ji držela za ruku, a s výskáním se rozběhla k mámě.

Terezce až vhrkly do očí slzy. Přesně tak by se ona vrhla do náruče Vrona, kdyby tu teď byl. Jenže tu nebyl. Snažila se nerozplakat a stejně jako všichni kolem ní i ona upřeně sledovala dojemné setkání rodiny. Na ni jako by zapomněli. Už se chtěla sebrat a utéct, ale otec Janičky náhle vstal, udělal dva kroky a zdvihl ji do náruče.

„Tohle je Terezka,“ oslovil svou ženu, „nikoho nemá a Barka, která je její opatrovnicí, se o ni nestará. Takže teď bydlí u nás.“

„Tejeska,“ ukázala prstíkem i Janička v matčině náruči.

„Ráda tě poznávám,“ usmála se žena a ztěžka se posadila. Bylo vidět, že je příliš unavená na to, aby dívku uvítala srdečněji. Jednou rukou objímala Janičku a tou druhou si občas uždíbla nepatrné sousto z pečiva na stole. Muž Terezku posadil vedle sebe. Chtěl na lavici posadit i Janičku, aby své ženě uvolnil ruce, ale dítě se nechtělo od mámy hnout.

„Má červený amulet,“ prohlížela si žena nevěřícně šperk své malé dcery, „bude muset do chrámu. Nezdá se ti to divné? Začíná to u ní nějak brzo.“ Bezradně pohlédla na manžela.

„U Lukáše to začalo taky brzo, vzpomínáš si?“ zareagoval s neznatelným povzdechem.

„Je ještě příliš malá na tu hrůzu, co ji v chrámu čeká.“

„Ukaž,“ natáhla ruku Terezka, aby si prohlédla amulet holčičky. „To nic není, vždyť je jenom malinko červený.“

„Ale měl by být zelený.“

„Tak jo,“ usmála se Terezka a žena zalapala po dechu.

Jako by se najednou probrala z letargie. Šokovaně střídavě hleděla na Terezku a na amulet své dcery. Kámen batolete byl najednou krásně zelený. Zato Terezčin amulet žhnul nyní do ruda.

„Chceš taky?“ natáhla se Terezka i k amuletu Janiččiny matky a dotkla se ho dvěma prsty.

„A co ty?“ usmála se na Lukáše. Muž byl tak překvapený, že ruku holčičky zachytil až poté, co sáhla i na jeho na kámen v amuletu.

„Co to proboha děláš?“ zašeptl, otočil ji k sobě a zastrčil její šperk, který teď svítil opravdu rudě, za oblečení. „Teď budeš muset do chrámu ty!“

„Mně to nevadí,“ usmála se Terezka a vesele pokrčila rameny.

„Jak to jenom udělala?“ nemohla se žena vzpamatovat z údivu.

„Tady o tom nebudeme mluvit,“ tiše rozhodl Lukáš. „Až se najíš, doprovodím tě i s dětmi k nám domů.“

Od té chvíle měla Terezka mámu Hedvu.

Žena se rychle zotavila a zahrnula děvče do své rodiny s takovou samozřejmostí, že tím byl překvapen i Lukáš. Postupně vyplouvaly na světlo i podrobnosti o Terezčině minulosti.

„Hrozně si vymýšlí,“ šeptala večer manželovi Hedva, když mu tlumočila Terezčiny historky. „Ale k Janičce se chová moc hezky. Měli bychom požádat vidajlámu, aby nám ji svěřili napořád,“ dodala.

„Asi máš pravdu,“ přikyvoval, „poradím se o tom s doktorem.“

„A taky se zeptej, kdy už konečně pustí našeho Lukáše. Mám skoro pocit, že ho v té kleci chtějí nechat umřít.“

„Už jsem se ptal,“ zamumlal muž neochotně.

„A?“

„Doktor je přesvědčen, že se na útěku muselo stát něco neobvyklého.“

„Opravdu? Ty mě děsíš!“

Lukáš pevně objal svou ženu a pokusil se zarazit další vyptávání něžným polibkem.

*****

Rafan mění názor

Od chvíle, co se s trpaslíkem a Vronem opila téměř do němoty, Hanka pracně hledala ztracenou duševní rovnováhu. Následující dny nepatřily právě k nejveselejším. Snažila se přetrvávající pocit prázdnoty přehlušit prací a učením. Doufala, že postupem času psychická bolest odezní, ale ani po týdnu to o moc lepší nebylo. Vron prohlásil, že potřebuje být chvíli sám a úplně zmizel, aniž někomu řekl, kam.

„Chci vědět, jak se jí daří,“ držela si Hanka každý večer hlavu v dlaních a snažila se neposlouchat, jak jí Anděla hovoří do duše.

„Neblázni, holka. O žádnej kontakt se nepokoušej. Jenom bys tím rozjitřila všechno, co teď musí ta malá zapomenout. Nekomplikuj jí to.“

„Ani nevím, kde teď bydlí.“

„Neboj, Raf ti to zjistí. Pak se třeba můžete tajně mrknout, jak se jí vede. Ale tak, aby to nepostřehla. Přece nechceš, aby byla Terezka nešťastná. Možná už si v nové rodině zvykla.“ Anděle nebylo zatěžko opakovat podobné věci třeba obden. Snažila se Hanku podržet v jejím smutku a usměrňovat v její zlosti. Celkem se jí to dařilo.

V sobotu, stejně jako předchozí víkend, se Hanka vypravila do Plamovy knihovny. To bylo jediné místo, kde vydržela. Knihy a dokumenty shromážděné Karmaneudunou obsahovaly neuvěřitelné množství informací, ale to, co dívka hledala nejusilovněji, najít nedokázala.

„Vyptával jsem se na Martisovu krev našich učitelů,“ pomáhal Plam Hance přebírat svitky, „ale řekli mi akorát, že lidé s tímhle dědictvím používají zapovězený druh magie a je vhodné je co nejdřív zabít.“

„A kdo to byl Martis?“

„Nevím. Mám se mrknout do sekce historických osobností?“ zeptal se Plam.

„Zkus to.“

Drak chvíli magicky žongloval se svitky a rukopisy, když je přemisťoval na stolek, kde bylo možné je rozevřít a prohlédnout, a zase je vracel na původní místo. Jenže jeho úspěšnost nebyla o mnoho vyšší než Hančina. Posléze přece jen na hledané jméno narazil.

„Pojď sem,“ houkl na svou lidskou sestru.

„Ukaž, co tam píšou?“ zatížila svitek, aby držel rozevřený.

„Nejhorší druh démona je padlý spasitel,“ četla místo, které jí Plam ukázal, „je to ta nejnebezpečnější bytost, ohrožující vše živé. Nejmocnějším mezi padlými byl Martis se svou schopností přetvářet zemi i tvory. Nakonec svět začal za jeho pýchu krutě platit. Nebylo nikoho, kdo by s tím mužem dovedl rozumně promluvit a přimět ho k návratu do role spasitele. Uměl stále víc a stále víc i požadoval. Zastavit ho bylo nad síly přátel i nepřátel. Už nikdy nesmíme dopustit, aby démon vyspěl do takové velikosti jako Martis. Stovky lidí a stovky draků zaplatily životem, než se kouzelníka podařilo zničit. Jeho neobyčejná magie byla následně označena jako zapovězená, a kdo ji ovládá, musí být bez milosti včas zlikvidován…“

„Já ti přece říkal, že se v naší knihovně najde skoro všechno,“ radoval se Plam z úspěchu při hledání.

„Žádné podrobnosti tu sice nejsou,“ dumala nad svitkem Hanka, „ale zdá se, že lidé s Martisovou krví byli kvůli tomuhle člověku zbaveni práva na život. Co nejdříve zlikvidován… To přece nejde odsoudit k likvidaci děti jen proto, že zdědily schopnosti předků.“

„Možná lidé uvažovali podobně jako ty, a tak pro ně vybudovali útočiště, co o něm mluvil Rafan.“

„Myslíš Řád bdělého Sekurita? Jenže o tom jsme tu zatím nenašli ani zmínku,“ vzdychla Hanka.

„Kdybych tak věděl, kde přesně hledat,“ rozhlédl se Plam bezradně.

„V takovéhle knihovně můžeš studovat nepřetržitě pět let,“ mávla Hanka rukou kolem sebe, „a stejně nedokážeš přečíst všechno. Neexistuje nějaké vyhledávací kouzlo?“

„Jestli ano, tak já ho neznám,“ odfrkl nespokojeně drak.

Večer se Hanka vrátila do stromového domku co nejpozději, aby se nemusela dívat na Rafana a Andělu. Každou chvíli se něčemu smáli. Jenže Terezka je někde sama a Vron truchlí bůhvíkde. Neměla nejmenší chuť se radovat s nimi.

U Plama spát taky nemohla, to by černí draci z jeho hnízda těžce nesli. Navíc dávala v posledních dnech přednost samotě.

„Jdu si číst,“ prohlásila hned po jídle a ukázala knihu o artefaktech, kterou si půjčila z dračí knihovny.

„Ještě bude moučník,“ lákala ji Anděla.

„Nějak nemám chuť, promiň,“ zalezla Hanka do své ložnice.

Otevřela knihu, ale marně se snažila vnímat, o čem se v ní píše. Neustále před sebou viděla malou holčičku, jak loudí o pohádku navíc. Vzdychla a silou vůle se pokusila soustředit pozornost na čtení. U třetí věty se přistihla, že už jí zas uniká, co čte. Když se k té samé větě prokousala potřetí, usnula.

V noci ji vyburcoval zvláštní pocit. Terezka má zlé sny, napadlo ji, a vstala, aby holčičku zkontrolovala. Pak si uvědomila, kde je, a že srub z jejího snu už neexistuje. Podivný pocit ale přetrvával.

K čertu se všemi ohledy! Hanka zalovila ve vzpomínce po krystalu Terezčiny osobnosti a navzdory všem radám a pozdní noční hodině se pokusila holčičku oslovit. Obraz krystalu v její mysli se nepatrně zachvěl, jenže místo očekávaného spojení z něj vylétl prudký paprsek světla a palčivé energie, který se Hance propálil přímo do mozku. Zařvala bolestí a nacpala svou hlavu do tmy pod dekou. Přesto výboj v její mysli pořád svítil a pálil. Najednou se jí do podvědomí prodralo spojení s jednorožcem. R’íhanovo zklidňující působení odbouralo světelné výboje a utišilo palčivé bodání. Bolest hlavy však přetrvávala.

Do pokoje vtrhli Rafan s Andělou: „Co se stalo? Co je ti?“

Když se jim přiznala, jak zkoušela dračí komunikaci a jak při tom dopadla, chytil se její kamarád za hlavu: „Myslel jsem, že jsi rozumná dospělá ženská, ale ty se chováš jako hloupá husa. Zasloužíš si každý kousek bolesti, kterou ti strážci řádu způsobili. Copak do tebe nehučíme od rána do večera, abys Terezku nechala na pokoji a nekomplikovala jí život?!“

„Měla jsem pocit, že jí není dobře…“

„Měla jsi pocit,“ zlostně ironicky opakoval mladík, „no to je fakt vážný důvod k obavám! Víš co? Já s tebou končím. Už se nebudu pokoušet zjistit nic, co by tě k Řádu bdělého Sekurita přivedlo blíž. Je mi jasné, co bys udělala. Vtrhla bys k nim, pohádala se s velmistrem a rozpoutala válku s draky, jednorožci a s bůhvíkým ještě. A to jen kvůli tomu, abys mohla Terezce oznámit, jak se ti po ní stýská. Tak na tomhle já se podílet nebudu!“

Rafan se otočil na patě a opustil Hančinu ložnici.

„Bolí tě ta hlava hodně?“ starala se Anděla. „Možná bych mohla…“

„Ne, dík, to je dobrý,“ odmítla Hanka nabídku jejího léčení, „Raf má pravdu. Jsem pitomá slepice, co se nemůže vyrovnat sama se sebou.“

„Neplácej hlouposti. Tentokrát pravdu nemá,“ posadila se bývalá spolužačka k Hance na postel a pohladila ji po zádech, „neměl by ti nadávat za to, že nedokážeš odhodit city jako děravou rukavici.“

Hance se po tvářích koulely slzy a pořád se držela za hlavu. Anděla vstala a podala jí kapesník.

„Kdybys něco potřebovala, tak víš, kde mě najdeš,“ dodala tiše a nechala Hanku samotnou.

Ta se pokusila magicky zmírnit bolest hlavy, ale moc se jí to nedařilo. Dlouho se obracela na posteli, než usnula. Spánek měla neklidný a protkaný nočními můrami.

Po jednom takovém zlém snu sebou trhla, posadila se a vytřeštila oči do pološera. V jejím pokoji stál Rafan a díval se na ni.

„Co je?“ zeptala se.

„Máš špatné sny?“

„Jo.“

„Co se ti zdálo?“

„Servírovala jsem jednorožcům krvavé maso,“ vzdychla Hanka a masírovala si hlavu, která znovu začala bolestivě pulzovat.

„To je hodně mizernej sen.“

„Proč jsi přišel, Rafe?“

„Vstávej. Musíme Terezku najít co nejdřív.“

„Ale? Co ta změna názoru?“ podivila se Hanka. „Že by se za mě Anděla přimluvila?“

Rafan se pousmál: „Jo, zkoušela to.“ Pak zase zvážněl: „Ale proto tu nejsem. Vždyť mě znáš.“

Odmlčel se a Hanka napjatě čekala, co z kamaráda vypadne dál.

„Nejsi sama, koho trápí špatné sny. I já měl jeden, dalo by se říct, sen. A radši se ani neptej, jakej.“

„O Terezce?“ polekala se Hanka a bylo jí jasné, že Rafan ji vzbudil kvůli jedné ze svých prorockých vizí. Co si pamatovala, pokaždé se jednalo o předzvěst vážného nebezpečí. A dost často se ta jeho vidění nepříjemně shodovala se skutečností.

„Obleč se a zavolej Vrona, že s ním potřebujeme mluvit.“

„Zavolej… to se ti snadno řekne. Nevím, jestli to zrovna teď dokážu,“ třela si dívka bolestně pulzující spánky. Přivřela oči a pokusila se o kontakt. Bolest zesílila a zahltila celou její mysl.

„Nejde to,“ omluvně pokrčila rameny.

„V tom případě musíme vzbudit Zacha.“

„Teď v noci?“

„Přesně tak!“

„Blbej nápad! Víš co? Běž napřed. Hned jak se obléknu, přijdu za tebou.“

„Asi bych si měl vzít helmu, kdyby náhodou spal s kladivem u ruky. Až ho vytáhnu z postele, bude nevrlej,“ vzdychl Rafan a doufal, že ho trpaslík nepoznamená sekerou dřív, než stihne promluvit.

Vzbudit Zachariáše bylo snadné. Stačilo vzít za kliku u dveří budovy, kde bydlel. Rafan neudělal chodbou ani dva kroky, když proti sobě uviděl stát malého vousatého trpaslíka se sekerou v ruce.

„Doufám, že máš vážný důvod mě rušit,“ zavrčel podsaditý mužík nevlídně.

„Když ti řeknu, že za to, co se právě chystám udělat, mě mohou ochránci vykopnout ze svých řad, bude ti to stačit, Zachu?“

Trpaslík se ušklíbl, odložil sekeru ke stěně a podrbal se ve vousech.

„Jo. Zase v tobě poznávám toho prima kluka, co jsem ho měl vždycky rád. Pojď dál a povídej, co se děje.“

Než dorazila Hanka, byla už v kuchyni na stole snídaně. Zachariáš k ní přistrčil blíž talíř s lívanci a čaj. Vedle ležela malá krabička.

„Komunikátor?“ podivila se a sáhla po něm.

„Už pomalu přestává fungovat. Budu muset někde sehnat novej,“ zavrčel trpaslík, „taková drahá srandička a nic to nevydrží.“

Rafan zadržel její ruku: „S Vronem už jsme se domluvili. Až se najíš, máme společné rande poblíž rezervace. A sundej si hodinky. Škola a ochránci by nás jinak vystopovali raz dva.“

Hanka zaváhala, bez nich se bude cítit nesvá. Když ale viděla, že Rafan ty svoje rovněž svěřil trpaslíkovi, napodobila ho.

„A tady máš ZHP.“ Zachariáš položil před Hanku balíček ve velikosti tři malých na sobě položených talířků.

„ZHP? Co to je?“

„Záchrana hladovějících poutníků. Pár dnů se s tím dá vydržet. A kdybyste náhodou potřebovali trénovanou bojovou sílu, dejte vědět,“ zabodl trpaslík nůž na zeleninu hluboko do dřevěné desky stolu.

„Díky,“ Hanka dožvýkala poslední lívanec a zvedla se. Rafan jí podal vak s výbavou od Zachariáše, který si navlékla přes rameno.

Pospíchala za kamarádem ven. Trochu ji zamrazilo, když si všimla, jak ztrácí humor a neztrácí čas. Vykouzlil bránu a společně prošli do míst, kde už jednou byla. Srub poblíž rezervace nebyl trvale obydlený. Rafan však nezamířil ke stavení, ale na druhou stranu směrem do nitra Magického lesa. Asi po deseti minutách jim cestu zastoupil Vron.

„Ahoj, mládeži. Co se děje? Proč ty tajnosti a spěch?“

„Jsi si jistý, že nás tady nikdo nemůže odposlouchávat?“ ujišťoval se Rafan.

„Ani odposlouchávat, ani následně vyvolat tuhle chvíli a vizualizovat ji. Přece cítíš, jak tu energie pulzuje, nebo ne?“

„Výborně,“ posadil se mladík do trávy a ostatní následovali jeho příkladu. „Trochu nás tlačí čas.“

„O co jde?“ zamračil se Vron.

„Musíme okamžitě najít Terezku a ochránit ji před draky.“

„Před těmi ji ochrání Sekuritův řád,“ namítl nejistě Vron.

„Neochrání. Musíme to zkusit my.“ Tulík jako kdyby vycítil jeho nervozitu, se vyškrábal z kapsy u košile a začal přebíhat sem tam. Hanka vyndala několik oříškových sušenek, aby ho zklidnila. „Je tu ale zásadní problém. Jak se co nejdřív dostat do blízkosti řádu?“ Rafan se tázavě zahleděl na Vrona. „Znáš místo, kde teď Terezka žije?“

„Vím, kde je na mapě. Ale nebyl jsem tam. Jak sám dobře víš, ještě pořád jsem pod dohledem ochránců.“

„Vím. Právě proto jsme se sešli tady,“ Rafan vytáhl z vaku mapu a rozložil ji na zemi. Tulík po ní okamžitě začal roznášet sušenkové drobky. „Zkoušel jsem v knihovně zjistit nějaké podrobnosti o Řádu bdělého Sekurita, ale bohužel nejsou přístupné pro ochránce do čtvrté výkonnostní třídy. Mám jen nákres oblasti, kde se pravděpodobně nachází.“

Vron se naklonil nad pergamen a přikývl. „Máš správnou mapu. Jen trochu chudou na údaje.“

„Já vím, ale nic lepšího se mi získat nepodařilo.“

„ Náš objekt se nachází přímo tady na náhorní planině,“ přesunul muž největší úlomek sušenky do pravého horního rohu nákresu. „Přístup do toho místa je komplikovaný. Buď se tam dá přijet po zbudované cestě vedoucí do soutěsky, která směřuje přímo do opevněného srdce řádu. Nebo by člověk musel šplhat přes hory tímhle sedlem. Je to svým způsobem skvěle opevněné a nepřístupné území.“

„Mají někde poblíž veřejnou bránu?“ zeptala se Hanka, ale Vron jen krátce zavrtěl hlavou. „Jak se tam tedy chcete dostat?“ pohlédla tázavě na své druhy.

„Jsem schopen otevřít bránu sem,“ Plavík přihopsal s dalším kouskem sušenky a Vron jím označil místo v horách jižně od řádové pevnosti, „kdysi jsem tu pro Karmaneudunu sbíral drahé kameny.“

„To je pořád ještě hodně daleko,“ vzdychl Rafan. „Možná bychom si mohli vzít supervolonová prkna a zkusit ty hory přeletět na nich.“

„Nebo jeden poletí a pak otevře bránu pro ostatní. Kdybychom se střídali, mohlo by to jít rychleji,“ navrhla Hanka.

„Dejme tomu, že bychom se tam dostali,“ zdvihl Vron pohled od mapy, „ale co dál? Do řádu nás v žádném případě nepustí. Podle toho, co jsem zjistil, mají kolem svých hranic trojité ochranné jištění. Dovnitř nepronikneme. Navíc ani nemáme šanci se s Terezkou spojit. Všichni tam nosí amulety, které mimo jiné blokují skryté dorozumívání. Tahle komunita je velice zvláštní. Nejen že hlídají, aby nikdo nepronikl k nim, ale zároveň se nikdo nesmí dostat ani ven. Střeží sami sebe, protože se k tomu zavázali ve smlouvě s draky. Pokud smlouvu dodržují, draci je nechají žít.“

„Kde se ti to podařilo zjistit?“ podivil se Rafan.

„Občas je dobré mít mezi přáteli i staré učence s letitými znalostmi,“ ušklíbl se jejich přítel.

„Co dál, se rozhodneme až na místě. Teď bychom se měli pokusit co nejdřív dorazit do dané oblasti,“ ujal se vedení Rafan. „Ty, Hanko, skočíš domů pro prkna a počkáš u stromového domku. My se zatím přemístíme do hor, kde to Vron zná, a přivolá tě bránou přímo tam.“

Z rezervace to vzali poklusem do míst, kde už bylo relativně bezpečné vykouzlit bránu.

„Nepotřebuješ ještě s něčím pomoct?“ ptala se Hanky Anděla, když jí v Santareně pomáhala supervolonová prkna vynést ze stromového domku a spolu s ní v zahradě čekala na známý namodralý ovál brány.

„Jo, zítra mě omluv ve škole.“

Právě se začalo rozednívat, když jejich putování začalo. Létání nad horami nebylo tak jednoduché, jak si představovali. Čím vystoupali výš, tím náročnější to bylo fyzicky i magicky. Větrné proudy je strhávaly z trasy a i když se Hanka s kamarádem střídala, zdaleka nepostupovali tak rychle, jak Rafan požadoval.

„Kdepak, mě na prkno nedostaneš,“ bránil se Vron, když se ho mladík snažil vyhecovat, aby se rovněž zapojil do jejich netypického cestování.

„Vždyť to nemusí být prkno,“ podpořila kamaráda Hanka, „proměň se na orla.“

„Pravděpodobně bych to dokázal,“ odpověděl s vážnou tváří, „ale u lidí to představuje značné riziko. Jako kouzelný džin jsem tuhle proměnu zvládal snadno, jenže jako člověk bych mohl v těle ptáka uvíznout navždy. Jestli ale není jiná možnost, jak zachránit Terezku, jsem připraven to zkusit.“

„Hloupej nápad, zapomeň na to,“ zavrhla Hanka řešení jako nepoužitelné, „ještě máme na přesun síly dost, s Rafem to v pohodě zvládneme. Šetři si magii pro chvíle, až se dostaneme do blízkosti řádu.“

Naskočila na prkno a vyrazila. Opřel se do ní ledový vítr, možná si nevšiml, že už všude jinde vládne letní počasí. Přímo v cestě se vzpínal k nebi kamenitý štít se zasněženým vrcholem. Musela ho obletět a zase se stočit správným směrem. Přemýšlela, má-li plýtvat magií i na to, aby jí nebyla zima. Ještě nejméně dvakrát bude muset otvírat bránu a vůbec netušila, co dalšího je může potkat u cíle.

„Sestřičko… nepotřebuješ pomoct?“ dotkl se její mysli Plamův kontakt. Potěšeně zaznamenala, že už ji při tom ani trochu nebolí hlava.

„Kde jsi?“¨

„Kroužím nad matčiným jezerem.“

„Otevřu ti bránu vzduch – vzduch, připoj se ke mně,“ souhlasila Hanka nadšeně. Plamova křídla se zrovna teď mohou docela dobře hodit. Za okamžik už se její dračí bratr vznášel vedle ní. Klouzavým letem přistáli na kamenité stráni a Hanka otevřela bránu k místu, kde odpočíval Rafan a Vron, aby se zase všichni posunuli o kousek blíž k cíli.

„Tomu říkám vítaná pomoc,“ rozzářil se Rafan, když se pozdravil s černým drakem. Hned mu začal vysvětlovat, co právě podnikají. Vron mezitím vylovil mapu, aby Plamovi ukázal místo, kam směřují. Drak na nic dalšího nečekal a vzlétl.

Hanka s úlevou vystavila tělo slunci, aby prohřálo její prochladlé končetiny. Kdyby se na ni nepřenášela Rafanova stoupající nervozita, cítila by se tu celkem příjemně. Možná by teď mohla z kamaráda vytáhnout podrobnosti o jeho vidění, které ho donutilo uspořádat tuhle ztřeštěnou výpravu. Pak si ale vybavila svůj sen o krvavém mase, které servírovala jednorožcům, a změnila názor. Nechtěla slyšet ve spojitosti s Terezkou o ničem špatném.

Ještě jednou se postupně vystřídali v přesunech a znovu byl na řadě Plam. Jeho brána se ale objevila nezvykle brzo. Že už by byl na místě, divila se Hanka.

„Co se děje, Plame?“ zpozorněl i Vron.

„Zaslechl jsem draky, jak se svolávají k útoku. Nevím, jestli je to nad územím, kam směřujete, ale nelíbí se mi to. Měli bychom být opatrní s magií při otvírání bran, draci by si výkyvů energie mohli všimnout.“

„Já nevím, jak vy, ale já letím napřed,“ naskočil Rafan na supervolonové prkno a nejvyšší možnou rychlostí vystartoval směrem k řádu.

„Poletíš se mnou?“ kývl Plam na Vrona. Muž na nic nečekal a vyšplhal drakovi na záda. Bez meškání vyrazili za Rafanem. To už dračí komunikaci zachytila svými smysly i Hanka. Zahlédla, jak na ni Vron mává, aby přistála. Neochotně se podřídila.

„Dál už s námi nemůžeš, Plame. Vrať se domů nebo se drž z dohledu,“ nařídil Vron drakovi poté, co sklouzl z jeho hřbetu.

Hančin dračí přítel se zatvářil ukřivděně: „Moje pomoc by se vám určitě hodila.“

„Drakům útok rozmluvit nedokážeš a Martisovi potomci na tebe budou útočit bez ohledu na to, zda jsi nebo nejsi na jejich straně. Takže buď tak laskav a nekomplikuj nám to.“

Plam se po Vronovi podíval téměř nevraživě. Hlasité protesty si ale odpustil.

Muž naskočil na prkno za Hanku a navigoval dívku mezi skalami tak, aby nebyli drakům na očích. Nakonec zabočili do soutěsky a Rafana spatřili přímo před mohutnou vstupní bránou do řádu. Stejně jako on odložila Hanka své prkno ke skále. Chlapi se společnými silami opřeli do pootevřených těžkých vrat. Kupodivu povolily hned na první pokus. Blokovalo je jen tělo strážného. Vron se k němu sklonil. Nebyl mrtvý. Nad nimi přeletěl hrozivý dračí stín. Táhlý řev a rozčilené lidské hlasy se smísily. Bojovalo se někde blízko. Vzduchem se nesly stopy dýmu.

*****

Martisova krev proti drakům

„Co tady děláte?“ ozvalo se za nimi.

„Nepotřebujete pomoct?“ nezdržoval se vysvětlováním Rafan.

„Patříte k obchodníkům?“ vyznělo to napůl jako otázka, napůl jako konstatování. Strážný rozhodně nevypadal na to, že by právě teď chtěl řešit něco jiného než obranu území.

„Pojďte se mnou,“ vyzval je a vedl do pevnosti.

Byla zbudovaná z těžkých kamenných kvádrů. Tohle by draci neměli šanci zapálit, pomyslela si Hanka. Muž otevřel okované dveře a kývl na Vrona s Rafanem: „Vyberte si zbraň, která vám vyhovuje.“

Pak dívku postrčil do dalších dveří: „Naber obvazů, co uneseš, máme v chrámu hodně zraněných. Taky vezmi hrnec s mastí.“

Rafan se nerozhodně rozhlédl po zbrojnici. Neměl pocit, že by některá zbraň mohla účinně posloužit proti drakům. Pak jeho pohled zavadil o hůl moci. To by možná stálo za pokus, napadlo ho. Třeba draci poslechnou výzvu a ukončí boj. To už se k nim vrátil strážný, a při pohledu na jejich váhavost se ušklíbl. Vronovi vrazil do ruky dlouhé kopí a Rafanovi podal široký pás se zavěšeným mečem.

„Musíš ho zasáhnout do oka, mezi šupiny na krku nebo ještě lépe pod kloubem křídla,“ poučil ho. Mladík si poslušně připnul výzbroj, nebyl čas se dohadovat. Popadl hůl moci a zamířil ke dveřím. Pak si ale vzpomněl na vidění z Ostrova volby a hmátl do police ještě pro jeden meč. Strážný po něm nevěřícně loupl okem, ale jeho výběr nekomentoval.

Poklusem opustili kamennou stavbu a zamířili uličkami k oblasti, na kterou zaútočili draci. Ozýval se křik, nářek, dým zhoustl. Kolem nich proběhlo několik vyděšených lidí. Proč se neschovali v pevnosti, divila se v duchu Hanka. A pak se ocitli v centru dění. Mezi pobořenými stavbami ležel mrtvý drak, hned za ním lidé hasili divoce šlehající oheň, další se snažili pomoct raněným. Hanka jim běžela nabídnout obvazy.

„Pozóóór, další útok,“ zařval někdo a obličeje přítomných se stočily k nebi. Dračí řev na chvíli překryl všechny ostatní zvuky. Jak si Hanka všimla, zdejší lidé nebyli jen vystrašení, někteří sáhli po magii a byli připravení vyslat kouzlo. Zelený drak vychrlil oheň někam dál za hořící budovu. Nicméně jeho křídlo bylo dostatečně blízko na to, aby schytalo pár magických úderů. Následný bolestný řev dokazoval, že kouzla zdejších lidí opravdu nebyla jen neškodným polechtáním. Bojeschopní jedinci vyrazili za drakem, aby zjistili, zdali ho svými zásahy poslali k zemi. Ve výšce nad nimi zakroužili další dva dračí útočníci.

„Pojď sem, odneseme je do chrámu,“ odchytily tři ženy Hanku, aby jim pomohla s raněnými. Dívce nezbylo, než se k nim připojit. Naštěstí to nebylo daleko. S trochou obav pohlédla na rozlehlé chrámové schodiště, ale ženy se mu vyhnuly a zamířily k postrannímu vchodu. Tady musely zraněného odložit na zem, protože vstup blokovala skupina více či méně zraněných lidí.

„Co se tu stalo?“

„Vidajlámu zasáhl uražený chrlič ze střechy.“

„Je mrtvá?“

„Zatím ne, ale moc k tomu nechybí.“

„Tak ji fofrem odneste dovnitř.“

„Uvolněte vstup, neseme další raněné.“

Hanka využila zmatku a rozběhla se hledat Vrona a Rafana. Draci kolem natropili pěknou spoušť. Míjela ohořelé domy, vozy, splašená domácí zvířata, zmateně pobíhající mezi mrtvolami těch, které sežehl přímý zásah dračím ohněm. Nebyl to příjemný pohled. Řídila se podle hluku. Řev a výkřiky ji vedly k místu, kde se bojovalo. Málem vrazila do těla mrtvého draka. Proběhla kolem něj a z dýmu se vynořil další, tentokrát ještě živý ještěr. A o kousek dál bojoval druhý, o něco menší.

„Volám vás k pořádku! Zastavte boj, už bylo dost mrtvých draků i lidí, zastavte útok!“ zazněla nad bojištěm důrazná drakonština a Hanka poznala hlas svého kamaráda. Pak uviděla Rafana, jak odhodlaně kráčí proti obrovskému drakovi s holí moci v ruce. Hůl ale spíš jen poblikávala, než zářila. Drak se nadechl a vypustil proud ohně proti příchozímu. Mladík uskočil, nic se mu nestalo, jen hůl v jeho ruce shořela na popel. Hanka pospíchala blíž. Spatřila, jak Rafan vytasil meč a zaútočil na ještěra zblízka. Zastavila se a obrnila kouzlem tělo svého přítele. Drak máchl tlapou, ale nebyl dost rychlý na to, aby zasáhl hbitě uhýbajícího člověka. Rafan znovu sekl ze strany po drakovi. Ještěr se natočil bokem, aby se ostří svezlo po nejtvrdších šupinách a neúspěšně vyslal několik kouzel. Nečekal ale, že Rafan hmátne po druhé zbrani za pasem, a vší silou zasáhne jeho nedostatečně chráněné dračí křídlo.

Bolestný řev potvrdil, že byl drak citelně poraněn.

„Vyhrál jsi. Schovej ten meč, udělám, co žádáš,“ couvl zelený ještěr o krok zpět.

Vtom se vzduch zachvěl mohutnou vlnou magie, která téměř znehybnila vše živé.

„Volám vás k pořádku,“ zazněla stejná slova, jaká použil Rafan, ale tentokrát je vyslovil skutečný ochránce s holí moci, která zářila jasněji než slunce a zaručeně by je oslepila, nebýt všudypřítomného dýmu. Za ním se objevili další ochránci a uklidňovali společnými silami lidi i draky. Hanku zaplavila vlna úlevy. Konečně je po všem. Že ale ochráncům trvalo, než se sem dostali!

„Tohle už nebudu potřebovat,“ odhodil Rafan na zem pás i oba meče. Pak chytil Hanku za ruku: „Pojď, pokusíme se najít Terezu. Kéž je ještě mezi živými.“

Proplétali se mezi ohořelými troskami domů a volali její jméno. Nebyli sami, kdo někoho hledal. V jedné uličce narazili na Vrona, ale ani on nebyl úspěšnější.

„Kdo jste? Vás neznám!“ zastavil je poblíž chrámu strážný v lehce ohořelé uniformě. „Pojďte se mnou,“ nařídil jim, „všichni, kdo nepatří k řádu, se nyní musí shromáždit na nádvoří u pevnosti.“

Rezignovaně ho následovali. Terezku v tomhle zmatku stejně nemají šanci najít.

Nádvoří bylo zaplněné lidmi z řádu, obchodníky, ochránci a dokonce tu přešlapovali i dva zelení draci. Jeden z nich měl poraněné křídlo.

„To je ten tvůj přemožený drak,“ drcla Hanka loktem do Rafana.

„Pssst,“ zasyčel na ni, „jestli se ochránci dozví, že jsem zkoušel neoprávněně použít hůl moci, dost mi to přitíží. Moc bych si přál se odtud nějak nenápadně vytratit.“

„Nedělej to,“ vzal ho Vron kolem ramen. „Jestli nechceš, aby tě vyloučili z řad ochránců, je lépe jim přiznat pravdu.“

„Potrestají mě.“

„No a co? Když tě jako malého v sirotčinci šoupli do díry, bylo to určitě horší. Ochránci nejsou krutí. A trochu ostudy přece vydržíš. Nebo ne?“

Nad nádvořím se rozlila záře holi moci a zvučný hlas oslovil přítomné: „Žádám o vaši pozornost. Ztište se. Prosím velmistra řádu, aby přišel sem k nám.“

Hanka spatřila muže, který ze Santareny odvedl Terezku, jak kulhavě kráčí k podmračenému ochránci.

„Znáš toho ochránce?“ zeptala se Rafana.

„Jistě. To je Klausun. Bdělý, pod kterého spadá tahle oblast.“

„Aha.“

„Došlo tu k závažnému porušení smlouvy mezi draky a lidmi. Rád bych hned tady na místě zjistil okolnosti, které k tomu vedly,“ pokračoval Bdělý a spolu s velmistrem se postavil před oba draky.

„Objasníte nám,“ oslovil zelené ještěry, „co vás přimělo k útoku na Řád bdělého Sekurita?“

Drak hrdě zdvihl hlavu a škrobeně odpověděl: „Oni jako první pošlapali starou smlouvu. Zabili Gehordona, Servitesova bratra. Když to Servites zjistil, svolal své pokrevní druhy, aby tohle hnízdo zmijí sprovodili ze světa.“

„Proč jste zabili Gehordona?“ obrátil se Bdělý přísně na velmistra.

Muž chvíli mlčel, jako by zvažoval, zdá má na tuhle otázku odpovědět, nebo ne, ale autorita Bdělého byla nepopiratelná.

„Byla to nehoda,“ přiznal tiše a neochotně. Na nádvoří bylo však takové ticho, že ho všichni bez problémů slyšeli. Mezi zdejšími lidmi to následně zašumělo.

„Oni o tom nevěděli,“ mávl velmistr rukou za sebe, „přísahám, že k tomu došlo nešťastnou náhodou.“

„Tak proč jste nám o tom nic neřekli?“ zuřivě na muže zasyčel drak s poraněným křídlem. „Proč jste před námi jeho smrt zatajili a schovali tělo v horách pod lavinu sutě? Doufali jste snad, že ho nikdy nenajdeme?!“

„Klid,“ zavelel Bdělý a svit hole moci zesílil. „Povězte nám podrobně, jak Gehordon zemřel,“ nařídil muž velmistrovi.

Při velmistrově vyprávění bylo na nádvoří ticho, že by bylo slyšet jehlu upadnout. Nikdo ho nepřerušoval, když líčil, jak byl dopaden mladý popálený uprchlík, který se na drakově smrti významně podílel.

„Chci vidět všechny, kdo u toho incidentu byli,“ nařídil Bdělý, když muž dovyprávěl.

Davem přihlížejících se prodral strážný s ohořelým levým rukávem a zafačovanou rukou.

„Adalbert Vé k vašim službám,“ předstoupil rezignovaně před ochránce.

„A ostatní?“

„Máček zemřel při ochraně řádu,“ podíval se na Bdělého vyčítavě.

„A ten hoch?“ Klauson si zachovával přísně neutrální a nehybný výraz.

„Na klece dopadlo dračí tělo. Byly rozbity,“ vykřikl někdo v davu.

„Chci vidět jejich mrtvá těla,“ otočil se Bdělý na velmistra.

„Zavolejte vidajlámu!“

„Je zraněná, bojuje o život,“ znovu se ozval někdo z přihlížejících.

„V tom případě chci vidět Slavomíru!“

„Není tu, ošetřuje zraněné.“

„Okamžitě ji sem přiveďte!“

„Ale, pane, někdo z nich by mohl zemřít…“

„Jestli nedáme do pořádku tenhle malér, půjde o život nám všem! Ať sem ihned dorazí! A nebudu to opakovat!“ rozčílil se velmistr.

„Zatím si poslechneme svědectví strážného Adalberta Vé,“ ťukl holí moci o zem Bdělý. Mumlání davu utichlo a všichni začali pozorně naslouchat další verzi nešťastného příběhu.

„Ty tvrdíš, že tvůj kolega draka zasáhl bleskovou holí?“ přerušil ho Klauson. „To by rozhodně nemělo způsobit smrt.“

„Servitův dračí bratr,“ vstoupil do diskuze zelený drak, „byl podle našeho zjištění zabit pomocí zapovězené magie. Nebyla to blesková hůl.“

„Ten kluk byl na útěku, byl poraněný. Neumím si představit, že by dokázal zabít draka. Musela to být ta hůl,“ zapochyboval Adalbert.

Bdělý se zamyslel.

„Dobrá, uděláme malý pokus,“ promnul si Bdělý bradu, „přineste bleskovou hůl.“

Během okamžiku měl požadovanou zbraň v ruce. Prohlédl si ji a podal ji Adalbertovi.

„Odložte svůj medailon,“ požádal velmistra a oba přítomní draci se nesouhlasně nahrbili.

Pak se v dlani Bdělého objevil drobný pták. Vyhodil ho do vzduchu.

„Na můj pokyn vy použijete hůl a vy,“ otočil se k velmistrovi, „svou magii. Miřte na toho ptáka.“

Dav přihlížejících opět ztichl.

„Teď.“

Vzduch kolem vykouzleného ptáčka na okamžik duhově zavibroval. Hanka ani nepotřebovala magický zrak, ze síly použité energie jí naskočila husí kůže.

„Ano, tohle opravdu mohlo Gehordona usmrtit,“ přiznal překvapeně drak se zraněným křídlem.

Na nádvoří dorazila Slavomíra a za ní dva muži přinášeli Máčkovo tělo.

„Ano, je to on,“ přikývl druhý drak. „Ve vizi našeho mága tento člověk držel bleskovou hůl. Ještě nám dejte tělo druhého vraha.“

„Sundejte si amulet a nejděte Lukášovo tělo,“ nařídil Slavomíře velmistr.

„Ale já to neumím, pane,“ stáhla si třesoucíma rukama šperk z krku.

„Nikoho jiného tak schopného nemám. Musíte to dokázat. Jde o existenci našeho řádu. Lukáše přece znáte. Zkuste si ho v duchu představit s jeho amuletem. Pak ukažte směr, ve kterém ho máme hledat.“

Žena poslechla a pak v napjatém tichu se zavřenýma očima natáhla ruku a ukázala směrem ke vstupní bráně.

„Zkuste to ještě jednou,“ srazil její paži velmistr a otočil ji k sobě, „pořádně se soustřeďte.“

Slavomíra znovu zavřela oči a opět její ruka vystřelila směrem k bráně.

Bdělý odstrčil rozčileného velmistra a pokynul ženě, aby prošla branou na cestu vedoucí soutěskou. Pak se otočil k drakům: „Možná by bylo vhodné, kdyby se někdo z vaší skupiny poohlédl v okolí po něčem neobvyklém. Jestliže požadujete tělo toho chlapce, pomozte nám ho najít.“

„Na kupecké cestě byl spálen jeden podezřelý vůz,“ přiznal Bdělému zelený drak.

„Napadli jste obchodníky?!“ zlostně se zablýsklo v očích Klausonovi.

„Byla to tak trochu nehoda,“ přežvykoval drak slova jako nestavitelnou zeměžluč, „pouze jsme je chtěli zastavit.“

„Nehoda?!“ rozezleně se obořil na draka Bdělý. „Stejná nehoda, jako se přihodila zdejším lidem?!“

„Jsme ochotni obnovit a uznat platnost smlouvy mezi draky a Matisovými potomky,“ pronesl zdráhavě drak. Hanka si oddechla. Svým způsobem to byla omluva za všechno, co draci způsobili. Bdělý dosáhl obnovení míru mezi řádem a jeho přirozenými nepřáteli.

„Chci ten vůz vidět,“ ochránce se vrátil ke kamennému výrazu své tváře a prošel spolu s draky, velmistrem a Slavomírou vykouzlenou bránou.

Po chvíli se vrátili už bez draků. Bdělý oslovil obchodníky a začal zjišťovat, jestli nebyl někdo z hostů zabit a jakou utrpěli škodu.

„Draci se uvolili nahradit ztrátu vašeho zboží a odškodnit vás za zranění. Sepište prosím své požadavky a odevzdejte je některému z přítomných ochránců.“

Nakonec došlo i na Hanku, Rafan a Vrona. Velmistr se velice mračil, když je poznal.

Klauson vyslechl verzi o neblahém vidění a snaze zachránit život holčičce, která jim přirostla k srdci.

„Vaše vidění se nemýlilo,“ trpce se ušklíbl velmistr, „Tereza je mrtvá. Byla v tom spáleném voze společně s Lukášem Pé. Z jejich těl nezbylo vůbec nic, jak jsme se právě přesvědčili. Zůstal tam jen popel, pár kovových škvarků a dva spečené amulety.“

„Můžeme to místo navštívit?“ zeptal se zdrcený Vron.

„Můžete,“ přikývl Bdělý, „předpokládám, že domů už se pak dostanete vlastními silami.“

„Jistě. Chtěl bych jen své bývalé dceři věnovat tichou vzpomínku.“

Klauson jim otevřel bránu ke spáleništi na kamenité cestě. Poděkovali a prošli na místo, kde vyhasl Terezčin život. V zamyšlení hleděli na vypálený kruh.

„Přesně tohle jsem viděl,“ promnul si oči Rafan. „Doufal jsem, že tu malou uneseme dřív, než dojde k nejhoršímu.“

Hanka cítila v žaludku těžký balvan a s obavou pohlédla na Vrona. Stál mlčky a po tváři mu stékala osamělá slza.

*****

Pomsta draků

Během neděle dorazila do Řádu bdělého Sekurita karavana bytelných povozů, tažených mohutně stavěnými koňmi nebo jaky. Vousatí obchodníci se srdečně zdravili s velmistrem. Přivezli do řádu koření, motyky, rýče, dva pluhy, velkou zamčenou truhlu se zbraněmi, dále zrní, hrách, rýži, několik rolí látek, zásobu jehel a kůží pro ševce a dary pro chrám. V bednách jednoho vozu sem dokonce připutovalo hejno zvláštních ptáků, jejichž chov kvůli chutnému masu a velkým vejcím naplánoval ještě letos na jaře bývalý vidajláma.

Velmistr si spokojeně mnul ruce a poslal skupinu statných dělníků do jeskyní, aby pomohli vyvalit sudy s obzvlášť ceněnou řádovou kořalkou, která byla stejně uznávaným platidlem jako drahokamy. Jeden ze sudů byl v prostoru jídelny otevřen, aby mohli obchodníci ocenit kvalitu zlatavého moku, páleného ze tří druhů místního ovoce. Ochutnat dostali i ti, kdo pomáhali u vozů, takže obchodníci rozhodně neměli nouzi o pomocníky.

Nezaháleli ani pastýři, kteří dostali příkaz vybrat mezi horskými ovcemi s jemným hustým rounem několik chovných kusů a připravit je k transportu.

Všude se motala spousta lidí a nebylo dost dobře možné rozlišit, kdo tu má práci a kdo je jenom zvědavý.

Lukáš s několika dělníky rozebíral bedny po ptácích. Použitými prkny muži zvýšili a vyztužili postranice vozu, na kterém obchodník zpátky poveze ovce. Dvě bedny vyčlenili na krmení a poslali ženské pro zásobu sena. Obchodník se zvířaty neměl v úmyslu se tu zdržovat a chystal se vyrazit na zpáteční cestu co nejdřív. Ovce poručil rovnou naložit a dohlížel na upevnění beden s krmením. Hodlal bez zbytečného otálení vyjet ještě odpoledne. Nikdo nechápal, kam tak pospíchá. On ale jen krčil rameny a popoháněl pomocníky, aby důkladně připevnili konstrukci, která umožní překrýt vůz ochrannou plachtou.

Před obědem se u pracujícího Lukáše zastavila i Hedva s Janičkou a Terezkou. Nezapomněly si při té příležitosti důkladně prohlédnout vousaté návštěvníky i veliké valachy popásající se v zeleninové zahrádce vedle kuchyně. Vrchní kuchař ten pohled nesl nelibě, ale velmistr nařídil, ať jsou všichni k hostům vlídní a vstřícní, tak mu nezbylo než smutně přihlížet zkáze na záhoncích.

„Můžu si vzít mrkev?“ zeptala se ho Terezka.

Nejdřív se po ní nevlídně ohlédl, ale pak přikývl a sám jí dvě velké mrkve podal.

„Dneska zeleninu určitě nikdo počítat nebude,“ pokrčil rezignovaně rameny.

Rychle zamířila zpět, aby si to kuchař nerozmyslel. Její pohled zabloudil ke kleci s malým Lukášem. Stráže stály bokem, tak ji napadlo jednu mrkev tajně podstrčit tomu nešťastnému klukovi. Opatrně se přikradla blíž. Vězněný chlapec otevřel oči, ale zdvihnout hlavu už neměl sílu. Přesto jí gestem naznačil, ať jde pryč. Nedokázala odhadnout, jestli nemá rád ji nebo mrkev.

Vtom Terezku vzadu za šaty popadla silná ruka.

„Co to děláš?! To se nesmí!!!“ Strážný ji odmrštil od klece tak prudce, až upadla. Velký Lukáš zahlédl, co se děje. Seskočil z vozu, který upravoval, a sklonil se k Terezce.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se a vzápětí výhružně zdvihl zrak ke strážnému. Něžně holčičku postavil a oprášil jí šaty. Strážný ale zahlédl amulet, který dívence vyklouzl z výstřihu a rudě zářil.

„No to snad ne!“ zděsil se. „Proč jste to nechali dojít tak daleko?! Musí do chrámu ještě dnes!“

„Co se to tu děje?“ Velitel hlídky se odpoutal od skupinky kolem obchodníka a začal se zajímat o příčinu rozruchu.

„To jste tedy hodně zanedbali,“ přísně se zamračil na Terezčina ochránce, „musí do chrámu okamžitě. A ty se nebudeš vymlouvat na Barku a dohlédneš na to osobně.“

Lukáš spolkl protest a neochotně přikývl.

Vtom se nad řádem rozezněl kovový zvuk, jako když kladivo tluče do tyče. Velitel hlídky nevěřícně zdvihl hlavu: „Poplach? Teď? Co se proboha stalo?“

Kovové bušení na chvíli ustalo a pak se ozvalo znovu a ještě hlasitěji.

„Hlídko, póózor! Řád vyhlásil pohotovost! Strážný Koutný poklusem v klus za velmistrem. Okamžitě zjistěte, co se děje. Ostatní sundají medailony a připraví se na obranu řádu!“

„Jakou obranu? A před kým?“ ušklíbl se jeden ze strážných.

Velitel se na něj zaškaredil, ale vynadat mu už nestačil. Kovové bušení ustalo a vzduch se rozechvěl novými zvuky. Byly o hodně hrozivější. Terezka okamžitě poznala, o co se jedná. Řev útočících draků měla ještě v živé paměti.

Strážní byli první, kdo se snažil ukrýt, když jim nad hlavami přelétla dvě obrovská těla draků. Jejich velitel však patřil mezi statečnější jedince a vyslal na draka kouzlo. Při příštím přeletu se k němu nebojácně přidala i Terezka.

„Co si myslíš, že děláš?“ strhl ji Lukáš ke stěně skladiště, protože se na ně řítil další útočník. Dračí oheň olízl okolí jídelny, zapálil střechu skladiště a splašil koně. Tentokrát už se do boje zapojili všichni strážní. Drak ztratil rychlost a směr, asi měl zraněné křídlo. To ho ale od dalšího útoku neodradilo. Nalétával trochu trhavě a nízko. Lukáš Terezku strhl stranou, aby byli co nejdál od skupinky strážných, na které drak útočil. Dva muži se po dračím chrlení skáceli na zem, ale ti ostatní dál útočili kouzly.

„Myslím, že jsem ho dostal,“ vítězně zařval velitel. Ostatní vzhlédli k obloze a skutečně. Drak se snažil nabrat výšku, ale bylo to nad jeho síly. Motal se nad jejich hlavami jako opilý. Najednou se přestal snažit a dračí tělo se řítilo přímo na ně. Lidé se rozprchli do všech stran. Při dopadu smetlo část jídelny a klece vězňů také vzaly za své. Ocas ještě několikrát mávl ze strany na stranu a znehybněl. Ačkoliv se nad řádem stále ozýval hluk boje, tady u kuchyně bylo chvilku hrobové ticho. Pak lidé začali zcela nelogicky prchat směrem k pastvinám. Velitel houkl na vojáky a zamířil do míst, odkud zněl nejsilnější dračí řev.

„Co je s Lukášem?“ špitla Terezka, když se vymanila z náruče svého ochránce a spatřila dračí křídlo tam, kde ještě před chvílí byly klece.

Velký Lukáš se rozhlédl. V okolí kromě nich žádní živí lidé nezůstali. Zahlédl jen několik mrtvých těl. Nebyl tu nikdo, kdo by mu mohl pomoci odtáhnout dračí křídlo, aby zjistil, jestli jeho syn přežil.

„Počkej tady,“ nařídil Terezce a vběhl do skladiště s dohořívající střechou. Vrátil se s mačetou v ruce a vyšplhal na dračí křídlo. Terezka se dívala, jak se prosekává houževnatou kožovitou blánou k místu, kde předtím stála klec s uvězněným klukem.

„Ne, nechoď sem,“ okřikl ji, když viděl, jak snaží vyšplhat po mrtvém drakovi k němu. Pak se vnořil do vysekaného otvoru. Terezce připadalo jako věčnost, než se znovu vysoukal ven s dětským tělem v náruči.

„Umřel?“ zeptala se ve své naivní dětské upřímnosti.

„Ještě ne, ale moc mu k tomu nechybí,“ začal se Lukáš rozhlížet, kam by syna mohl položit. Nejbližším vhodným místem byl jako zázrakem nedotčený vůz s ovcemi.

„Musím pro něj sehnat trochu vody,“ zamumlal chraptivě a pohladil chlapcovy zacuchané vlasy. „Počkej tady s ním,“ vysadil na vůz i Terezku.

Po chvilce se vrátil s koženým měchem. Odhrnul plachtu a podal ho Terezce. Vtom se poblíž ozvaly hlasy. Lukáš si požil prst na rty, aby zůstala zticha, a spustil plachtu zpátky.

„Ovce jsou v pořádku, pane,“ slyšela jeho hlas.

„Tak nám pomoz zapřáhnout,“ nařídil mu velitelský tón. „A ty taky,“ komandoval hlas ještě někoho. Terezka se neodvažovala vykouknout.

„Pospěšte si, tak sakra dělejte!“

„Bacha, letí další.“

„Držte koně, ať se nesplaší.“

„Utáhni ten řemen. Pusť mě k tomu, takhle se to nedělá.“

„Vezmi koně u huby a zaveď nás k hlavní bráně.“

„Musíme to vzít oklikou, u chrámu se bojuje.“

Vůz se dal do pohybu. Terezka se přesunula blíž k chlapci a vzala si jeho hlavu na klín. I když ležel na seně, hodně to drncalo a holčička měla strach, aby se neuhodil o dřevěnou přepážku, která ovcím bránila podupat věci ve zbývající části nákladního prostoru. Mimoděk, aniž se na to soustředila, přecházela její léčivá síla do chlapcova zuboženého těla. Pak se přikrčila, protože se dračí zařvání ozvalo hodně zblízka. Vůz začal drkotat rychleji. Ovce poděšeně zabečely, jak ztrácely rovnováhu během jízdy, kdy vůz kličkoval hned na jednu, hned na druhou stranu.

„Počkejte, mám u vás na voze…“ jakoby zdálky ještě Terezka zaslechla Lukášův hlas. Další dračí zařvání nejspíš polekalo koně, protože vůz sebou trhl a vyrazili ještě rychleji. Pak se zvuky boje začaly vzdalovat. Ovce se trochu zklidnily a nyní jeli rovně bez kličkování. Terezka se konečně odvážila otevřít měch s vodou a pokusila se dát chlapci napít. Sice toho rozlila víc, než chtěla, ale pár kapek se do úst bezvládného Lukáše přece jen dostalo. Terezka mu utřela politý obličej a zarazila se, když otevřel oči. Položila prst na ústa, ale pak si vzpomněla, že tenhle kluk vlastně nemluví. Ještě jednou mu dala napít. Tentokrát úspěšně. Ztěžka polkl a pokusil se o úsměv.

Vpředu se poodhrnula plachta, jak někdo od kozlíku kontroloval ovce. Terezka se polekaně přikrčila.

„Je to dobrý. Vypadají úplně v pořádku. Dostali jsme se z toho. Klika, že vezeme ovce a ne kořalku. Umíš si představit, co by se stalo, kdyby v tom žáru chytil sud s kořalkou?“

„Zmlkni, hlupáku! Dva soudky máme vzadu taky.“

„A sakra!“

„Věnuj se koním a koukej, kam je řídíš! A pobídni je. Chci být do večera od toho řádového pekla co nejdál.“

Hlasy ztichly, rychlost jízdy se ustálila a Terezka se začala rozhlížet, jestli tu někde není i něco k snědku. Objevila v plátnu zabalený chléb a sušené maso. Ulomila kousek chleba a vrátila se k Lukášovi. Uždibovala z pečiva drobné kousky a dělila se: dva sobě a jeden jemu. Lukáš ukázal na měch a holčička mu ho podala. Posadil se a dopřál si několik důkladných doušků.

„Kam jedeme?“ zašeptal.

„Nevím,“ pokrčila rameny a taky se napila.

„Ten obchodník asi neví, že jsme tady… Nebo ano?“ Terezku mile překvapilo, že ten kluk konečně mluví. Místo odpovědi jen zavrtěla hlavou.

„Kde jsme se vzali na jeho voze?“

„Drak spadl na klece a rozbil je. Tvůj táta rozřezal jeho křídlo, vytáhl tě a položil sem. Pak šel pro vodu. Ukázal mi, abych byla zticha a najednou se vůz rozjel.“

„A táta?“

Terezka pokrčila rameny: „Asi šel bojovat s draky.“

Lukáš zmlkl a holčička šla ulomit další kus chleba. Všimla si malého, pečlivě utěsněného džbánku. Odklopila víčko a nahlédla dovnitř. Med. Opatrně ho přenesla k chlapci. Labužnicky si namáčeli okoralé pečivo a jedli ho s velkou chutí.

„Ukaž,“ natáhl se Lukáš po jejím amuletu a natočil si ho, aby na něj v šeru pod plachtou lépe viděl. „Tvůj kámen je celý rudý, víš o tom?“

„Mhm,“ přikývla a dál nevzrušeně žvýkala chleba s medem.

„Můj taky vždycky hodně rychle zčervená,“ rozhalil kluk pytlovitý hábit, který měl na sobě.

Terezka se přisunula blíž a dotkla se amuletu, který měl na hrudi v kůži. Olízla si druhou ruku upatlanou od medu a Lukáš jen nevěřícně zíral, jak bere jeho šperk do prstů, zatímco v kůži zbyla jen zarudlá jizva ve tvaru řádového znaku. Jako by ani nevnímala, že používá magii.

„Ty jsi neměl řemínek?“ zeptala se udiveně. Podala mu amulet zpátky.

„Už ho nechci nosit. Nelíbí se mi,“ odhodil ho Lukáš do sena.

„Mně taky ne,“ napodobila ho Terezka a její šperk letěl stejným směrem.

Najednou vůz zastavil. Děti ztichly a přikrčily se.

„Zdá se mi, že Bujnej nějak divně našlapuje. Musím mu zkontrolovat kopyta. Ty zatím skoč pro svačinu. Je zabalená v plátně tam vzadu vlevo u postranice.“

Muž odhrnul plachtu. Uviděl děti a vykulil oči.

„Hej, šéfe! Máme tu černý pasažéry!“

Vzápětí děti hleděly do zlostně podmračených očí obchodníka se zvířaty.

„Sakra práce! No, zpátky je teda nepovezu!“

„A co s nimi?“

„To je jednoduchý. Půjdou pěšky,“ zavrčel nevlídně muž. „Tak na co čekáte? Koukejte si vystoupit, nebo vám pomůžu!“

Terezka se začala nešikovně soukat přes postranici vozu. Muž ji zdvihl a postavil na cestu.

„A ty taky, mladej! Vypadni a koukej se rychle vrátit ke svým!“

Lukáš se naklonil přes okraj vozu a nechal tělo přepadnout ven. Pak se pustil rukama a skácel se do prachu. Muž ho nezachytil ani mu nepomohl. Jen Terezka přiskočila a pokoušela se ho zvednout.

„Tyhle finty na mě neplatí,“ ušklíbl se zarputile obchodník a nechal děti sedět v prachu cesty. Jeho společník se soucitně ohlédl a nenápadně z vozu shodil kožený měch s vodou. Bič zapráskal nad hlavami koní a vůz se dal znovu do pohybu.

„Tady sedět nemůžeme,“ ukázal Lukáš směrem k nejbližší skále, „musíme najít nějaký převis a schovat se před sluncem.“

S pomocí Terezky se chlapec namáhavě vyškrábal do jednoho krytého výklenku. Bylo odsud dobře vidět na vzdalující se vůz, ze kterého je tak neurvale vyhodili. Terezka ještě doběhla pro měch s vodou, který předtím nepobrala. Byli sami uprostřed neznámé pustiny.

Nad nimi se ozval dračí řev.

„Nehýbej se a hlavně nekouzli,“ zarazil holčičku Lukáš, když chtěla vyhlédnout ven.

Další dračí řev se ozval o něco dál. Pak uviděli, jak se nad vůz na cestě snesli dva draci a vzápětí obchodníci i se svým majetkem zmizeli v ohnivé kouli.

„Nekouzli, hlavně nekouzli, ať nás ty potvory nenajdou podle magie,“ mumlal kluk a těžce dýchal.

Terezka v mysli uzavřela svou energii do nepropustné slupky, tak jak se ji to snažil naučit Vron, a fascinovaně sledovala, jak ohnivá koule kolem povozu pohasíná a na zemi po ní zůstává jen doutnající stopa. Kdyby je muži nenašli a nevyhodili z vozu, právě teď by se proměnili v popel i oni dva.

Draci se ztratili z jejího zorného úhlu. Ještě několik minut se neodvážili ani pohnout.

„Úplně je spálili,“ zašeptala, když postřehla, že se Lukášův dech vrátil do normálu.

„Musíme být opatrní, mohou přiletět i další.“

„Co budeme dělat? Vrátíme se?“

„Já rozhodně ne. Jestli mám umřít, tak radši tady.“

„Nechci, abys umřel,“ rozhořčeně odmítla Terezka o podobné možnosti vůbec uvažovat.

„Vím, že umíš léčit, ale teď nekouzli, jinak nás draci objeví.“

Přitulila se k němu a po chvilce usnula. Lukáš si opatrně udělal pohodlí, aby ji nevzbudil. Neměl v úmyslu ji napodobit, ale přesto se i jemu začaly klížit oči.

Pak znovu uviděl u spáleného vozu draky. Zamrazilo ho, když spatřil, že je doprovází velmistr. Určitě ho hledá, aby ho znovu zavřel do klece. Nebo ho dal drakům za to, že jednoho z nich zabil. Díval se, jak obcházejí spáleniště, a modlil se, aby je nevycítili. Neslyšel, o čem se dohadují, a ulevilo se mu až poté, co draci odlétli a lidé odešli vykouzlenou bránou. Úplně mu tím napětím vyschlo v ústech. Jak sáhl po měchu s vodou, Terezka se probudila. Zmateně se rozhlížela, než jí došlo, co se stalo a kde je. Měla tisíc otázek, ale bála se odpovědí, tak je raději ani nevyslovila nahlas.

„Už se můžu jít podívat ven?“ zeptala se.

„Jestli si potřebuješ odskočit, tak klidně,“ přikývl Lukáš. Nepředpokládal, že by spálený vůz někdo zkoumal dvakrát. A navíc i on si potřeboval někde nenápadně ulevit. Možná by mohl Terezku poslat, aby se pokusila najít nějaký pohodlnější úkryt, ve kterém by přečkali noc. Zkoušel se přesunovat podél skály, ale po pár krocích mu došly síly. Tiše zavolal na holčičku, aby mu pomohla zpět pod převis. Naprosto nechápal, jak se jim podařilo zvládnout přesun od cesty až sem do skal. S povzdechem se uvelebil na stejném místě jako předtím. Vtom si všiml lidí u spáleniště. Oblil ho pot ze strachu, že je mohli zahlédnout. Za žádnou cenu nechtěl zpět do řádu. Přemýšlel, jak přimět Terezku, aby se tam vrátila sama bez něj.

V příštím okamžiku by si asi pustil do kalhot, kdyby měl co, neboť mezi ně vlétla chlupatá koule a skočila holčičce za krk. Nebyl dalek toho sáhnout po magii, ale zarazil se, když mu došlo, že jeho malá společnice se nepolekala ani v nejmenším. Vetřelce přivítala radostným smíchem.

„Plavíku! Můj zlatej Plavíku, kde se tu bereš?“

*****

Na útěku

Dole u vozu Hanka zápolila s drtivým přívalem smutku. Jakmile jí Rafan zaklepal na rameno, trhla sebou.

„Smutníš hezky, ale na špatném hrobě,“ zašeptal.

Nechápavě zvedla pohled ke kamarádově tváři.

„Jdu něco zařídit. Nezapomeň vzít domů naše prkna. Sejdeme se na místě, kde jsi naposledy rozdávala oříškové sušenky. Co nejdřív! Tak ten smutek tady moc neprotahujte.“

Udiveně povytáhla obočí, když Rafan proklouzl vykouzlenou branou pryč.

„Co říkal?“ obrátil se k Hance s nepřítomným výrazem Vron.

„Abychom to s tím smutkem nepřeháněli,“ zamyšleně zopakovala Hanka. „A máme se postarat o prkna.“

„Má pravdu,“ vzdychl po chvíli muž, „pojďme domů.“

Otevřel bránu do soutěsky, kde zůstala u skály odložená supervoloná prkna, a pak do Santareny. Hance nezbylo, než ho následovat. Jakmile pohasl ovál brány, odhodila svůj náklad do trávy u stromového domku a chytila Vrona za rukáv: „Máme sraz někde jinde.“

„Jaký sraz?“

„Máme se sejít tam, co ráno.“

„Proč?“

„Nevím. Asi se děje něco, o čem Raf nechtěl u toho spáleniště mluvit.“

„No dobře. Mrknout se tam můžeme.“

Přesunuli se do blízkosti Magického lesa a pustili se známou pěšinkou k plácku, kde ráno plánovali Terezčinu záchranu.

„Vronééé!“ ozval se nadšený výkřik a vzápětí muž svíral v náručí svou adoptovanou dceru. Hanka nevěřícně přihlížela nečekanému shledání.

„Brečet jsi měla u spáleniště, ne tady,“ plácl ji po zádech Rafan, když viděl, jak jí tváře smáčejí slzy radosti.

„Ona žije,“ vydechla Hanka, když konečně našla řeč.

„Kdybys mi to neřekla, nevěděl bych to,“ dál si ji dobíral kamarád.

„To je báječné. Kde jsi ji našel?“

„Tulík ji našel. Já ji jen odvedl sem, abychom neriskovali svědky, až zjistíte, že přežila.“

„Já se snad zblázním radostí.“

Rafan shovívavě sledoval, jak holčička po Vronovi objímá i Hanku. Užij si to, říkal kamarádce v duchu, protože mu bylo jasné, že bouřlivé nadšení a radost se rozplynou v okamžiku, kdy dojde na otázku, co dál.

„Pojď honem,“ vzala Terezka Vrona za ruku, „musím ti ukázat mého nového kamaráda. Tohle je Lukáš.“

Holčička vlekla muže k místu, kde seděl na trávě vyhublý dvanáctiletý kluk. Pokusil se postavit, aby se přivítal s příchozími. Hned bylo vidět, že se na nohou drží z posledních sil.

„Posaď se,“ vyzval ho Vron a Terezka okamžitě přiskočila, aby Lukášovi pomohla.

„Dá si někdo svačinu?“ vybalila Hanka zásoby od Zachariáše.

Lukáš se zmocnil největší masové placky. Vron ale zadržel jeho ruku: „Vypadáš, jako bys poslední dobou hladověl…“

„Byl zavřený v kleci a nikdo mu nesměl podat jídlo ani vodu,“ žalovala Terezka.

„Jak dlouho jsi nedostával najíst?“

„Týdny,“ špitl kluk s pohledem upřeným na placku.

Vron z ní ulomil sotva třetinu a zbytek mu vzal: „Aspoň tři dny jez malé porce, jinak ti bude zle.“

Kluk se zakousl do toho, co mu zbylo.

„A důkladně to rozžvýkej! Ne že to budeš polykat vcelku,“ přisadil si Rafan.

Terezka se po obou vyčítavě koukla, ale pak se zmocnila vlastní placky a s chutí se ládovala.

„Ty jsi ten kluk, co utekl a zabil draka?“ nevydržela to a ještě během jídla se zeptala Hanka.

„Ano, kvůli tomu mě zavřeli do klece,“ pohlédl na ni vzdorovitým pohledem. „Chcete mě vrátit do řádu?“

„Kdyby ses tam objevil, velmistr by tě musel předat drakům,“ podotkl Rafan, než se natáhl pro další placku. Ale pak ji pomalu položil zpět, jako by mu přestalo chutnat. „Můžeme tě nějaký čas ukrývat, ale to k ničemu nepovede ani to tvůj problém nevyřeší…“

Na Vronovi spočinulo několik tázavých pohledů.

„Ale mě nepošleš zpátky, že ne?“ prosebně na něm visela očima Terezka.

„Kéž bych to mohl rozhodnout já sám,“ vzdychl nešťastně muž. „Podlé té vaší magie vás najdou všude, kam se uchýlíte. Běžné antimagické prostředky na vás nebudou fungovat a vy ani nedokážete žít životem lidí bez sedmého smyslu. To je, jako bych chtěl po skřivánkovi, aby nezpíval. Máte v krvi po svých předcích velký dar. Jenže je to prokletý dar. Ať o tom přemýšlím z kterékoliv strany, nenapadá mě, jak vás schovat.“

„Když nebudeme kouzlit, tak nás nenajdou?“ upřela na něj důvěřivý pohled Terezka.

„Nekouzlit? To nezvládneš, ani kdybys chtěla,“ obdařil ji shovívavým úsměvem, „jen za tu dobu, co tu sedíme, jsi magicky donutila brouka, aby obešel placky, urovnala sis vlasy, poslala léčivou sílu Lukášovi, postrčila drobečky k tulíkovi a možná jsem ani nezaznamenal všechny tvé aktivity.“

„Kdežto my se na problematickém území Magického lesa kouzlit vůbec neodvážíme,“ posteskla si Hanka.

„Ale to přece není těžké,“ usmála se holčička, „magie tu teče jako vodopád a tvoří víry. Když se o ni neotřeš proti proudu, je úplně bezpečná.“

„Hm,“ ušklíbla se ironicky Hanka, „jak snadné.“

„A opravdu úplně všichni lidé s Martisovou krví žijí v řádu?“ zamyšleně pohlédl na Vrona Rafan.

„Proč by nějaká skupina nemohla žít jinde?“

„Protože smlouva praví, že Martisova zapovězená magie musí být zabezpečena nepřekročitelnými řádovými hranicemi, pojistkou dračích kamenů a nesmí se vyskytovat jinde, než na území, které schválila dračí rada.“

„Tak donutíme dračí radu, aby schválila nové místo, kde by mohla žít Terezka a Lukáš,“ Hanka si byla vědoma toho, že její návrh je jen smutným pokusem o humor.

„Jasně. Pro kluka, který omylem zabil draka, to určitě udělají s velkým nadšením,“ neodpustil si podobně laděný komentář Rafan.

„Terezka se klidně může vrátit do řádu, moji rodiče se o ni rádi postarají,“ odhodlaně se vložil do diskuze Lukáš, „a já půjdu říct drakům, kdo jsem.“

„Nesmysl,“ dvojhlasně protestovali Rafan a Hanka.

Terezka hupsla Vronovi do náruče, celá se roztřásla a nesouhlasně vrtěla hlavou.

Vron ji pohladil, posadil si ji na koleno a postupně všem pohlédl do očí.

„Tohle řešení můžeme zvolit kdykoliv, takže bych ho nechal až jako poslední možnost. V řádu jsou přesvědčení, že jste mrtví. Draci si myslí totéž. Vidajláma je zraněná, proto odhaduji, že po vás nezačnou pátrat do té doby, než se nějak nešťastně odhalíte vlastním kouzlem.“

Vron se odmlčel, znovu pohladil Terezku po zádech a pokračoval: „Já tu s vámi zůstat nemohu, pořád ještě jsem pod dozorem ochránců a i v této chvíli vlastně riskuji vaše odhalení. Snad si zrovna teď nikdo nevzpomene, že mě má hlídat. Ačkoliv courání po rezervaci bych asi dokázal obhájit. Ale k věci. Teď půjdu a zkusím zjistit, jestli se mezi lidmi nevyskytoval nebo nevyskytuje někdo s Martisovou krví, kdo od draků dostal výjimku. Jestli existuje, já ho najdu. Najdu a zjistím, co by se pro vás dva dalo udělat, abyste nemuseli zpátky. Pokud se mi to nepodaří do chvíle, než vás odhalí, půjdu společně s Terezkou do řádu a budu tam žít s ní.“

„Ale v řádu vám zablokují magii a budete muset přijmout řádové zákony,“ upozornil ho Lukáš.

„Jsem si toho vědom. Dovedu si představit, co mě čeká. Pár přátel mi sice bude chybět, ale podruhé už Terezku opustit nechci.“

„Copak tebe by nemohli pouštět ven?“ namítla Hanka.

„Nemohli. Jakmile přijmu jejich život, musím respektovat i místní zákony. Zřejmě už bychom se nikdy neviděli.“

Hančiny oči spočinuly na holčičce, která velice pozorně sledovala vše, co Vron říká. Pomalu se uklidňovala, zatímco Hanka poslední navrženou možnost nemohla strávit. Já to unesu, snažila si vsugerovat vyrovnanost a sílu. Ta malá má jen jedinou životní oporu, ona Vrona potřebuje víc.

„Najdi nějaké lepší řešení, Vrone,“ požádala ho s marnou snahou zastřít úzkost.

„A najdi ho rychle,“ naléhavě se na něj zahleděl i Rafan. „My se ségrou se pokusíme utajit fakt, že ti dva přežili, tak dlouho, jak jen to půjde.“

Terezka se přimkla k dívce a smutně sledovala, jak její adoptivní otec zase odchází pryč. Rozšmudlávala si slzy na tvářích a držela se Hanky jako klíště.

„Neboj se, to zvládneme,“ vzala ji do náruče a utřela jí šmouhy pod očima. Rafan Terezce na rameno položil Plavíka a pak vzal měch, aby došel k prameni pro čistou vodu. Byl pryč déle, než obvykle. Možná stejně jako Hanka potřeboval přemýšlet o tom, jak se v téhle situaci zachovat. Přece jen už patřil mezi ochránce ve výcviku a tohle nebylo tak úplně v souladu s tím, co nařizoval zákon a zvyklosti.

„Vyprávěj mi o tom, jak to chodí v řádu,“ vybídla dívka Lukáše.

„Normálka. Práce, odpočinek, návštěva v chrámu.“

„A škola?“

„Jaká škola? Co to je?“

„Místo, kde se učíš číst a psát.“

„Aha, postupové úrovně. Ty jsou v řádu taky. Ti, co chtějí pracovat v chrámu a ve službách velmistra či vidajlámy, se učí číst a psát, pastevci se učí o zvířatech, stráže zacházet se zbraní a trénovat sílu.“

„A děti?“

„Chodí s rodiči. Ty menší někdo hlídá, ty větší pomáhají podle toho, co zvládnou.“

„Takže žádná škola?“

„Co je škola?“

„Místo, kam děti pravidelně chodí, aby se naučily kromě psaní čtení a počítání taky něco o historii, magických dovednostech, o bytostech našeho světa a tak podobně.“

„Takové místo by se mi líbilo,“ pousmál se Lukáš.

„Do té doby, než by ti napařili spoustu domácích úkolů,“ ušklíbla se pobaveně Hanka.

„A ty umíš číst a psát?“ zeptal se Rafan, který mezitím dorazil se zásobou vody.

„Umím znaky svého jména,“ prohlásil hrdě kluk.

„To já umím taky,“ pochlubila se Terezka. „Učil mě táta.“

„Vážně?“ podivil se Lukáš. „Na tohle jsi přece ještě malá.“

„Koukám, že vzdělanosti se v řádu moc nefandí,“ snažila se Hanka nedat najevo své zděšení nad tím, v jaké nevědomosti jsou Martisovi potomci vychováváni.

„Vzdělaní lidé mívají příliš mnoho otázek. A taky by se mohli začít zajímat o svět za plotem,“ usoudil Rafan.

„Jenže když nemají ani základní vědomosti o magii, jak si pak poradí při podobné kritické situaci, jako byla ta s draky?“

„Já tě naučím číst a psát. Chceš?“ nabídla Terezka Lukášovi.

„Jasně že jo,“ pohladil chlapec tulíka, který mu přelezl na klín.

Rafan se tázavě podíval na Hanku. Usmála se a pokrčila rameny. Lukáš už stejně nemá šanci se vrátit a zařadit do své odloučené komunity, tak proč mu právě teď nedopřát trochu radosti.

„Já jsem pro. Můžeme si zahrát na školu,“ řekla nahlas a začala vzpomínat, co všechno s nimi učitelé probírali v prvním ročníku. Jen magické dovednosti z plánovaných aktivit vyloučila. Dokud Lukáš trochu nezesílí, není žádoucí, aby přitahovali pozornost.

„Neměl by ses vrátit do výcviku?“ zeptala se Hanka druhý den Rafana.

„Až se dostavím na základnu ochránců, začnou mě vyšetřovat a vy se budete muset postarat sami o sebe. Takže radši počkáme, až bude Lukáš v kondici.“

Rafan shovívavě sledoval, jak si Hanka zkouší hrát na učitelku. Zpočátku si neodpustil pár posměšných poznámek, ale když viděl, jak nadšeně hltá Lukáš každou novou informaci, jak moc se snaží všechno naučit, pocítil k tomu klukovi obdiv. Lukášovo nadšení strhlo i Terezku a za pár dní se naučila víc, než za několik týdnů u Vrona. Nakonec se do vyučování zapojil i Rafan, aby se děti aspoň zhruba orientovaly v zeměpisu, a pro zábavu je dokonce naučil i pár slov sirénsky. Největším úspěchem bylo, když Lukáš sám dokázal dojít až k potoku. Od té chvíle se jeho fyzická kondice zlepšovala velice rychle.

U potoka se psaní i matematika učila nejlépe. Přesto Rafan trval na tom, aby se tam nikdy nezdržovali moc dlouho. Dával přednost úkrytu na trávě mezi křovisky. Dokonce zakázal rozdělat oheň, na kterém by si mohli opéct nebo ohřát jídlo. Hance jeho opatrnost připadala přehnaná. Až do chvíle, kdy jim při návratu od potoka vlétl do cesty tulík.

„Schovat, schovat, rychle schovat,“ povykoval rozčileně.

„On mluví,“ vykulil oči Lukáš.

„Pssst,“ zatáhla ho Hanka do křoví a přitiskla k zemi i Terezku.

Pak zaslechli dva mužské hlasy.

„No né, tohohle maníka já přece znám. Ahoj, Rafe, kde se tu bereš?“

„Ahoj, Divochu.“

„Takže druidové měli pravdu. Máme tu člověčí škodnou.“

Pak se hlasy o něco ztišily a nebylo slovům rozumět. Trvalo dlouho, než návštěva odešla. Zjistili to až v okamžiku, kdy se nad houštinu naklonil Rafanův obličej.

„Hru na schovávanou jste zvládli výborně,“ řekl uznale a pomohl jim z oblečení obrat větvičky a hmyz.

„Nezjistili, že jsme tady?“ nedůvěřivě sondovala Hanka.

„A co myslíš ty?“

„Jsou to strážci rezervace. Tipla bych si, že o nás vědí.“

„Neřekli ani slovo, neptali se, kdo je tu se mnou, ale mám pocit, že nás chtěli svou návštěvou varovat.“

„Už jenom to, jak hlasitě přicházeli…“ souhlasně přikývla Hanka.

„Některý z druidů si asi něčeho všiml. Už to tu pro naše malé kamarády není bezpečné.“

„Vezmu děti ke dračímu hrobu.“

„Ne,“ odmítavě mávl rukou Rafan, „tam se občas courají draci a není se, kde schovat.“

„A co nemagický kontinent? Tam o draka nezavadíš.“

„To je pravda. Ale pokud by nás tam někdo ohrožoval, ubráníme se jen do výše své zásoby magie. A kdyby se do konfliktu vložili oni,“ kývl směrem k Terezce a Lukášovi, „a začali vysávat energii ze všeho živého kolem sebe, zářili bychom v Oku Bdělých jako beďar na nose.“

„Co tedy navrhuješ?“

Rafan pomocí komunikátoru, který dostali s sebou, oslovil trpaslíka v Santareně.

Stihl ale říct pouze: „Asi budeme potřebovat nějaké odlehlé útočiště, Zachu. Tady už to není bezpečné…“ A komunikátor se sám od sebe vypnul.

„Starej mizernej krám! Víte co? Sbalíme se a přesuneme do míst, odkud se dá otevřít brána. Vy se schováte a já se skočím poradit k Zachariášovi osobně.“

Nemuseli se ukrývat dlouho. Od okamžiku, kdy je Rafan opustil, mohlo uplynout sotva pár minut a znovu se ve vzduchu zhmotnil ovál brány. Kamarád se vrátil.

„Ničeho se nebojte a vstupte,“ vyzval děti a spiklenecky mrkl na Hanku.

Jeden po druhém prošli bránou a ocitli se na mořském břehu. Vlny olizovaly písečnou pláž, která se táhla, kam až oko dohlédlo. Z druhé strany byla ohraničená vykousaným skalním masivem. Úzký pruh houževnaté trávy pod jejich nohama odděloval širokou písčitou část od nízkých křovin a stromů. Ve svahu mezi zelení se krčila polozbořená rybářská chatrč.

„Jsme kousek za rybářskými vesnicemi v blízkosti Dubovníku,“ upřesnil Rafan.

Lukáš hleděl na oceán s otevřenou pusou: „Kde je konec té vody?“

Rafan se zasmál: „Tady bych se spíš ptal, kde je konec břehu. Vždyť už jsem ti o mořích vyprávěl.“

„Moře, oceány, slaná voda…“

„Musíme ochutnat, jestli je opravdu slaná,“ prohlásila Terezka, ale pak vyjekla a rozběhla se směrem úplně opačným. Hanka nejdřív nechápavě otočila hlavu, ale pak se usmála. Spatřila totiž u dveří chatrče Zachariáše. Holčička se bez váhání vrhla do jeho přátelsky rozevřené náruče. Trpaslík mávl i na ostatní, aby vstoupili do rybářského domku.

Uvnitř obydlí to zdaleka nevypadalo tak bídně jako zvenčí. Strop byl podepřený a zpevněný. Podél nejdelší stěny čekaly čtyři srolované rohože na spaní, kout za dveřmi sloužil jako miniaturní kuchyňka a hned vedle stál bytelný stůl, který se právě teď málem prohýbal pod množstvím jídla.

„Dovolil jsem si pro vás připravit jeden malý rychlý oběd,“ usmál se trpaslík.

„Najíš se s námi?“ hleděla na jídlo Hanka a zalitovala, že tu s nimi není Sváťa. Bohatou nabídku by jistě uměl ocenit.

„Nejde to. Mám nějakou práci v Kouzelných zahradách,“ přátelsky dívku plácl po zádech Zachariáš. S námahou zachovala rovnováhu. Děti se vrhly ke stolu, zatímco ona s Rafanem vyprovodili trpaslíka ven. Hanka v duchu poděkovala osudu, že jim dopřál takového báječného přítele, jakým byl tento zdánlivě nerudný, ale velice prakticky založený chlapík.

Terezka i Lukáš uvítali změnu prostředí s nadšením. Vodu si rychle zamilovali a Rafan je začal učit plavat.

*****

Zhruba ve stejné době procházel Laridon zprávy, které se mu navršily na stole. Ty nepodstatné odkládal k založení do archivu a ty, jimiž bylo třeba se ještě zabývat, vracel zpět na stůl. Zaváhal nad dvěma zprávami. Každá z nich sama o sobě patřila mezi běžné záležitosti, kterými se nebylo potřeba zdržovat. Ale obě dohromady v něm vyvolávaly nepříjemný pocit, že všechno není tak, jak by mělo být.

V jedné Klauson popisoval konflikt mezi draky a příslušníky Řádu bdělého Sekurita. Došlo sice ke ztrátám na životech draků i lidí, ale nakonec bylo vše uzavřeno smírem a návratem ke smlouvě. Lidé s Martisovou krví potvrdili souhlas s tím, že nikdo s jejich nadáním se nebude volně a nekontrolovaně pohybovat mimo vyhrazené území. Draci odškodnili řád za mrtvé a zavázali se nechat pevnost a její okolí na pokoji. Zpráva však kromě jiného uváděla jednu okolnost, která Laridona znepokojila. Konfliktu byli osobně přítomni Vron a jeho dva svěřenci Hana a Rafael. Pokoušeli se o kontakt se svou bývalou svěřenkyní Terezou. Ta však během bojů zahynula podobně jako chlapec, jehož aktivity dračí útok vyvolaly. Na první pohled bylo všechno uzavřeno a vyřešeno. Až na to, že se na jeho stole zároveň objevilo hlášení o tom, že se Rafael nevrátil do výcviku a poslal jen vzkaz, že vyřizuje naléhavé rodinné záležitosti. Tohle se dalo klasifikovat jako vážné porušení předpisů. Ten kluk si koledoval o vyloučení z řad ochránců. Laridonovi vrtalo hlavou, proč si nepodal oficiální žádost a nepočkal na souhlas svého velitele. Je pravděpodobné, že by v naléhavém případě byl řádně uvolněn. On ale přece rodinu nemá. Co tolik spěchalo? Proč se po konfliktu v řádu nevrátil do výcviku?

Laridon vstal od stolu a přešel k oknu. Chvíli zadumaně hleděl ven a pak se vydal do místnosti, kde Oko Bdělých střežilo klid a mír zdejšího světa.

„Najdi mi Vrona,“ požádal muže, který měl na starosti dohled nad sledovanými osobami, a přistrčil k němu nerost s Vronovým jménem. Kámen v aktivní zóně lehce změnil barvu. Oko u mužova stolu zalovilo v éteru a po chvilce přeneslo obraz muže pročítajícího svitky v jakési knihovně.

Laridon přikývl. „Hlídej ho,“ požádal ochránce, „a kdyby se v jeho blízkosti vyskytla malá holka, chci ji vidět.“

Nespokojeně se přesunul zpátky k sobě a nechal si zavolat časostopaře.

„Máš dneska hodně práce?“ zeptal se.

„Zrovna jsem se tím probíral,“ znechuceně se ušklíbl muž, „samé prkotiny. Ukradené a ztracené věci, dvě obvinění z nepovoleného vniknutí na cizí pozemek a jedno podezření z použití krvavé magie.“

„Dobrá. Nejdřív vyřiď krvavou magii, pak se mrkni na ta dvě obvinění. Až to budeš mít, nech se přesunout k Řádu bdělého Sekurita a důkladně se koukni na tohle,“ Bdělý podal časostopařovi zprávu o konfliktu s draky.

„Prověř mi, zdali tyhle dvě děti opravdu zemřely ve spáleném voze, jestli nějakým způsobem nedokázaly uniknout dračímu útoku.“

„Ale to je zpráva od Bdělého Klausona.“

„No a? Myslíš si, že měl čas se podrobně věnovat každé prkotině?“

„Proč vás zajímají ty děti?“

„Jestli opravdu zemřely, je všechno v pořádku. Jestli ne, chci to vědět dřív než draci.“

„Máte konkrétní důvod se domnívat, že jsou naživu?“ snažil se ochránce ze svého nadřízeného vytáhnout pár dodatečných informací.

„Ani ne tak důvod, jako nepříjemné svrbění za krkem,“ oči Bdělého zabloudily na stůl ke hlášení o Rafaelově nepřítomnosti ve výcviku, „nerad bych se dočkal dalšího dračího útoku.“

„Mrknu se na to, pane.“

„Mrkni se důkladně,“ kývl Bdělý.

„Vždycky všechno dělám důkladně,“ dotčeně se ohradil ochránce.

Laridon zprávu o Rafaelově nepřítomnosti zařadil po chvilce váhání zpět mezi nevyřízené záležitosti.

*****

Ačkoliv dny u moře plynuly v klidu a téměř idylicky, pociťovala Hanka nervozitu. Občas zkontaktovala Vrona, jestli už náhodou nenašel něco zajímavého. Cítila při mentálním propojení jeho vztek i narůstající nespokojenost. Vždycky jen stroze oznámil, že zatím nic neobjevil a přerušil kontakt. Se svým dračím bratrem Plamem si povídala obden a jen krátce, aby jí Rafan nevyčítal, že nebere ohled na bezpečnost dětí. Jediný, koho se vůbec neodvažovala oslovit, byl R’íhan. Nechtěla slyšet, že dělají velkou hloupost, když ukrývají Martisovy potomky. Určitě by naléhal, aby je vrátili do řádu. Kdyby se jednalo jen o Terezku, dalo by se o tom přemýšlet, ale co Lukáš? Představa, že by řád vydal chlapce drakům, byla nepřijatelná.

Během společně stráveného času se Hanka naučila mít Lukáše ráda. Byl to zvídavý kluk s velkou touhou se učit a poznávat. Vůbec se nedivila Terezce, že k němu přilnula. Uměl ji rozesmát, dováděl s ní ve vodě a nebránil se ani hloupým holčičím hrám. Mnohokrát se Hanka ptala sama sebe, zda by opravdu mohl být nebezpečný. Kdyby ho dostali draci, znamenalo by to pro něho rozsudek smrti. O tom nepochybovala ani v nejmenším. Draci měli z Martisovy krve strach. Aby si to nemuseli přiznat, byli mnohem ochotnější vrhnout se do boje než se účastnit rozhovorů. Drakům by těžko někdo vysvětloval, že má Lukáš vlídnou povahu a v podstatě je nijak neohrožuje. Hanka se obávala, že ani Plamův strýc Hor by nestál na jejich straně. Bojovala s nutkáním ho kontaktovat, ale Plam i Rafan jí to rozmlouvali. Ubránit děti proti Horovi by nejspíš nebylo v jejich silách.

Hanka domyla nádobí po obědě a vyšla na pláž, aby se koukla, jak Rafan učí děti plavat. Už jim to šlo docela dobře. Nedaleko proplula jedna z rybářských bárek, kterou tu občas vídali. Naštěstí rybáři nejevili nejmenší snahu je navštívit. Očekávala nebezpečí ze strany draků nebo ochránců. Ukázalo se však, že poněkud podcenila obyčejnou lidskou chamtivost. Bydleli v polorozpadlé chatrči, tak proč by se zloději měli namáhat?

Zapomněla však, že úspěšně obchodovat se dá nejen s cennostmi, ale i s lidmi.

V noci Hanku a Rafana probudilo magické poplašné vlákno, které obtáčelo jejich stavení. Vylétli z postelí. Mladík se sklonil nad dětmi a magicky posílil jejich spánek. Opatrně otevřel dveře. Když se dlouho nic nedělo, protáhl se jimi ven.

Hanka opatrně vyhlédla, ale ve tmě toho rozeznala jen málo a nic podezřelého. Sáhla po magickém vidění. Byli tři a snažili se Rafana dostat kouzlem. To se ale přepočítali. Po jeho štítu zákeřný úder sklouzl jako po skle. Následovala bleskurychlá odveta. I oni však měli ochranu, takže mladíkův protiútok vyzněl do ztracena. Hanka k nim vyslala kouzlo zpomalení a dezorientace. Vzápětí se po jejím štítu svezla sprška ochromující magie. To už ale dva z mužů vyběhli proti Rafanovi, aby ho napadli hrubou silou. Třetí z úkrytu posílal střídavě kouzla na něj i na ni. Patřil mezi magicky zdatné, nebo svou moc vydatně posiloval amulety. Rafan odhodlaně vykročil proti oběma mužům. Jednoho z nich odzbrojil a praštil ho vlastní tyčí do nohy tak silně, že chlap nebyl schopen se na ni znovu postavit. Hanka usoudila, že si kamarád s tím druhým rovněž poradí, a soustředila se na zneškodnění magicky útočícího lumpa. Hledala lepší úhel k zaměření kouzla, když ji náhle instinkty varovaly, že je tu ještě někdo další. Připravené kouzlo duchapřítomně vrhla směrem k vetřelci za svými zády. Vtom ji do hlavy zasáhl prudký úder. Sice měla aktivní magický štít, ale jen v rámci základní ochrany. Proti hrubé síle, která ji srazila do písku, to rozhodně nepomohlo. Stačilo to jen k tomu, že po ráně do hlavy neztratila vědomí. Navzdory bolesti znovu sáhla po magii. Nebyla ale dost rychlá. Jeden z chlapů ji zalehl a znehybnil, druhý na její ruku s prstenem natáhl náramek dřív, než stihla cokoliv podniknout. Pak ji silné ruce otočily na břicho a spoutaly. Když chtěla vykřiknout, aby Rafana varovala, že mají antimagické náramky, jeden z mužů jí vtlačil obličej do písku tak prudce, že měla co dělat, aby jemná zrníčka nevdechla. Skoro omdlela z působení náramku, který magickou energii zároveň vysával a zároveň bolestně obracel proti ní samotné. Jen okrajově, jakoby zdálky slyšela klení útočníků a jejich hádku.

„Udělal bránu a utekl!“

„Proč jsi ho nechal zdrhnout, debile? Co když si teď přivede pomoc?!“

„Musíme odtud vypadnout! A rychle!“

„Zpacifikoval jsi ty dva malé?“

„Jasně. Mají náramky a jsou tak ospalí, že se ani nebrání.“

„Tak je seber a padáme odtud.“

„I tak je to dobrej úlovek.“

„Zavři hubu a pomoz mi s nimi na loď!“

„Vstaň a koukej jít po svejch!“ bota surovce Hanku bolestivě zasáhla do boku. Pomyslela si, že ji mohou kopat horem dolem, stejně nebude mít v téhle chvíli dost sil na to, aby se zvedla.

„Pomoz jí,“ přistrčil jeden z chlapů k Hance Lukáše.

„Sundej mi ten náramek, nebo umřu,“ z posledních sil zašeptala Hanka, když se ji kluk snažil zvednout na nohy.

V okamžiku, kdy chlapec stáhl z jejího zápěstí antimagický řemínek, pocítila obrovskou úlevu.

„Ty malej hajzle,“ uštědřil Lukášovi facku muž, který si všiml, co jeho malý zajatec provedl. Kluk upadl na zem, ale hbitě se překulil z dosahu násilníka. Vzápětí se mohutný chlap začal svíjet v bolestech břicha.

„Ta mrcha kouzlí,“ mávl rukou směrem k ní, pak se zkroutil, sesunul k zemi a z jeho úst vycházelo jen bolestné sténání.

Dva z mužů, kteří zareagovali na jeho výkřik a vystartovali k oslabené Hance, náhle zůstali stát jako zkamenělí. Pak Terezka ukázala prstíkem na muže s poraněnou nohou a na společníka, který ho přidržoval, a ti rovněž znehybněli.

Holčička doběhla k Hance a vzala ji kolem krku. Hanka cítila, jak její slabost mizí a najednou byla úplně v pořádku. Na pláži se zachvěl vzduch a z oválu brány vyběhl Zachariáš s Rafanem, oba po zuby ozbrojení.

„Sákryš, ženská jedna zatracená, ty mi fakticky nedopřeješ žádný potěšení,“ zavrčel trpaslík na Hanku, když zjistil, že už není proti komu bojovat.

„To ne já, to Terezka,“ postrčila děvčátko směrem k trpaslíkovi. Ten odložil sekeru, aby mohl holčičku zdvihnout nad hlavu a přitisknout ji do svých vousů.

Rafan zatím vytáhl řemeny a spoutal sténajícího muže. Hned nato odzbrojil i ty nehybné a svázal jim nohy. Hanka na jejich ruce navlékla antimagické náramky a pak požádala Lukáše a Terezku, aby zrušili kouzla, která na útočníky uplatnili.

Zachvění magie z další otvírané brány Hanku vyplašilo. Málem už byla připravená odtáhnout obě děti někam do bezpečí, když jí došlo, že se dostavil Vron. Chtěla ho nadšeně uvítat, ale starý přítel se tvářil znepokojeně. I uvítání s Terezkou odbyl jen krátkým pohlazením.

„Ty jsi moje malý trápení, viď?“ řekl jí s láskyplnou výčitkou. „Jestlipak si ještě pamatuješ, co říkám stále dokola?“

„Nekouzlit…“ špitla provinile holčička.

„To jsem rád, že jsi to nezapomněla. Ještě kdybys to dokázala dodržet,“ vzdychl bezradně.

„Ale oni nás napadli,“ zastal se malé kamarádky Lukáš, „byli suroví a kopali do Hanky.“

„Obrana je dobrý důvod k magii,“ přikývl s vážnou tváří Vron, „ale jestli si vašeho zásahu nevšimli dračí mágové v širokém dalekém okolí a jestli se tu do hodiny neobjeví jejich útočná letka, živím se od zítřka jako pasáček dračího žrádla.“

„Ochránci tu asi taky budou co nevidět,“ zasmušile dodal Rafan. „Takové krásné místo,“ mávl rukou směrem k moři, kde se rýsoval první náznak svítání, „a my abychom zase někam utíkali.“

„Zvládneš to tady sám, Zachu?“ otočil se Vron tázavě na trpaslíka.

„Já určitě! A co ty, vejlupku Falanskejch močálů? Dokážeš rozžvejkat to stoletý sousto, který sis uhryznul, nebo ti z něj vypadaj zuby?!“

„Možná vo ně přijdu, možná ne,“ ušklíbl se muž, „špetku koření do toho zatracenýho guláše, kterej jsme si v poslední době zavařili, jsem našel. Ale ještě by to chtělo recept, jak ho použít.“

„Hrm… Tak už radši zmizte. Hned zítra se vám povohlídnu po dalším úkrytu.“

Vron otevřel bránu, a aniž komukoliv dovolil se loučit nebo si dojít pro věci, vyzval je k přesunu. Vyměnili mořský vzduch za vůni lesa. Vron je vedl po stezce, kterou vyšlapala zdejší zvěř, až k nenápadnému podzemnímu úkrytu. Podle vybavení patřil lovci. Terezka s Lukášem se bez protestů nechali zahnat na slamník vycpaný voňavým senem. Stulili se k sobě a Vron je přikryl měkkou sešívanou kožešinou. Usnuli, sotva dolehli. Možná ještě působil zbytek Rafanova uspávacího kouzla.

„Vezmi kotlík,“ vyzval Vron tiše Hanku, „uvaříme venku trochu lesního čaje.“

Rafan sesbíral suché chrastí a rozdělal oheň v černém kruhu lovcova ohniště. Vron donesl z lesa vědro plné vody a hrst bylin. Na šikmou větev zahákli kotlík s vodou, přihodili do něj natrhané lístky a posadili se do blízkosti plamenů.

„Nepřijdou ochránci nebo draci po našich stopách?“ s obavou hleděl Rafan na stezku, po které sem dorazili.

„Po stopách ne, o ty se Zachariáš postará,“ unaveně odvětil Vron.

„Jak se postará?“

„Přesně to nevím, ale poslední dobou se hodně přátelí s Demitem. Myslím, že od něj pochytil pár užitečných dovedností. Taky z něj vymámil seznam knihoven, které jsem při svém pátrání obcházel.“

„A našel jsi něco?“ zbystřila pozornost Hanka.

„Našel. Ale zatím z toho nejsem příliš moudrý.“ Vron vylovil z kapsy ručně psanou knihu a podal ji dívce.

„Užitečné vědomosti magického chudáka,“ nejistě slabikovala napůl setřený nadpis na deskách.

„Žoldáka,“ opravil ji Vron a ušklíbl se nad její neschopností poradit si s ručně naškrábaným textem.

„Ukaž, radši ti něco přeslabikuju sám,“ vzal jí knihu z ruky a nalistoval pasáž v druhé polovině svazku. Ještě než začal číst, podotkl: „Chlapík, co to sepisoval, měl nejspíš v plánu na stará kolena vyučovat magické žoldáky. V knize je množství praktických rad a doporučení. Poznámky ale nejsou dostatečně podrobné a srozumitelné. Sloužily mu asi jen jako záchytné body při osobních konzultacích. Škoda že už není mezi živými, aby nám řekl něco víc o tom, co si zapsal.“

Vron sklonil oči a začal číst: „A nikdáž neberte zakázky ohledně osob s krví Martisovou. Jen blázen se s těmito přátelí, jen dvojnásobný blázen by proti nim pozdvihl zbraň. Vždy jest nutno se s nimi domluvit. Zoufalému Martisovu potomku lze nabídnout pouze dvě varianty. Na náhorní plošině za písečnou soutěskou (viz mapka 17) najde útočiště, kde spolu se svými může žít v klidu a míru, aniž by prchat před draky musel. Toto jest cesta správná a lze ji maximálně doporučit. Potkáte-li však osobu nepokojnou se značnými magickými vlohy krve Martisovy, utečte. Jestli se vám to nepodaří, pošeptejte takovému kouzelníkovi to, co vím o druhé možnosti. Chce-li dotyčný žít jinde než na náhorní plošině, musí projít cestu, na které odevzdá svůj život do dračí péče. Ta cesta začíná v Jeskyni ztráty (viz mapka 18). Dál by měla pokračovat Údolím mámení kolem zříceniny věží Sester šera, přes Záludný les, Tvůj hrad až k opuštěným dolům, kde nalézti je možno rudek, vibrující v souznění s Martisovou magií. Skrze tento nerost je možné zavázat svůj život drakům a spočinout v jeskyni oživlých kamenů. Přesně takto mi trasu popsal muž, který vyšel živ z této podle jeho slov nelehké zkoušky. Nikdy, řekl mi, NIKDY NIKOHO NA TÉTO POUTI NEDOPROVÁZEJ!!! A protože veškeré jeho rady se mi v praxi nadmíru osvědčily, považuji za rozumné uposlechnout i tuto.“

„A dál?“ dožadovala se Hanka, když přítel přestal předčítat.

„To je všechno, co si o Martisově krvi zapsal.“

„No… to toho moc není,“ nedokázala potlačit své zklamání.

„Ukaž mi ty mapky,“ natáhl se po zápiscích Rafan. I Hanka se naklonila blíž, aby lépe viděla. Nákresy byly jednoduché a srozumitelné. Dokonce byly po straně zapsány jakési směrové a časové údaje a nejbližší obecně známé místo.

„No jasně,“ nadšeně to komentoval Rafan, „podle jeho popisu u sedmnáctky bych k Řádu bdělého Sekurita trefil docela snadno.“

„A co druhá mapa?“ nedočkavě se natáhla Hanka, aby otočila list. Čekalo ji však zklamání. Byla na ní vyznačená pouze krátká cesta od údolí nejkrvavějšího dračího konfliktu k Jeskyni ztráty. Dál následoval už jen soupis míst, jak si ho pamatovala z textu, nikde ani zmínka o určení směru nebo vzdálenosti.

„Tomu říká mapka?“ ušklíbla se zklamaně.

„Vzhledem k tomu, jak přesné jsou jeho údaje o cestě k řádu,“ kousal si zamyšleně ret Rafan, „zdá se být i tohle docela nadějné. Třeba se dají další vodítka objevit přímo v jeskyni.“

„Ještě zjistit, jaké údolí měl pisatel na mysli,“ mračila se Hanka.

„Vsadil bych se, že se jedná o oblast poblíž trpasličího důlního městečka Atweeru,“ zaklapl Vron knihu a zastrčil ji do kapsy, „mrknu se tam, ale ne dneska. Teri by byla zklamaná, kdybych zase hned zmizel.“

„Mohl bych?“ natáhl Rafan ruku k jeho kapse.

„Si to přečíst?“ neochotně vylovil muž rukopis a půjčil ho mladému ochránci. „Ale neponič ho, tak trochu jsem ho ukradl. Bylo by vhodné, abych ho zase nepoškozený vrátil.“

„Tak trochu ukradl?“ povytáhl obočí Rafan.

„Měl jsem ho v ruce právě v okamžiku, kdy vás přepadli obchodníci s lidmi. Nestihl jsem prostudovat mapky, a protože jsem spěchal za vámi, knížku jsem prostě strčil do kapsy.“

Hance se na tváři rozhostil úsměv, když pozorovala, jak dychtivě se její kamarád rukopisu chopil. Pak se obrátila na Vrona. „A právě teď se nacházíme kde?“ zeptala se.

„Jihovýchodně od Santareny. Odsud pochází většina divoké zvěře, jejíž maso skončí na talířích obyvatel a hostů města.“

„A co když se objeví lovec nebo někdo jiný, komu to tady patří?“

„Neobjeví. Zachariáš si tohle území zaplatil v aukci, na které se pronajímají lovecká území kolem Santareny. Pokud nepošle lovce on, může sem zabloudit leda tak pytlák.“

Hanka do ohně přistrčila další dvě větve, udělala si pohodlí a přivřela oči. Musela se s Plamem podělit o nejnovější informace. Možná se v jeho domácí knihovně najde pár zmínek o místech, která byla v rukopisu jmenována.

„Kvůli tobě abych se pořád hrabal v knihovně,“ brblal Plam, ale dívka věděla, že udělá vše pro to, aby jí vyhověl.

*****

Vzbuďte Laridona

Oko bdělých zablikalo několikrát za sebou. Ochránce ve službě sebou nespokojeně zavrtěl. Zaměřil místo, kde byl výkyv magie nejsilnější – nějaká neobydlená část pobřeží poblíž Dubovníku. Další silný výron magie ho znepokojil do té míry, že vyburcoval klimbajícího kolegu: „Budeš to tam muset zajít zkontrolovat. Vypadá to na magický souboj nebo nějakou velkou neplechu.“

„Jasně,“ zívl doširoka probuzený muž, promnul si oči a sáhl po holi moci.

„Ještě prověřím, jestli se tam nemotá někdo z našich dozorovaných kouzelníků,“ pozdržel služebně starší ochránce jeho odchod a natáhl se k tácu zaplněnému barevnými krystaly. Bral jeden kámen za druhým, každý vždy přiložil k Oku Bdělých, a hned se ukázalo, kde se dotyčný jedinec nachází.

„A do háje,“ zamumlal, když došlo na Vronův krystal, „máme problém. Dojdi vzbudit Laridona.“

„Je to nutné?“ ošíval se mladší kolega. Budit Bdělého byl vždycky nevděčný úkol.

„Je. Sám si to vyžádal. Nařídil, že chce neprodleně vědět o všem, co se šustne kolem Vronovic rodiny… A sakra! Další výboj! Tak už proboha hejbni kostrou, nebo nás Bdělý seřve jak malé haranty.“

Nyní už totálně probuzený ochránce vrátil hůl moci zpět do stojanu a spěšně vykročil ke dveřím, které sloužily jako magická zkratka do příbytku nejvyššího nadřízeného.

Jakmile Laridon uslyšel jméno Vron, neztrácel ani vteřinu. Jen co se oblékl, stanul za zády muže, hlídajícího Oko Bdělých.

„Chci obraz toho místa,“ nařídil.

„Oko je rušené nějakou divnou magií,“ potil se pod pohledem nadřízeného ochránce, „tohle je všechno, co nám dokáže zprostředkovat.“

Siluety v mlze Bdělého rozhodně neuspokojily. Pohlédl na mladšího muže, který ho vzbudil: „Potřebuji hned teď spolupráci magicky zdatného zkušeného praktika. Sežeň mi toho, kdo je momentálně v dosahu.“

Muž si nervózně olízl rty: „Pohromak nahlásil, že bude dva týdny pryč, Artitan hlídá potomka jedné zazobané rodiny… Stačila by vám Helara, pane?“

„Jistě. Proč tu ještě není?!“

Ochránce vyklusal z místnosti. Netrvalo ani pět minut a přivedl zamračenou ženu. Drdol ryšavých vlasů měla rozježený na všechny strany, ale to ji zjevně netrápilo. Větší pozornost věnovala sadě nožů na vestě, kterou bezděčnými pohyby urovnávala, aby čepele správně seděly v kožených úchytech.

„Ňákej malér, šéfe?“ bez pozdravu zpříma pohlédla na Laridona.

„Vezměte si oba hůl moci a zkontrolujte podezřelý magický výkyv,“ kývl Bdělý na ni i na ochránce, který ji přivedl.

„Dračí válka? Souboj mágů?“ sondovala Helara situaci.

„To hned uvidíme, jdu s vámi,“ zamručel Laridon a dal pokyn muži u Oka Bdělých, aby je přenesl na problematické místo.

Ocitli se na pobřeží. Zastihli zde bojovně naladěného trpaslíka, jak vyslýchá spoutané muže.

„Co se tu stalo? A kde je Vron?!“ uhodil Bdělý na Zachariáše. Dočkal se však od něj hodně nevlídného pohledu.

„Zrovna tak byste se mohl zeptat, kde je moucha, co mi před chvílí seděla na levém uchu,“ ušklíbl se malý muž odměřeně.

„Kryjete ho, co? No nevadí, však já si ho najdu. Teď chci slyšet všechny podrobnosti o tom, co se tu stalo.“

V trpaslíkových očích se mísila neochota s poťouchlostí: „Jó, milej pane, moje maličkost sem dorazila, až když bylo po všem. Ale snad vám něco povyprávej tihle grázlíci. Měl byste je předhodit soudu za to, že fušujou do prodeje lidí.“

Laridon mávl na Helaru a ochránce, aby spoutané muže vyzpovídali. Sám se dál věnoval výslechu trpaslíka.

„A kde jste se tu vzal vy?“

„Tuhle starou barabiznu mi odkázal jeden starej kamarád. Patří mi.“

„A jen tak náhodou jste před úsvitem přišel na návštěvu…“ uštěpačně si rýpl do trpaslíka Bdělý.

„Jak jste to uhodl?“ nezůstal mu Zachariáš nic dlužen.

„Kdo všechno tady byl?!“

„Mnó, pár mladejch vejrostků, ale znáte to, než se jeden vohlídne, jsou kdovíkde.“

„Snad mi nechcete tvrdit, že lidi, co tu kouzlili, neznáte?!“ vyslal Laridon na podsaditého mužíka sondu pravdy. Jenže magie do něj jen šťouchla jako do rosolu a rozpadla se.

Trpaslík se na Bdělého zle zaškaredil: „Podívejte, pane Laridone, my dva už se nějakej ten tejden známe. Kouzla nejsou nutná. Nechci tvrdit nic, co by nebyla pravda. A pravda je taková, že eště nezačalo svítat, když jsem sem dorazil. A mojí největší starostí bylo srovnat končetiny tudletěch nebezpečnejch grázlíků do neškodný polohy. Podle mýho by se jim mělo dostat stejný medicíny, jakou servírovali těm, co se jim neměli šanci ubránit.“

„Chci od vás jména! Jména těch, co tu byli.“

„Jo jména? Nejsem si jistej, jestli si na všechna dokážu vzpomenout,“ podrbal se ve vousech trpaslík, „před padesáti lety tu prý žil nějakej vysloužilej veslař Hrouzek. Nebo se jmenoval Línek? Ne, ne, ne… Línek byl rybář z jiný vesnice.“

„Nehrajte si se mnou, Zachariáši! Já nejsem blbej a vím, která bije.“

„No, jasně, že nejste, ne málo, teda, chci říct, na co že jste se to ptal?“

Bdělý už skřípal zubama. Bylo mu jasné, že z trpaslíka vyrazí nějakou užitečnou informaci jen těžko. Navíc byl tenhle nevstřícný podsaditý mužík vlivným členem santarenské městské rady, takže by byla velká hloupost si ho znepřátelit. Laridon násilím potlačil narůstající vztek. Jestli je jeho podezření správné, zadělávají si právě teď na nepříjemný konflikt mezi lidmi a draky. Copak to ten malý hlupák neví?

Helara mezitím skončila s výslechem spoutaných mužů a přistoupila k Laridonovi: „Přiznávají, že se chtěli zmocnit dvou mladých lidí a dvou dětí, co tu žili. Narazili však na vydatnou magickou obranu. Ti nejmenší prý byli nad jejich síly.“

Laridon zaťal čelisti a mlčky přikývl.

„Není to trochu divné, pane?“ pokračovala Helara. „Proč utekli hned potom, co tyhle lumpy zneškodnili? Nic už jim přece nehrozilo… Nebo ano?“

„Dokážete vystopovat bránu a místo, kam zmizeli?“

„Zkusím to, pane.“ Helara poodstoupila a kolem ní zavibrovalo magické pole.

„Sakra! Nejde to,“ zavrčela a zkoušela jinou variantu stopování.

„Je mi líto, pane,“ pokrčila po chvíli rameny, „neumím obejít blokaci, kterou použili k zamaskování přesunu.“

Laridon rozhněvaně zabodl pohled do trpaslíka: „Vy víte, kde jsou!“

Zachariáš mu pohled mlčky opětoval.

„Jestli to víte, povězte nám to,“ požádala ho Helara a zář hole moci v její ruce se rozjasnila.

„Nejspíš budou někde v lese,“ neochotně ze sebe vypravil trpaslík.

„A kde konkrétně?“

Náhle byl výslech přerušen příletem draků. Trojice zelených ještěrů bez jediného zaváhání zaútočila svým ohnivým dechem na místo, kde stála rybářská chatrč.

Bdělý i oba ochránci v mžiku měli plné ruce práce s tím, aby zaštítili životy přítomných.

Vtom vzduchem zavibrovala drsná drakonština a Helařina hůl moci se rozzářila nečekaně silným světlem: „Volám vás k pořádku a žádám vysvětlení. Zaútočili jste na Bdělého! Máme to považovat za vyhlášení války mezi draky a lidmi?!!!“

Draci jim ještě jednou zakroužili nad hlavou a pak přistáli. Dvě hole moci ve zkušených rukou ochránců by je pravděpodobně dokázaly zabít.

„Nevěděli jsme, že je tu přítomen Bdělý,“ prohlásili místo omluvy.

„Proč jste zaútočili na rybářskou chatrč?“ nechápavě se dožadovala vysvětlení Helara.

„Všichni s Martisovou krví musí být bezodkladně zlikvidováni. Řád neplní své závazky, proto se o to musíme postarat my, draci. Máme na to podle smlouvy právo!“

Ochránkyně nejistě zašilhala na Bdělého, jestli ví, o čem je řeč.

Laridon přistoupil blíž k mluvčímu draků: „Kdo z přítomných je nositelem Martisovy krve?!“

Draci se důkladně rozhlédli: „Teď nikdo. Ale byli tady.“

„Odešli bránou a zamaskovali stopu, kam vede,“ zle se na Laridona podíval jeden z draků.

Mluvčí mávl tlapou a magicky uhasil trosky chatrče: „Proti vám nic nemáme. Jen žádáme své právo na Martisovu krev. Nesnažte se je před námi ukrývat! Dřív nebo později je stejně najdeme.“

Dál už na nic nečekali a jeden po druhém odlétli.

„O co tu sakra jde?“ zamračila se Helara.

„Vlastně jen o to najít dvě děti a vrátit je do Řádu bdělého Sekurita,“ unaveně vzdychl Laridon, „a vrátit je tam dřív, než je draci zabijí nebo kvůli nim vypukne válka.“

„Takže ty dvě malé děti, co tu bydlely, jsou totožné s těmi hledanými?“

„Jsem si tím skoro jistý.“

„Ale proč utekly? Mohli jsme jim pomoct vrátit se do řádu.“

„Taky byste se tam, mladá dámo, nehrnula, kdyby vám hrozilo to, co tomu klukovi,“ vmísil se do jejich hovoru Zachariáš.

„A co mu hrozí?“

„Odevzdají ho drakům, aby mohl být zabit.“

„To nemyslíte vážně…“ nevěřícně se na trpaslíka zamračila.

„Smrtelně vážně!“

Helara pohlédla na Laridona v očekávání, že podobné tvrzení kategoricky popře. Dočkala se však jen uzavřeného nevlídného pohledu.

„Doprovodíte mě zpátky do centra,“ odměřeně přikázal Helaře Bdělý. „A vy,“ kývl na druhého ochránce, „se postaráte o tu zdejší sbírku darebáků. A až je budete v Santareně předávat do vězení, rovnou jim domluvte termín soudu.“

„Očekávám, že proti nim budete svědčit?“ stroze se dotázal trpaslíka.

„To si pište!“ přikývl Zachariáš.

Bdělý otevřel bránu a zmizel v ní spolu s Helarou.

*****

Na útěku před draky

„V tomhle lese se mi líbí,“ prohlásil Lukáš, když se probudil a rozdychtěně chodil od stromu ke stromu, aby ohmatal, jakou kůru mají břízy a buky na dotek, „vůbec není magický, a přesto je úžasný.“

„Mně tedy nepřipadá o moc jiný než ten, co roste v rezervaci,“ nechápala Hanka jeho nadšení.

„Les v rezervaci je nasáklý magií a částečně změnil sám sebe. Tenhle je nádherně čistý a přirozený,“ snažil se jí to objasnit chlapec.

„A tady teď budeme bydlet?“ vyzvídala Terezka.

„Jen do té doby, než nás zase někdo objeví,“ vzdychl Vron a pohladil ji po vlasech.

„Je to otrava pořád utíkat,“ souhlasila Hanka.

Vtom se vzduch zavlnil a z otevřené brány vystoupil Bdělý ve společnosti Helary.

„Našli nás,“ polekala se Terezka a Lukáš ji vzal ochranitelsky kolem ramen.

Hůl moci se v rukou ženy rozzářila. Hanka se bezradně ohlédla po Vronovi. Nevypadal ani moc překvapeně, spíš unaveně.

„Pane Vrone,“ oslovil ho Laridon, „copak si neuvědomujete, že svým chováním komplikujete život nejen nám, ale i sobě a svým chráněncům?“

„Nemám na vybranou, pane,“ mračil se na představitele zákona jejich starší přítel, „ale jestli se mi z titulu své funkce zaručíte za to, že řád nevydá Lukáše do rukou draků, jsem ochoten obě děti doprovodit do Řádu bdělého Sekurita a zůstat tam s nimi.“

Laridon se zamračil a gesto ruky prozrazovalo bezradnost: „Dobře víte, že na území řádu nemám dostatečnou pravomoc. Tam je vše plně v rukou velmistra a vidajlámy. I vy byste měl důvěřovat tomu, že rozhodnou správně.“

Vron zavrtěl hlavou a trpce se pousmál: „Vážený Bdělý, já už se s nimi setkal a mám značnou pochybnost o jejich serióznosti. Nicméně pokud zaručí, že se ani jednomu dítěti nic nestane, budu respektovat jejich zvyklosti.“

„Chlape, snad si nemyslíte, že si ze mě uděláte poslíčka, který lítá sem a tam a vyřizuje vaše ultimáta?!“ rozčílil se Laridon. „Koukejte sbalit svou rodinku a vyřídíme to u nás!“

„Moment, pane,“ řekla Helara a záře holi moci v její ruce pohasla, „ ještě zkontroluji jejich úkryt.“

Hanka měla co dělat, aby nedala najevo překvapení, když si všimla spikleneckého mrknutí adresovaného Rafanovi. Ochránkyně se soukala do podzemní skrýše nezvykle nemotorně.

„Zatracená hůl, podržte mi ji na chvíli,“ podávala ochránkyně hůl moci Bdělému tak nešikovně, že se musel sklonit těsně nad vchod.

Rafan nacpal tulíka do kapsy, zapnul knoflík a otevřel bránu. Vron skrz ni bleskurychle prostrčil obě děti i Hanku a poděkoval Rafovi gestem vztyčeného palce. Sám zůstal na místě.

Hance bylo hned jasné, kde se ocitli. V dohledu měli útulek pro magická zvířata.

„Proč s námi nešel Vron?“ zamračila se nespokojeně.

„Ochránci ho momentálně vedou jako sledovanou osobu. Jsem si skoro jistý, že nás Laridon našel jen díky Vronovu osobnímu dohledovému krystalu,“ Rafan vzal do náruče Terezku, která začala natahovat moldánky.

„Chápu,“ přikývla Hanka, „ale tady se schovat nemůžeme. Kdyby nás tu vyhmátli draci, nezůstala by z útulku ani tříska. Pojďme ke dračímu hrobu, tam se poradíme, co dál.“ Obrátila se k dětem: „A vy dva se pokuste nekouzlit.“

Otevřela průchod k horskému jezeru, vedle něhož byla pohřbena Plamova matka.

„Co bude s tátou?“ fňukala Terezka v Rafanově náruči. Tulík vystrčil pacičku, rozepnul knoflík a vyšplhal na její rameno, aby ji utěšil.

Hanka se zhluboka nadechla čistého horského vzduchu. „Neboj se, ochránci mu neublíží,“ vzala holčičku, postavila ji na zem a přistrčila blíž k Lukášovi. Museli být neustále ve střehu. Kdykoliv se mohl objevit nepřátelsky naladěný ochránce nebo drak.

„Znám pár míst, kam bychom se mohli uchýlit,“ zamyšleně si mnul bradu Rafan, „problém je v tom, že draci už určitě vědí, že děti doprovázíme a bude pro ně stále snadnější a snadnější nás vystopovat.“

„Měli bychom možná raději zamířit do toho hornického trpasličího městečka,“ přemýšlela nahlas Hanka. „Máš u sebe ten Vronův sešit?“

„Jasně že jo,“ zazubil se mladík na kamarádku a usedl do řídké trávy, aby mohl na zemi rozložit vlepený list s mapkou. Děti jim zvědavě nahlížely přes ramena. Znovu si přečetli celý zápis.

„Atweer… Myslíš, že tam vede veřejná brána?“

„Boty bych na to nevsadil,“ pokrčil rameny Rafan. „Budeme se muset zeptat.“

„Škoda, že s sebou nemáme hodinky, poradily by nám.“

Rafan se pochybovačně ušklíbl. „Informační kvalita školních hodinek je poněkud sporná. Znáš to přece,“ Rafan se zavrtěl jako siréna na hodinkách a nasadil hlas o oktávu výš, „lituji, ale odpověď na tuto otázku není k dispozici.“

Terezka se zahihňala a ani Lukáš se neubránil úsměvu.

„Počkej, požádám Sváťu, aby nám to zjistil,“ zavřela Hanka oči a navázala kontakt s kamarádem v Pasteku. Nerušili ji a čekali, až skončí.

Otevřela oči a ušklíbla se: „Moc jsem se netrefila. Zrovna má vyučování. Ale slíbil, že se na to mrkne hned po poslední hodině.“

„Můžeme si chvíli pohrát u jezera?“ zašilhala Terezka směrem k vodě.

Hanka jen přikývla a Rafan se zvedl, hned jak děti odběhly. „Dojdu zatím pro něco k snědku. Kdyby se něco dělo, ozvi se.“

„A co tvoje vize? Neříkají něco zajímavého?“ využila Hanka chvíle, kdy jsou děti z doslechu, aby položila poněkud choulostivou otázku.

Rafan se zasmušil a nerozhodně na ni pohlédl: „Fakticky to chceš vědět?“

Pohlédla mu přímo do očí a přikývla: „Ano. Pověz mi, cos viděl.“

„V první vizi jsem viděl tebe a Terezu, jak sedíte a pomalu umíráte hlady, i když kolem vás pobíhají malí chlupatí človíčkové a nutí vám jídlo.“

„A Lukáš?“

„Nevím. Nebyl s vámi. A druhá vize se odehrávala uprostřed zvláštního lesa. Pojmenoval bych ho šlahounový les. Všude vyrůstalo plno úponků, které neustále šátraly kolem sebe a všechno, nač narazily, okamžitě omotávaly a znehybnily. V symbióze se šátracími liánami žili zvláštní zrzaví mravenci.“ Rafan vzdychl: „Víš co, dál už ti to raději vyprávět nebudu. Tentokrát byl v mé vizi i Lukáš.“

„A nemáš nějakou předpověď s lepšími vyhlídkami?“ nespokojeně se zamračila Hanka.

„Vron, Hanka, Terezka a Lukáš našli krásné místo a tam žili spokojeně až do smrti,“ poťouchlé ohníčky v kamarádových očích prozradily, že si ji dobírá.

Hanka se zamračila: „Ptám se na vizi, ne na pohádku.“

„V tom případě nemůžu sloužit. Dobře víš, že vídám jen útržky krizových momentů a nebezpečné situace. O dobré konce se člověk musí postarat sám.“

Děti u vody se pustily do divokého cákání a Terezka výskala radostí, když se jí podařilo Lukáše zmáčet.

„Budou mít hlad. Radši zajdu pro nějaký dlabanec,“ pousmál se Rafan při pohledu na dovádějící dvojici.

Jakmile odezněla magie jeho brány, zachvěla se ve vzduchu další. Hanka vyskočila a vyrazila k dětem, aby se spolu s nimi pokusila utéct. Vzápětí vydechla úlevou. Byl to Plam.

Terezka popadla vylekaného Lukáše za ruku a rychle vysvětlovala, že tohle je Hančin přítel a nic jim od něj nehrozí. Přesto nedokázala zabránit tomu, aby chlapec hned v první chvíli nepoužil magické zaštítění, které mělo chránit ji i jeho před dračím plamenem.

„Ráda tě vidím. Ale nemohl ses ohlásit předem?“ vyčetla svému dračímu bratrovi.

„To mě nenapadlo,“ přiznal Plam a zvědavě si prohlížel Lukáše.

„Tak co? Máš z nich husí kůži?“ zajímala se o jeho pocity dívka.

„Víc než to,“ odpověděl jen v duchu, aby to děti neslyšely, „nechápu, kde se ve mně ten strach bere. Přece k němu není žádný reálný důvod. Asi pracují instinkty. Mám velkou chuť uletět pryč nebo…“ Drak nedopověděl, ale Hance bylo jasné, že podobně jako ostatní draci, se kterými se setkali, i on má vnitřní nutkání na děti zaútočit.

„Nemůžu se tu dlouho zdržet, za chvíli mi začíná školní nácvik bojových letů dva na dva. Ale chtěl jsem vás vidět. A taky ti říct, že jsem našel několik zmínek o Jeskyni ztráty. Všechny souvisely se jménem jedné mimořádně staré dračí kouzelnice. Nevím, jestli ještě žije, ale na radu k ní chodili draci, co už dávnou nejsou mezi námi. Podle záznamů jí kdysi vyčítali, že se odmítla zúčastnit bojů s lidskými nepřáteli, a posměšně ji pojmenovali Přítelkyně dvounožců. Stáhla se do ústraní a kolovaly i pomluvy, že má dobré vztahy s trpaslíky. Její magické schopnosti a znalosti ale mnohonásobně překračovaly vše, co u draků bývá obvyklé, takže i nadále byla vyhledávána, když draci potřebovali pomoc,“ promluvil Plam lidštinou, aby mu rozuměly i děti.

„A jak se jmenovala svým skutečným jménem?“

„Ohnivá hvězda temných časů.“

„Poněkud nepraktické jméno,“ ušklíbla se Hanka, „její přezdívka se mi líbí víc.“

„Je mi jasné, že se do té jeskyně chcete podívat. Pro jistotu si připravte dárek.“

„Jaký dárek?“

„Ve staré kronice z matčiny knihovny se píše, že ti žadatelé o pomoc, kteří přišli s dárkem, získali v jeskyni nejen radu, ale mnozí i velice užitečný artefakt nebo kouzlo, které jim pomohlo vyřešit jejich problém. Ale podle data zápisu se mi nezdá, že by tahle dračice ještě mohla být naživu. I tak ale v jeskyni můžete objevit něco užitečného.“

„Může si tě Lukáš pohladit?“ přestalo Terezku bavit povídání o starých zápisech a přitáhla svého kamaráda blíž k Plamovi. Podle toho, jak se kluk tvářil, nejednalo se o jeho nápad.

„Pokud mi při tom nevyrazí pár zubů, klidně,“ sklonil hlavu černý drak, aby na něj děti dosáhly. Holčička se zahihňala a šla Lukášovi příkladem.

„Opravdu jsi náš přítel?“ odvážil se konečně promluvit i chlapec.

„Jsem přítelem Hanky a nikdy bych neublížil nikomu, koho má ráda,“ vyhnul se Plam diplomaticky přímé odpovědi.

Najednou Plam zdvihl hlavu a pohlédl na Hanku. „Někdo přichází,“ vrátil se k drakonštině. Otočil se, rozběhl a ve vteřině byl ve vzduchu.

Hanka sebe i děti pro jistotu zaštítila magickým mostem a dobře udělala. Z bran se vyloupli čtyři zelení draci a bez meškání zaútočili. První dva Hanku sežehli ohněm, druhou dvojici odklonil Plam protiútokem. Jeden se nechal zastrašit a uhnul, křídlo druhého lízl ostnatým ocasem. Vzápětí přišla na řadu kouzla. Hanka i Plam střídali útočné ochromující údery s iluzemi, aby draci nedokázali přesně zaměřit místo, kde se lidé a černý drak nacházejí. Lukáš se k nim přidal a nápaditě rozmnožil obrazy všech zúčastněných.

Nakonec do toho všeho vpadl Rafan, kterého Hanka varovala pomocí dračí komunikace. Chvilku mu trvalo, než se zorientoval v rozmnožených obrazech bojujících.

Vzduch se zavlnil a zelení draci až na jednoho zmizeli z bojiště. Těžko říct, jestli zbývajícího draka zranili jeho přátelé nebo nepřátelé, ale stěží se doploužil k zemi s pochroumaným křídlem. Přesto se hrdě vztyčil, aby svůj život neprodal lacino.

„Měli bychom odtud zmizet,“ navrhl Rafan, „ostatní se nejspíš vrátí s posilami a půjdou po naší stopě.“

„Nemůžeme ho tu takhle nechat,“ prohlásila Terezka, když viděla, jak Hanka na Rafanův návrh přikývla. Na nic se neohlížela a rozběhla se k poraněnému zelenému protivníkovi. Ten byl viditelně v rozpacích. Dračí hrdost mu bránila zaútočit jako první na nejmenší dítě, které nejevilo snahu čarovat. Navíc k němu samo přiběhlo a přímo mu naservírovalo příležitost rozdrtit ho jediným úderem tlapy nebo ocasu.

Hanka zadržela Rafana, který už zvedal ruce, aby vyslal kouzlo. „Počkej, zkusíme to jinak. Tenhle nevypadá na ranaře, co nejdřív útočí a pak mluví.“

S pohledem upřeným na draka, zformovala ve své mysli jeho komunikační krystal a oslovila ho drakonštinou: „Neubližujte jí, ona vám chce jenom vyléčit křídlo.“

Drak naklonil hlavu a zahleděl se na Hanku.

Rychle dodala: „Nemáme v úmyslu s vámi bojovat. Nemáme v úmyslu bojovat s žádnými draky. Jestliže nás ale napadnou, bude to jejich chyba, že přijdou k úrazu.“

„Nefandíš si trochu?“ neodpustil si otázku, určenou jen pro její uši, Plam.

„Myslím, že nezaútočí,“ nespouštěla Hanka oči z rozrušeného zraněného draka.

To už k němu dorazila Terezka a položila ruce na poškozené křídlo. Po pár vteřinách ho drak opatrně zvedl a složil do obvyklých záhybů. Terezka se na draka zářivě usmála a rozběhla se zpět ke svým.

„Nebudu mezi těmi, kteří na vás budou útočit,“ pronesl na rozloučenou drak.

„Vlastně vám poděkoval,“ podotkl Plam, když vyléčený ještěr zmizel v bráně.

„Nechci být špatný prorok,“ promluvil Rafan, sotva se ocitli sami, „ale měli bychom někam zmizet. Co nevidět jsou zpátky s posilami.“

„Touhle dobou Sváťovi končí…“ Hanka svou větu ale nestihla doříct. Vzduch explodoval dračím náletem. Několika vzdušnými branami sem proudili zelení a několik černých draků. Vypadalo to, že mají domluvenu strategii, protože první trojice zaútočila ve společném náletu. Dva chrlili oheň, jeden čaroval. Hanka při obraně téměř poklesla v kolenou. Nyní už neměla šanci udržet Terezku a Lukáše, aby nekouzlili. Dva z draků zakolísali, zaváhali a začali se chovat, jako by ztratili orientaci. Na třetího se ihned po vzletu vrhl Plam a zaměstnal ho. Nad jejich hlavami se už ale další trojice formovala k útoku.

„Utečte!“ zařval na ně Plam. „Ohlídám vaši bránu a pokusím se je zdržet. A hoďte sebou!“

„Má pravdu,“ kývl na Hanku Rafan a začal otvírat bránu.

„Ne! Jdeme jinam,“ rozhodla Hanka autoritativně a otevřela vlastní průchod. „Zvedejte nohy, okraj brány je těsně nad zemí,“ postrčila děti do chvějícího se oválu. Kývnutím vyzvala Rafana, aby je následoval.

„Už můžeš taky zdrhnout,“ obdařila starostlivým pohledem svého dračího bratra a proskočila branou pryč odtud.

Plam se pokusil vytvořit bránu, ale útočících draků bylo příliš mnoho. A bohužel věděli, že patří k nepřátelské skupině. Dva omračující údery prolomily jeho štít a jedno z křídel ho přestalo poslouchat. Vzápětí schytal zásah pařáty a ocasem jednoho z útočících. Na bránu nebylo ani pomyšlení. Jediné, co mohl dělat, bylo držet štít a přistát, aniž by se přizabil. Jestli ho draci do té doby neusmrtí kouzlem zdálky, pořád ještě může bojovat ohněm, drápy a magií. Doufal, že aspoň Hanka se svými přáteli je v bezpečí a že ji nenapadne se vrátit. Uzavřel svou mysl, aby nikdo z jeho blízkých nemohl vycítit, kam to dopracoval.

Při přistání, přesněji řečeno při dopadu na zem nedokázal dotáhnout manévr a náraz na skálu se bolestivě zařízl do jeho mysli. Mezi břichem a ocasem povolily šupiny a tržná rána ho na okamžik zbavila schopnosti se bránit. Sesunul se podél skály na nejbližší rovinku. Jedno křídlo nedokázal složit. Bolest mu tepala až v hlavě.

„Mami,“ oslovil v duchu mrtvou Karmaneudunu, u jejíhož hrobu se nyní krčil, „asi tu dnes zůstaneme spát spolu.“

*****

Nesnadné rozhodnutí

Hančina brána zavedla Rafana, Terezku a Lukáše do Pasteku. Stáli přímo před vchodem do podkrovního bytu, o který se Hanka dělila se Sváťou, dokud tu ještě studovala. Rychle otevřela dveře a postrčila je dovnitř.

„Než se náš kamarád vrátí, aspoň se najíme,“ rozhodla a přistoupila k Zachariášovu automatu, aby omrkla, co může dětem nabídnout.

Vtom se rozletěly dveře a do místnosti vtrhl Sváťa. Když spatřil návštěvu, rozzářila se jeho tvář úsměvem: „Vy jste tady? No to je báječné.“

„Asi se moc nezdržíme, jdou po nás draci,“ opětoval úsměv Rafan.

„Jenom si u tebe dáme něco k snědku,“ začala Hanka v rychlosti chystat jídlo.

„Určitě máte i žízeň,“ sáhl Sváťa po hrnku, aby ho naplnil moštem. Pohyb však nedokončil.

„Co je?“ zeptal se Rafan, když spatřil, jak se Hanka i Sváťa přesně ve stejném okamžiku zarazili a nehybně strnuli na místě. Z automatu vytékal mošt na podlahu, zatímco Sváťa držel hrnek těsně vedle a proudící tekutinu vůbec nevnímal.

„Co se děje?!“ musel hlasitě zopakovat svou otázku, aby se jeho slova prodrala až k jejich vědomí.

„Plam,“ vydechli oba současně.

„Musím se tam vrátit,“ vystartovala Hanka ke dveřím.

Rafanova ruka ji však ocelovým stiskem zadržela. „Nemůžeš se vracet.“

„Je zraněný. Možná umírá,“ pokusila se vytrhnout z kamarádova sevření.

„Nechce, abychom k němu šli,“ téměř bez výrazu zašeptal Sváťa a konečně položil hrnek tam, kam patřil. Akorát, že teď už do něj nic neteklo.

„Já za ním musím,“ skoro se Hance podařilo osvobodit z Rafanova sevření.

Ten ji ale odstrčil a postavil se do dveří před ni.

„Musíš si vybrat,“ řekl tvrdě, „život Plama, nebo život Terezky a Lukáše.“

Hanka se na něj dívala, jako by ani nechápala, o čem to mluví.

„Plamovi nepomůžeš. Svým svěřencům možná ano!“ pokračoval pomalu a důrazně.

Terezka se rozběhla k nim a objala Hanku kolem pasu. Dívka ji mimoděk pohladila a oči se jí zalily slzami. Rafan přestal blokovat dveře a přistoupil ke Sváťovi, aby mu pomohl s přípravou jídla a pití. Odstrčili na stole knihy, aby se tam pohoštění vešlo. Hanka se jako mátoha vrátila ke stolu a napila se.

„Jez,“ přistrčil před ni Rafan talíř s bramborami a dušenou zeleninou.

„Nemám hlad,“ mdle zaprotestovala dívka. „Ale Terezka si určitě dá, viď?“ přitáhla si na klín holčičku a podala jí lžíci.

„Ty se taky pořádně najez,“ nařídil Rafan Lukášovi a šel mu příkladem. Sváťa si stejně jako Hanka vzal jenom pití a nepřítomně zíral na hladinu moštu ve sklenici.

Děti jedly mlčky, jen lžíce ťukaly o talíře.

Zoufalá Hanka se ponořila do relaxační hladiny a pokusila se spojit s Plamem. Ten s ní však nechtěl nebo nemohl mluvit. Všechny smysly jí signalizovaly, že je to s ním špatné. Zatraceně! Copak nemůže udělat vůbec nic?! V duchu oslovila Vrona.

„Drží mě ochránci,“ zareagoval téměř okamžitě, „neměla bys…“ Vtom bylo spojení násilně přerušeno psychickým výbojem. Hanka se prudce nadechla, aby potlačila bolest. Pevně sevřela víčka, přesto jí před očima tančilo plno hvězdiček. Když ne Vron, tak kdo by mohl Plamovi pomoct? Zatápala po Horově krystalu, ale zmohla se s bídou na zamlžené obrysy. Přesto vyslala jeho směrem zoufalou žádost o pomoc pro Plama. Nikdo jí neodpověděl a mlhavá vize se rozplynula. Zase nevydařený pokus! Marně v duchu hledala někoho dalšího, kdo to zná u dračího hrobu, ovládá kouzlo brány a mohl by se postavit drakům. Napadl ji už jen Demit, ale toho oslovit nedokázala. A jednorožce do konfliktu zaplést nemůže…

„Zjistil jsi něco o Atweeru?“ vytrhla ji z neveselých myšlenek Rafanova otázka, adresovaná Sváťovi.

Všichni zvědavě pozvedli zrak.

„Ne. Vlastně jo. No, moc toho není,“ zamumlal zmateně kamarád, ale vzápětí jako by se probral z podivné letargie. Sáhl do kapsy a na stole hranou dlaně urovnal zmuchlaný papír.

„Tohle jsem objevil ve školní knihovně. Nevím, jestli vám to k něčemu bude, ale nic dalšího jsem nenašel.“

Hanka se stejně jako ostatní naklonila, aby si prohlédla ne příliš zřetelnou laickou kresbu mapky.

Atweer byl uprostřed a linky směřující od něj nejspíš byly cesty.

„Tohle je Jeskyně ztráty,“ zaťukal na papírek prstem Rafan.

„Jsi si tím jist? Tady je to popsáno jako Jeskyně moudré dračice,“ podotkl Sváťa.

„Drobivé skály, Údolí mrtvé vody,“ četla Hanka další nápisy na mapce, „co tu máme ještě? Trnitý hvozd, Svatý pramen, Pomočené jeskyně, Pustá planina.“

„Čteš to blbě,“ natáhl k papíru ukazováček Sváťa. „Tohle jsou Pavoučí jeskyně a ne Pomočené. A pramen není Svatý, ale Skrytý. A tyhle čárkované linky by mohly vyznačovat podzemní cesty.“

„Není to trpasličí mapa?“ napadlo najednou Hanku.

„Je. Jak jsi to uhodla?“

„Pavoučí jeskyně, Skrytý pramen, Pustá planina, ty cesty… Možná vím, kde to je,“ vydechla vzrušeně.

Zvenčí se ozval dračí řev. A další…

„Draci. Asi nás našli,“ nervózně si olízl rty Lukáš.

Tentokrát dračí zařvání zadunělo blíž. Rafan shrábl pokreslený papír a zastrčil ho do zápisků žoldáka.

Hanka vyskočila a mávla na Sváťu: „Hupsneme na tržiště a pak někam dál, udělej kruh.“

Rafan pozorně sledoval, jak dívka skočila doprostřed světelně ohraničeného kruhu a zmizela. Sváťa na podlaze vykroužil nový obrazec a kývl na Lukáše: „Stačí do něj jen skočit a při doskoku pokrč kolena.“

Za okamžik se sešli na tržišti. Rychle se přesunuli do míst, kde nikdo nebyl.

„Kam chceš teď?“ zeptal se Sváťa Hanky.

„Ještě máš symbol přesunu do sadu s dračím ovocem?“

„Mám, ale hrozně tím riskuješ.“

„Ničeho se nedotkneme a zmizíme bránou. Jestli nás budou draci stopovat, bude ve zdejších sadech poněkud rušno,“ ušklíbla se při představě, co může způsobit vpád cizích draků na pozemky plné stromů s dračím ovocem.

„Já s Rafem nemůžu děti opustit,“ Hanka ztěžka polkla, aby potlačila chuť se rozbrečet, „slib mi, že se za Plamem podíváš a nenecháš se při tom zabít. Kdyby… kdyby bylo nejhůř, postarej se o jeho tělo. Tvůj cejch je pořád ještě viditelný, draci z jeho hnízda ti to musí umožnit.“

„Podívám se za ním, hned jak vás dostanu do sadu,“ kývl nešťastně Sváťa a opět nakreslil na zemi světelný kruh.

Hanka měla trochu strach, bude-li možné otevřít bránu přímo v sadu. Naštěstí se to podařilo a celá jejich skupinka se přesunula do nevlídné pustiny poblíž rozeklaného skaliska.

„Tady je to ještě nevlídnější, než v okolí řádu,“ vzpomněl si Lukáš na místo, kde vyrůstal.

Rafan se pozorně rozhlédl a zpytavě pohlédl na Hanku: „Kde to vlastně jsme?“

„Támhle jsou ještě pozůstatky tábora, kam ochránci zavřeli děti, co si nechaly do kůže zasadit sitbely,“ zamířil Hančin ukazováček do stepi. „A tohle,“ otočila se, aby mohla ukázat na skalisko, „je místo, kam jsem tenkrát utekla. Skrytý pramen. Od něj vede podzemní cesta skrz jeskyně, kam trpaslíci chodí lovit pavouky. Pavoučí jeskyně. Jestli jsem se nespletla, a já si myslím, že ne, máme výchozí bod pro cestu do Atweeru.“

„Půjdeme podzemní cestou?“ zeptal se Lukáš a v jeho otázce se prolínala obava i nadšení z nového zajímavého dobrodružství.

„Nelíbí se mi to,“ mnul si Rafan kůži za krkem, zatímco tulík vystrčil pacičky, aby rozepnul knoflík na kapse u košile a vysoukal se ven. Protřepal si pomačkaný kožíšek, rozhlédl se a hned se pokusil vyprovokovat Terezku, aby se s ním začala honit.

„Vůbec nemáme představu, kolik aberilů v jeskyních přežilo,“ v jeho hlase zazněl starostlivý podtón, „chybí nám zbraně i vybavení. Umíš si představit ten malér, kdyby…“

Nedořekl. Ani nemusel. I Hance se udělalo mdlo při představě, že by aberilové dostali pod kontrolu osobnost s Martisovou krví. Asi by bylo bezpečnější se vydat do Atweeru přes území stepní pustiny.

Náhle tulík vyskočil Rafanovi na rameno a kníkl: „Kouká na nás a má sekeru.“

Hanka se stejně jako ostatní ohlédla ke skále. Jestli tam někdo byl, musel se hodně rychle ukrýt. „Je to trpaslík nebo vysoký člověk?“ zeptala se Plavíka.

„Na člověka mrňous,“ přeskočil tulík na její rameno.

„No jasně. Kdo jiný než trpaslík by se coural u zdejšího pramene,“ upírala zrak ke skále a přemýšlela, jak pozorovatele oslovit. Než to stačila vymyslet, pozorovatel se zdvihl v celé své trpasličí výšce.

„Rád tě zase vidím, Hanko. Přišla jsi lovit visáky, nebo pořádáš výlet pro své kamarády?“

„Frutiku! Kde se tu bereš?“ zaradovala se, když poznala Gehanova nejstaršího syna. „Je vás tu víc?“

„Ne. Jsem tu sám. Skládám zkoušku v přežití z podzemních zdrojů.“

„A to má být co?“

„Tři týdny jím a piju jenom to, co najdu v jeskyních a chodbách pod povrchem.“

„Na tom se přece nedá přežít, vždyť pod zemí nic neroste,“ namítla.

„V hloubce ne, ale do jeskyní pod povrchem tu a tam prorůstají kořeny stromů obalené houbami, v dutinách se občas schovávají zvířata a znám i jezírko, kde se dají chytit ryby, když je jeden dost šikovnej.“

„Poslyš, naše parta se potřebuje dostat do Atweeru, nebo přímo do Jeskyně ztráty, někteří ji taky znali jako Jeskyni moudré dračice. Nevíš náhodou, kde to je?“

Mladý trpaslík opatrně sešplhal k nim dolů a po lidsku si potřásl pravicí se všemi přítomnými. Když se trpaslík a přítomní navzájem představili, znovu se obrátil k Hance.

„V Atweeru už jsem byl, ale jako výletní místo ho moc nedoporučuju. Na lidi se tam koukaj nevlídně,“ podrbal se ve vousech, které jevily jistou snahu se houfovat do plnovousu. „Ale kde je ta vaše jeskyně, to fakt nevím. Ta jména mi nic neříkají.“

Rafan vytáhl obě mapky a rozložil je na zem. Frutik je dvakrát pootočil, aby je viděl ze správného úhlu a pak se pátravě zadíval na vůdce výpravy.

„My tomu místu říkáme Jeskyně zoufalců a zatím jsem se nesetkal s nikým, kdo byl uvnitř. Vážně tam máte namířeno?“

„To máme,“ přikývl Rafan, „akorát ještě váháme, jestli jít stepí nebo podzemní cestou. Aberila bychom opravdu potkat nechtěli.“

„Žádné obavy, ti už tu nejmíň rok nejsou. Zato visáci se hodně rozmnožili. Cesta přes Pavoučí jeskyně moc bezpečná není.“

„Já nechci k pavoukům,“ oklepala se odporem Terezka.

„No dobrá, vezmeme to vrchem,“ uklidňovala ji Hanka.

„Vrchem? Zbláznili jste se?“ vykulil oči Frutik. „Vososáci vás vysajou zaživa!“

„Vososáci?“

„Copak jste neslyšeli o krvežíznivých vosách?“

„Ne.“

„Okolí Atweeru je jimi zamořeno. Všichni, kdo tam žijí, se natírají smradlavou česnekovou mastí, která tenhle dotěrný hmyz odpuzuje.“

„Já nechci smrdět,“ zamračila se Terezka.

Rafan ji vzal do náruče a vážně se na ni podíval: „Podívej, Teri, máme jen tři možnosti. Návrat do řádu, cestu kolem pavouků nebo jít vrchem a pokud možno nekouzlit, abychom nepřilákali draky. Ovšem bez kouzel a smradu si hmyz těžko udržíme od těla. Co ty na to?“

„Já bych si vybral pavouky,“ nesměle se ozval Lukáš. Terezka se po něm vyčítavě podívala, ale pak přikývla.

Tulík zabalancoval na jejím rameni, když ji Rafan zase postavil na zem.

„Provedu vás kolem jeskyní tou nejbezpečnější cestou,“ nepokrytě se radoval Frutik, že bude mít v podzemí na pár dní společnost.

Mladý trpaslík hbitě vyšplhal na skalisko a mávl na zbytek společnosti: „Tak na co čekáte? Pojďte dovnitř.“

Pomalu šplhali v jeho stopách až na plošinku. Tady Frutik pohnul kamenem a ze skály vytryskl pramínek vody. Trpaslík naplnil vodou menší kožený měch.

„Koukám, že nemáte žádnou výbavu na cestu,“ zamyšleně se podíval na prázdné ruce svých společníků. „Což o to, vody je všude dost. Sice není tak dobrá jako ta z pramene, ale přežít se na ní dá. S jídlem to asi bude horší, ledaže byste se živili jako já houbami a trusem netopýrů.“

„Pár dní o hladu se dá přežít,“ pokrčil rameny Lukáš a bezstarostně mrkl na Terezku. Vysloužil si tím však jen její nesouhlasný pohled.

„Nedá se nic dělat, musíme si vystačit s tím, co máme. Kouzlení a cestování branami by mohlo přilákat draky.“

„Do podzemí snad nevidí…“ nejistě namítl Lukáš.

„Jdou po nás ti nejlepší dračí kouzelníci. Raději bych nic neriskovala,“ obdařila Hanka obě děti starostlivým pohledem.

„Jdou po vás draci?“ Frutik měl najednou oči jako dva talíře. „Co jste jim provedli?“

„To je na dlouhé vyprávění. Teď na to není čas, měli bychom vyrazit,“ utnul povídání Rafan a zamířil do otvoru, který Frutik ve skále otevřel. Trpaslík se bez dalších řečí podřídil jeho autoritě a přijal ho jako velitele výpravy.

Hanka zpočátku magicky osvětlovala cestu. Přesto se neubránila klasické podzemní nehodě a praštila se do hlavy, když se soustředila na terén pod nohama a přehlédla sníženou část stropu. Její ruce vystřelily k bouli na hlavě a přestala svítit.

„Jé, teď vidím o hodně líp, než když jsi svítila,“ okomentovala situaci Terezka.

„Já taky,“ překvapeně konstatoval Lukáš.

„Uhodila ses hodně?“ starostlivě zatahala Hanku za oblečení holčička.

„Žádné kouzlení ani léčení, Terezko,“ přísně se na ni podívala Hanka, „to se docela dobře zahojí samo.“

„Tak co? Můžeme pokračovat v cestě?“ zeptal se Rafan, který se stejně jako Frutik zastavil a vyčkával, co bude.

„Jasně,“ postrčila Hanka děti před sebe a svícením už se nezatěžovala. Magický zrak byl v tomhle terénu spolehlivější než oči.

Když Rafan zastavil k odpočinku, Hanka se automaticky koukla na hodinky. Pořád ještě si nezvykla na to, že je nemá. Podle únavy odhadla, že je večer a venku už se možná šeří. Frutik vysypal z plátěného vaku houby, které nasbíral po cestě.

„Pečené by byly lepší, ale dají se sníst i syrové,“ nabídl svůj poklad ostatním.

Hanku pobavily nedůvěřivé pohledy dětí i Rafanova zjevná nechuť k nabízené hostině. „Já to zařídím,“ mrkla na ně a vysypala houby na jeden kámen s rovnějším povrchem. Magicky rozpálila jeho plochu a obracela houby tak dlouho, až vypadaly skoro jako kousky pečeného masa.

Frutik ochutnal a olízl se: „Jestli nemáte chuť, vůbec se nebudu zlobit a slupnu to všechno sám.“

Nakonec každý aspoň ochutnal.

Na tvrdé skále se o pohodlném spaní nedalo mluvit. Ještě že aspoň děti se vešly spolu s Frutikem pod jeho pokrývku.

Hanka spíš jen klimbala a meditovala, než spala. Pokoušela opakovaně spojit s Plamem, ale jeho krystal neodpovídal. Zkusila se tedy spojit se Sváťou.

„Nic dobrého ti zatím říct nemůžu,“ ozval se po chvilce s náznakem vyčerpání a nelibosti, „a na to špatné nechci ani pomyslet. A teď už mě neruš, pokouším se zachránit tvého a mého draka.“

„Nemám přijít? Nepotřebuješ víc magie?“

„Ne!“ zaznělo strohé kamarádovo odmítnutí. „Teď bys tu stejně nebyla moc platná.“

Hanka se pokusila na tvrdé skále najít méně nepohodlnou pozici. Cítila se provinile, že není v téhle chvíli u svého dračího bratra, který podle všeho bojuje o život. Nesmí umřít, nesmí umřít, opakovala v duchu stále dokola své nejvroucnější přání, jako by tím mohla něco změnit. Bylo jí do breku. Najednou začala pochybovat i o poslední naději pro Lukáše a Terezku. Co když v jeskyni nenajdou žádné další vodítko? Proč zrovna jim osud tak nemilostivě nadělil Martisovu krev?

Něco ji něco zašimralo pod bradou. Pod její rukou se protáhl tulík a přitulil se k její hrudi. Ihned ucítila jeho láskyplnou empatii a byla mu za ni vděčná.

Putovali s Frutikem pod zemí několik dní. Trápil je pocit hladu a voda v jeskynních prohlubních měla divnou příchuť. Proto nadšeně přivítali zurčící malý vodopád s lahodnou vodou stékající shora.

Napili se a Rafan vyhlásil krátký odpočinek. Frutik si vyhrnul rukáv košile a zalovil v písku pod vodopádem. Po několika pokusech položil před Hanku několik krásných rudých kamínků.

„Říkáme jim dračí slzy,“ postrčil je blíž k dívce, aby si je prohlédla. „Voda je vyplavuje ve skalách, nese je korytem potoka a ty nejohlazenější se obvykle propadají sem do podzemí. Draci neradi vidí, když je prodáváme lidem.“

„Proč?“

„Z nějakého mně neznámého důvodu věří, že se do kamene vsákla krev draků, co tady poblíž zemřeli v nejkrvavější bitvě dějin. Takový nesmysl. Tohle není typ kamene, do kterého by se mohlo něco vsáknout,“ pokrčil rameny Frutik.

„Co ty víš,“ vzala Hanka zamyšleně jeden oblázek do dlaně, „draci kamenům rozumí stejně dobře jako trpaslíci. Možná mají důvod věřit…“

Přejížděla prsty po vyhlazené červené plošce s šedobílými žilkami a najednou se v kameni začal rýsovat reliéf draka.

„To je Plam?“ zeptala se Terezka, která zvědavě sledovala její počínání.

Hanka polkla slzy a půjčila jí kamínek do ruky. Nikomu se nesvěřila s tím, že její dračí bratr svádí neuvěřitelně dlouhou bitvu o život. Sváťa ji varoval, že v blízkosti hlídají cizí draci. Nejspíš očekávají, že Hanka udělá osudovou chybu a přijde se podívat na svého zraněného dračího přítele. Díky tomu by pak měli šanci znovu zachytit stopu uprchlíků. I tím, že kontaktovala Sváťu, vlastně riskovala odhalení.

„Je to moc hezké,“ vrátila jí Terezka kamínek, „taky něco zkusím.“

A než stihla Hanka cokoliv namítnout, otočila se k Lukášovi a vzápětí obě děti držely již vytvarované kamínky.

„Vím, že nemáme čarovat,“ omlouval se Lukáš, „ale tohle bylo jen takové maličké tiché kouzlo.“

I Rafan se naklonil, aby viděl, co děti ukazují. Na Terezčině kameni byl Vronův a Hančin obličej a na Lukášově se drželi v objetí muž, žena a malá holčička.

Oba vložili kameny Hance do ruky, aby si je mohla prohlédnout zblízka. Kámen neslyšně tepal životem, sálala z něj touha po lásce a po domově. Mlčky podala dětské výtvory Rafanovi.

„Jste tak šikovní,“ pokusil se o úsměv, ale za ním se skrýval smutek a trpkost. Hanka měla podobný pocit. Takový úžasný talent a schopnosti. Děti by se potřebovaly učit, tvořit a být šťastné. A zatím… Pak oba sklopili zrak před Frutikovým tázavým pohledem.

„Ty to nezkusíš?“ nechápavě se podívala Terezka na Rafana.

„Ne,“ shrnul nepoužité oblázky zpět pod vodopád, „dopřeju dračí krvi klid a mír.“

„Ale vy si ty svoje nechte,“ zadržel Frutik Lukášovu ruku, která se rovněž napřahovala k vodopádu, „bylo by škoda je zahodit.“

„Nemáme je kam dát, můžou zůstat tady,“ natáhla Terezka ruku do vodopádu a kámen upustila. Lukáš ji napodobil. Jen Hanka se nedokázala s malou dračí podobiznou rozloučit a strčila rudý kámen do kapsy.

Další část chodby se svažovala dolů. Pokračovali v cestě a provázel je malý potůček, kterým proudila část vody od vodopádu. Některá místa byla působením vody nepříjemně kluzká. Voda se ztratila až v jeskyni, do které došli. Odtud se rozbíhalo několik cest.

„Musíte se rozhodnout,“ zastavil je Frutik. „Do Atweeru vede tahle široká chodba. Ale na vaší mapě je vyznačená i cesta přímo k jeskyni, kterou hledáte. To by měla být támhle ta úzká škvíra. Nikdo ale nezaručí, že bude průchozí. Chcete to zkusit? Nebo zamíříme nejdřív do Atweeru?“

Děti se tázavě podívaly na Rafana.

„Potřebovali bychom se najíst, umýt a sehnat nějaké zásoby. Ale nemáme čím zaplatit. Možná bych mohl dojít bránou pro něco domů, až se vyhrabeme na čerstvý vzduch,“ uvažoval nahlas Rafan.

Frutik se tázavě podíval po Hance.

Náhle se nad jejich hlavami ozval skřípavý zvuk.

„Bortí se klenba, honem do chodby,“ okamžitě pudově zareagoval trpaslík a vrhl se k široké chodbě vedoucí do Atweeru. Jenže Terezka zazmatkovala a utíkala k úzké průrvě. Lukáš se bezmyšlenkovitě rozběhl za ní. Hanka na vteřinu zaváhala a málem ji to stálo život. Strop se začal s rachotem bortit a obrovské kamenné bloky zaduněly o dno jeskyně. Téměř šipkou se vrhla do průrvy za dětmi. Objala je a prach málem zahltil jejich plíce. Hanka vytvořila magickou bublinu s čistým vzduchem a štítem proti padajícím kamenům. Ještě chvíli to kolem nich rachotilo a potom skály ztichly. Jen tu a tam osamělý kamínek zachřestil mezi sutí. Hanka se pokusila průrvou nahlédnout zpět do jeskyně, ale žádná jeskyně už neexistovala. Jen kamenný zával, který nebyla šance odstranit.

„Rafe?“ zatápala pomocí dračí komunikace po kamarádově mysli.

„Jste v pořádku?“ téměř okamžitě vnímala jeho starostlivý tón.

„Ano. Ale přes zával se k vám nedostaneme.“

„Nedá se nic dělat,“ ujal se hned Rafan velitelské role, „pokuste se dostat do Jeskyně ztráty chodbou, ve které jste se schovali. Nemělo by to být daleko. Ne víc než dva dny. To zvládnete. Já zatím vyrazím s Frutikem do Atweeru, obstarám tam nějaké vybavení a budu pospíchat do jeskyně za vámi. Počkejte tam na mě.“

„Jistě, generále, dle vašeho rozkazu,“ neodpustila si Hanka rýpnutí.

Vycítila, jak Rafan zjihl a dovedla si úplně přesně vybavit jeho lehce zvlněný úsměv.

„Dejte na sebe pozor,“ dodal vlídně, „přijdu, jak nejdřív to půjde.“

Vrátila se k dětem, aby je uklidnila, že se nikomu nic nestalo.

„A co to bylo?“ chvěla se Terezka doznívajícím šokem. „Zemětřesení?“

„To nebylo zemětřesení,“ tiše jí odpověděl Lukáš, „to byli draci.“

„Cože? Draci?!“ překvapeně zareagovala Hanka. „Jak to víš?“

„Cítil jsem je,“ přiznal chlapec.

Nemohla si pomoct a zamračila se na něj: „Jenom takové malé tiché kouzlo, že?! Jak nás proboha mohli najít tak rychle?“

„Bojím se,“ pípla holčička.

„Nedá se nic dělat, musíme jít,“ opatrně se Hanka vydala kupředu úzkou chodbou a kývla na Lukáše, aby zaujal místo vzadu a dohlédl na Terezku. „A odteď žádné kouzlení! Jasné?!“ dodala ještě s významným pohledem. Chlapec pokorně přikývl, což ji částečně uklidnilo.

Postupovali mnohem pomaleji než v širokých chodbách. Některými místy se jen stěží protáhli, ale cesta vedla stále správným směrem. Aspoň v to Hanka doufala. Časem se zase dostavila žízeň, o hladu vůbec nemluvě.

K nočnímu odpočinku Hanka vybrala malý rozšířený prostor a zabezpečila malé spáče proti hmyzu. Původně chtěla nad dětmi držet stráž, ale únava byla silnější než ona.

Probudilo ji Terezčino zaječení. Uhodila se do lokte o skálu, jak leknutím vyskočila. Použila světlo, aby se lépe zorientovala.

Holčička znovu zaječela a ukazovala Lukášovi na záda. Visák! V Hance by se krve nedořezal. Proti tomuhle nebezpečnému hmyzu její ochranné kouzlo zřejmě nefunguje. Opatrně, velice opatrně zabalila pavouka do silové bubliny a smetla ho z chlapcových zad. Pak se rozhlédla po okolním prostoru a spatřila, jak se k nim sunou další jedinci.

„Rychle vstávejte, musíme odtud zmizet.“

Terezku nemusela dvakrát pobízet. Navzdory hladu žízni a únavě vystartovala kupředu takovým tempem, že jí sotva stačili.

Najednou chodba končila.

„Musíme zpátky,“ zklamaně ohmatával skálu Lukáš.

„Ne, já k pavoukům nejdu,“ kategoricky odmítla holčička a kolem nich proteplila vzduch její magie.

„Co to děláš?!“ napomenula ji Hanka, ale na další slova se nezmohla.

Skála uzavírající chodbu se v mihotavém okamžiku změnila a přímo před nosem se jim objevily dveře. Kolem vytesaného otvoru byla skála protkána symboly, nepochybně magickými. Nahoře byl nápis. Hanka si na něj posvítila, aby lépe rozeznala písmena mezi ozdobnými ornamenty.

„Tvé odhodlání vstoupit musí být silnější než touha po návratu,“ přečetla nahlas.

Terezka se opřela do dveří a zmizela, aniž je otevřela. Hanka se vrhla za ní, ale neprošla. Marně hledala nějaký skrytý symbol nebo mechanizmus, na který holčička sáhla. S bezradným pohledem se otočila na Lukáše: „Všiml sis, co udělala předtím, než zmizela?“

Zavrtěl hlavou a s vážným výrazem zabloudil pohledem nad dveře, kde stál nápis, co jim Hanka před chvíli četla.

„Nechtěla se vrátit, utíkala před pavouky,“ řekl tiše a přistoupil blíž ke dveřím, „ani já se nechci vrátit, utíkám před draky a před tím, co mi chtějí udělat.“

Hanka nestačila ani mrknout a byl pryč. Dotkla se stejného místa na dveřích jako on, ale pro ni se vstup neotevřel.

„Já se přece taky nechci vrátit,“ řekla nahlas, ale nepomohlo to.

Třeba nemám tu správnou magii, abych dveře otevřela, napadlo ji a posadila se na zem, aby o tom chvíli přemýšlela. Nejdřív se ale potřebovala uklidnit. Nic jiného stejně nemůže dělat, než vzít rozum do hrsti a najít cestu. Ale jakou cestu? Cestu dovnitř? Nebo snad cestu zpátky k závalu a pokusit se jím prohrabat? Co by řekla Vronovi, až by se s ním setkala? Nebo má zkusit otevřít bránu uvnitř skály a riskovat, že zbortí okolní kamenné stěny?

„Bránu neotvírej, dítě,“ ucítila v hlavě R’íhanův dotyk, „narušený masiv skal kolem tebe by mohl zničit všechny jeskyně. I tu, do které vstoupily děti. Vyčkej na pomoc svého přítele.“

„R’íhane, chci za nimi,“ vyslala k jednorožci zoufalou prosbu.

„Nedělej to, dcero. Vstoupíš-li dovnitř, možná už se nikdy neuvidíme. Ne nadarmo se tomu místu říká Jeskyně ztráty.“

„Ty tohle místo znáš, otče?“ v Hančině tónu zazněla trpká výčitka.

„Neznám. Jen ti tlumočím, co mi právě nyní říká S’faidea.“

„Tak ať mi poradí, jak se dostanu za Lukášem a Terezkou,“ naléhala Hanka.

Cítila, jak jednorožec vzdychl a vyslal k ní láskyplné pohlazení. Nakonec přece jen odpověděl: „Vzkazuje ti, že klíčem je nápis nade dveřmi. A pokud se ti podaří vstoupit, mám ti vyřídit, abys nedůvěřovala svým smyslům. Tvrdí, že draci zde pro Martisovy potomky nachystali cestu klamu. Prý je to nebezpečný smrtící test.“

Hanka poslala jednorožci představu, jak ho objímá a noří svou tvář do jeho hřívy.

„Víc už prý neví ani S’faidea,“ ujistil ji R‘íhan ve směsici smutku a lásky.

Jakmile kontakt s jednorožcem zmizel, Hanka si vzpomněla na Plama. Ani dnes ale jeho mysl nebyla dostupná. Pomyslela si: ztratím Plama, ztratím Terezku a možná ztratím i Vrona, až mu vylíčím, jak jsem tu selhala.

Vstala a znovu se zahleděla na nápis nade dveřmi.

„Bez Terezky se rozhodně vrátit nechci,“ řekla dveřím, jako by jí mohly rozumět, a zlostně do nich strčila. Zalapala po dechu v závrati, která ji pohltila…

*****

Plam mezi životem a smrtí

Uznaný starší z Plamova hnízda zařídil, aby se tělo zraněného mladého draka dostalo zpět do doupěte, které kdysi pro svou rodinu vybudovala Karmaneuduna. Draci se pokusili Plama uzdravit, ale neúspěšně.

„Bylo by rozumné zkrátit jeho utrpení a bolest,“ usoudil dračí léčitel po několika marných pokusech uzavřít tržnou ránu mezi břichem a ocasem.

Sváťa, kterému dovolili zraněného přítele doprovázet, razantně protestoval: „Já vím, že na tom není nejlíp, ale ještě jsme nezkusili všechno. Dejte mu prosím čas.“

„Ty necítíš jeho bolest?“ zeptal se drak, který se pokusil o léčbu.

„Cítím. Samozřejmě, že cítím,“ dotčeně se ohradil Sváťa, „ale ještě přece neumřel.“

„No dobrá. Nosíš cejch služebníka, takže máš právo zůstat se svým pánem až do jeho smrti. Ale nechtěj po mně, abych tu zbytečně ztrácel čas. Vyléčit ho nedokážu, mohu ho jen uspat navěky.“

Sváťa by rozhořčen, jak může léčitel říct něco takového?! Léčba dračí magií byla hrubá a razantní. Cílem bylo uzavřít ránu a nechat tělo, aby si se zbytkem problému poradilo samo. Což v tomhle případě nebyl správný léčebný postup. Příliš rozsáhlé zranění komplikoval fakt, že jejich dračí přítel nebyl při vědomí. Drakům se nepodařilo ho probudit a dá se říct, že ani podrobněji nezkoumali, proč nevnímá. Rychle dospěli k názoru, že je to beznadějný případ. Nicméně respektovali černý cejch lidského služebníka a zraněného druha neusmrtili. Neochotně zanechali dračí osud v lidských rukou.

Po jejich odletu zůstal Sváťa se zraněným Plamem sám. Hnízdo mladého druha odepsalo, ale on byl rozhodnut se nevzdat tak snadno.

Nejdřív zraněného draka krůček po krůčku uspal, ale jen do té míry, aby sebou nezmítal v bolestech. Opatrně s pomocí magie vyšetřil jeho ránu. Byly v ní zaseknuté úlomky skály, o kterou se drak při pádu poranil, a tkáň kolem nich pulzovala horkostí. Pokusil se dva z úlomků postrčit ven ze svalu, ale drak bolestně zaškubal končetinami. Sváťa musel na chvíli přestat a prohloubit uspávací kouzlo. Měl nepříjemné tušení, že kámen, který Plama poranil, musí být pro draky nějakým způsobem jedovatý, nebo vyvolává zvláštní alergickou reakci organizmu.

Měl drakům za zlé, že se s ním nepokusili spolupracovat. Kdyby některý z nich kontroloval Plamův spánek, bylo by mnohem jednodušší se věnovat bolestivým zánětům v ráně. Obojí dohromady bylo příliš vyčerpávající. Potřeboval by Hanku nebo aspoň Vrona, aby mu pomohli. Jenže přivoláním Hanky by ohrozil bezpečnost Terezky a Lukáše a to v žádném případě riskovat nechtěl. Snažil se zamaskovat vážný Plamův stav a na Hančino volání proto odpovídal jen lakonicky a snažil se ji přesvědčit o tom, že má vše pod kontrolou.

Dny míjely jeden jako druhý, Sváťa už týden nebyl ve škole, aniž se omluvil, ale to ho teď trápilo ze všeho nejmíň. Neodvažoval se od draka vzdálit. Magicky mu dodával sílu a tlumil bolest. Pět úlomků už dokázal vypudit ven z rány, ale ten poslední nejproblematičtější stále utlačoval páteřní míchu. Už bylo jasné, že právě tenhle kousek kamene má na svědomí Plamův vážný stav a přetrvávající bezvědomí. Až ho dostane ven, bude možné uzavřít poškozenou tkáň a věnovat se léčbě svalů. To, že drak stále ještě žil, vypadalo nadějně. Sváťa v jeho jeskyni objevil sušené maso a zásobu medu. Nic moc, ale dalo se na tom přežít. Rovněž našel několik magických kamenů, že kterých měl ještě větší radost než z jídla. Vydával na léčení draka tolik energie, kolik dokázal, a každá zásoba se hodila.

Poslední největší a nejostřejší úlomek, zaseknutý do páteře, vyvolával na Sváťově čele vrásky. Byl zdrojem bolesti, kterou drak pociťoval i ve spánku. Mladík se obával, že choulostivá magická operace může být nad jeho síly. Snažil se nashromáždit co nejvíc energie do zásoby.

Byl si vědom toho, že se Plamovo dýchání zhoršuje. Nedá se nic dělat, je nutné poslední problém vyřešit co nejrychleji. Usedl k meditaci, aby zahnal strach a nežádoucí myšlenky, a pustil se do práce. Než se mu podařilo úlomkem pohnout, Plam se se řevem zkroutil do oblouku a přestal dýchat.

„Zatraceně, Plame! To mi přece nemůžeš udělat!“ bušil mladík magicky do dračího srdce…

*****

Jeskyně ztráty

Hanka se ocitla v absolutní tmě. Mohla jen slepě hmatat kolem sebe. Nefungovalo magické vidění ani světlo a po jiném kouzlu se bála sáhnout, aby ji tahle nevyzpytatelná síla nešoupla zase před dveře. Pohmatem zjistila, že podlaha je absolutně rovná a hladká jako leštěný mramor v palácích. Čich rozeznával stopy dračího pachu a zatuchliny.

„Zdravím moudrou dračici a přála bych si s ní mluvit,“ zkusila pronést drakonštinou do ticha.

„Ať jsi, kdo jsi, pusť mě prosím za holčičkou, která vstoupila do tvých dveří.“

V místě, kde se Hanka nacházela, nebylo slyšet vůbec nic, ani šramot, ani kapky vody, ticho dívku poněkud znervózňovalo. Vykročila jedním směrem, aby se pokusila dojít ke stěně jeskyně či místnosti. Buď ji kouzlo drželo na jednom místě, nebo ten prostor musel být nekonečný.

Asi přece jen budu muset kouzlit, pomyslela si Hanka a sáhla po magii.

„Vyčkej,“ vyzval ji hlas. Nebyla si jistá, jestli ho slyšela doopravdy, nebo jen ve svých myšlenkách. Poslechla a trochu se uvolnila. V průběhu magického studia se o trpělivosti naučila hodně, ale tady to snad byly ty nejhorší podmínky na zvládnutí nervozity. Jen tma, ticho a člověk s přemírou bujně se rozbíhajících myšlenek a obav. Po chvíli se jí přesto podařilo ponořit mysl do meditační hladiny a ztratila kontrolu nad ubíhajícím časem.

Náhle ji oslepilo prudké světlo. Několikrát zamrkala, aby dostala zrak pod kontrolu. Sál kolem ní by mohl směle konkurovat velikostí a výzdobou kterékoliv korunovační místnosti na světě. Vysoká oblouková okna propouštěla denní světlo, stěny byly bohatě zdobeny zlatými květy a spirálami, honosné obrazy znázorňovaly výjevy z bitev a dějin. Jediné, co chybělo, byl nábytek. A ještě něco bylo špatně. Křišťálové stropní lustry odrážely sluneční svit…

„Buď vítána,“ příjemný dračí hlas zazněl okamžik před tím, než se zjevila nádherná černá dračice s leskle duhovými šupinami. Ani Plam neměl tak krásné šupiny.

„Jsem ráda, že mohu osobně pozdravit moudrou dračici z této jeskyně,“ odpověděla zdvořile Hanka a bylo jí jasné, že musí být manipulována iluzemi.

„Pověz mi, proč jsi přišla? Co požaduješ?“

„Chci ty dvě děti, co sem vstoupily, doprovodit na jejich cestě.“

„Ale ty nemáš jejich krev.“

„A to vadí?“ hleděla Hanka upřeně dračici do očí.

„Ty tu cestu nezvládneš. Chybí ti Martisova magie.“

„Když budu potřebovat, děti mi pomohou.“

„Hloupá důvěra,“ podotkla posměšně dračice a Hanka se rozzlobila.

„Ty mi moji důvěru vzít nemůžeš!“

„Já ne, ale Martisova mláďata ji rozbijí dřív, než se slunce dvakrát dotkne obzoru,“ zazněl síní dračí smích.

V té chvíli Hance došlo, co není se světlem v pořádku. Slunce nerozsvítilo v křišťálových hranolech lustrů duhu. Tvrdě sáhla po magickém vidění a stěny sálu se rázem proměnily v jeskyni.

„Netoužíš po kráse? Máš radši realitu?“ zareagoval drak na její magii. „No dobrá, máš ji mít. Stejně už mě vyčerpává servírovat lidem sladké iluze.“

Najednou z ticha vyskočily všechny zvuky, pachy a tma. Magický zrak Hance naštěstí fungoval. Rychle zaostřila na všechno kolem sebe. Černá dračice vypadala mnohem větší než její iluze. Ale pohled na ni byl žalostný. Vyzáblé končetiny, křídla olezlá šedou plísní, šupiny matně vybledlé, jen oči měly ostrý a vyzývavý lesk.

Jeskyní mlaskavě ťukal zvuk kapek dopadajících na hladinu vody, pach rozkladu a zatuchliny se Hance ani trochu nezamlouval. Potlačila svou nelibost a soustředila se na dračici.

„Děkuji,“ řekla na její adresu odměřeně, „opravdu dávám přednost realitě.“

„Neděsí tě moje podoba?“ zkoumavě se na ni zahleděly dračí oči.

„Potřebovala byste lepší stravu a občas vystavit křídla slunci,“ zvolila Hanka vlídnější tón.

„Bylo by pro tebe lepší se vrátit a nechat děti dětmi. Ti dva světu nepřinesou nic dobrého.“

„Máte věštecké schopnosti?“ polekala se Hanka.

„Nemám. Zkušenost ale funguje podobně.“

„Já nesouhlasím. Jsou to ještě děti. Měly by si hrát, učit se, poznávat svět v jeho rozmanitých podobách. Copak vám, drakům nedochází, že je svými útoky tlačíte do pozice bojovníků a psanců dřív, než mají možnost poznat, jak příjemný může být život?“

„Chceš, abychom jim dopřáli vzdělání a moc?“

„Bojíte se jich?“

„I Martis byl zpočátku ochráncem a dobrým člověkem. Přál si pro všechny lepší život. Jenže pak ho začala rozčilovat lidská malichernost, hamižnost a netolerantnost. Začal na problematické jedince tlačit, aby se chovali rozumně. Když neposlechli po dobrém, zařídil to po zlém. Myslel to dobře. Byl hodný a vzdělaný…“

„Čím se vlastně provinil?“ zaraženě se zeptala Hanka.

„Měl naslouchat svým přátelům a lidem kolem sebe. Jenže on došel k názoru, že sám ví všechno nejlíp.“

„Snažíte se naznačit, že neměl dělat to, co považoval za správné?“

„Je to složité, že?“ dračice si udělala pohodlí a zvědavě pozorovala Hanku.

„Chtěla jste říct, že měl lidem pomáhat a ne je předělávat?“

„Zasáhneš-li do osudu někoho jiného, měníš nejen jeho, ale především sebe. Zvaž to, dívko.“

„Teď jste mluvila o něm nebo o mně?“

Hanka z toho náznakového rozhovoru začínala být nesvá. Dračice nevypadala, že by chtěla něco vysvětlovat.

„Kam se vlastně poděly děti?“ zeptala se jí přímo.

„Ruku v ruce vyšly vstříc svému osudu.“

Že se vůbec ptám, ušklíbla se v duchu Hanka.

„Mohu jít s nimi?“ rozhodla se skoncovat s hovorem v náznacích.

„Pokud na tom trváš, tak ano,“ přikývla dračice, „tam vzadu za sloupem začíná chodba, která tě vyvede do stejného údolí, kam odešly děti.“ Mávla tlapou ke tmavé části jeskyně, kde se snižoval strop až téměř k podlaze.

Hanka zašilhala po prohlubni s vodou.

„Bez obav se napij, je to dobrá voda,“ vyzvala ji dračice vlídně.

S úlevou ponořila dlaně do chladné čiré tekutiny a zahnala vyprahlý pocit v puse. Vlhkými dlaněmi přejela tváře a urovnala vlasy. Přitom si všimla nejrůznějších zajímavých kamenů zasazených do stěny nad vodou. Z náhlého popudu zalovila v kapse a vytvarovala na místě, kam dosáhla, lůžko pro krvavě rudý kámen s reliéfem Plama. Za ní se ozvalo zafunění. Dračice vstala a přišla se podívat blíž. „Hezké místo jsi vybrala,“ natáhla krk, aby dostala oko do těsné blízkosti Hančina dárku, „líbí se mi tvá práce, sestro draka. Něco ti za to dám.“

Na kraji jezírka se před Hankou zhmotnil stříbrný náramek. Opatrně ho uchopila a natáhla na ruku. „Je mi velký,“ zakvedlala s ním na zápěstí.

„Natáhni si ho nad loket. Víš, co to je?“

„Vypadá jako malý stříbrný had.“

„Je to zárodek moudrého hada a ty budeš mít tu čest ho uvést do života.“

„A jak se to dělá?“

„Třikrát ti musí poradit nebo pomoci. Pak se napije tvé krve i magie, natrvalo ožije a opustí tvou ruku. Stane se samostatným jedincem.“

„Děkuji vám, nejmoudřejší z moudrých,“ zdvořile se uklonila Hanka a přemýšlela, jaký pozdrav se hodí k této příležitosti.

„Jdi už, nebo ti děti utečou,“ pobídla ji dračice a pak tiše dodala, „a snaž se přežít.“

„Sbohem. Nebo taky možná nashledanou,“ vyhrkla Hanka a namířila si to do temného kouta jeskyně. Vstoupila do chodby vedoucí ven ze skály. Teprve nyní jí došlo, že se nezeptala na spoustu důležitých věcí. Ohlédla se zpět, ale díra, kterou se před chvílí protáhla, nenávratně zmizela. Co se dá dělat… tohle opominutí už nenapraví. Ale mohla by se aspoň zeptat Rafana, kde jsou a jestli už s Frutikem dorazili do Atweeru…

Hanka automaticky sáhla po dračí komunikaci a zacloumal s ní šok. Jeskyně ztráty! Až teď pochopila, co se jí tam stalo a zároveň i kdy k tomu došlo. Není divu, že bylo tak těžké uklidnit mysl a relaxovat. Jen nechápala, že si toho nevšimla hned. Taková ztráta! Chtělo se jí brečet i vztekat se zároveň.

*****

Nečekaná pomoc

„Nesmíš umřít, nesmíš umřít,“ mumlal Sváťa stále dokola. Drak se opakovaně kroutil v křečích. Poslední úlomek skály bezprostředně ohrožoval míchu. Sváťa prudce posunul ostrý kamínek pryč od páteře. Krev zalila uvolněné místo a Sváťa z posledních sil bojoval ve snaze znehybnit zraněného draka a udržet svalstvo kolem páteře nepoškozené.

Náhle se Plam zklidnil a ve Sváťovi by se krve nedořezal, jak se polekal, že je vše ztraceno. Drakovo srdce ale bilo a úlomek už neohrožoval míchu, jejíž poškození by Plama odsoudilo k invaliditě. Vzápětí si uvědomil přítomnost cizí magie. Kdosi převzal kontrolu nad nuceným spánkem a tím Sváťovi umožnil pracovat s úlomkem, aniž by vydával přemíru energie na tlumení dračí bolesti. Bez zaváhání toho využil a sunul ven z Plamova těla poslední kousek skály. Zastavil nežádoucí krvácení a obnovil funkčnost svalů v místě, kde úlomek byl. Na další léčení už neměl sílu. Bál se, že omdlí dřív, než se stihne aspoň napít vody.

Dovrávoral k prameni. Lokl si, opláchl obličej a s vodou se mu částečně pročistila i mysl. Rychle se rozhlédl. Obešel Plamovo tělo a zíral do oka obrovského černého draka. Ze srdce mu spadl větší šutr, než byl ten, co měl Plam zabodnutý uvnitř rány. Plamův strýc Hor se vrátil.

„Černí draci nemívají ve zvyku cejchovat služebníky,“ zavibrovala jeskyní jeho hrdelní drakonština, „kdo synovci nakukal, aby něco podobného zkoušel?“

Napůl zvědavý, napůl nesouhlasný tón dračího mága Sváťu nabádal k opatrnosti.

„Není to nic trvalého. Můj cejch do roka zmizí,“ vyhnul se přímé odpovědi.

„Hm, nebýt cejchu, hnízdo by se s Plamem nepáralo. Nejspíš už bych po svém příletu neměl komu pomáhat. Je to ironie, váš hloupej pokus mu zachránil život.“

„To ještě není jisté,“ nechtěl se ve své naději ukvapit Sváťa, „za celou dobu nejevil sebemenší snahu se probrat k vědomí.“

„Možná jen potřebuje plácnout ocasem přes čumák,“ usoudil drak.

Sice nepoužil přesně to, o čem mluvil, přesto však jeho metoda nebyla o mnoho šetrnější. Vzal do tlap hlavu svého synovce a použil kouzlo podobné světelnému záblesku. I Sváťa, který stál nedaleko, ucítil drakovu magickou ťafku a v obranném gestu se chytil za hlavu.

„Uč se, hochu,“ houkl na něj dračí mág, „takhle se probouzejí nedorostlé ještěrky.“

Fungovalo to. Plam zamručel a pohnul hlavou.

„Jak se cítíš?“ snažil se Hor probrat zraněného do té míry, aby si ověřil, že má v pořádku mozek.

„Už mi bylo i líp.“ Odpovědi, procházející vyschlým dračím hrdlem, nebylo příliš rozumět, ale Sváťu naplnil pocit úlevy, že jeho úsilí nebyla marné.

„Napij se a spi,“ ukázal mág na vědro, které tu stálo připravené.

Mladý drak nedokázal zvednout hlavu, ale Hor ho šikovně podepřel, aby se mohl napít. Vzápětí na zraněného seslal magický spánek.

Sváťa toho využil a rovněž zalehl. Usnul okamžitě.

Vůbec netušil, jak dlouho spal. Probudila ho hlasitá drakonština.

„Řekni mi, Plame, že to není pravda!“ hřímal Hor a znělo to značně naštvaně.

„Je to pravda. A udělal bych to znovu.“

„Máš vůbec představu, co umí Martisova krev?!“

„To rozhodně mám. Zažil jsem na vlastní kůži, jak chutná jejich magie. Dostal jsem strach. Ale ta holčička ke mně důvěřivě přistoupila a vyléčila mě. Věřím jí a nechci, aby zemřela jen kvůli tomu, že má v krvi jiný typ magie než ostatní. Pro draky by bylo užitečnější, kdyby se s podobnými lidmi spřátelili.“

„Ty snad máš ještě horečku! Od kdy draci za někým dolézají?!“

„Přátelství není žádné dolézání!“

„Opovaž se to nahlas vykládat ostatním drakům z hnízda! Přišpendlili by tvou kůži nad vchod do rodné sluje.“

„Ale je to pravda,“ trval na svém Plam.

„Vsadím se, že za tím zase vězí ta tvoje problematická lidská sestřička.“

Plam mlčel a Hor znechuceně potřásl hlavou: „Kdykoliv o ni zakopnu, koukají z toho problémy.“

Synovcovo mlčení mágovi signalizovalo, že ještě neví všechno.

„Tak povídej! Co zase vymyslela?!“

„Chce po dracích, aby dětem dovolili normálně žít. Dozvěděla se o oživlých kamenech.“

„Nemá šanci. Ty se dají najít jen ve starých stříbrných dolech, kam se rozhodně nedokážou dostat.“

„Jak znám Hanku, určitě se tam dostane,“ vložil se do jejich hovoru Sváťa.

„Jestli tam šli, je po nich. Nebo bude v nejbližších dnech,“ mávl nad tím tlapou dračí mág.

„Kdyby byla mrtvá, vycítil bych to,“ protestoval Plam.

„V tom případě se jí zeptej, kde je!“ zavrčel strýc.

Sváťa visel očima na Plamovi. Hanka se v posledních dnech neozvala a nyní, když boj o dračí život vítězně skončil, o ni začal mít starost.

„Nemohu. Není v dosahu mého kontaktu.“

„A dost možná je v bezvědomí nebo někde umírá,“ nelítostně vyslovil mág nahlas nejhorší variantu.

„Kdybys chtěl, určitě bys ji našel,“ zkusmo apeloval Plam na strýcovy city.

„I kdybych ji chtěl hledat, a to v tomto případě nechci, do zóny určené pro test Martisových potomků se nedostane nikdo nepovolaný. Ani člověk, ani drak.“

„A co by se dělo dál, kdyby dokázali projít?“ odmítal Sváťa uvěřit, že by kamarádka neuspěla.

„V obřadu oživlých kamenů by se zavázali drakům a ti by potvrdili jejich předběžnou smlouvu.“

„Předběžnou smlouvu?“

Horovo oko se stočilo blíž ke Sváťovi: „Chceš snad říct, že ti hlupáci vlezli do smrtící pasti, aniž se s draky předem domluvili?!“

„Obávám se, že ano,“ připustil mladík.

„Možná dokonce ani nemají patřičné svědky…“ z drakova tónu bylo možné vycítit údiv nad neuvěřitelnou lidskou hloupostí.

„Svědky čeho?“ topil se Sváťa v nejistotě.

„Pokud by ty děti našly správné kameny, potřebují čtyři draky, nejméně tří barev, aby jim během rituálu vyjádřili důvěru.“

„Nedokázali jsme najít ty správné informace,“ přiznal neochotně Plam.

„Samozřejmě! Nikdo z draků nestojí o to, aby se někde nekontrolovaně courali lidé s Martisovou krví. Je s podivem, že se vám vůbec podařilo vyhrabat údaje o tom, kde hledat příslušné kameny.“

„A ty bys jim nemohl jít za svědka?“ sázel Plam na to, že jako zraněného ho strýc nepřizabije tlapou nebo ocasem.

„Tos uhodl - nemohl! Žádnou důvěru k Martisovým potomkům necítím. A pak - pokud dojde k rituálu, budu jedním z mágů, kteří ho provedou.“

„A já mohu být jejich svědkem?“ vznesl mladý drak další opatrný dotaz.

„Jistě,“ neochotně připustil strýc, znechucen Plamovou snahou pomáhat lidem. On sám lidi využíval spíš jen jako služebníky nebo zprostředkovatele obchodních transakcí. Tenhle mladík se ale osvědčil jako vskutku užitečná síla. Možná by nebylo marné ho mít ve svých službách.

„Poslyš, mladej,“ ohlédl se Hor po Sváťovi, „líbíš se mi. Nechtěl bys být mým služebníkem?“

„Omlouvám se, ale ne,“ rozhodně zavrtěl hlavou mladík, „nemám v úmyslu někomu sloužit. Rád pomohu, ale sloužit, to ne.“

„Máš přece cejch…“ bylo drakovi divné, že člověk s tímto znamením odmítá zajímavou nabídku.

„Nemám v úmyslu ho obnovit. Plam je přítel, udělám pro něj, co si bude přát, i bez cejchu.“

„Jak myslíš,“ nezdálo se, že by draka odmítnutí rozladilo. Zůstal s nimi ještě jednu noc a pak usoudil, že Plam je natolik v pořádku, aby se postaral sám o sebe, a odletěl.

„Strýc povídal, že jsi mi zachránil život,“ protáhl si Plam křídla, když se mu poprvé podařilo vyškrábat ven z jeskyně, „prý ti dlužím velkou laskavost.“

„Dělal jsem, co se dalo. Víš, Hanka by mi nikdy neodpustila, kdybych tě nechal umřít,“ mrkl Sváťa spiklenecky na černého draka.

„Ty asi taky nemáš o Hance žádné zprávy?“ sondoval Plam.

„Nemám,“ zasmušil se Sváťa, „kéž bych mohl být s ní.“

„Co budeme dělat?“

„Nevím, co ty, ale já se budu muset vrátit do školy v Pasteku, abych zjistil, jestli mi prominou neomluvené dny. Možná už mě mezitím vyhodili.“

„Pomáhal jsi drakovi, jehož cejch nosíš, to ti určitě omluví.“

„Kéž bychom věděli, co je s Hankou,“ promluvil Sváťa drakovi z duše.

„Snad to zvládnou. Aspoň se pro ně pokusím sehnat ty tři dračí svědky, o kterých mluvil Hor.“

„Myslíš, že se ti to podaří?“ zapochyboval Sváťa.

„To netuším. Ale za pokus to stojí. Jestli se Hanka s dětmi vrátí, a já věřím, že jo, bude ty svědky potřebovat.“

„A co kdybych se ve škole obrátil na drago profesora Terignavana?“

„Pozná, že víš věci, které o něm vědět nemáš.“

„Nemyslím, že by mě podezíral. Je ve škole odborníkem na dračí historii, je zcela logické, když se zeptám právě jeho, jak Hance a dětem pomoct.“

„Příteli, já tě znám. Vůbec neumíš lhát, neriskuj to. Ostatních profesorů se ptát můžeš, ale Terignavana vynech. Než bys ze sebe vysoukal dvě věty, poznal by, že ztrátu paměti jen předstíráš.“

„Asi máš pravdu, Terignavana obtěžovat nebudu. A jak se dnes cítíš, Plame?“

Dračí pacient několikrát mávl křídly a vznesl se do vzduchu. Byl stále ještě zesláblý, každé mávnutí křídel ho bolelo, ale teprve nyní se zase cítil drakem. Zařval, aby pozdravil druhy ze svého hnízda, a mile ho překvapilo, kolik odpovědí dolehlo k jeho uším. Draci se nepokrytě radovali, že přežil a že je zdráv. Širokým obloukem oblétl zdejší skály a přistál vedle Sváti.

„Jako léčitel jsi odvedl skvělou práci. Díky, příteli,“ složil Plam křídla a dotkl se čumákem chlapcovy hrudi.

*****

Ztráta zraku a paměti

Hanka opustila podzemí a vkročila do sluncem prozářené zeleně. Kde jsou děti?

„Terezko! Lukáši! Jste tady?“ hlasitě zavolala a naslouchala, odkud se jí ozvou. Nikdo však neodpovídal.

Vydala se po nezřetelné pěšině a zkoušela hledat stopy. Kromě úzké stezky nezahlédla nikde jinde sešlapanou trávu, což znamenalo, že zvolila správný směr. Jenže pěšina končila mezi stromy, kde už žádná tráva nerostla. Koberec mechu a jehličí vypadal nepoškozeně. Sáhla po sledovací magii a zapátrala po nitkách lidské přítomnosti. Támhle! Tamtudy museli určitě projít. Znovu vyrazila kupředu.

„Baf!“

Veselé chichotání Hance prozradilo, že se Terezka jejím šokem dobře baví.

„Kdo jsi? A co tu děláš?“ zeptala se holčička.

„Copak mě nepoznáváš?“ podivila se Hanka.

„Ne, nikdy jsem tě neviděla.“

„Kde je Lukáš?“

„To myslíš toho nemotorného kluka, co zakopává o svoje nohy? Už mě nebavilo ho vodit, tak jsem ho nechala někde támhle,“ mávla neurčitě rukou. „Nebo možná támhle,“ ukázala na opačnou stranu.

„Ty si na nás, Terezko, opravdu nepamatuješ?“ zatrnulo Hance při představě, jak zvládne magicky zdatnou dívku se svým současným handicapem.

„Já jsem Terezka? To se mi docela líbí. Jak se jmenuješ ty?“

„Hanka.“

„Tak jo. Pojď se mnou hledat skřítky. Když nějakého chytíme, možná nám splní přání.“

„Skřítky?“

„Jasně. Jednoho jsem chytila, dal mi napít. Jenže teď mám taky hlad.“

Terezka se rozběhla mezi stromy a Hanka chtě nechtě běžela za ní.

„Támhle je jeden!“ Terezčino kouzelné laso polapilo malého tlustého mužíčka.

„Dej mi něco k snědku! Ale rychle,“ nařídila mu, když se svíjel ve smyčce kouzelného provazu.

Podal jí kukuřičný klas.

„Mám ho jíst syrový? Chci ho opečený!“ zamračila se na skřítka.

„Ne, ne,“ zavrtěl prstíkem v záporném gestu, vyvlékl se z provazu, a ještě než zmizel, rošťácky se ušklíbl, „jen jedno přání, vždy jen jedno!“

Terezka se podívala soucitně na Hanku a podala jí klas: „Stejně ho nemám ráda syrový.“

„Poslyš, Teri, kde je ten kluk, co jsme o něm mluvily?“

„Myslíš, že má taky hlad?“

„Zaveď mě k němu. Prosím!“ naléhala na holčičku.

„No tak jo,“ uvolila se Terezka.

Obloukem se vrátily skoro až ke skále, odkud vylezly.

„To je divné. On tu není,“ oběhla Terezka okolí. „Aha, tady je. Lezl po čtyřech.“

Hanka se rozběhla za jejím hláskem a konečně spatřila Lukáše. Byl celý podrápaný od keřů a jeho oči byly úplně bílé.

„Lukáši,“ vydechla šokovaně.

„Hanko?“ natáhl před sebe zoufale ruce. „Ona mi vzala zrak. Už nemám oči, nic nevidím.“

„Neboj se, to zvládneme. Každý z nás v Jeskyni ztráty o něco přišel. Já o dračí magii, Terezka o vzpomínky a tobě dračice vzala zrak. Zůstaneme spolu a poradíme si s tím.“ Rozlomila kukuřici na dva kusy a půlku vtiskla do ruky Lukášovi. Vděčně se do dárku zakousl.

„Vstávej,“ pomohla po jídle chlapci na nohy, „polož mi ruku na rameno a jí tě povedu. Neboj se, půjdeme pomalu.“

„Vy se klidně loudejte, já si jdu ulovit skřítka,“ holčička bezstarostně zaběhla do lesa. Hanka s Lukášem se pomalu vydali za ní. Po chvíli se objevila s blaženým výrazem a s plackou v ruce.

„Měla sis přát něco užitečnějšího,“ napomenula ji Hanka.

„Když jsi tak chytrá, chyť si svého,“ obrátila se k ní Terezka zády. „Chtěla jsem ti dát kousnout, ale nedám. Jsi protivná.“

Hanka se rozhlížela a snažila se objevit nějakého skřítka mezi lesními stíny. Koutkem oka zachytila pohyb, ale nikdy nestihla seslat kouzlo.

„Už jsi prošvihla dva tutové úlovky,“ pošklebovala se jí holčička.

„Jsou na mě moc rychlí,“ vzdychla rezignovaně Hanka.

„Tak počkej, nějakého ti zpomalím,“ nabídla dobrosrdečně Terezka.

Díky její pomoci konečně ochromujícím kouzlem znehybnila nohy skřítkovi.

„Omlouvám se ti za takové zacházení, ale chci, abys nám dělal průvodce,“ oslovila ho.

„Ne.“

„Cože?“

„Splním jen jedno přání, ne tisíc.“

„Potom tedy vrať Lukášovi zrak.“

„Ne. Co jeskyně vzala, my nevracíme.“

Hanka nasupeně pozorovala mužíčka: „A místo vhodné k noclehu s jídlem a pitím bys nám ukázat mohl?“

„Jo. S největší radostí,“ usmál se na Hanku a nožičky mu zase začaly fungovat. Vedl je cestou necestou mezi stromy až k mýtině s lesní tůní. Na plochém kameni uprostřed volného prostranství bylo naskládané ovoce, oříšky, sušené plody a dokonce i jakási kamenná miska s medem. Terezka vypískla nadšením a byla u jídla první.

Hanka ale zamířila s chlapcem k tůni, aby uhasili žízeň.

„Tohle je ale divné místo,“ zničehonic pronesl Lukáš, když se napil.

„Proč myslíš?“ zeptala se Hanka, které se tu zdálo divné úplně všechno.

„Necítíš to? Nikde nic nešramotí, nebzučí… Copak tady les umřel?“

„Ne,“ zamyslela se nad jeho slovy a musela mu dát za pravdu. Ptáci švitořili někde v dálce, ale tady na mýtině bylo až podezřelé ticho.

„Nejez to,“ chtěla zavolat na Terezku, ale bylo pozdě. Malá už se ládovala oříšky a medem.

Jak to bylo v žoldákových zápiscích? Údolí mámení. Hanka zvažovala, jestli už v něm nejsou. Použila magický zrak. Jakžtakž fungoval. Stromy se zdály být normální. Jídlo na kameni také. I voda v tůni. Ale nízko při zemi se vznášel nezřetelný opar. Opravdu je tohle místo vhodné na spaní? Podala Lukášovi klacek, který našla, aby se mu lépe šlo.

„Asi bychom si měli najít jiné místo, kde přespíme,“ navrhla, když dorazili k Terezce.

„A proč? Mně se tu líbí,“ bezstarostně odmítla holčička. Rozběhla se k místu s nejhustší trávou a lehla si do ní. „Kde jinde by se nám spalo líp než tady?“ a vzápětí usnula.

Hanka sáhla po magickém zraku. Opar kolem travnatého místa byl nejsilnější. Cítila, jak se zmocňuje ospalost i jí. Údolí mámení? Co kdyby se jednalo o spánek, z něhož se člověk neprobudí? Rychle si nacpala do kapes oříšky, sušené ovoce a jablko.

„Pojď,“ odtáhla Lukáše od jídla, „jdeme přenocovat jinam.“

Popadla spící Terezku do náruče a zamířila za hlasem ptáků. Chlapec mlčky klopýtal za ní. Zase kolem nich začaly bzučet mouchy a ptáci vesele štěbetali.

„Tady se mi to líbí víc,“ posadila se Hanka do mechu s Terezkou v náruči.

Zahlédla náznak pohybu a před nimi se zastavil kulaťoučký skřítek.

„Hloupá návštěva,“ prohlásil rozzlobeně a hodil po nich kouzlem. Hanka odstrčila Lukáše, aby ho magie minula, ale sama se vyhnout nedokázala. Obě i s Terezkou schytaly plný zásah.

Holčička se probudila. „Musíme se vrátit,“ prohlásila a popadla Hanku za ruku.

„Kam jdete?“ volal za nimi Lukáš, „Nenechávejte mě tady.“ Ale ani jedna z nich na jeho prosby nereagovala. Pospíchaly zpátky na mýtinu s tůňkou. Už se šeřilo, když dorazily na místo.

Na kameni s jídlem seděli tři skřítkové. „Vrátily se, jupí,“ zaradovali se.

„Ale jenom dvě,“ namítl jeden z nich.

„Tak to máš, Pančo, smůlu.“ Dva mužíčci se vytratili, zatímco třetí zůstal zdrceně sedět. Když se mu Hanka pokusila spoutat nohy nehybností, ušklíbl se.

„Nemusíš se namáhat. Neuteču.“

„Proč jsme se musely vrátit?“ zeptala se ho.

„Máte přednost,“ odpověděl poněkud nesrozumitelně vypasený skřítek.

„V čem přednost?“

„Neptej se, najez se a spi,“ doporučil jí a pustil se do nachystaných dobrot.

Terezka ho zkoumavě pozorovala a pak se tázavě zadívala na Hanku: „Proč je tak smutný?“

„Pospěšte si s jídlem, nebo nestihnete usnout,“ napomenul je s plnou pusou skřítek.

„Nám se spát nechce,“ znepokojeně se rozhlížela Hanka.

„Vaše chyba,“ odsekl mužíček a odběhl do trávy, kde vzápětí usnul.

„Je to divné, měly bychom odejít,“ chtěla Hanka udělat krok pryč z mýtiny. Místo toho však její nohy postoupily o krok ke kameni.

„Nemůžeš to kouzlo zrušit, Terezko?“

„Nejde to,“ fňukla holčička a přitiskla se bojácně ke starší kamarádce.

Šero se pomalu prohlubovalo do tmy a Terezka usnula. I Hance se klížily oči, ale zaháněla spánek vším, co ji napadlo. Posadila se do nepohodlné pozice, chvíli zpívala, chvíli cvičila.

Náhle se cosi v nejbližším okolí změnilo. Les zahučel jako při bouřce a vlčí zavytí způsobilo, že Hančina ospalost zmizela. Nahmatala nejbližší klacek a nastavila magický zrak, aby viděla ve tmě. Nejbližší okolí však bylo zamlžené. Z místa, kde spal skřítek, se ozývaly strašidelné chroustavé a mlaskavé zvuky.

„Ta větší je moje,“ prohlásil tlumený chrčivý hlas a z mlhy vystoupili dva obrovští vlci. Hanka na ně zaměřila hromové kouzlo, ale obludy se rachotu nepolekaly. Vyslala blesk, ale tma ho pohltila. Na další účinné kouzlo neměla dostatek sil. Snažila se probudit Terezku. Krok po kroku se vlci blížili. Hanka zaútočila připraveným klackem, ale vlčí tlama jí ho vytrhla z ruky a vyplivla do strany. Vlk se přikrčil a chystal se zaútočit. Nijak nespěchal. Kořist u kamene neměla kam uhnout. Hanka hmatala po nějakém větším kameni a bezděky se dotkla hadího náramku. V tom stresu na něj úplně zapomněla.

„Potřebujeme tvou pomoc, hade,“ naprosto netušila, jak hadího pomocníka probudit, proto svá slova ještě dvakrát zopakovala. Zafungovalo to. V okamžiku, kdy se vlk vymrštil ke skoku, mihlo se Hance před očima mohutné hadí tělo a srazilo vlka stranou. Uhodil se o skálu a zavyl bolestí.

„Máme právo na tři,“ přistoupil druhý vlk blíž a oči mu plály jako ohnivé kotouče.

Had vztyčil hlavu, aby před ním zaštítil obě dívky: „Lidi nejsou tvoje kořist!“

„Ale jsou! Sami skřítkové nám je naservírovali. Taková je mezi námi domluva. Každý večer tři největší a nejtlustší masíčka. A my je díky tomu přestaneme lovit. Máme nárok na tři.“

Terezka se probrala a schovala se za Hančina záda.

„Vy dva budete dnešní večer hladovět,“ zasyčel had a vlkovy oči se dezorientovaně protočily. „Lidi nejsou vaše kořist! Pamatujte si to!“ Had vtiskl hlavu do Hančina podpaží, otočil se kolem její ruky a najednou z něj byl zase drobný šperk.

Vlci s nespokojeným vrčením zacouvali do mlhy a zmizeli.

„Chtěli nás zabít,“ zvedla vyděšené oči Terezka.

„Jo. A málem se jim to podařilo,“ ztěžka polkla Hanka.

„Myslela jsem, že jsou skřítkové hodní. Proč chtěli, aby nás vlci snědli?“

„Asi aby se nemuseli nechat sežrat sami.“

„Fuj,“ zaškaredila se holčička. „Nechci už tu zůstat, pojďme za Lukášem.“

„Myslíš, že ho potmě najdeme?“

„Určitě,“ táhla Terezka svou starší kamarádku pryč z mýtiny, která při jejich první návštěvě vypadala tak idylicky.

Chlapce po chvíli opravdu našly a uložily se ke spaní vedle něj. Do rána už je kromě mravenců nic nerušilo.

„Mám hlad. Měli bychom si chytit pár skřítků,“ prohlásila po probuzení holčička.

Hanka z kapsy vylovila sušené ovoce a spravedlivě podělila obě děti.

„Potřebovali bychom co nejrychleji najít zříceninu věží,“ podívala se Hanka důrazně po Terezce.

„To je důležitější než jídlo?“ podivila se holčička.

„Podstatně důležitější!“

„Tak jo, zeptám se skřítků, kudy se tam jde.“

„K čemu nám bude dobrá zřícenina věží?“ zeptal se Lukáš.

„Předpokládám, že ty jsi paměť neztratil.“

„Ne.“

„A do řádu se vrátit nechceš…“

„I kdybych chtěl, velmistr by mě neušetřil a draci taky ne.“

„Celou tuhle cestu podnikáme kvůli šanci domluvit se s draky na přijatelných podmínkách pro tvůj a Terezčin život. Možná je to jakýsi test, ve kterém se ukáže, jestli dokážeme přežít a uchovat si jasnou mysl.“

„Bez očí jsem pro vás jen zbytečnou přítěží.“

„Neplácej nesmysly! Teď patříš k nám, ať už chceš nebo nechceš. Zapoj rozum, svou magii a vymysli něco užitečného.“

„Oči vyléčit nedokážu. Snažil jsem se o to ze všech sil,“ nešťastně se dotkl víček Lukáš.

„Zkus to nějak obejít pomocí magického vidění. Hledej tepelné rozdíly nejbližšího okolí, nebo použij odražené zvukové vlny.“

„Mám pištět jako komár?“ usmál se té představě.

„Klidně, pokud ti nevadí, že tě občas omylem plácnu,“ uvítala Hanka první kapku humoru, kterou po oslepnutí projevil.

„Budou nás tady testovat dlouho?“

„Nevím. Ale podle zápisků musíme najít místo, kde se těží zvláštní druh kamene. Půjdeme kolem zříceniny věží Sester šera, přes Záludný les a objekt, kterému se říká Tvůj hrad.“

„Už vím, kudy se tam jde,“ zahalekala Terezka, která v okolí lovila skřítky.

Holčička zavedla Hanku s Lukášem k potoku a pomalým tempem kráčeli proti proudu. Díky Terezce nestrádali hlady ani žízní. Dva dny putovali přírodou, kde nebylo po člověku ani stopy. Naštěstí se neobjevili ani dravci. Potom se zeleň z okolí potoka začala vytrácet. Místo stromů stále častěji lemovaly břehy nízké trnité keře a usychající traviny.

„Támhle je skřítek! A támhle taky,“ napovídal Terezce slepý Lukáš.

„Ty je vidíš?“ nemohla uvěřit Hanka. Sama ty mrňousky stěží zahlédla a byla vděčná za to, že jejich lov Terezku stále baví.

„Jo,“ zářil Lukáš, „dokážu rozeznat všechno, co je magicky aktivní. Z tebe vidím jen vybledlou siluetu, ale Terezka září stejně barevně jako skřítci. Stužka potoka jiskří jako ranní rosa v trávě. Břehy bohužel nevidím.“

„Nezdají se ti zdejší skřítci nějací hubení?“

„Čím jsou hubenější, tím lépe je vidím,“ odpověděl holčičce Lukáš.

Hanka nechala děti najíst a znovu vyrazili na cestu. Když podél potoka narazili na vodopád a vyšplhali na skálu, odkud padal, zahlédli zříceninu. Zapadající slunce zvýraznilo její kontury. Hance z toho pohledu neznámo proč naskočila husí kůže.

„Nemusíme jít přímo do zříceniny,“ dumala Hanka večer před spaním, „instrukce žoldáka říkají, že se kolem věží dostaneme do Záludného lesa.“

„Zeptám se na to ráno skřítků,“ zívla Terezka a udělala si pohodlí.

Hanka se jako obvykle snažila hlídat a k ruce si vzala pořádný klacek. Únava byla ale silnější než její předsevzetí. Za krátko se sesunula do lehu a ráno ji probral až zoufalý Terezčin hlas. Ale byl to jen krátký záblesk vědomí a znovu se začala propadat do spánku. Někdo s ní zalomcoval. S námahou otevřela oči.

„Co se mi to stalo?“ chytla se Hanka za hlavu, ve které explodovala bolest, sotva jí do očí proniklo světlo.

„Vzpamatuj se, nezavírej oči! Nesmíš umřít!“

Hanka ucítila Terezčinu ruku na svém čele a jako mávnutím kouzelného proutku bolest hlavy ustala. Tok energie přinášel úlevu a vracel sílu do jejího těla.

„Díky, to stačí,“ zarazila holčičku, jakmile se jí podařilo posadit. „Co se to děje? Vy dva jste v pořádku?“

„Lukáš mě vzbudil a pak je zahnal.“

„Koho zahnal?“

„Ty dvě ženy.“

„Byly v barevných šatech a vlasy jim hořely jako oheň. Vznášely se neslyšně nad zemí, ale ten jejich jas mě probudil,“ unaveným hlasem vysvětloval Lukáš. „První z nich se tě dotkla a sála magii. Druhou rukou otevřela ve vzduchu škvíru, kterou sem proklouzl vychrtlý skřítek. Skočil jsem po ní. Vtom jsem zahlédl tu druhou, která se zaměřila na Terezku. Vjel do mě takový vztek, že si ani pořádně nepamatuji, co jsem udělal. Rozzářilo se veliké světlo a obě ženské zmizely. Jen tři hubení skřítci se krčili támhle u křoví.“

„Dvě barevné ženské?“

„Nebyly barevné, byly celé šedivé,“ upřesnila Terezka.

„Že by Sestry šera?“

„Támhle je jeden z těch skřítků. Zeptáme se ho.“

Hanka sledovala, jak Lukáš navzdory únavě malého hubeného tvorečka ulovil.

„Co jsou zač ty dvě ženy, které tu před chvílí byly?“ zeptal se ho.

„Sestry šera, dvě milosrdné princezny, které zachraňují zoufalé skřítky. Otvírají nám dveře do ráje, kde čeká plno jídla. Ve světě, odkud přicházím, umíráme hlady.“

„Nechci ti brát iluze, kamaráde, ale nejtlustší skřítky tu čeká poněkud neblahý osud,“ ušklíbla se Hanka, „neměl bys to s jídlem přehánět.“

„Ale já chci být tlustý!“ trucovitě se zamračil mrňous a zmizel.

„Komu není rady…“ povzdechla s pokrčením ramen.

„Jdu ulovit několik skřítků, potřebujeme snídani,“ zvedla se Terezka a odběhla.

„Málem jsi umřela,“ nahmatal Lukáš Hančinu ruku, „ještě že s sebou máme zdatnou léčitelku. Já bych ti možná pomoct nedokázal.“

„Měli bychom se co nejrychleji přesunout do Záludného lesa.“

Jakmile zjistili kudy jít, znovu se vydali na cestu. Hanka svou magií hlídala směr. Putování probíhalo hladce až k soutěsce, přes kterou vedl úzký lanový most. Průhledná kouzelná zábrana jim znemožňovala na něj vkročit. Ať dělali, co dělali, projít nedokázali.

„Co teď?“

„Budeme tu muset přenocovat,“ zdráhavě připustila Hanka.

„Co když ty dvě zase přijdou?“

„Budu hlídat,“ nabídl se Lukáš.

„Dobře,“ souhlasila dívka, „vystřídáme se.“

Když Lukáš Hanku v noci vzbudil, procitla ve vteřině. Překvapeně zjistila, že se Terezka večer přesunula do její blízkosti a přitulila se k ní. Jinak byl v okolí až nepřirozený klid, jen měsíc přízračným světlem vykresloval stíny do skal a dával pohledu na zříceninu věží zlověstný nádech.

Hanka se v kruzích procházela kolem spících dětí. Aspoň že draci tady nejsou, snažila se najít na jejich situaci něco pozitivního. Zahnala myšlenky plné strachu o přátele, se kterými nemůže mluvit, a soustředila se na okolí. Magickým viděním zaznamenala jen párek podřimujících jestřábů a hmyz.

Ve chvíli, kdy zalomcovala Lukášem, aby ji v hlídce vystřídal, je uviděla. Vznášely se nad lávkou a hleděly směrem k nim. Lukáš se posadil a spatřil je také. Zatímco on je viděl barevně, Hance se jevily siluety Sester šera jako tmavé rozevláté nehmotné postavy.

Dívka odhodlaně vykročila k můstku. Magická zábrana ji zastavila před ním.

„Pusťte nás dál!“ požádala odhodlaně.

„Jsi slaboučká, stejně umřeš…“ jejich hlas se podobal hvízdání meluzíny. Rozletěly se směrem k ní a jejich zjev nabral děsivou podobu příšer s rozevřenou zubatou tlamou a očima plujícíma mimo obličej. Hanka zapojila všechny obrany, které dokázala vykouzlit, a byla odhodlaná setrvat a nedat se na útěk. Ale jen do chvíle, než se ocitly těsně u ní. V tom okamžiku skočila do strany a odvalila se po zemi z jejich dosahu. Evidentně jen létaly nebo se vznášely. Vtom vedle dívky vznikla malá, ale rostoucí světelná koule.

„Nééé,“ zavyly Sestry šera a zmizely.

„Hanko, jsi v pořádku?“ úzkostně jejím směrem zavolal Lukáš.

„Nic mi není,“ postavila se a došla k němu. Terezka ho držela za ruku a vypadala polekaně.

„Už jsou tu zase,“ ukázal chlapec směrem k lávce. Tentokrát se siluety sester vznášely o hodně dál než předtím.

„Proč nás nechcete pustit?“ jasný Terezčin hlas zavibroval ve tmě jako zvonek.

„To není naše kouzlo,“ začaly se přízračné postavy chovat poněkud vstřícněji.

„A čí je?“

„Bylo tu dřív než my.“

„A dokázal tudy už někdo přejít?“ zajímalo Hanku.

„Všichni kromě nás,“ odpověděly Sestry šera.

„A jak to udělali?“

„Odpovědi hledejte ve zřícených věžích,“ tentokrát z jejich hlasů Hanka vycítila naději a pobavení. Musíme si na ně dát zatracený pozor, pomyslela si s mrazením v zádech.

„Takže tam musíme?“ zeptal se s povzdechem Lukáš, když Sestry šera zmizely z dohledu.

„Už to tak vypadá. Chcete jít hned?“

„Jo. Ať už to radši máme za sebou.“

Klopýtali potmě směrem ke zřícenině. Za svítání už ji měli na dohled.

„Co tam najdeme?“ vyzvídala Terezka a zamračila se, když jí nikdo neodpověděl.

*****

Sestry šera

Kolem poledního konečně dorazili na místo. V nejbližším okolí zříceniny skoro nic nerostlo. Hanka s holčičkou prozkoumaly všechna dostupná místa, ale vchod do věží nenašly.

„Asi je zavalený,“ zkoumala dívka nedávno zborcenou stěnu a zkusila pohnout jedním menším kamenem.

„Počkej, takhle s tím nehneš,“ odstrčila ji Terezka. Kameny se náhle začaly pohybovat jako při zemětřesení a odhrnuly se stranou. Za nimi se vynořil kamenný oblouk a pod ním okované dveře.

„Dejte pozor, chrání je nějaká divná magie,“ varoval je slepý Lukáš. „Pusťte k tomu nejdřív mě!“

Hanka s obavou sledovala jeho počínání. Nebýt dětí, neměla by šanci tady přežít. Jejich schopnostem bez své dračí poloviny nemohla ani zdaleka konkurovat. Přesto děti spoléhaly na to, že je povede a napoví jim, co dál.

Náhle se od dveří ozval výbuch a Lukáše to odhodilo metr zpátky s popálenýma rukama. Terezka se k němu hned vrhla a spálené dlaně mu vyléčila.

„Škoda, že nedokážu vyléčit taky tvoje oči,“ vzdychla.

Hanka ani nečekala, až se usadí prach, a nedočkavě zamířila k otevřenému vstupu. Magicky si posvítila do temné chodby. Zahlédla začátek schodiště klesajícího do podzemí.

„Br, jsou tady pavouci,“ nakoukla dovnitř i holčička.

Po chvilce už všichni tři sestupovali po schodech do neznámých prostor. Několikrát je Lukáš zarazil a zkoumal barevné skvrny, signalizující magii. Jednu past odstranil a ve druhém případě je donutil překročit dva schody najednou. Bez úhony dorazili na rozcestí.

„Vpravo nebo vlevo?“ zarazila se Hanka.

„Já jdu tudy,“ rozhodla to holčička za ni. Narazili na další schodiště. Vedlo vzhůru a točilo se v oblouku.

„Jsme uvnitř širší věže. Tady zevnitř vypadá celkem zachovale.“

„Zastavte na chvíli,“ pustil Lukáš Hančino rameno, kterého se obvykle při chůzi držel, a zahleděl se svýma vybledlýma očima na stěnu.

„Něco vidíš?“

„Klíč, ale…“

„Copak?“

„Dotkl jsem se ho a zmizel.“

Popošli ještě výš, ale dál už byly schody pobořené a chybějícím stropem větrné závany vháněly na jejich hlavy prach.

Terezka pokrčila rameny: „Asi musíme do druhé věže.“

Vrátili se po svých stopách na rozcestí a tmavou chodbou se vydali na opačnou stranu zříceniny. Cestu jim zahradily zamčené dveře, které snadno otevřela i Hanka. Údivem jim poklesla brada. Vkročili do hradních místností, kterých jako by se nikdy nedotkl zub času. Vyleštěný nábytek, nádherné obrazy, křesla se zlacenými ornamenty, stůl, prohýbající se pod lákavým pohoštěním.

„Pojďte dál, jsme moc rády, že jste nás navštívili,“ vykročily jim vstříc dvě krásně oblečené dámy.

„To jsou ony,“ zašeptal Hance do ucha Lukáš, aby to nikdo jiný neslyšel.

„Neber si jídlo ani pití!“ zadržela dívka holčičku, když se chtěla rozběhnout k prostřenému stolu.

„Nebuď na ni tak přísná,“ napomenula ji vlídně jedna z dam, „pro všechny je tu jídla dost. Až si odpočinete, rády vás provedeme po našem malém království.“

„Je tu něco v nepořádku s časovým posunem,“ dál šeptal chlapec. „Neměli bychom se tu zdržovat.“

„Jenom si prohlédneme věž a hned zase půjdeme,“ zamířila Hanka ke dveřím na druhém konci komnaty.

„Tam nesmíte,“ zastoupily jim dámy cestu a náhle v nich nezůstala ani špetka zdvořilosti.

Lukáš se pokusil o kouzlo, ale sestry se jen zlomyslně zasmály: „Máš smůlu, tohle ti tu fungovat nebude.“

„Ale tohle možná ano,“ opřela se Hanka do dlouhého stolu a s jeho pomocí přimáčkla ženy ke stěně. V následující chvíli kopla do dveří a všichni tři jimi proběhli do další místnosti. Terezka vlekla za ruku Lukáše k dalším otevřeným dveřím, ale chlapec se vzepřel: „Tudy ne, musíme projít magickým vchodem v rohu.“ Úlohy se obrátily. Teď zase pro změnu vlekl Lukáš Terezku. Hanka neviděla vůbec nic, ale pustila se za nimi.

„Měl by na to fungovat ten klíč z druhé věže,“ mumlal a dotkl se dlaní stěny. Jentaktak se všichni stihli protáhnout magickou skulinou do chodby se schodištěm dřív, než je dostihly rozzuřené sestry.

„Jé,“ vydechla Terezka, když Hanka osvětlila prostor kolem nich. Stěny byly pokryty figurálními malbami.

„Támhle je země skřítků a tady zase hrad, než se z něj stala zřícenina… a vlci, co žerou nejtlustší skřítky…“ povykovaly na sebe jedna přes druhou.

„A most vidíte?“

„Ne.“

„Já ano,“ Lukášova slova přitáhla jejich pozornost. „U každého nosného sloupku stojí dva hubení skřítci a po mostě přecházejí poutníci. Abychom mohli přejít soutěsku, potřebujeme spolupráci osmi skřítků.“

„Mám nachytat osm skřítků najednou?“ ujišťovala se holčička, zda správně porozuměla.

„Nemyslím, že bychom je měli nachytat,“ mračil se v zamyšlení Lukáš a vystoupal po schodech výš k dalším malbám.

„A kde je vezmeme?“ vyrazila Terezka za ním.

„Zkus zavřít oči a podívej se na stěnu svou magií,“ nabádal ji chlapec.

„To nejde,“ protestovala netrpělivě.

„Ale jde, když se trochu soustředíš.“

„Vypadá to, jako by skřítkové prolézali nějakou škvírou,“ řekla po chvíli.

I Hanka se pokoušela soustředit, ale neviděla nic.

„Aha, už to mám!“ zajásal Lukáš. „Musíme jim otevřít průchod z jejich světa sem. Oni nám pak za to umožní přechod mostu.“

Vystoupali po schodišti až na vrchol polorozpadlé věže, aby jim neunikl žádný detail malovaných obrazů.

Nahoře se před nimi otevřel výhled do kraje.

„Začíná svítat,“ podivila se Hanka, „to nechápu. Přece jsme po hradě nemohli bloudit tak dlouho.“

„Myslím, že nás ovlivnila ta divná časem nedotčená komnata,“ odpověděl jí Lukáš, „kdybychom se v ní zdrželi, možná bychom dopadli jako Sestry šera. Uvnitř jsou živé a krásné, venku ale bloudí jako znetvoření duchové.“

„Obávám se, že na nás pořád ještě čekají, až se budeme vracet,“ ušklíbla se Hanka znechuceně.

„Nechci tamtudy jít,“ vzhlédla k ní holčička s nadějí, že je vezme jinudy.

„Ještě je tu otázka, jak otevřít bránu pro skřítky. Obávám se, že sestry nás to nenaučí.“

„Kouzlo brány je složité,“ namítl zamyšleně Lukáš, „obsahuje spoustu detailů, přesnou dávku energie…“

„Umím ho, akorát nemám k dispozici dostatek magie,“ zahleděla se Hanka na obraz ze světa skřítků. Dokázala by podle malůvky otevřít bránu? Dost o tom pochybovala. Pokus o bránu do neznámého místa vždy patřil mezi krajně rizikové a energeticky náročné aktivity. Jenže ani jedno z dětí se nikdy nic podobného neučilo, měla by to udělat ona sama.

„Zkus si vzít moji magii,“ nabídl jí Lukáš.

Hanka zkušebně otevřela bránu na cestu před zříceninou, ale dopadlo to bledě.

„Takhle to nepůjde,“ zarazila ho.

„Zkus to se mnou, já vím, jak na to,“ vklínila se mezi ně holčička. „Čaruj ještě jednou.“

Hanka se pokusila o kouzlo brány spíš jen z důvodu, aby malou kamarádku nezklamala, než že by věřila v úspěch. Skloubit dva druhy magie pro konkrétní kouzlo možná dovedou jednorožci, ale oni? Uprostřed schodiště se rozevřel známý ovál. Popadla obě děti a rychle je vykouzlenou bránou protáhla ven ze zříceniny.

„A teď přičaruj dveře pro skřítky,“ radovala se Terezka, jak jim to jde.

„Kde to jsme?“ dožadoval se informací Lukáš.

„Pojďme k mostu,“ navrhla Hanka.

„Ale ne pěšky. Udělej bránu,“ zavelela holčička.

Než dívka stihla vznést námitky, Terezka ji vzala za ruku a upřela na ni své sladké důvěřivé oči. Tomu se nedalo odolat. Aspoň si procvičíme výměnu magie, pomyslela si a splnila dětské přání. Šlo to úplně hladce a vzápětí stáli u mostu.

„A co to zkusit rovnou na druhou stranu,“ poňoukala dál malá pomocnice.

„Proč ne.“ Hanka vykouzlila další průchod. Zdálo se, že úspěšně, ale jen do chvíle, než se protáhli bránou a zjistili, že stojí tam, odkud vyšli.

„Aha, nejde to,“ konstatovala bezstarostně holčička, „musíme si nejdřív přivést ty skřítky.“

Otvírat bránu do místa, které zná jen z obrazu, byla pro Hanku nová zkušenost. Několik prvních pokusů selhalo, protože si nedokázala správně představit reálné prostředí.

„Neboj se, ty to dokážeš,“ povzbuzoval ji Lukáš.

Hanka to nevzdávala a zkoušela to znovu a znovu. Skoro se lekla okamžiku, kdy uspěla. Její mysl zaplavil jásot malých mužíčků, kteří se drali do její brány. Magie jejími žilami protékala jako vodopád. Na udržení otevřené brány, co brány, vlastně jen branky, jí byla neuvěřitelná spotřeba. Stihli proběhnout čtyři skřítkové, než jí Terezčina ruka vyklouzla z dlaně.

S obavou se podívala po holčičce. Vypadala velice unaveně.

„Chytil jsem dva,“ hlásil rozjařeně Lukáš, „ale musíš mi, Teri, trochu pomoct, neumím je lovit tak dobře jako ty.“

„Nemůžu pomáhat s bránou a zároveň je chytat,“ vysvětlovala vyčerpaně.

Hanka sledovala chlapce, jak tápe rukama, aby nahmatal Terezku. Malinko ho popostrčila. Lukáš kamarádku objal. Nebránila se a stulila se mu do náruče. Přestože jí vymazali vzpomínky, důvěřovala mu.

„Už je mi dobře,“ prohlásila po chvilce, „můžeme pokračovat.“

Následující otevřenou bránou pustili šest hubených tvorečků. Lukáš si byl vědom své odpovědnosti a dokázal magicky spoutat čtyři.

„Už jen dva a můžeme přejít most,“ hlásil.

„Pochytej jich víc, mám hrozný hlad,“ opravila jeho počty.

I Hanka už byla unavená, přesto její poslední brána vydržela nejdéle a jejím oválem se protáhlo osm skřítků. Dokonce i ona jednoho z nich ochromila.

„Chci od tebe čerstvě pečenou placku, velkou jako moje předloktí,“ poručila si, „a ne abys hned utekl.“

V dlaních se jí zhmotnila placka a hubený skřítek vypadal na umření.

„Na, najez se,“ ulomila mu kousek. Chňapl po jejím dárku a nacpal si ho chamtivě do pusy. Dívka podělila i zbylé chycené skřítky a dost zbylo i na ně. Lukáš mezitím svým zajatcům vysvětlil, co od nich potřebují.

„Ale to nás nejdřív musíte vykrmit, abychom to dokázali,“ namítl jeden z nich.

„Nevymýšlej si,“ cvrnkla do jeho čepičky Terezka, ale přesto mu podala zbytek placky, kterou právě dojídala.

Po krátkém odpočinku poslali skřítky na místa u nosných kůlů mostu a konečně dokázali vstoupit na lávku přes soutěsku. Když byli asi v půlce mostu, objevili se jim nad hlavami dva draci.

„Mám je zahnat?“ sledovala Terezka jejich přílet s krajní nedůvěrou. Hanka děti okamžitě zaštítila svým kouzlem.

„Jen se přiletěli podívat. Neublíží nám,“ uklidňoval je Lukáš.

„Jak to víš?“¨

„Mají přátelskou barvu.“

„Jak vypadá přátelská barva?“

„Je neagresivní, zvědavá, odtažitá… musela by ses dívat stejným způsobem jako já, abys pochopila, proč tomu říkám barva,“ vysvětloval kamarádce.

Přesto se Hanka nedokázala zbavit pocitu nedůvěry, když ty dva velké létající ještěry sledovala. Nicméně přešli bez problémů a skřítkové do jednoho zmizeli.

Vstoupili do příjemného prostředí lesa. Různé druhy stromů lemovaly vyšlapanou pěšinu. Kdo tudy asi chodí, napadlo Hanku.

„Je tu hezky. Proč se to asi jmenuje Záludný les?“ vypadalo to, že se Lukášovi honí hlavou podobné otázky jako Hance.

„Co znamená záludný?“

„Záludný je ten, kdo se tváří naprosto neškodně a přátelsky, a přitom ti ublíží ve chvíli, kdy jsi bezbranná,“ poučil holčičku Lukáš.

Hanka vycítila, že se atmosféra kolem nich změnila. Kolem boty se jí omotala dlouhá travina. „Jé, hele, červení mravenci,“ ukázala holčička na mraveniště pár kroků od nich.

„A jsou tady nějak moc přítulné rostliny,“ nervózně si Lukáš strhával z lokte tenké větvičky, kterými ho zachytilo křoví. Tohle už nebyl ten přátelský les, co před chvílí. Hanka si s mrazením připomněla jednu z Rafanových vizí.

„Tady se mi nelíbí,“ zarazila děti, „pro jistotu se kousek vrátíme a přenocujeme na okraji lesa. Všichni se potřebujeme pořádně vyspat, než vkročíme do neznáma.“

Hanka udělala veškerá magická opatření, která ji napadla, aby ochránila během spánku sebe i děti. Lukáš její počínání zvědavě sledoval a občas vypomohl svou magií.

„Snad nás to vzbudí, kdyby se dělo něco nepatřičného,“ zkontrolovala naposledy svou práci, než zavřela oči. Noc naštěstí proběhla klidně, bez vyrušování.

Druhý den se pustili jedinou vyšlapanou pěšinou do nitra lesa. Zdálo se jim, že letitý mírumilovně vyhlížející, místy až přítulně kamarádský les nemůže skrývat nic nebezpečného, přesto byli neklidní.

„Ani skřítkové tu nejsou,“ nespokojeně se rozhlížela holčička.

„Je divné, že tu nikde nevidím stopy zvěře. Mohli bychom si k jídlu ulovit tak maximálně nějakého ptáka. Ale jsou moc malí na to, aby nás nasytili,“ přemýšlela nahlas Hanka.

„Nechci jíst ptáky,“ zamračila se na ni Terezka. „Podívej, támhle rostou jahody.“

Hned se vrhla k paloučku a sbírala rovnou do pusy. Hanka hrst jahod nasypala do dlaní Lukášovi, který je pracně hledal jen po hmatu.

„Nikam nechoďte, jdu se rozhlédnout po okolí,“ nařídila dětem. Zapojila magii, aby našla něco k večeři. Po delším úsilí objevila tři bažanty. Toho největšího nalákala k sobě a usoudila, že by na zahnání hladu měl stačit.

Vrátila se k dětem s částečně oškubaným úlovkem. Obalila ho listy, opatlala hlínou, připomínající jíl, a vložila do vyhloubené díry v zemi. Kolem poskládala kameny a ten největší položila nahoru.

„Zahřeju kameny, aby maso upekly podobně jako trouba,“ vysvětlila dětem.

„A nemůžeš žárem ošetřit rovnou maso?“ divil se Lukáš.

„Ne. Bylo by tvrdé a bez chuti. Jestli se chceme najíst, musí se upéct pomalu.“

„Ale já už se nemůžu dočkat,“ vzdychala Terezka nedočkavě každých pět minut.

Konečně Hanka usoudila, že je čas bažanta ochutnat. Kamenem opatrně oťukala horní část spečené hlíny a…

„Kde je maso?“ vykulila oči holčička. V hlíně se roztahovalo dřevo. Hanka s podezřením zvedla zrak k nejbližšímu vysokému listnáči.

„Ten strom nám snědl večeři,“ zafňukala Terezka.

Lukáš se hmatem osobně přesvědčil, že si nevymýšlí. „Ještě má z toho masa mastnej kořen,“ zamračil se.

„Kdyby měl vousy, určitě by si je mlsně olizoval,“ ušklíbla se Hanka a zvedla se. „Pojďme se vyspat někam dál. Nemám ráda masožravé stromy.“

Terezka se chtěla rozběhnout napřed, ale náhle strnula, jako by narazila do neviditelné stěny.

„Nemůžu jít dál,“ podivila se. Hanka s Lukášem dopadli podobně.

Vyzkoušeli na pružnou stěnu nejrůznější magické finty, ale bez úspěchu. Ručkovali po neviditelné zábraně kolem stromu. Byla všude.

„Dobře jsme ho nakrmili, chce si nás nechat,“ konstatoval Lukáš, „podle barev, které vidím, začíná neprostupná vrstva na konci kořenů.“

„Mohla bys použít hada, aby nás dostal ven,“ navrhla Terezka.

„Copak nedokážete vlastními silami překouzlit jeden jediný strom?“ nechtělo se Hance plýtvat hadími schopnostmi na takovou z jejího hlediska banální záležitost.

Lukáš s Terezkou se předháněli v nápadech, ale ani Martisova magie nezabrala.

„Možná je to součást testu,“ popichovala je Hanka.

„Tak to zkus ty, když jsi tak chytrá,“ naštval se Lukáš.

„Přece to nemůže být tak neproniknutelné,“ chopila se iniciativy Hanka. Vyzkoušela narušení vrstvy, otestovala její sílu u kořenů i v nejvyšších větvích, kam vyšplhala. Nikde ale nenalezla slabé místo.

„Víte co?“ rozhodla nakonec. „Hada požádám o pomoc až ráno. Už se stmívá, přespíme tu a budeme doufat, že si nás tenhle listnatý velikán nedá jako zákusek.“

„Já budu hlídat jako první,“ přihlásil se dobrovolně Lukáš.

„Dobře. Až se ti bude chtít spát, tak mě vzbuď,“ přikývla dívka a uložila se s Terezkou do trávy.

Probudilo ji lomcování ramenem.

„Vstávej, děje se něco divného. Nějaká magická havěť létá kolem našeho stromu,“ šeptal rozrušeně Lukáš. Jak se Hanka zdvihla, probudila i holčičku.

Za pružnou magickou zábranou se míhalo hejno obrovských netopýrů se zubatými tlamičkami a drápy na nohou i křídlech. Občas se zakousli do větví stromu, občas naráželi do stěny a drásali ji ve snaze dostat se skrz. Přilétalo jich stále víc a víc. Strom se při každém kousnutí do větve zachvěl.

„Já mu pomůžu,“ rozběhla se Terezka ke kmeni a pokusila se ho obejmout. „Pojďte mi pomoct,“ obrátila se naléhavě na Hanku a Lukáše. Na přání holčičky objali kmen a Martisova magie se spojila se sílou stromu. Magická zábrana zesílila.

Jakmile lesním porostem pronikly první paprsky slunce, netopýři zmizeli. A krátce poté se rozplynula i neviditelná stěna.

„Spletli jsme se v něm,“ pohladil Lukáš kmen stromu, „on nás vlastně chránil.“

„Tu večeři si fakt zasloužil,“ přitakala Terezka a všichni tři znovu vyrazili na cestu. Hladoví, ale spokojení, že unikli kontaktu s podezřele útočnými létavci.

*****

Tvůj hrad

Nevěděli, jdou-li správným směrem, ale jiné vodítko než vyšlapanou pěšinu neměli. Narazili na studánku a napili se. Hanka jen tiše doufala, že to není další ze záludností lesa.

Náhle se pěšina stočila a vinula se dolů s kopce. Hanka se zastavila. Děti se po ní zvědavě ohlédly: „Co je?“

„Naší další zastávkou po Záludném lesu by měl být Tvůj hrad.“

„No a?“

„Hrady se obvykle budují na kopcích. Podle mého mínění bychom měli jít opačným směrem.“

„A co když nemáš pravdu?“ nechtělo se holčičce šplhat zpátky.

„Stejně se podíváme nahoru,“ trvala na svém Hanka, „rozhlédneme se a v případě, že se mýlím, se vrátíme sem na cestu.“

„Můžu tady počkat?“ posadila se Terezka na kraj cesty a objala si kolena.

„Nemůžeš,“ nahmatal její rameno Lukáš a zdvihl ji, „naše síla je v tom, že si pomáháme a držíme se pohromadě. Tentokrát souhlasím s Hankou.“

Vydali se cestou necestou do kopce. Namáhavé šplhání, obcházení neschůdných oblastí a prodírání se křovinami zarostlým terénem nikomu z nich na náladě nepřidalo.

„Já už nemůžu,“ stávkovala Terezka.

„Trochu si odpočineme,“ kývla unaveně Hanka a plácla sebou do řídké trávy. Nejraději by fňukala stejně jako Terezka, ale před dětmi si musela hrát na statečnou. Po chvilce dala pokyn k dalšímu pochodu vzhůru. Náhle vycítila nebezpečí.

„Támhle jsou, chyťte je,“ zařval někdo v blízkém křoví. Sesypalo se na ně pět útočníků. Dva nejsilnější se vrhli na slepého Lukáše, jeden na Terezku a dva hubení zaútočili na Hanku. Její první reakcí bylo zpomalovací kouzlo. Nefungovalo. Nyní se zúročil výcvik u pana Mojerany, kde trénovala i boj beze zbraně. Její protivníci rozhodně nepatřili ke školeným bojovníkům. Magicky byli odolní, ale fyzicky si s nimi poradila velice rychle. Vzápětí skočila po hromotlukovi, který seděl Lukášovi na prsou. To už ale zasáhla i Terezka, jejíž magie tu zjevně fungovala lépe než Hančina. Pět ochromených útočníků leželo na zemi a díky kouzlům se nedokázali zvednout.

„Proč jste nás přepadli?“ popadla Hanka pod krkem nejmladšího z nich.

„Nechtěli jsme vám ublížit, jenom vás zahnat,“ promluvil neochotně po druhém zatřesení.

„Jste z hradu?“

„Jo.“

„Zavedete nás k němu!“

„S radostí,“ ušklíbl se. „Ale musíte nás zbavit toho poutacího kouzla.“

Hanka si všimla, jak Lukáš něco šeptá Terezce přímo do ucha.

„Uděláme to jinak,“ prohlásila holčička důležitě, „půjdeš s námi jenom ty. Ostatní budou volní, jakmile vkročíme do hradu.“

„Dobrý nápad,“ poklepala Lukáše po rameni Hanka a sledovala, jak se jejich zajatec pomalu zvedá. Terezka ho postrčila kupředu.

Mladý muž je vedl úzkou pěšinou v trnitém porostu. Jakmile prošli křovinami, otevřel se před nimi pohled na krásně zachovalý starý hrad. Došli až k němu a spatřili na hradbách zvědavce, kteří si nenechali ujít pohled na nově příchozí.

„Promiňte,“ zavolal na ně chlapík z malé boční branky, „hlavní brána se opravuje, musíte projít dovnitř tudy.“

Na jeho hlasu bylo cosi nevěrohodného. Hanka zadržela Terezku, která tam mířila. „Pomůžeme vám ji opravit,“ zavolala na něj a vzala Lukáše za ruku, aby ho vedla přes můstek nad příkopem.

Terezka byla u velké brány první a bez sebemenší námahy ji otevřela. Hanka přidržela vstupní křídlo, aby mohl projít i Lukáš. Pak se brána vlastní váhou zaklapla.

„Zapomněly jsme na našeho zajatce,“ plácla se do čela holčička.

„Už ho nepotřebujeme,“ mávla nad tím rukou Hanka, vzala Lukáše za loket a zamířila přes nádvoří do otevřených dveří hradní budovy. Momentálně u nich bylo rušno, ale než přišli blíž, všechno se rychle uklidnilo.

Čekal na ně špalír asi metr vysokých chlupatých stvořeníček připomínajících medvídky. Tvorové byli oblečeni v pruhovaných vestách a chovali se jako sluhové. Na tácech nesli občerstvení a dva umetali cestu, po které Hanka s dětmi přicházela.

„Vítej, náš pane,“ vyšel jim vstříc jeden z medvídků a oslovil Lukáše, „toto je Tvůj hrad a my jsme připraveni ti sloužit. Tvé slovo je tu zákonem, nikdo se neodváží neuposlechnout. A zde: malý dárek.“ Podal chlapci brýle. Když Lukáš zaváhal, co s nimi, medvídek se natáhl a nasadil mu je na oči.

„To je skvělé! Já zase vidím,“ zajásal nový pán hradu.

„Dovol, pane, abych tě doprovodil do tvých komnat a ukázal ti královskou zahradu.“

„Na co čekáte? Pojďte se mnou,“ ohlédl se Lukáš na Terezku a Hanku.

„Jak náš pán poroučí,“ vypadlo z Hanky, aniž měla v úmyslu něco podobného vyslovit. Medvídek je uctivě provedl hradem, ukázal jim vstupy do věží, do sklepení, do zahrady a nakonec skončili v trůnním sále, kde se stoly prohýbaly pod nejrůznějším pohoštěním. Hance se při pohledu na jídlo sbíhaly sliny, ale cosi ji nutilo následovat Lukáše až k honosnému trůnu. Medvídci přehodili chlapci přes ramena královský plášť a několik služebníků se k němu natáhlo s nabídkou pohoštění. Lukáš si vybral nadýchané pečivo s paštikou a slastně se do něj zakousl.

Hanka se ohlédla na Terezku a usmála se, když viděla, jak se mimoděk olizuje.

„Dejte si taky, holky, je toho tady dost pro všechny,“ mrkl na ně nadšeně chlapec. Na nic nečekaly a poslechly ho. Jídlo bylo vynikající. Hanka se nacpala, až měla strach, že jí z toho bude zle od žaludku.

„Kam odešel?“ zeptala se Terezka a Hanka se rozhlédla spolu s ní. Lukáš už na trůnu nebyl. Během jídla si ani nevšimly, kam se ztratil.

„Kde najdeme Lukáše?“ zeptala se jednoho z obsluhujících medvídků Hanka.

„Neznám,“ odvětil lakonicky.

„Kde je teď pán hradu?“

„U sebe.“

„A to je kde?“

„V královských komnatách.“

„A kde jsou královské komnaty? Dovedeš nás tam?“

„Ne. Ty jsou určeny výhradně pro krále.“

„A kde budeme spát my?“

„V komnatách pro hosty.“

„A kde jsou komnaty pro hosty?!“ Hanka už začínala ztrácet trpělivost.

„Tam,“ mávl medvídek tlapkou.

„Můžeš nám je ukázat? Prosím!“ nevěděla, jak přimět služebníka k větší ochotě.

„Jestli si to přejete,“ pokrčil medvídek rezignovaně rameny.

Hanka s Terezkou ho následovaly. Ukázalo se, že každá z nich má svou vlastní místnost. Terezčina byla vybavena jako honosný dětský pokoj, Hančina byla zase určena pro mladou dámu, včetně zrcadel, voňavek a nejrůznějšího bohatě zdobeného oblečení jako pro princeznu.

„Tady je všechno tak krásné,“ vzdychla okouzleně holčička, když zatáhla Hanku do svého pokoje. Terezka nadšeně obdivovala panenky a pokojíčky pro ně. Dokonce tu pro ně měla malou truhlu plnou šatů na jejich převlékání.

„Podívej, můžu si vzít stejné šaty jako moje panenka,“ jásala při otevření malé šatny. „A mám tu báječnou měkkou postel,“ dál objevovala skvělou výbavu, kterou pokoj nabízel, „a balkón s výhledem do zahrady.“

Terezka zalovila v míse s ovocem, kterou objevila na stole: „Dala bych si jahody.“ Vzápětí se mísa doplnila o rudé šťavnaté plody.

„A dala bych si pečené kuřecí stehno,“ dál testovala holčička možnosti pokoje. Ale tentokrát neuspěla.

„Na jídlo asi musíme chodit do sálu s trůnem,“ usoudila Hanka.

Na oplátku vzala holčičku do svého pokoje, ale tam se Terezce moc nelíbilo. „Já mám mnohem hezčí komnatu,“ prohlásila a utekla k sobě.

Hanka prozkoumala svůj pokoj podrobněji. Objevila i místnost s koupací kádí. Stačilo si přát vodu na koupání a hned tu byla připravena včetně mýdla a voňavých přísad do koupele. Hanka nabídky okamžitě využila a příjemně unavená zapadla do postele.

Už dlouho se tak krásně a v klidu nevyspala. Po probuzení se rozkošnicky povalovala v měkkých pokrývkách a nic ji netrápilo. Nakonec ji to však přestalo bavit a oblékla se. V růžových šatech vyrazila na prohlídku hradu. Zastavila se v síni na jídlo a vydala se hledat cestu do zahrad. Občas potkala nějakého medvídka, jinak nikoho. Pocit spokojenosti v ní sílil. Měla úplně všechno, co potřebovala k životu… Zarazila se. Úplně všechno? Něco… něco ještě chtěla. Přemýšlení však bylo příliš namáhavé, takže to po chvilce pustila ze zřetele. Neměla na práci nic jiného, než se procházet, najíst a spát. Ztrácela přehled, jak dlouho už to provozuje. Bylo příjemné a pohodlné na nic nemyslet, nic nedělat.

Jednou večer při koupeli natáhla ruku a zahlédla na hladině její odraz. Čí je ta vyhublá končetina? Náramek s hadem sklouzl z její paže do vody. Vylovila ho a zadívala se na něj. Proč jí sklouzl z ruky? Přece ho nikdy nesundává! Znovu se zadívala na odraz ve vodě. Bylo to divné. Ona přece svou ruku viděla jako dokonale krásnou končetinu. Proč ji odraz ve vodě tolik deformuje? Dlaň, svírající náramek, ji lehce brněla. Možná by mi to had dokázal vysvětlit, napadlo Hanku. Ucítila, jak šperk ožil. Au! Do ruky ji kousla hadí hlava. Trhla sebou a zamlžil se jí zrak. Vzápětí zažila šok, když se rozhlédla. Káď, ve které se koupala, byla stará špinavá, plná dešťové vody. Mýdlo byl slizký cumel a po vonných přísadách nikde ani stopa. Místo hebkého ručníku vedle kádě čekal pohozený kus hadru. Její nádherné šaty se změnily v zetlelou rozpadající se síťovinu. Znechuceně vylezla ze studené páchnoucí vody a při pohledu na hadr usoudila, že nechá kůži oschnout na vzduchu. Komnatu nyní viděla jako zatuchlou hradní místnost se starým nevalným nábytkem a spoustou nepoužitelných krámů a hadrů. Našla svůj starý oblek. Byl sice poznamenaný trnitou cestou, ale přesto vypadal použitelně. Když po něm sáhla, uvědomila si, jak vyhublé má ruce. A nejen ruce! Celé její tělo bylo kost a kůže. Jak je to možné, když se tu cpe od rána do večera? Oblečení na ní plandalo, jako když ho má po starším tlustějším sourozenci. Proto jí hadí náramek sklouzl z paže. Nyní musel had na jejím nadloktí vytvořit smyčku navíc, aby se udržel na svém místě. Svým kousnutím ji vrátil do reality. Zase byla sama sebou a falešná spokojenost se z její mysli nadobro vytratila. Celá nádhera hradu byla jen krutá iluze. Proboha! Jsou Lukáš a Terezka vůbec ještě naživu?! Než došli do hradu, moc toho nesnědli a tady…

Rozběhla se do sousední komnaty. Na podlaze tu seděla holčička v hadrech a chovala kus špalíku. Byla podobně vyhublá jako ona.

„Terezko!“ běžela ji Hanka obejmout.

„Co blázníš? Pomačkáš mi šaty,“ bránila se chabě holčička.

„Pojď se mnou, musíme někde najít Lukáše,“ pokusila se ji vyburcovat z letargie, ale neúspěšně.

„Co mám udělat, abych ji vytrhla z té iluze?“ zeptala se hada.

„Hledej informace a pravdu,“ doporučil jí tichý hadí hlas.

Opustila Terezčin pokoj a vypravila se na výzvědy. Náhle potkala malého skřeta. Mračil se a nesl prázdný tác, jako by na něm byly pokrmy.

„Kam s tím jdeš?“ zastavila ho.

„Hosté si poručili jídlo na pokoj.“

„Vždyť na tácu nic nemáš.“

„Je na něm vše, co si host poručil,“ snažil se skřet vyhnout Hance a pokračovat v cestě.

„Kde najdu Lukáše?“ zadržela ho.

„Nevím,“ vytrhl se jí. Podařilo se mu proklouznout kolem ní a skoro utíkal chodbou pryč. Přemýšlela, zda ho má sledovat, ale nakonec se vydala opačným směrem k trůnnímu sálu. Skoro se zděsila, když místnost uviděla v reálné podobě. Prázdné špinavé a otlučené talíře na hrubě otesaných stolech, trosky židlí a červotočem rozežrané křeslo pro krále. Na schůdcích pod ním odpočívali dva skřeti.

„Kde najdu krále?“ zeptala se jich váhavě. Odpověděli pokrčením ramen.

„Čím se tu živíte?“

„Krysami,“ ušklíbl se jeden z nich a Hanka okamžitě zavrhla nápad požádat ho o jídlo.

„Proč odtud neodejdete? Jinde by vám bylo líp.“

„Z Tvého hradu dokáže odejít jen ten, komu to poručí král. Jeho slovo tady má absolutní moc.“

„Jak dobře znáš krále? Víš, jak se jmenuje?“ testovala, co všechno skřet ví.

„Jméno není důležité. Králem je vždycky ten, kdo jako poslední vkročil hlavní bránou do hradu.“

„Takže kdybych hrad opustila a vrátila se, stala bych se královnou?“

„Ne,“ odmítavě zašermoval skřet vyhublýma ručkama, „takhle to nefunguje.“

„A jak to tedy je?“

„Jen první vstup do hradu vyzdvihne návštěvníka na královský trůn. Ty jsi nyní v pozici hosta, ale kdybys z hradu odešla a vrátila se, stal by se z tebe pouhý služebník, jako jsem já.“

„A kdybych do Tvého hradu vstoupila postranní brankou, co by bylo?“

„Stal by se z tebe služebník rovnou.“

„Někdo nás při příchodu lákal, abychom šli boční brankou…“

„Jistě. Předchozí král vůbec nestál o to, aby ho někdo z vás nahradil. Měl kolem hradu ostrahu, a když se doslechl, že bude mít hosty, nařídil svým kumpánům, aby vás zabili nebo zahnali. Když to nepomohlo, zkusil z vás udělat sluhy.“

„Jak dlouho tu vládl?“

„Nevím.“

Další užitečné informace už ze skřeta nevytáhla. Možná opravdu víc nevěděl. Malé skřety potkávala po celém hradě. Jediné, co roznášeli hostům, byla voda. O všechno ostatní se postarala mimořádně sugestivní iluze.

Prošla celý hrad, ale na Lukáše nenarazila. Dokonce vyšplhala do věží, rozhlédla se z hradeb. Nikde nic. Mátlo ji, že v celém hradu nenarazila na žádný průchod do zahrad. Byla zahrada iluzí, nebo je jen magicky ukrytá? Ještě zbývalo navštívit sklepení. Několikrát se hada ptala, kde hledat vstup, ale neodpovídal. Třikrát prošla všechny přízemní chodby, než narazila na nenápadný výklenek s otočnou deskou místo stěny. Konečně se dostala do podzemí hradu. Vypadalo stejně zanedbané jako pokoje nahoře. Hanka postupovala systematicky a poctivě nahlížela do každé místnosti, do každé kobky, kterou míjela. Občas zahlédla skřeta, jak loví krysy. Možná by bylo rozumné si taky jednu chytit a dostat do sebe a do Terezky pár soust, napadlo Hanku, ale otřásla se odporem při představě, že bude jíst hlodavce, který se tu živí bůhvíčím.

Jak bezmyšlenkovitě otvírala a zase zavírala prázdné nezajímavé sklepní prostory, za jedněmi dveřmi na ni číhalo překvapení – velice zachovalá knihovna se starým historickým nábytkem. Udiveně zamrkala a sáhla po magickém vidění, zdali ji nešálí zrak.

„Opravdu se mi to nezdá?“ zeptala se nahlas a pro jistotu se ještě štípla do ruky.

„Ne,“ odpověděl had na jejím nadloktí, „toto je skutečnost.“

Knihovna nebyla velká a obsahovala jen omezený počet svazků. Stůl hned vedle jako by vyzýval čtenáře, aby usedli a pustili se do studia. Lampička na rohu se rozsvěcela dotykem. Sama od sebe v ní vzplála magická záře. Vydávala dostatek světla, aby se daly přečíst názvy knih v polici. Byly to obrovské bichle a všechny v drakonštině. Určitě by bylo zajímavé si je postupně přečíst, ale na to by potřebovala nejmíň měsíc. Zadívala se na své pohublé ruce. Měla by něco hodně rychle podniknout, aby tu neumřela hlady ani ona ani děti.

Vykoukla na chodbu a luskla prsty. V mžiku se u ní objevil skřet.

„Copak si náš host ráčí přát?“ uklonil se.

„Přines mi, prosím, vodu. Nemáš náhodou k jídlu něco jiného než krysí maso?“

„Mám všechno, co si jen dokážeš představit, paní,“ odpověděl uctivě.

„Nechci tvoje iluze, potřebuji něco hmotného. Jestli není nic lepšího, nepohrdnu ani opečenou krysou.“

„Krysy si musí každý opatřit sám,“ zamračil se služebník, „my roznášíme pouze vodu a to, po čem hosté zatouží.“

„No dobře,“ vzdychla Hanka, „dones mi aspoň vodu.“

Vrátila se ke knihám a začala zkoumat, o čem jsou. První, kterou se rozhodla prohlédnout, pojednávala o zdejším okolí. Fyzicky byla tak zesláblá, že si při přemístění bichle na stůl, musela vypomoci posilovací magií. Dost ji to znepokojilo. Asi bude muset přece jen vyrazit za krysí potravou.

V knize našla celou trasu, kterou s dětmi od jeskyně prošla, včetně Tvého hradu. Usedla a začetla se do historie místa, které dračí mágové od základů změnili. Začarovali Tvůj hrad, aby se stal sladkou pastí pro všechny, kdo touží po pohodlném životě, kde jim služebnictvo podstrojuje a klaní se. Pavučina slastných pocitů postupně ochromuje vzpomínky i mysl návštěvníků. Hosté se nemají šanci z ní vymanit. Pouze král má možnost se rozhodnout, zda a kdy opustí místo, které ho lapá do osidel spokojenosti. Král jako jediný dostává plnohodnotnou stravu a nemusí se bát vyhladovění. Pánem hradu zůstává až do příchodu dalšího magicky nadaného lidského tvora. Objeví-li se nový král, je minulý vládce degradován na hosta a je vydán na pospas krásným iluzím. Odejít z hradu pak může pouze na králův pokyn. Stane-li se z někoho služebník, zůstává v Tvém hradu až do konce svého života.

No nazdar, pomyslela si Hanka, naší jedinou šancí je najít Lukáše a vsugerovat mu touhu po odchodu z hradu ve společnosti přátel. Jinak tu uvíznou navěky. Zahnala vzpomínky na Plama a své kamarády, protože i bez nich měla sklon sklouznout do deprese. Jediná nitka naděje, přesněji řečeno moudrý had, ji držela nad vodou. Musí v sobě najít sílu a přežít. Potlačila vrozenou nechuť a vypravila se na lov krys.

Magicky opečená krysa chutnala lépe, než čekala. Z druhé Hanka obrala maso a vypravila se za Terezkou. Holčička po prvním soustu nakrčila nosík a zašklebila se: „Tohle jídlo mi nechutná.“

„Jen hezky papej, je to pro tvé zdraví,“ strčila jí Hanka do pusy další sousto.

„Není to dobré,“ převalovala holčička maso v puse.

„Kousej, miláčku, jen kousej.“

„Už mám dost!“

„Tak ještě jedno sousto za mě, jedno za Lukáše, jedno za Vrona…“

„Za Vrona?“ zarazila se Terezka. „To už jsem někde slyšela. Kdo to je?“

Hanka využila příležitosti a vrazila jí do pusy další kus masa.

„Adoptoval tě. Jenže netušil, že holčičku s Martisovou krví mu nedovolí vychovávat.“

„Byl něco jako můj táta?“

„Byl to ten nejlepší táta, jakého bys mohla mít.“

„A máma?“

Hanka pokrčila rameny a vrazila holčičce do pusy poslední kus masa.

„Možná si vzpomínám i na mámu,“ pousmála se Terezka, „měla jsem sestřičku Janičku.“

Tentokrát udiveně pozvedla obočí Hanka. Nevzpomínala si, že by kdy slyšela o Janičce. Ale to už Terezka zase houpala v hadříku zabalené dřívko a dívky si nevšímala. Hanka vyrazila zpět do knihovny, aby pokračovala ve čtení.

V knize bylo přesně popsáno, jak má osoba s Martisovou krví najít v dolech vhodný kámen a jak skrze něj přivolat vybrané draky. Hanka se zarazila. Vybrané draky? Co ten termín znamená? Ať hledala, jak hledala, v textu vysvětlení nenašla.

Začala prohlížet názvy dalších knih. Jedna tenká ukrývala mapy. Hanka nedočkavě otáčela stránky. Tady! Mapa Tvého hradu. A dokonce s vyznačenými tajnými vstupy a chodbami! Hanka se snažila do paměti uložit co nejvíc detailů. Pak otočila stránku a spatřila na mapě doly. Skoro se jí protočily panenky, když se ukázalo, že se chodby křižují ve třech patrech nad sebou a nikde na mapě ani náznak vodítka, kam a kudy jít. Zběžně prohlédla další knihy. Nabízely statě o magii, soubor místních bájí, historii dračích rodů, dokonce i oblíbené dračí recepty na přípravu masa. Rozhodla se upřednostnit nalezení Lukáše.

Za jedním tajným vchodem našla kuchyni. Nejspíš ji už dlouhá léta nikdo nepoužil. Další skrytý vchod ji zavedl do zahrady, po které předtím marně pátrala. Zůstala v úžasu stát nad přehlídkou zázraků. Tolik zeleniny a ovoce na jednom místě snad ještě neviděla. Sbohem, krysí potravo! Natáhla ruku po jablku. Vtom ji přes hřbet ruky švihl palčivý šlahoun.

„Nedotýkat se! Tohle je pouze pro krále!“

Skřet před ní byl mnohem vyšší než ostatní. V ruce držel bičík, kterým ji šlehl přes ruku. Pak si jí přestal všímat a začal bičíkem likvidovat plevel mezi zeleninou. Pokusila se sáhnout po mrkvi, ale dopadlo to stejně jako předtím.

„Ztráta jedné mrkve snad krále na životě neohrozí!“ zamračila se Hanka na skřeta.

„Odejdi, ženo, nebo budu muset krále požádat, aby tě vypudil z hradu.“

„Výborně. Moc ráda si s králem promluvím,“ nenechala se vyhnat.

„S králem může mluvit jen ten, koho si pozve sám král,“ odbyl ji skřet přezíravě.

Naštvala se a skočila po jablku. Uškubla jedno červené dřív, než strážce stačil zareagovat. Skřet se proti ní vrhl, ale had na jejím nadloktí se pohnul a vystrčil hlavu s kmitajícím jazykem proti strážci zahrady. Ten couvl a vypadal rozzuřeně. „Budeš souzena a odsouzena, ženo,“ sykl výhružně.

„Požaduji, aby mě soudil sám král,“ ušklíbla se na něj a vyrazila s ukořistěným jablkem za Terezkou. Už zbývaly jen dva tajné vchody. Doufala, že zítra za jedním z nich objeví Lukáše.

Ráno se Hanka probudila za svítání a bezodkladně se vydala zkontrolovat poslední dvě části hradu, kde dosud nebyla.

Hned napoprvé byla úspěšná. Zamaskované dveře Hanku pustily do pohodlně vybavených pokojů. Nechyběla tu tekoucí voda, malá kuchyňka, koupelna, čítárna s několika knihami a policí plnou svitků. Na konci chodby dívka nahlédla do posledního pokoje a objevila spícího Lukáše. Zmocnila se jí obava, do jaké míry byl i on ovlivněn zdejší magií a jestli ji pozná. Ani ho nemusela budit, sám vycítil její přítomnost. Otevřel oči a navyklým pohybem sáhl po brýlích vedle postele.

„Hanko, kde se tu bereš? Říkali mi, že jsi na hradě spokojená a nemáš zájem za mnou chodit.“

„Ahoj, Lukáši. Stačilo jen říct a přišla bych.“

„Povídali, že mohu nařídit, aby ses dostavila. Ale nechtěl jsem tě sem tahat násilím, když o to sama nemáš zájem.“

„A proč jsi nás nevyhledal ty?“

„Prý je pro krále krajně nevhodné dolézat za hosty.“

„Jsme tvoji kamarádi a ne nějací cizí hosté,“ podotkla s jemnou výčitkou. Pak se zeptala: „Chodíš někdy do zahrady?“

„Jasně. Pojď se tam se mnou podívat,“ vybídl ji a vyskočil z postele.

Zavedl ji však jen na pusté hradní prostranství s trochou plevele. Bylo jasné, že i jeho ovlivňují zdejší iluze.

„Tuhle zahradu nemám na mysli. Pojď, ukážu ti jinou.“

Nechal se odvést do míst, která Hanka prozkoumala včera. Sotva však vstoupili do zahrady, zarazil se.

„Tohle je nějaká divná džungle, nechce se mi tam,“ nedůvěřivě o krok ucouvl.

„Dobře. Ale aspoň ti dojdu pro jahodu, když už jsme tady,“ respektovala fakt, že mu iluze ukazuje něco jiného, než co vidí ona.

Jakmile se dotkla plodu, v mžiku tu byl starý známý skřet s bičíkem.

„Trhám ji pro krále,“ ušklíbla se mu do obličeje. Skřet ji zlostně sledoval, ale tentokrát nezasáhl. Vložila jahodu Lukášovi do pusy.

„Tak co, je dost zralá?“ zjišťovala, jak mu chutná. Když přikývl, zeptala se: „Mohu si natrhat i nějaké pro sebe a pro Terezku?“

„Samozřejmě. Proč se ptáš?“

„Protože všechno, co se tu urodí, patří králi.“

„Odteď to patří i tobě a Terezce,“ rozhodl Lukáš velkomyslně. Skřet se zamračil a zmizel. Hanka si zamnula ruce. Ačkoliv iluze jejich kamaráda nepochybně ovlivnila, nenarušila jeho vnímání natolik, aby přehodnotil postoj k přátelům.

„Pojďme za Terezkou,“ vyzvala ho.

„Moc rád,“ souhlasil nadšeně.

Hanka nakrmila malou tím, co pobrala ze zahrady. Lukáš zatím obdivoval její dětský pokoj a holčička mu rozzářeně ukazovala své panenky, pokojíčky a šaty. Na okamžik jim záviděla iluzi a příjemné vjemy s ní spojené. Terezka se však brzo unavila a usnula Lukášovi v náruči. Uložil ji na lůžko a spolu s Hankou vycouval z dětského pokoje.

„Ještě ti ukážu jednu knihovnu,“ vedla ho do podzemního patra hradu, „možná nedokážeš přečíst texty, ale mapy tě určitě budou zajímat.“

Otevřela dveře a pustila krále napřed. Podle jeho reakcí usoudila, že místnost vnímá v její reálné podobě. Než se stihla natáhnout ke stolu, sáhl po lampičce a rozsvítil ji. Vzápětí se chytil za hlavu, až shodil darované brýle, zoufale si tiskl spánky a úpěl bolestí. Hanka nevěděla, jak mu má pomoct. Když se ho pokusila dotknout, prudce ji odstrčil. Nakonec se chlapec sesunul na židli a opřel se čelem o ruce. Ztišil se a Hanka se bála pohnout. Doufala, že ji nepodezírá z úmyslu mu ublížit.

Najednou otevřel oči a podíval se přímo na ni: „To je fantastické. Vrátil se mi zrak.“

Přistoupil k polici s knihami: „Já zase vidím!“

Dívka rychle překontrolovala, jestli se nevrátily i její schopnosti, ale zklamaně konstatovala, že ne. Hrad nejspíš pomáhal jenom svému králi.

„Které knihy jsi mi chtěla ukázat?“ zajímal se Lukáš.

Honem rozevřela velký svazek s mapami.

„Umím to přečíst,“ radoval se Lukáš, „jako by mi ty vědomosti samy naskákaly do hlavy.“

„Tak to máš kliku. Já musela drakonštinu šprtat několik let,“ podotkla se špetkou přátelské závisti. Odsunula mapy a strčila mu před oči pojednání o Tvém hradu.

Když dočetl, zamyšleně zvedl oči: „Samé iluze? To je děsivé. Proč mi o tom nikdo nic neřekl? Asi bychom měli odejít dřív, než se tu objeví nějaký nový pán Tvého hradu…“

Hance spadl kámen ze srdce. Lukášův rozum pracoval naplno a uvědomoval si, co je v sázce.

„Jak se ti podařilo prohlédnout iluzi?“ zpytavě jí pohlédl do očí.

Místo odpovědi jedním prstem pohladila moudrého hada, který předstíral, že je pouhým náramkem.

„Proboha! Vždyť ty jsi kost a kůže. Jak to, že jsem si toho předtím nevšiml?“ zděsil se Lukáš.

„Vítej do reality,“ smutně se pousmála Hanka.

„Opravdu ti nedávali nic k jídlu?“

„Krmili mě iluzemi stejně jako Terezku. Skutečné potraviny jsi dostával jen ty.“

„To je strašné. Musíme odtud vypadnout.“

Cestou zpátky do svých komnat nevycházel král z údivu. Zastavili se u Terezky a Lukášovi spadla čelist, když její pokojí spatřil ve skutečné podobě.

„Obě se vyspíte a najíte u mě,“ rozhodl okamžitě. „Sbalíme si s sebou nějaké ovoce a ráno před odchodem ještě zajdeme do knihovny. Chci si znovu přečíst tu pasáž o oživlých kamenech.“

„A Terezka může zkusit rozsvítit kouzelnou lampu. Třeba se tím také zbaví zdejších iluzí,“ navrhla Hanka.

Jakmile byli zase všichni spolu, cítila se o hodně lépe. Zbývalo už jen najít správný kámen a zavolat draky. Podle všech dostupných náznaků by se tím měl vztah mezi draky a Martisovými potomky dostat na novou úroveň. Lukáš by tím pádem měl uniknout trestu a žádný z nich už by se nikdy nemusel vracet do řádu. Konečně by mohli prožít dětství naplněné učením a radovánkami. V Hančině mysli opět vyklíčilo semínko naděje.

Druhý den Terezka rozsvítila lampu v podzemní knihovně a podobně jako Lukáš se rozplakala bolestí. Po chvilce ji to přešlo a usmála se: „Už vím, proč tu jsme. Na všechno si vzpomínám.“

„Proč ta lampa nefungovala i na mě?“ zamumlala nespokojeně Hanka.

„Nejsssi z Martisssovy krve,“ syknul tiše had.

Urychleně zamířili přes nádvoří k bráně. Čekal tu na ně skřet s bičíkem. Terezka se ho polekala. Hanka ji konejšivě vzala kolem ramen.

„Děkujeme za pohostinství, ale teď bychom rádi odešli,“ řekla tvorovi, jehož rozhodně neměla v lásce.

Lukáš se postavil vedle ní: „Přeji si, aby bylo mně i mým dvěma kamarádkám umožněno bez problémů opustit hrad.“

„Potom ale Tvůj hrad zůstane bez vládce,“ namítl nespokojeně skřet.

„Nemyslím, že by to někomu vadilo,“ usmál se Lukáš. „A hosta, který ti tu na hradě zbyl, krm jako krále.“

„On tu někdo zůstal?“ teprve teď začala Hanka přemýšlet nad tím, že neprozkoumala úplně všechny zdejší prostory.

„Podle toho, co víme, se bývalý král stal hostem,“ přikývl Lukáš. „Služebnictvo občas mluvilo o jeho nepokojné kruté povaze, takže promiň, ale nemám v úmyslu brát ho do party.“

„Máš pravdu, můj pane,“ odpověděla tak trochu proti své vůli a doplnila slova lehkou úklonou hlavy. Terezka se zachichotala a vyvolala tím úsměv i na kamarádově tváři.

„Děkujeme a odcházíme,“ kývl král na skřeta u brány a ten ji neochotně otevřel. Jediným krokem se z krále stal zase Lukáš a zamířil přes otevřené prostranství dál k lesu. Dychtivě se rozhlížel po okolí, jako by se nemohl nabažit skutečnosti, že zase normálně vidí. Terezka radostně poskakovala vedle něj, ale jen chvíli. Potom její vyhublé tělíčko zmohla únava a sotva vlekla nohy. Lukáš vzal holčičku na záda a kývl na Hanku, že klidně mohou pokračovat v cestě, jestli na to její síly stačí.

*****

Komu kámen zpívá?

Za dva dny došli k opuštěným štolám. Terezka se rychle zotavovala a Hanka díky Lukášovi také. Sice neměl Terezčiny vlohy k léčení, ale dokázal ulovit dvě kachny, které výrazně vylepšily jejich ovocný jídelníček.

Hanka nakoukla do jedné staré štoly. Dřevo trámů, zajišťujících bezpečnost chodeb, už mělo své nejlepší dny za sebou.

„Neboj se,“ zahlédla Terezka její starostlivý výraz, „postaráme se, aby ti to nespadlo na hlavu.“

„Tak co, jdeme dovnitř?“ bezstarostně je vybídl Lukáš.

„Ani nevíme, s čím se tam můžeme potkat,“ nemohla se Hanka zbavit nepříjemného pocitu.

„Co asi tak může žít v podzemí? Pár myší, netopýrů, pavouků nebo stonožek. Nic, co bychom svou magií nezvládli,“ vykročil chlapec do nitra hory jako první.

„Ta skála zpívá,“ dotkla se Terezka jedné stěny.

„Opravdu,“ podivil se Lukáš, když ji napodobil, „asi každý z nás musí najít kámen, který bude zpívat nejvíc.“

Hanka mlčela. Pro ni zdejší kamení nezpívalo. Jen z něj měla svrbění za krkem. Nevěřila, že to bude tak snadné, jak si Lukáš představuje. Dotkla se svého hadího náramku. Uklidňovalo ji, že ji hadí průvodce dosud neopustil, takže má k dispozici ještě jednu radu nebo pomoc.

Na začátku chodby se zamotali do pavučin, což Terezka nesla značně nelibě. Jak ale kráčeli dál svažující se podzemní chodbou, vymizeli pavouci s utkanými sítěmi a nahradil je agresivní druh, který lovil skokem. Nebylo snadné je držet od těla nebo odehnat, neboť si vypěstovali jistou magickou imunitu. Než dorazili k šachtě se žebříky, byli od nich pokousaní všichni.

„Doufám, že ve spodních chodbách nebudou,“ vrčel Lukáš, když slézali do nejhlubších pater dolu.

„Jen aby tam nebylo ještě něco horšího,“ sýčkovala Hanka.

V nejhlubším místě dolu bylo teplo a vlhko. Klacek, který si dívka přinesla s sebou, jí začal překážet. Odložit se ho neodvážila, člověk nikdy neví, komu se bude muset bránit. Aby ho využila, nacpala do něj zásobu světelné magie. Poslouží místo lampičky.

Protahovali se uzoučkými slizkými chodbami a dvakrát museli obcházet zával. Celkem snadno si vybavovala mapu, kterou viděla na hradě. Horší ale bylo určit místo, kde právě jsou. Potom vyšplhali o patro výš. Zde byla snad nejrozsáhlejší spletitá síť chodeb. Mazlavý povrch stěn se Hance vůbec nezamlouval. Při prolézání koncových chodbiček člověku nezbylo, než se občas opřít o stěnu a nebylo jak se zbavit slizu na dlaních. Při prozkoumávání patra zašli až do míst, kde se hůř dýchalo a sliz téměř kapal ze stropu.

„Tady mi skála zpívá nejvíc,“ přivírala oči Terezka.

Vtom na ni dopadl veliký chomáč připomínající lepidlo.

„Fuj,“ snažila se ho ze sebe sklepat, ale nešlo to. Chomáč se začal roztékat po jejím těle. Lukáš přiskočil, ale ani jeho magie nedokázala podivnou slizkou vrstvu, co se tvářila nevěřitelně živě, odloupnout. Naopak. Její část se přemístila na jeho ruce a sunula se výš.

Rovněž Hanka vyzkoušela všechny magické finty, od zmrazení, odpuzení, žáru, vyschnutí až po ochromení a magický most, ale neúspěšně. Sliz pohltil její magii jako nejchutnější mlsku a ani ho nenapadlo se stáhnout. Terezka si začala drásat obličej, aby aspoň pusu, oči a nos uchránila. Lukáš se snažil ruce otírat do oblečení, ale sliz byl nezdolný a stále bobtnal a rozlézal se. Hanka přiskočila k rozklepané holčičce a otřela její obličej do svého oblečení, pak ji přitiskla k sobě bez ohledu na riziko, že i ona se stane obětí mazlavého agresora. Možná je čas požádat o poslední pomoc hada… Sliz se nabalil na Hančin klacek a vycucl z něj světlo.

Takže on nejde po lidech, on jde po magii!

„Nacpi všechnu svou energii do mé hole,“ poručila Terezce a sama jí šla příkladem.

Lepivý chomáč se stáhl z jejich těl a obalil magií nacpaný klacek. Hanka i s holčičkou couvly z jeho dosahu. Chomáč bobtnal jako kynuté těsto. Lukáš okamžitě napodobil jejich taktiku. Náhle hmota pukla a rozpadla se na několik menších kousků. Ty se okamžitě začaly přelévat a sunout jejich směrem.

„Jdou po nás. Cítí, že se nám doplňuje magie,“ couvla Hanka ještě o dva kroky.

„S tím si poradíme,“ oklepal se z nepříjemného zážitku Lukáš a sebral dva kameny. Hodil je mezi lepivé útočníky: „Posílejte všechnu magii do kamenů. Až se k nim ty potvory doplazí, protáhneme se a půjdeme dál.“

Od hole se rozprskl další chomáček.

„To zírám. Ono se to snad rozmnožuje flusáním. Jestli je ještě nikdo nepojmenoval, budu jim říkat flusavci.“

Lukášův nápad fungoval dokonale. Chodba byla lepivým neřádem úplně zamořená. Co chvíli nastražovali magické kamínky, aby mohli projít.

„Ne, počkej, ten ne,“ vytrhla malý červený nerost z kamarádových dlaní Terezka, „tohle je kámen, který zpívá jenom pro mě.“ A láskyplně si ho přitiskla ke tváři. Chvíli vypadala, jako by pro ni přestal existovat svět. Lukáš povytáhl obočí, ale vzápětí se urychleně musel zabývat odlákáním flusavců.

Zdálo se jim, že trvá celou věčnost, než se probojovali územím agresivního slizu. Oddechli si, když doputovali na druhý konec důlního patra, kde byl klid. Schoulili se k sobě a okamžitě usnuli. Nikdo z nich neměl dostatek sil na to, aby v temnotě chodby hlídal. Hanka alespoň rozprostřela pár strážních kouzel. Padl na ně zbytek její magické energie.

Lukáš na rozdíl od Terezky svůj kámen nenašel. Vyšplhali tedy o patro výš. Vstoupili do jediné dlouhé široké chodby s krátkými odbočkami. Konečně nemuseli sklánět hlavu, kterou si občas otloukali o nízké stropy. Lukáš poctivě prolézal postranní chodbičky a hledal. Zatím marně. Ke konci se už i hlavní chodba zmenšovala a zužovala. Přesto se Lukáš odmítal otočit a vrátit.

„Instinkt mi říká, že musím až na konec téhle chodby. Něco tam na mě čeká.“

Úzký otvor chodby ústil do rozlehlé skalní dutiny. V magickém osvětlení se na stěnách zrcadlily rudé záblesky. Lukáš zamířil ke středovému sloupu, který podpíral klenbu skalní síně. Hanka s Terezkou ho zvědavě následovaly. Ve skále se třpytil stříbrný řetěz s medailonem.

„Být tebou, nesahala bych na něj,“ pokusila se ho Hanka varovat, ale pozdě. To už Lukáš s pomocí magie stříbrný závěs sebral.

„Podívej, jak je nádherně zdobený. Úžasná práce!“ ukazoval ho kamarádkám.

Hned vedle se ve skále zatřpytil meč.

„Vezmi si zbraň a bojuj,“ rozlehl se skalní ozvěnou přísný hlas. Přicházel k nim bojovník s mečem v ruce. Byl nalehko. Jeho jediným oblečením byly kožené kalhoty, zdobené širokým stříbrem a drahokamy vykládaným pásem. Husté polodlouhé vlasy měl sepnuté úzkou stříbrnou čelenkou. Vypadal impozantně a nebýt napřaženého meče, i sympaticky. Hanka přemýšlela, je-li to duch či výplod zdejší nevyzpytatelné magie.

„Nechceme s vámi bojovat, jen tu něco hledáme,“ pokusila se Hanka vyjednávat. Vzápětí se na muže sesypala Lukášova a Terezčina magie.

Muž Hanku i Terezku nekompromisně odstrčil a opřel hrot meče Lukášovi o hruď. Martisova magie proti němu byla bezmocná. Hanka se pokusila o ochromení ruky, svírající zbraň.

Bojovník se na ni otočil s výsměšným pohledem: „Každý kousek vaší energie mi dodává větší sílu. Klidně v tom pokračujte.“

„Ten náhrdelník jsem si chtěl jen prohlédnout,“ namítl Lukáš, „ne ho ukrást!“

„Mohu tě zabít i bez boje, jestli je ti to milejší,“ tlačil ho muž ke skále, kde se třpytil meč.

Lukáš upustil stříbrný závěs a chopil se zbraně. Hned bylo jasné, že je na něj příliš dlouhá a těžká.

„Co to děláš?“ zeptala se Terezka Hanky, když zaznamenala její kouzlo.

„Posílám mu sílu a zrychlenou obratnost,“ zašeptala tak, aby to slyšela jen holčička.

„Dobrý nápad,“ usmála se Terezka a přidala se.

Chlapec neobratně vzdoroval muži, pro něhož byl meč prodlouženou částí paže. Po celou dobu pouze ustupoval a bránil se. Bojovník se ho snažil zatlačit ke skalní stěně, ale Lukáš se nenechal. Zachytával mečem protivníkovy rány nebo na poslední chvíli uhýbal. Vypadalo to, že se rychle učí. Po chvíli se pokusil o výpad a škrábl muže na žebrech. Ale ani bojovník nezaváhal a pokusil se mu vyrazit zbraň. Chlapec ji neudržel a jen zoufale sledoval, jak vylétla do strany. Překulil se po zemi, aby se dostal k místu dopadu, a schytal zásah do stehna. Přesto zbraň uchopil a další protivníkův výpad odrazil jejím ostřím. Odskočil a kulhavě kroužil kolem bojovníka. Ten prudce zaútočil. Lukáš naznačil úhyb stranou a v okamžiku, kdy muž protáhl výpad za ním, vší silou ťal do jeho ruky se zbraní. Poklesl při tom na koleno a měl problém se zvednout. Útočník přehodil meč do druhé ruky. Lukášovi nezbylo, než jít do lehu, aby se vyhnul ostří. Spíš náhodou než úmyslně natočil zbraň proti bojovníkovi. Ten v setrvačnosti svého rozmachu nalehl na Lukášův meč hrudí a částečně se zhroutil přes chlapce. Hanka i Terezka vyjekly strachy a rozběhly se blíž.

Lukáš odstrčil krvácející tělo a s hekáním se zvedl. Pak muže obrátil na záda.

Rána na bojovníkově hrudi silně krvácela. I Lukáš krvácel ze stehna a z ruky. Prudce odhodil svou zakrvácenou zbraň a pro jistotu odkopl dál i mužův meč.

„Proč mě osud nutí zabíjet, když já sám to vůbec nemám v úmyslu?!“ v jeho pohledu se mísil vztek s ukřivděností. „A jen kvůli tomuhle!“ sebral ze země medailon s masivním stříbrným řetězem.

„Tohle je vaše,“ zamračeně se naklonil nad umírajícího muže a pustil řetěz na mužovu zakrvácenou hruď.

Bojovník otevřel oči. Levou nezraněnou rukou sevřel medailon a podíval se Lukášovi do očí: „Tvoje a moje krev se smísila. Za svůj dar dostaneš můj dar.“

Tělo i s medailonem se jim před očima začalo vytrácet a v louži krve zůstalo jen bojovníkovo srdce. Aspoň Hance to tak připadalo. Lukáš se sehnul a zvedl ho.

„Co to je?“ s obavou v hlase se zeptala Terezka.

„Konečně mám i já svůj kámen, svůj temnorudek,“ natáhl před ni svou dlaň, aby se mohla podívat.

„Ten můj není tolik červený,“ vylovila holčička svůj nerost, aby ho srovnala s tím Lukášovým.

„Řekl bych, že tvůj bude jasnorudek,“ usmál se s úlevou chlapec. Vítězně prošel poslední zkouškou a poté, co zmizelo tělo, se cítil mnohem lépe.

„Odpočineme si tady?“ navrhla Hanka, když si všimla, jak je vyčerpaný. Terezka se jemně dotýkala jeho ran a postupně do nich posílala léčivou magii.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Lukáš, „pojďme nahoru a přivolejme draky. Ať to máme co nejdřív za sebou. Chci vědět, na čem jsem.“

„A nezabijou nás?“ zvedla k Hance oči Terezka.

„Neměli by,“ pokusila se Hanka nasadit bezstarostný výraz, ale holčičku neoklamala.

Beze spěchu vyšplhali z důlní šachty a došli chodbou zamořenou pavouky ven na slunce.

„Teď se ukáže, jestli naše cesta byla k něčemu dobrá,“ vytáhl Lukáš z kapsy svůj kámen. Terezka ho napodobila.

„Chci se zavázat oživlému kameni,“ promluvil Lukáš v drakonštině. Jeho výslovnost byla výborná. Dokonce i Hanka uznale pokývala hlavou.

„To nás naučila lampička v hradní knihovně,“ pochlubila se Terezka a vzápětí i ona pozdvihla svůj jasnorudek nad hlavu, „taky se chci zavázat oživlému kameni.“

Hanka vnímala sílící magické vibrace. Byly tak intenzivní, že konečně i ona uslyšela kameny zpívat. Najednou ji oslepil dvojí světelný zášleh a děti zmizely.

„A co já? Vždyť jsem prošla stejnými zkouškami jako ti dva?!“

Chvíli čekala, jestli bude přemístěna spolu s dětmi, ale marně. Zůstala trčet opuštěná v nehostinné krajině poblíž dolu a zoufale se snažila zachytit magickou stopu přenosu. Přišlo jí nespravedlivé, že tu byla zapomenuta. Tolik úsilí musela vynaložit, aby se všichni tři dostali až ke kamenům a nesklidila za to ani zlomek ohledů a vstřícnosti. Zatracení arogantní ještěři! Co si člověk nezařídí osobně…

Ale vždyť jsem ještě nevyčerpala pomoc moudrého hada, problesklo její rozzlobenou myslí uklidňující poznání. Sotva na něj pomyslela, sklouzl had z její ruky a vztyčil se v prachu před ní ve své plné velikosti. Trochu se vymykalo chápání, jak své tělo dokázal vtěsnat do jemného stříbrného šperku. V duchu poděkovala staré dračici za její dar.

„Stačí si jen přát a vrátím tě tam, kde jsi doma,“ nabídl jí had dřív, než stačila požádat o pomoc.

„Nechci domů. Musím se dostat za dětmi. Nenechám je v tom samotné. Slíbila jsem jim to.“

Hadí hlava se nesouhlasně zakývala.

„Objevíš-li se nepozvána, draci tě zabijí. Rituál oživlých kamenů nebývá přístupný veřejnosti.“

„Přesto trvám na svém přání. Jestli to dokážeš, moudrý hade, dostaň mě za nimi.“

„Po mém kousnutí budeš den a noc bez magie.“

„Risknu to.“

„Odvaha ti nechybí,“ kýval had v zamyšlení hlavou ze strany na stranu. Hanka napjatě čekala, jak se kouzelný tvor rozhodne.

„Dobrá. Pošlu tě za dětmi. Je v mých silách ti na dobu bez magie poskytnout částečnou ochranu. Budeš mít šanci si s draky promluvit a přesvědčit je, aby ti povolili účast na rituálu. Ale nedělej si velké naděje. Dost pochybuji, že by ti vyhověli. Souhlasíš s variantou, kterou jsem navrhl?“

„Souhlasím a děkuji ti za všechno, co jsi pro nás udělal. Pošli mě za nimi.“

Had se vymrštil a zakousl se jí do nadloktí, kde ho nosila. Zavrávorala a poklesla v kolenou. Všechno se s ní točilo. Ačkoliv byla na ztrátu magie připravená, její tělo protestovalo. Prudká bolest v ruce rozhodně nepatřila k příjemným zážitkům.

*****

Vyjednávání s draky

V první chvíli byla přesvědčena, že ji moudrý had poslal do pekla. Pohltil ji žár ohně a myšlení kulhalo jako omámené po ráně palicí. Bez magie s tím nedokázala nic udělat. Zdvihla ruce, aby zkontrolovala, do jaké míry ohořely. Byly černé a zdálo se, že doutnají. Ale nebolely. Zkusmo přejela po hřbetu jedné ruky. Prsty setřely černé saze a pod nimi se rýsovala růžová kůže jako vždycky. Konečně se její mysl začala probírat k činnosti. Uvědomila si, že kdyby ji žár opravdu zasáhl, oči by utrpěly jako první. Rozhlédla se.

Stála uprostřed jeskyně obklopená draky. Někteří z nich jí byli povědomí. No ano, tamti dva přece útočili na ni a na Terezku u Vronova spáleného srubu.

Jeden z nich se nadechl a vzápětí ji opět zahalil bílý a žlutý žár. Bylo jí horko, ale nezdálo se, že by ji proud ohně popálil.

„Nebylo by slušné si nejdřív promluvit a útočit až potom?!“ použila nejdrsnější tón drakonštiny, jaký svedla.

„Nejsi tu vítána! Odejdi tam, odkud jsi přišla!“

„To nejde! Stejně jako moji malí kamarádi s Martisovou krví jsem absolvovala cestu Údolím mámení, kolem zříceniny Sester šera, dostala se v jejich společnosti přes Záludný les, Tvůj hrad až k opuštěným dolům. Zasloužím si být u jejich rituálu! Kde jsou děti?!“

„Učí se píseň oživlých kamenů,“ odpověděl ještěr za jejími zády.

Byla to první pozitivní reakce na její žádost o rozhovor. Otočila přímo proti drakovi, který jí odpověděl.

„Trvám na svém požadavku zůstat s dětmi,“ snažila se najít správnou rovnováhu autority a zdvořilosti.

„To není možné. Rituál probíhá výhradně mezi draky a mágy s Martisovou krví.“

„I já jsem napůl drak,“ rozhodla se zariskovat Hanka a otevřela ještěrovi před sebou svou mysl.

Využil toho dokonale a hrubou drsnou magií vstoupil do její mysli. V té chvíli si uvědomila, že mluví pravdu. Její ztracená půlka osobnosti byla zpět ve své plné síle a nedotčená. Dokonce ucítila, jak se jí začíná vracet magie navzdory tomu, co tvrdil moudrý had. Zaměřila se na drakův komunikační krystal. Při vzájemném spojení myslí to bylo velice snadné.

„Mohu tě pozvat do svého komunikačního krystalu? Chceš se podívat na zdejší jeskyni mýma očima?“ navázala s ním spojení v takové síle, že sebou drak trhnul a vmžiku opustil její mysl.

„Kdo jsi?“

„Sestra draka a dcera jednorožců,“ pokusila se vnutit drakovi myšlenku, že patří mezi osobnosti, které není radno přehlížet.

„Slyšel jsem o tobě,“ připustil drak. „Co tě přimělo pomáhat Martisovým potomkům?“

„Jsou to pouhé děti a draci je přesto chtěli zabít. Jak si mohu vážit draků, když pro nic za nic vraždí nevinná lidská mláďata?!“

„Nejsou nevinní. Oba dva už na draky útočili a jeden z nich dokonce zabil! Pokud ale dnes vloží svou moc do oživlých kamenů, promineme jim to.“

Jak velkorysé, chtělo se Hance ironicky ušklíbnout, ale přemohla svou chuť draka provokovat a rozhodla se pro jinou taktiku.

„Zabil draka omylem. A žádný z nich neútočil jako první! Co vás vlastně nutí zabíjet děti s tímhle nadáním? Strach? Nebylo by lepší si z nich udělat přátele?“

Drak mlčel a hleděl na Hanku značně nepřátelsky. Dostala strach, jestli svou drzost nepřehnala. Maličko zmírnila svůj útočný tón.

„Já je znám. Nechtějí zabíjet draky, touží si jen hrát, učit se, žít.“

„Všem, kdo zůstanou na území řádu, je toto vše umožněno,“ ohradil se drak.

„To není pravda. Co vím, tak dětem v řádu není umožněno se vzdělávat.“

„O těchto záležitostech ale rozhoduje velmistr a vidajláma, ne my.“

Hanka usoudila, že diskuze tímto směrem nikam nevede, proto změnila téma: „Až děti vloží svou moc do oživlých kamenů, chci je přivést do Santareny a přihlásit do magické školy.“

„To nemůžeme dovolit. Až projdou rituálem, budou žít na místě, které jim vybereme my.“

„Cože?!“ Hanka nevěřícně zírala na draka.

„Pokud vím, nedomluvili jste si předem žádné podmínky, takže my rozhodneme, kde a jak budou děti s nepatřičnou krví vyrůstat. A musí to být hodně daleko od lidské civilizace.“

„No to snad nemyslíte vážně,“ odmítala Hanka uvěřit, že draci nutí Martisovy potomky absolvovat nezvykle náročnou nebezpečnou zkoušku, aby se nakonec k těm, kdo uspějí, zachovali tak tvrdě a nespravedlivě.

„Smrtelně vážně!“ sklonil k ní drak hlavu, až ji ovanul jeho dech. „A nyní odejdi dobrovolně. Nechceme ublížit sestře draka a dceři jednorožce.“

Před chvílí se mě pokoušeli usmažit a teď se budou tvářit jako lidumilové, ušklíbla se v duchu. Horečně přemýšlela, jaký argument ještě vymyslet, aby ji odtud nevyhodili. Vtom se dračí pozornost přesunula jinam.

Ze sousední sluje vykoukla mohutná černá hlava. Hanka zalapala po dechu. Hor! Jeden z nejmocnějších dračích kouzelníků a možná i její přítel tu byl přítomen osobně. No, přítel… jde-li o Martisovy potomky, není vyloučeno, že z něj tentokrát bude spíš nepřítel. Ale aspoň už bylo jasné, proč draci projevili ochotu s ní hovořit. Horovi stačilo nařídit něco ve smyslu: nezabíjejte ji a promluvte s ní, a žádný z draků se neodvážil odmítnout jeho požadavek. Zvědavě zkoumala jeho pohled, ale nebylo v lidských silách poznat, jestli tentokrát bude či nebude na její straně.

„Martisovi potomci jsou připraveni, můžeme začít,“ oznámil stroze. „Zavolejte jejich dračí svědky.“

„Oni žádné svědky nemají,“ škodolibě oznámil drak, se kterým Hanka hovořila. „Neuvedli ani jediné jméno.“

„V tom případě nechápu, proč jste mě sem pozvali,“ vysunulo se za hlavou mága i jeho mohutné černými šupinami pokryté tělo. Hanka ani v nejmenším nerozuměla, o čem je řeč. Co tu vlastně Hor dělá?!

„Jestliže nemají svědky, nezbývá, než je usmrtit,“ požadoval jeden z draků vzadu.

„Nejdřív je ovšem mou povinností dotázat se přítomných,“ Horův drsný hlas zněl téměř oficiálně a slavnostně, „zda oni sami nejsou ochotni svědčit, nebo neznají-li vhodného kandidáta pro tento úkol.“

O jakých svědcích to proboha mluví, zpotily se Hance dlaně, když si uvědomila, že příští minuty rozhodnou o životě nebo smrti obou dětí.

Byla si jistá, že zdejší draci s radostným uspokojením nabízenou funkci odmítnou.

*****

Brácho, selhal jsem

Přesně jak Plam předpokládal, dračí profesoři v Pasteku se rozhodli Sváťovu nepřítomnost na vyučovacích hodinách omluvit a poskytnout studentovi možnost ukončit školní rok řádnými závěrečnými zkouškami. Ale nebylo to zadarmo. Ani časově ani finančně. Profesor Teuklin trval na tom, aby Sváťa obětoval týden prázdnin a před tím, než ho připustí ke zkoušce, docházel do školy na individuální lekce. Za ty si nechal zaplatit částku, která by jinde stačila na pořízení celého domu i se zahradou.

Sváťovi bylo jasné, že jeho otec na to peníze mít nebude. Proto se hned v sobotu vydal za Zachariášem, jestli mu na dokončení studia půjčí.

„Kolik vás ta pastecká škola vlastně stála?“ mračil se Zachariáš, když mladíkovi odpočítával drahé kameny. „Takové vydřiduchy jsem ještě nezažil! Bohatnout na dětech! Kdo to kdy viděl?!“

„Budu ti to splácet, jak jen to půjde,“ slíbil Sváťa. „Hlavně to neříkej tátovi. Zabil by mě, kdyby se doslechl, že si půjčuji právě u tebe.“

Trpaslík se zachechtal: „Vo to neměj strach, kamaráde. A víš co? Můžeš si ty prachy u mě o víkendech odpracovat. Takovejch deset víkendů by to mělo, hádám, spravit.“

„Jenom deset?“ podivil se Sváťa. „Ale to bys mě platil lépe než špičkového mága.“

„Takže domluveno?“ zašklebil se přátelsky Zachariáš.

„Domluveno,“ usmál se Sváťa. „Udělám ti ze zahrady oázu zeleně.“

„Však já pro tebe najdu tolik práce, až tě to bude mrzet. A šetřit tě nebudu,“ mručel trpaslík dobrácky a přistrčil kameny k mladíkovi. „A můžeš začít hned teď, jestli nespěcháš domů.“

„Nespěchám. Slíbil jsem jim, že se zastavím jen krátce během nedělního odpoledne.“

„Výborně,“ zamnul si ruce Zachariáš, „tak běž vyčistit spíž. Nastěhovali se mi tam mouční molové. A prohlédni ořechy, minule jsem v nich našel brouky závrtníky. Taky by bylo potřeba po celém baráku posílit magické zábrany proti hmyzu.“

„Já to zařídím,“ vyhrnul si Sváťa rukávy.

„Počkej,“ zadržel ho v rozběhu Zachariáš, „máš nějaké zprávy o Hance a ostatních?“

„Naposledy jsem je viděl před dvěma týdny, když utíkali před draky. Pak jsem měl pár dní úplně jiné starosti. To je na delší vyprávění.“

Zachariáš neznatelně přikývl a plácl ho po zádech: „Jasně. Povíme si to u večeře. Zvu tě. Jó a bacha v domečku. Anděla bydlí ve tvé ložnici.“

Sváťovi pár vteřin trvalo, než po trpaslíkově něžném gestu chytil dech. „Nastěhuji se zatím do té Hančiny. Třeba se mi o ní bude zdát.“

„Tebe to ještě nepřešlo?“ zachytil trpaslík zasněný mladíkův pohled.

„Nic spolu nemáme,“ ohradil se Sváťa dotčeně.

„No a to je právě chyba. Co když Hanku mezitím klofne nějakej lump?“ zeptal se Zachariáš s ohleduplností sobě vlastní.

„Jako bych s tím mohl něco dělat!“ zamumlal mladík podmračeně.

„Ts, bejt tebou, mám na každým prstě pět holek,“ zavrtěl nad ním hlavou trpaslík. „Víš co? Běž radši makat. Komu není rady…“

Večer v Zachariášově kuchyni Sváťa podrobně vylíčil vše, co si prožil s kamarády i s Plamem.

„Zpropadenej malér, tadle Martisova krev,“ bručel trpaslík a spláchl poslední sousto pivem. „Nebejt jí, mohli jsme si tu všichni žít v poklidu a bez starostí.“

„A co Vron?“ zajímal se Sváťa. „Kde je?“

Pro změnu byla řada na trpaslíkovi, aby vylíčil, jak Hanka s přáteli putovala od skrýše ke skrýši. Něco už Sváťa znal z vyprávění kamarádů, ale Zachariáš to uměl lépe podat.

„No a v tom loveckým úkrytu je načapali ochránci. Vron to zazdil, poněvadž s dětma zůstal, ačkoliv dobře věděl, že je hlídanej. Oko Bdělých ho vyhmátlo a tvoji kamarádi do toho spadli, jak shnilá hruška do hnoje. Sice utekli, ale bylo to s vodřenejma ušima. Vron je kryl, aby ochránci nezachytili čerstvou stopu. Ten ťulpas Laridon ho za to pak šoupnul do ubytovny omezených.“

„Omezených?“

„Nejsou vomezený na rozumu, ale právně. Jsou vodříznutý vod světa venku, nemůžou se bavit s ostatníma, ani chodit na návštěvy. Prej dokud se ta děcka nevobjeví, zůstane izolovanej. Povídám Laridonovi: A co když děcka draci zabijou a my se to ani nedozvíme? A von na to: Radši ať je jeden člověk nespravedlivě vězněnej, než abychom měli na krku válku s draky. Trouba zabedněnej! Jako by to nešlo zařídit jinak! S ním se fakt nedá domluvit.“

„Ani tě k Vronovi nepustili?“

„Ne. Prej má na Laridonův příkaz vostrej dohled. To by mě vážně vzal šlak, když vidím…“

Zachariáš se zarazil uprostřed věty a vystartoval z kuchyňské stoličky, jak vystřelený z praku. Navzdory své podsadité postavě se pohyboval lehce a hbitě. Sváťa vyběhl za ním, ale ani zdaleka nebyl tak rychlý jako on. Rozhlédl se po zšeřelé zahradě a vypomohl si i magickým zrakem. Zprava se k nim blížil hlídkující ochránce a zleva…

Vždyť je to Anděla, poznal postavu mezi keři. Nikdo další se neobjevil. Zřejmě i ochránce zjistil, o koho se jedná, otočil se a pomalým krokem zamířil zpět ke svému stanovišti.

„Bál jsem se, jestli s tebou nepřichází Rafan, když jsi dorazila v tak nezvyklý čas,“ řekl na vysvětlenou trpaslík.

„Ahoj,“ přistoupil blíž i Sváťa a znepokojil ho pohled na ubrečenou tvář.

„Co se ti stalo?“

„Pohádala jsem se s bráchama. Ty jejich blbý pubertální fóry! Jednou se neudržím a přizabiju je,“ potlačila vzlyk, ale úplně ho nezamaskovala.

„Co ti provedli?“

„Ani se neptej,“ přitiskla si ruce na prsa.

„Pojď dovnitř,“ postrčil ji Sváťa směrem k budově a Zachariáš jen souhlasně přikývl.

„Ne, jdu spát!“ obešla kamaráda a zamířila ke stromovému domku.

To už ji ale uchopila trpaslíkova mozolnatá dlaň za loket. „Nepřipadá v úvahu!“

Anděla se pokusila jemně vykroutit, jenže sevření trénované ruky nepovolilo.

„Hádám, že máš v žaludku plno vzteku. Musíme ho vyhnat a nahradit jídlem,“ otočil si ji obličejem k sobě, „to je rozkaz, moje milá!“

Podvolila se a utřela rukávem vlhké tváře. Sváťa si docela dobře uměl představit modřinu, kterou si vysloužila na lokti.

Zatímco Anděla s nezúčastněným pohledem postrkovala jídlo na talíři hned jedním, hned druhým směrem, než si jedno sousto strčila do pusy, Sváťa ve svém vyprávění shrnul všechny poslední události.

„Měla jsem jít s nimi,“ vzdychla smutně Anděla a odložila příbor. „Kdoví, kde teď jsou.“

„Kdyby Hanka umřela, Plam by to vycítil,“ utěšoval ji kamarád. „A dokud žije Hanka, určitě jsou v pořádku i ostatní.“

„Splín se nejlíp odplavuje medovinou,“ sáhl trpaslík po silnějším pití a nabídl i hostům.

„Kdepak,“ odmítl Sváťa, „potřebuji mít čistou hlavu. Kdybych se napil, byl bych zítra použitelný nanejvýš k čištění záchodů. Magie s tímhle pitím nejde dohromady.“

Anděla si jen nepatrně lízla z pohárku, který před ni trpaslík přistrčil, a podruhé už se napít neodvážila. Raději se znovu věnovala večeři. Aby řeč nestála, začala se Sváti vyptávat na školu v Pasteku. Náhle zpozorněla a gestem zarazila proud kamarádova vyprávění. Zavřela oči a na rtech se jí objevil malý úsměv.

„Raf stojí u postranní branky do Kouzelných zahrad a ptá se, jestli je čistý vzduch,“ obrátila se tázavě k trpaslíkovi. „Nemám jít radši ven za ním?“

„Ne, uděláme to jinak,“ zvedl se trpaslík. „Vy dva se seberte a běžte do svýho domku, já tam hnedka vyexpeduju jednu večeři navíc. Asi tak za deset minut kámoše potichu a bez kouzel vezměte dovnitř. O ochránce, co mi tu v zahradě stepuje na Laridonův příkaz, se postarám osobně. Určitě se nudí a malej přátelskej pokec u medoviny mu zaručeně přijde vhod.“

„Díky,“ zářivě se usmála Anděla a vystartovala ven. Na stole po ní zbyla jen napůl snědená večeře.

„Že bych to maso dneska špatně vokořenil?“ zamyšleně vzal talíř do ruky Zachariáš a přičichl si.

„Bylo to výborné jako vždycky,“ ujistil ho Sváťa, „ale znáš holky. Myslí u jídla na tisíc věcí najednou. Vsadím se, že by to Anděla dojedla, kdyby nepospíchala se umýt a přičísnout, než se potká s bráchou.“

„Jen aby,“ zabručel Zachariáš. „Běž za ní a dohlédni, ať nepoužívá ukrývací kouzla, na ty jsou hlídkující ochránci obzvlášť citliví.“

Zařídili se přesně podle Zachariášových pokynů. Po chvíli se Anděla potichu vytratila a propašovala Rafana do domku, aniž to hlídkující ochránce zaznamenal. Oba zářili spokojeností nad tím, že jsou zase spolu. Sváťa si všiml, že dívčiny učesané vlasy vítáním poněkud utrpěly. Těžko odhadnout, jestli za to mohl Rafan nebo jeho tulík. Pak sklouzl pohledem po bratrovi. Jestliže si člověk odmyslel rozzářený zamilovaný pohled, vypadal zdrchaně. Oblečení zaprášené a ošoupané, na rukou podivné rudé skvrny, boty sedřené, na přehlídce krásy by vskutku nezabodoval. A navíc celý nepříjemně páchl po česneku. I tulík vypadal unaveně a zaprášeně.

„Co Hanka a co děti?“ nedočkavě se zeptal Sváťa.

Rafan se zatvářil, jako by spolkl mouchu. „Těžko říct. Rozdělili jsme se. Co vím, tak s dětmi vstoupila do Jeskyně ztráty a od té doby se mi neozvala. Chtěl jsem jít za nimi, ale nešlo to.“

„Počkej. Nech ho nejdřív umýt a najíst,“ zarazila Anděla káravým pohledem Sváťu.

Za další čtvrthodinu mladík o hodně prokoukl. Ještě s mokrými vlasy se posadil ke stolu s nachystaným jídlem a začal vyprávět. Tulík byl rovněž nemilosrdně osprchován. Párkrát si pročísl rozježený ocásek a usnul dívce na klíně.

Postupně se od Rafana dozvěděli nejen o putování v podzemí a závalu, ale i o jeho snaze obstarat zásoby a dostihnout Hanku s dětmi na jejich cestě. Ačkoliv jeskyni našel, dovnitř proniknout nedokázal. Akorát ho v okolí Atweeru pokousali vososáci, kteří se nedali odehnat ani magicky ani ručně.

„Nezbývá než doufat, že to ségra zvládne,“ dodal na závěr tiše bez jakéhokoliv humorného podtextu.

„Hanka je dobrá, poradí si, uvidíš!“ položila Anděla konejšivě svou dlaň na ruku přítele. Tulík se na jejím klíně nepokojně zavrtěl, prohrábl si srst a vyšplhal na Rafanovo rameno.

„A co ty, brácho, už máš plány na prázdniny?“ obrátil se Rafan ke Sváťovi, ale vyznělo to spíš jako snaha odklonit hovor od choulostivého tématu.

Sváťovi bylo jasné, že víc informací o Hance už asi nedostane.

„Ještě jsem o tom nepřemýšlel,“ odpověděl na bratrův dotaz, „v pondělí se vracím do Pasteku. Čeká mě týden individuálních konzultací a příští úterý skládám závěrečné zkoušky.“

„Copak se v Pasteku učí i během prázdnin?“ podivil se Rafan.

„Obvykle ne, ale já dostal výjimku. Nejspíš kvůli tomu, že nosím Plamův cejch,“ poklepal si mladík na ruku s černým znamením.

Rafan na okamžik ztuhl a zahleděl se do prázdna. Pak potřásl hlavou a prohrábl si vlasy.

„Cos viděl?“ skoro šeptem se zeptala Anděla.

„Hanku. Měla stejný cejch, jako Sváťa, ale zelený. Určitě nebyl Plamův.“

„To je nesmysl, to by nikdy neudělala!“

„Copak něco takového tvrdím? Ne všechny vize se vyplní,“ prohlásil unaveně.

„Měl by ses trochu prospat,“ rozhodla Anděla rázně o dalším večerním programu.

Sváťa se přesunul do Hančiny ložnice a usínal s myšlenkou na svou nejlepší kamarádku. Kéž ji chrání všechny stromy, které na své cestě potká…

Probudilo ho nezvyklé šramtání. Evidentně ještě byla noc, ale škrábavý zvuk se ozval znovu. Sváťa si rozespale posvítil a zamrkal překvapením, když spatřil tulíka, jak se dobývá do sušenek na stolku.

„To nemůžeš počkat do rána?!“ hmátl po něm, ale chytit malého zlodějíčka bylo nad jeho síly.

„Vem si ty sušenky a běž si je chroupat někam jinam!“ doporučil Plavíkovi a ospale zívl.

„Já půjdu a ty taky,“ prohlásil tulík, přeběhl mu po hlavě a nadrobil za krk.

„Ty jeden mlsnej loupežníku! Nemůžeš mi dát pokoj?“ probral se mladík neochotně, protřel si oči a vyklepal drobky z postele. Když už byl vzhůru, usoudil, že se přinejmenším může dojít napít vody.

Sotva vkročil do společného obytného prostoru, narazil na Rafana. Ani on nespal. Seděl v křesle a hrál si s magickým kamínkem.

Sváťa znovu zívl: „Proč proboha nespíte?“

„V noci se člověku nejlíp přemýšlí. To nevíš?“

„Kdybys nekecal, Rafe,“ ušklíbl se Sváťa a posadil se proti kamarádovi. „vyklop, co se děje.“

Rafan pohlédl na bratra a olízl si rty. Trápily ho pochyby, o kterých nebylo snadné hovořit nahlas. Jenže s kým jiným by si o tom měl promluvit, když ne se Sváťou?

„Víš, brácho, asi jsem to zvoral. Hanka a děti mě potřebovaly a já selhal. Totálně selhal!“

„Tomu se mi nechce věřit,“ nespouštěl z něj oči Sváťa.

„Je to tak. Dostal jsem se ke dveřím jeskyně a dál už ne. Vždycky jsem si myslel, co všechno nedokážu, že si poradím v každé situaci…“

Rafan se na chvíli odmlčel, jakoby se snažil spolknout vzpříčené sousto.

„Kdyby mě byl někdo pozoroval, musel by si pomyslet, že jsem mdlého rozumu. Půl dne jsem zkoušel všechny magické finty, jak se dostat dovnitř. Nic nefungovalo. Kopal jsem do těch dveří, ohmatal všechny skalní výstupky široko daleko, zlomil nůž ve štěrbině pod nápisem a všechno nadarmo.“

„Pod jakým nápisem?“

„Tvé odhodlání vstoupit musí být silnější než touha po návratu.“

„Aha.“

„Co myslíš tím svým aha? Chceš mi snad naznačit, že jsem nebyl dost odhodlaný?“

„Přemýšlej trochu, Rafe. Máš Andělu. A miluješ ji. Neměl jsi šanci tam vstoupit.“

„A jak se tam tedy dostala Hanka?! Neříkej mi, že by s klidnou myslí zavrhla život, jen aby mohla doprovázet Terezu s Lukášem.“

Sváťa sklopil oči a zamyslel se.

„Hanka je ženská,“ zdvihl po chvilce oči k bratrovi, „je neustále plná emocí, které převažují nad rozumem. Mohla to dokázat.“

Rafan vzdychl. „Slíbil jsem, že přijdu za nimi…“

„Nebyla tvoje vina, že to nešlo.“

„Nedodržel jsem slib.“

Sváťa ani nemohl uvěřit tomu, jak se uprostřed jedné nedospané noci jejich role prohodily. Jako by tím starším a moudřejším bratrem byl zrovna teď on.

„A co kdyby ses, Rafe, přestal litovat a udělal pro Hanku něco užitečného?“

Rafan ztuhl, jako kdyby dostal nečekanou facku.

„Co máš na mysli?“

„Jestli se z té podivné cesty vrátí – a já věřím, že ano – bude potřebovat pro děti svědky. Čtyři dračí svědky! Musíme oslovit draky, kteří se nebudou bát Martisovy krve a budou ochotni dětem pomoct. Máme Plama a v minulých dnech se mi podařilo přemluvit Kornjefu. Ještě je nutné ale sehnat další dva.“

„Já osobně přece žádné draky neznám…“

„A nenapadá tě někdo, kdo by měl k drakům blíž?“

„Narážíš na Vrona?“

Sváťovo mlčení bylo výmluvnější než všechna slova.

„Nó… Možná bych ho dokázal dostat na svobodu,“ Rafanovy oči ztratily unylý lesk a probudil se v nich přemýšlivý výraz. Sváťa si oddechl, najednou opět seděl v protějším křesle starší bratr, na něhož byl spoleh a kterého vždycky obdivoval. Byl to uklidňující pocit.

„Pomůžeš mi s tím?“ zdánlivě neškodná Rafanova otázka velice rychle Sváťův klid rozhodila.

„S čím?“ znejistěl.

„Potřebuji, abys odpoutal pozornost dozorujících ochránců.“

„Mám na ně zaútočit?“ vyděsil se Sváťa.

„Ale ne,“ uklidňoval ho Rafan. „Skoč se obléknout, všechno ti vysvětlím po cestě.“

Už byli přichystaní k odchodu, když je zarazil hlas Anděly: „Kampak jdete?“

„Jen si něco malého zařídíme. Hned jsme zpátky.“

„Chci jít s vámi.“

„Promiň, lásko. Možná příště.“

Anděla si opřela ruce v bok: „Víš, že se někdy vedle tebe cítím jako zanedbávaná manželka?!“

„Důvěřuj mi, lásko.“

„Důvěra by byla, ale trpělivost mi dochází, čumáčku!“ závěrečná ironicky vyslovená něžnost vyzněla jako výzva k hádce.

„Teď ne, Andílku. Prosím!“

„Až se vrátíš, už tě nebudu milovat!“ jindy vlídné dívčí oči připomínaly rozbouřenou tůň.

„Kecá,“ tiše špitl bratrovi do ucha Sváťa.

„A ty si mě taky nepřej,“ mrskla Anděla po Sváťovi utěrku, kterou nahmátla poblíž trouby.

Oba mladíci urychleně opustili horkou půdu a tiše za sebou zavřeli dveře. Vyplížili se z Kouzelných zahrad a vzali to poklusem do města.

„Tady už by to mělo být bezpečné,“ usoudil Rafan a otevřel bránu. Protáhl bráchu na druhou stranu a položil si prst na rty. Táhl Sváťu podél vysokého plotu, který vibroval magií.

Přikrčili se za tmavým keřem.

„Kde to jsme?“ zašeptal Sváťa.

„Na to se radši ani neptej,“ stejně tiše odpověděl Rafan. „Vidíš támhle ty dva stromy? Počkej dvě minuty a pak zařiď, aby se jejich větve postupně dotkly plotu. Ochránců, co tady budou pobíhat, si nevšímej. Až se frmol kolem stromů uklidní, vrátím se.“

To se snadno řekne, nevšímej si ochránců, pomyslel si Sváťa, když se kolem stromů začali hemžit lidé. Vmáčkl se do keře, jak nejvíc to šlo. Chvíli trvalo, než se situace uklidnila. Lidé odstranili větve v blízkosti zdi a postupně se vrátili zpět do budovy.

Nad keřem propluly dva stíny.

„Žádný strach, to jsme jenom my,“ šeptl Rafan a Sváťa se usmál, když poznal Vrona.

„Zatím to šlo hladce,“ šeptem bratrovi vysvětloval Rafan, „magické brány směřující dovnitř nikoho nezajímají. Poplach se spustí, teprve až otevřu bránu ven. Vy projdete a pokusíte se za sebou zamést stopy.“

„A ty?“

„Aby se váš útěk podařil, musím tu zůstat. Překryju první bránu dalšími dvěma branami, to by mělo stopaře na pár minut zdržet.“

„Chytnou tě.“

„Jo. A možná i vyhodí z výcviku.“

„Stojí ti to za to?“

„Rozhodně. Budu se cítit mnohem líp, ať už to dopadne, jak chce. Omluv mě prosím u Anděly.“

„To ani náhodou,“ špitl Sváťa, „řeknu jí, že ses přestěhoval k jiné holce.“

Rafan gestem naznačil, že dostane do zubů, pokud něco podobného zkusí, ale dalším povídáním se nezdržoval. Otevřel bránu do Santareny a mávl na ně, aby si pospíšili.

Vron zařídil několik dalších průchodů a Sváťa se usilovně snažil zapamatovat kouzla, kterými se bývalý džin snažil znemožnit magické stopování.

Po posledním přemístění se ocitli u malého domku na pobřeží. Vron zaklepal a vstoupil. Uvnitř jakýsi stařík míchal v hrnci světélkující směs.

„Není na návštěvu trochu brzo?“ otočil k nim hlavu a Sváťa poznal Demita.

„Pro někoho brzo, pro někoho možná pozdě,“ odpověděl Vron.

„Přišli jste na špatnou adresu. S dětmi vám pomáhat nebudu,“ prohlásil muž klidně, ale výrazně rozhodným tónem. „Ať se vrátí do řádu. To je jediná správná možnost.“

„Terezku bych tam klidně vzal,“ rozhodil Vron bezradně ruce, „ale toho kluka vydají drakům a ti ho šetřit nebudou. Nechtěl zabíjet. Všechno to byl jeden velký omyl. A Terezka ho má ráda.“

„Promiň, Vrone, do téhle záležitosti se nemíním míchat. A jestli doufáš, že zamhouřím oči nad tvým útěkem, tak nezamhouřím. Tentokrát ne. Spoluviníka ze mě neuděláte.“

„Dobrá. Ale dej mi aspoň den, abych se mohl vypravit za Hankou a dětmi do Jeskyně ztráty.“

„Chceš jít za nimi?“ Demit udiveně zdvihl obočí.

Sváťa Vrona zatahal za rukáv. „A dokážeš projít dveřmi s nápisem: Tvé odhodlání vstoupit musí být silnější než touha po návratu?“ zeptal se.

Demitovo obočí se pohnulo ještě o kousek výš.

Vron se zamyslel a nakonec přikývl: „Myslím, že dokážu. Terezka pro mě znamená víc než život bez ní.“

„A co kdyby ses vykašlal na hloupou jeskyni a nastoupil radši na loď?“ zeptal se stařík zvláštním naléhavě podbarveným tónem.

Vronovo obočí se svraštilo a bylo znát, že horečně přemýšlí nad tím, co Demit vyslovil. Náhle se v jeho očích začalo vyjasňovat a s náhlým poznáním se zahleděl na staříka.

„Nic neříkej,“ zarazil ho starý muž, když se Vron nadechoval k otázce, „ani teď, ani jindy. Zachovej tajemství, které se právě zjevilo v tvé mysli. Možná je čas požádat o další radu.“

„Jsi dobrý přítel, Demite,“ vděčně se uklonil Vron.

„Tentokrát nejsem přítel. Budeš mít náskok jen jeden jediný den, než ochráncům sdělím, že jsi u mě byl.“

„O mně jim klidně navykládej, co chceš. Ale tady Sváťu bys z toho mohl vynechat. Na mém útěku se téměř nepodílel.“

Demit se tázavě zahleděl na mladíka. Z rukávu mu vyklouzl tulík a vyšplhal na starcovo rameno. Sváťa automaticky sáhl do kapsy, kam hodil zbytek sušenek, do kterých se zhruba před hodinou vloupal Plavík. S jednou nepolámanou se natáhl k Demitce. Bez zaváhání ji přijala a začala chroupat.

„Svému bratrovi jsem pomáhal rád a dobrovolně,“ odpověděl Sváťa na nevyslovenou starcovu otázku. „Jen mě bude mrzet, jestli Rafa kvůli tomu vyhodí z výcviku. On bude jednou skvělým ochráncem.“

Demit s těžko čitelným výrazem v očích pokýval hlavou a vzápětí se k nim otočil zády. Přitáhl si hrnec a pokračoval v míchání směsi. „Už byste měli jít. Potřebuji svůj lektvar dokončit ještě před svítáním a vy mě úplně zbytečně zdržujete,“ zamumlal, aniž na ně pohlédl.

„Ať se ti daří vše, na co sáhneš,“ popřál mu Vron při odchodu namísto pozdravu.

Opustili světnici a venku vzal Vron Sváťu za rameno. „Vrať se domů a nikomu ani slovo z toho, co jsi tu slyšel!“

„A co ses vlastně od Demita dozvěděl? Vůbec jsem nepochopil, o čem je řeč.“

„To je dobře. Některá tajemství mají zůstat hluboko pohřbená.“

„Aspoň mi naznač, o co jde,“ škemral Sváťa.

Vron zavrtěl hlavou a otevřel bránu. Gestem vyzval Sváťu, aby prošel.

Jakmile se Sváťa ocitl na santarenském náměstí, uvědomil si, že úplně zapomněl přítele požádat, aby se pokusil sehnat svědka mezi draky, které v době, kdy byl kouzelným džinem, určitě musel znát. Měl vztek na svou zapomnětlivost, ale napravit už se to nedalo. Nedá se nic dělat, jediná možnost je dál hledat vstřícné jedince v Pasteku. Jenže najít vstřícného jedince mezi draky bude stejně obtížné, jako přimět otce, aby se spřátelil se Zachariášem.

*****

Život nebo smrt?

Hor nevynechal žádného z draků a každého se ptal osobně. Hanka si otřela vlhké dlaně a zvažovala, co podnikne, až draci prohlásí, že děti musí zemřít.

„Hanko, ty žiješ,“ vynořil se z temnot její mysli jásavý Plamův kontakt.

„Je to zlé. Dětem jde o život, Plame,“ vtáhla mysl dračího bratra do svého krystalu, aby jejíma očima sledoval, jak draci jeden po druhém odpovídají Horovi „ne“.

„Na co se jich strýc ptal?“ snažil se přítel zorientovat, co se v jeskyni děje.

„Sama nevím. Chtěl nějaké svědky.“

„Aha, svědky… Se Sváťou je sháníme od chvíle, co jsem se uzdravil. Máme ale jenom tři,“ rychle vysvětloval Plam, „můžeš jim nabídnout mě, Kornjefu a drago profesora Artevara…“

Sotva to stihl dopovědět, k dívčině obličeji se sklonila Horova tlama tak blízko, že se jí mohla dotknout. „A ty máš nějaké svědky?“ oslovil ji starý mág podobně jako ostatní přítomné draky.

„Mám,“ odpověděla mu drakonsky a vyjmenovala ty, jejichž jména jí našeptal Plam.

„Dobrá, vyzvi je, aby se co nejdřív shromáždili u hrobu Plamovy matky. Otevřu jim bránu k nám. Ale to nestačí. Martisovi potomci potřebují čtyři draky, kteří jim při obřadu vyjádří důvěru. Do hodiny mi oznámíš poslední jméno, jinak jste svou cestu za kameny podnikali zbytečně.“

Jen hodinu? To je nefér, pomyslela si Hanka a vzdorovitě se zahleděla do Horova netečného oka. Magie se jí sice vracela, ale na přemisťování branami to zdaleka nestačilo. Jediné vítězství, kterého dosáhla, byla skutečnost, že tu směla zůstat. Poté, co ji černý mág oslovil jako dračího příslušníka, ji už nikdo nevyháněl.

Na pár vteřin zvažovala možnost, že by čtvrtým drakem mohla být ona, ale to jí Plam rychle rozmluvil.

„V žádném případě to nezkoušej vyslovit nahlas,“ varoval ji, „jinak tě Hor vyžene dřív, než stihneš říct jeho jméno. Můj strýc nás sice upozornil na fakt, že budeme potřebovat svědky, ale jinak Martisovým potomkům příliš nefandí.“

Hanku to nepřekvapilo. Ani zdejší naježení ještěři nevypadali na to, že by to chtěli dětem usnadnit. Musí zvládnout problém prostřednictvím dračí komunikace, na tu má energie dost.

Plam se odpoutal z její mysli, aby všem, kdo přislíbili svědectví, oznámil, že nastal čas rituálu oživlých kamenů.

Hanka zkontaktovala Vrona.

„Ani nevíš, jak rád tě zase slyším,“ zaradoval se, když ho dostihlo Hančino volání. „Zvládli jste to rychleji, než bych považoval za možné. Raf měl pravdu, když ti věřil.“

„Raf je s tebou?“

„Ne.“

„Dokázal bys přemluvit nějakého draka, aby nám svědčil? Mám jen hodinu na to, abych někoho sehnala. Jestli ne…“ Hančin povzdech vydal za všechna slova.

„Jen hodinu?“ ve Vronově otázce se mihla panika. Sice své pocity okamžitě skryl, ale dívku neoklamal. Na to ho znala moc dobře.

„Přesně tak, jen hodinu.“

„S drakem ti nepomůžu. Momentálně podnikám jiné kroky pro záchranu Terezky a toho jejího kluka. Ale do hodiny to nestihnu, ani kdybych se rozkrájel. Zatracené dračí ultimátum! Zkus ho posunout ještě aspoň o další hodinu nebo dvě!“

„Co máš v plánu?“

„Není čas na řeči, momentálně je mi každá vteřina dobrá,“ ukončil Vron stroze rozhovor a vytratil se z její mysli.

Měla na něj zlost, že ani nenaznačil, co chystá. Silou vůle odsunula své pocity stranou a zvažovala, koho oslovit dál. Napadl ji drak, kterého Terezka zranila a posléze zase uzdravila. Chvíli se pokoušela o kontakt, ale neúspěšně. A co jednorožci?

Sotva na ně pomyslela, celou ji zaplavila R’íhanova radost, že nebezpečné putování přežila. Vzápětí přišlo zklamání.

„Rád bych ti vyhověl, ale jak sama dobře víš, dračí společnosti se naše stádo vyhýbá. Sehnat dračího svědka nedokážeme,“ odmítl jednorožec s politováním její žádost.

Hanka se znovu zamyslela. Kdo by tak ještě mohl promluvit s draky? Jedině snad Sváťa. Možná by se v Pasteku dal najít kromě Artevara i další přátelsky naladěný drak… Hanka se pokusila spočítat dny strávené s dětmi na cestě za zpívajícími kameny. Jestli počítá správně, musí už být prázdniny a Sváťa je pravděpodobně někde doma nebo v útulku pro zraněná magická zvířata…

Ne, nesmí opomenout žádnou možnost! Rychle Sváťu oslovila a čekala na jeho odezvu.

„Hanko?“ v tom jediném slově vycítila širokou škálu kamarádových citů, úleva se mísila s nadšením a láskou.

„Mám problém, kamaráde, chybí mi jeden drak.“

„Já vím. Hor říkal, že budete potřebovat čtyři svědky, ochotné projevit důvěru Martisovým potomkům.“

„On vám radil?“

„Jak se to vezme. Spíš kroutil hlavou nad naší neschopností, když se dozvěděl, že nemáme s draky předběžnou úmluvu a dokonce nám chybí základní informace.“

„A co ti draci?“

„Už jsem požádal o pomoc všechny pastecké učitele, dokonce i Lukerdekova dědu. Kromě Artevara a Kornjefy všichni odmítli. Martisově krvi prý se nedá věřit.“

„To je zlé. Mám už jen necelou hodinu na obstarání čtvrtého svědka. Jinak je všechno v háji.“

„A co Terezka?“

„Zatím o dračím ultimátu neví, učí se zpívat spolu s kameny.“

„Jsem sice pořád ještě v Pasteku, ale bojím se, že dalšího draka už sehnat nedokážu.“

Hance se udělalo mdlo. Čas běžel. Možná by mohl pomoci Rafan.

„Rád tě slyším,“ zareagoval starší kamarád okamžitě na její kontakt, „jste živí a zdraví?“

„Nejbližších několik minut ano. Ale potřebuji čtvrtého dračího svědka.“

„Obrať se na bráchu.“

„Už jsem s ním mluvila. Čtvrtého draka, který by veřejně vyjádřil důvěru Martisovým potomkům, nenašel. Jestli nějakého neseženu do hodiny, draci nad dětmi vynesou rozsudek smrti.“

„Cože? Dali vám jenom hodinu?!“ ozval se rozhořčeně.

„Teď už ani to ne,“ vzdychla Hanka.

„Tak to je totální průšvih. I kdybych zbořil celé zdejší vězení, do hodiny ti pomoc nepřivedu.“

„Ty jsi ve vězení?“

„Jo, dostal jsem čtrnáct dní natvrdo. Nebýt vlivných přímluvců, ochránci by mě na fleku vyhodili ze svých řad. Nakonec si to rozmysleli, ale aspoň mi za mé prohřešky napařili basu.“

„Nevadí, zkusím to jinde,“ s přemáháním ukončila spojení Hanka.

Promrhala další cenné minuty. Kdo by tak ještě přicházel v úvahu? Zavřela oči a usilovně vzpomínala na Demitův vzhled. Stařík už jim nejednou pomohl. Ale jak ho zavolat, když si nedokázala vybavit jeho krystal… opakovaně se pokoušela o spojení, ale marně. Možná jen nebyla dost soustředěná. Avšak kdo by byl v takové situaci?!

Znovu zavolala Plama.

„Neboj se, všichni už jsme na cestě, dorazíme včas,“ uklidňoval ji, když vycítil její nervozitu.

„Ale pořád nám chybí čtvrtý! Opravdu už tě, Plame, nikdo nenapadá?“

„Zkoušel jsem to u Jitřenky, u některých umírněných jedinců z našeho hnízda, dokonce i u bratra, ale pro Martisovy potomky nikdo z nich nehne ani drápem.“

Hanka už byla zoufalá. Odhodlala se a oslovila úzce kontrolovaným soukromým kontaktem přímo Hora, který se o něčem bavil s přítomnými draky.

„Přece nás v tom nenecháš, Hore, pomoz nám, prosím!“

Ani se po ní neohlédl a dál se věnoval drakům. Přesto jí dokázal odpovědět.

„Nemohu být svědkem, protože řídím rituál. Ale i kdybych neřídil, svou důvěru bych Martisově krvi nikdy nedal. Vůbec bych se nezlobil, kdyby vymřeli.“

„Určitě víš o někom, kdo by byl ochoten nám pomoct,“ nevzdávala se Hanka.

„Nevím a nechci vědět,“ odmítl její prosby mág.

„Jsi krutý,“ vyčetla mu.

„A ty bys vyjádřila důvěru lidožravým potvorám, které by snadno dokázaly vyvraždit město, ve kterém žiješ?“

„Vždyť se jedná o děti. A nemají v sobě žádnou agresivitu.“

„Každé mládě jednou doroste a ochutná ulovenou krev.“

„Ale rituál vám snad umožní kontrolu nad magií Martisovy krve. Už se jich nemusíte bát.“

„Vždyť o rituálu nic nevíš. Nebudou bezmocní, veškerá síla jim zůstane.“

„Ale proč potom…?“ nechápala Hanka, v čem je vlastně ona pojistka, kterou draci požadují.

„Jakmile je jejich osobnost spojena s oživlým kamenem, dokážeme je zabít. Ale není to zadarmo. Musí u toho být stejně jako dnes čtyři draci nejméně tří různých barev a jeden z nich při rozbíjení kamene zahyne. Taková je cena za život Martisova potomka.“

„I dnes některý z draků zahyne?“

„Ne. Tato část rituálu je relativně bezpečná. Ale aby k němu mohlo dojít, potřebuješ čtvrtého draka, tak neztrácej čas diskuzemi se mnou a sežeň ho.“

„Hanko,“ ozval se v její mysli Plamův hlas, „chce s tebou mluvit Sváťa.“

Přijala svého kamaráda do komunikace s návalem naděje.

„Znovu jsem se vypravil za Lukerdekovým dědou, abych ho přemluvil. Není doma, ale Lukerdek se nabídl, že to pro tebe udělá on sám. Myslíš, že je to možné? Není na to moc malý?“

„To nevím, ale ať ho Plam vezme s sebou. Bojím se, že je naší jedinou nadějí.“

V jeskyni začalo být rušno. Dorazila rudě vybarvená Kornjefa. Přišla Hanku pozdravit a krátce po ní se objevil i profesor Artevar, který nepovažoval za nutné se k dívce hlásit.

„Děkuji,“ řekla jen krátce na jeho adresu, když prošel kolem.

Nakonec se objevil Plam s Lukerdekem a se Sváťou.

„Člověk!“ zavrčel jeden z dračích strážců.

„Je to dračí služebník s cejchem a dorazil se svým pánem, nemohu ho vykázat,“ tiše ho odbyl Hor.

„A co tady dělá to mládě?!“

„Je čtvrtým svědkem,“ nejistě pronesla Hanka. Cítila se vůči Lukerdekovi provinile. Zatáhla ho do záležitosti, které pravděpodobně vůbec nerozuměl.

„Cože?!“ zavibroval Horův dračí hlas. „To je nepřípustné! Co ví ten malej o Martisově krvi?“

„Jestli dovolíte, objasním mu to,“ navrhla dívka.

„To tedy nedovolím! Zneužíváš mládě v tak choulostivé záležitosti?! Jsem znechucen!“

Lukerdek zlostně zasyčel a vecpal se před Hora: „Jsem tady na své přání. Nikdo mě nezneužívá. Důvěřuji Hance i jejím přátelům. Chci tu být jako svědek!“

Dračí mág shovívavě pohlédl na drobnou dračí postavičku. Odvaha mláděte mu zaimponovala.

„Je snad stanovena věková hranice svědků?“ dožadovala se Hanka pozornosti draků.

„To sice ne,“ připustil Hor, „ale nepřijmu tvého čtvrtého svědka, dokud nepřivedete někoho dospělého z příbuzenstva nebo z jeho hnízda. Musí souhlasit s tím, co se tohle mládě chystá udělat.“

„Znám jeho příbuzného, přivedu ho,“ nabídl se Artevar.

Vymezená hodina se chýlila ke konci, když do jeskyně vstoupil se zeleným dračím profesorem i starý, lehce kulhající Bohantyr. Zřejmě už byl o celé záležitosti informován.

„Lukerdeku, zakazuji ti tu vystupovat jako svědek,“ nařídil zcela nekompromisně.

„Ale dědo, ty určitě nevíš, jak to je…“

„Vím velice přesně, jak to je, a můj zákaz platí!“

„A do háje,“ zaslechla Hanka Sváťův povzdech za svými zády. Ani si nevšimla, kdy se do její blízkosti přesunul.

„Právě jste přišli o čtvrtého svědka,“ zlomyslně se k Hance nahnul jeden z přítomných draků.

„Ale dědo,“ škemral Lukerdek.

„Ledaže by…“ váhavě natáhl Bohantyr svou hlavu k dívce.

„Ledaže by co, dědo?“ svitl Lukerdekovi v očích záblesk naděje.

„Ledaže by Hanka přijala můj cejch. Pro svého služebníka bych byl ochoten přimhouřit oko.“

Mezi draky to zahučelo. Zelený drak prokázal té drzé holce větší čest, než si zasluhovala. I Hor se na Hanku zvědavě zadíval. Působil dojmem, že se vývojem situace docela dobře baví.

„To ne,“ dopadla Sváťova ruka na její rameno, „tohle po tobě rozhodně nemůže chtít.“

„Ale může,“ řekla hořce, „z jeho pohledu jde o dobrý obchod.“

„Ale ty přece nejsi žádné zboží,“ protestoval Sváťa.

„Ve hře jsou dva dětské životy, na to nezapomeň,“ připomněla mu tiše.

Vtom jí myšlenky zaplavila vlna strachem poznamenaných emocí jednorožce.

„Nedělej to, dcero,“ rozezvučel se v její mysli naléhavý R’íhanův hlas. „Tohle je příliš vysoká cena. Naše stádo tě nechce ztratit, celá tvá budoucnost by se redukovala do role dračího sluhy.“

„Když to neudělám, vyhasnou úplně zbytečně dva dětské životy. Jak bych se s tímhle vědomím dokázala vyrovnat? Promiň, otče,“ odpověděla s velikým smutkem, ale bez zaváhání.

„Počkej ještě,“ sevřela ji Sváťova dlaň bolestivě, „jediný z draků, kterého jsem se neodvážil požádat, aby svědčil, je Terignavan. Jestli ho dokážeš oslovit pomocí dračí komunikace, udělej to.“

„Ale…“

„Udělej to hned teď!“ Znovu jí Sváťa výrazně připomněl Rafana. Použil stejnou intonaci jako on, když zmatkovala a on po ní chtěl, aby se začala chovat rozumně. Stejně jako Rafana ho instinktivně poslechla.

Vybavila si zašedle růžového draka, který od nich vybíral v Pasteku školní pokuty. Kontakt ale ne a ne naskočit. Náhle jí myslí problikla vzpomínka na jeho zlaté zjevení, které si původně ani neměla pamatovat. Není radno si zahrávat s Pánem pokladů. Spojení však díky této myšlence naskočilo téměř bleskově.

„No vida, dcera jednorožců,“ zabručel dobrácky Terignavan, „byl jsem udiven, že mě tvůj přítel nepožádal o pomoc pro Martisovy potomky.“

„Vy byste byl ochoten pro ně svědčit, pane profesore?“

„Já ne. Ale vím o někom, kdo to pro ně udělá.“

„Jenže…“

„Já vím, tlačí tě čas. Ale neboj se. Za pár okamžiků se poslední svědek dostaví.“

Bohantyr nespokojeně sledoval dívčino váhání: „U mě se nebudeš mít zle, budeš patřit mezi vážené jedince.“

„Řekni ano, zůstaň u nás,“ škemral vedle dědy i Lukerdek.

„Víš, tohle rozhodnutí pro mě není snadné,“ promluvila k mláděti, „musela bych opustit školu a své přátele.“

„U nás bys našla jiné.“

Jeden z draků mládě odstrčil: „Dost řečí! Buď máš posledního svědka, nebo to skončíme jednou provždy.“

„Pojďme za dětmi. Zkrátíme jejich trápení,“ vyzval přítomné ještěry drak, který chtěl Hanku původně vykázat.

„Ještě počkejte, dopřejte nám přece pár minut,“ zoufale se jim postavil do cesty Sváťa.

„Umravni svého služebníka, nebo ti ho poškodíme,“ houkl nevlídně na Plama jeden z draků. Další už se na mladíka vůbec neohlížel a tlapou ho odhodil ke skalní stěně tak prudce, že se Sváťa po nárazu bezvládně sesunul na zem. Vědomí naštěstí neztratil. Namáhavě se zvedl do kleku. Hanka vyrazila za draky do sousední jeskyně.

„Zadržte!“ křičela zoufale, když spatřila, jak byly obě děti sraženy obličejem k zemi. Naléhavě se ohlédla po Horovi: „Mám čtvrtého svědka! Dostaví se za okamžik. Na pár minutách přece nesejde!“

„Žádného čtvrtého svědka nevidím,“ nelítostně po ní loupl okem, „a tvoje lhůta už dávno vypršela.“

Draci se stahovali blíž k dětem, aby nepřišli o vzácnou podívanou. Do očí se jim vkradla lačnost a napětí v jeskyni houstlo. Hanka přímo cítila touhu některých jedinců zlikvidovat zárodky odvěkých nepřátel, jejichž moc ohrožovala dračí rod. Hor nenápadně odstrčil Plama stranou a jen netečně přihlížel, jak se stupňuje odhodlání dračího davu usmrtit dvě důvěřivé děti. Hanka ztratila nervy. Byla přesvědčená, že už nemůže čekat ani vteřinu.

„Poslouchejte mě! Všichni mě poslouchejte,“ zařvala hlasitě, aby přehlušila mručivé mumlání rozrušených draků, „prohlašuji, že Bohantyrovu nabídku…“

Jediné slovo ji dělilo od závazku na celý život, když se jeskyně projasnila zlatou září šupin. Draci zmlkli a nevěřícně ustoupili.

„Vítám mezi námi Pána pokladů,“ neztratil duchapřítomnost Hor, ačkoli i on byl viditelně zaskočen faktem, že mezi ně osobně zavítal vládce draků.

„Jsem tu jako čtvrtý svědek, rituál může začít,“ prohlásil zlatý drak, jako by si ani nevšiml skrytého napětí mezi přítomnými. Draci nad jeho prohlášením sykli údivem.

Hanka se rozběhla k dětem a zdvihla je ze země. Sváťa o něco pomaleji přikulhal za ní.

„Co je? Co se děje?“ nedůvěřivě se dívky zeptal Lukáš.

„Draci jsou trochu nervózní, ale už by to mělo být v pořádku. Každou chvíli začne obřad, kvůli kterému jste tady,“ uklidňovala ho, zatímco její srdce dosud bušilo jako o závod.

Terezka se vrhla kolem krku Sváťovi: „Přišel ses podívat? To jsem ráda. A Aničku s sebou nemáš?“ Na rozdíl od Lukáše si nepřipouštěla žádné obavy z budoucnosti. Všechno přijímala jako součást rituálu a ani se nepokoušela bránit dračímu násilí. Hance zatrnulo při pomyšlení, jak snadno a důvěřivě by se nechala zabít.

„Všechny náležitosti byly splněny,“ znásobil se ozvěnou jeskyně slavnostní Horův hlas, „naplňme nyní poslání oživlých kamenů.“

Přítomní ztichli a zadívali se na dračího mága.

„Nechť Martisovi potomci nechají zaznít ducha stříbrné rudy, aby i oni prokázali svou připravenost.“

Děti se rozhlédly a rychle našly své kameny. Lukáš jako první zdvihl ruku s temnorudkem a kolem kamene se od rudého středu začala šířit bílá záře. Zároveň se o stěny jeskyně tříštil tón na hranici slyšitelnosti a draci začali pokyvovat hlavami jakoby do rytmu.

„Je připraven, je připraven,“ opakovali jeden po druhém.

Lukáše vystřídala Terezka. Jasnorudek světélkoval víc do žluta a záře byla mohutnější než Lukášova. Kdyby měli draci kam ustoupit, asi by o krok couvli. Ve vzduchu byl patrný jejich respekt vůči neuvěřitelné moci malé holčičky. Vzápětí začal její kámen zpívat. Nebyl to jednolitý tón, ale jakási snová melodie, vtahující do sebe každého, kdo naslouchal.

„Je připravena, je připravena,“ bez zaváhání souhlasili přítomní. Před chvílí ji málem zabili a teď k Terezce vzhlíželi ve směsici obdivu a úcty. Hanka došla k názoru, že je zřejmě nad její síly pochopit zákonitosti dračího chování.

„Rituál pokračuje vložením života do kamenů. Zůstanou zde pouze Martisovi potomci a jejich svědci. Ostatní nechť se vzdálí mimo dosah zpěvu kamenů,“ vyzval je Hor.

Hance se odejít nechtělo, ale Sváťa ji vzal kolem ramen a táhl pryč: „Neměj strach, Hor se o ně postará.“

„Hor? Ty mu věříš? Před chvilkou nehnul ani prstem, aby děti ochránil před draky, co se je chystali zabít. Zrádce!“

„Tebe nebo Plama by bránil, ale děti s Martisovou krví jsou pro něj jen cizí nebezpečné bytosti. Po černém drakovi nemůžeš chtít, aby byl lidumil, zvlášť ne po mágovi. A nezapomeň, že i navzdory své nechuti k Martisově krvi nám poradil. Bez něj bychom o nutnosti sehnat svědky do poslední chvíle nic netušili.“

„Je to jen namyšlenej arogantní sobeckej mág,“ vrčela Hanka málem stejně nevlídně jako draci.

„Nebýt jeho, Plam by své zranění nepřežil,“ vytáhl Sváťa svůj nejsilnější argument.

Hanka zmlkla. Podívala se mu do očí a neznatelně zavrtěla hlavou. Že by Sváťa pochopil draky lépe než ona? Usadili se na skalním výstupku, který připomínal kamennou lavici, a Sváťa vyhrnul nohavici, aby zkontroloval svou pochroumanou nohu. Pomohla mu odtáhnout látku od zakrvácené kůže, aby si mohl magicky ošetřit nejhůř poraněné místo. Jak se nad ním skláněla, Sváťa náhle natočil hlavu, jednou rukou zajel Hance do vlasů, jemně ji přidržel a políbil na ústa. Hančiným tělem se rozlil nečekaný pocit. Zaplavil její tělo, jako příval nečekaného vzrušení. Zalapala po dechu a pevně Sváťu objala. Další jeho polibek ucítila na krku a celá se zachvěla. Pak někdo drcnul do jejího lokte. Jen neochotně uvolnila objetí, aby se koukla, o co jde. Lukerdek stál před nimi a zvědavě oba pozoroval. Zastyděla se před dráčetem a v rozpacích si upravila vlasy.

„To je tvůj kamarád?“ začal vyzvídat Lukerdek.

„Ano,“ usmála se.

„Třeba by ho děda taky vzal k nám,“ navrhl s porozuměním.

„To těžko, já už cejch mám,“ vyhrnul rukáv Sváťa, aby ukázal své znamení, které zvolna začínalo blednout.

„Černý?“ vykulilo oči dráče.

Přes Lukerdeka se k Hance natáhla Bohantyrova hlava.

„Jestli se nemýlím, vyslovila jsi souhlas s mým cejchem,“ tázavě se na dívku zahledělo oko zeleného draka.

„Nic takového jsem nevyslovila,“ opětovala mu Hanka upřený pohled, „mám jiné plány se svou budoucností, než sloužit drakům.“

„Škoda. Líbila by ses mi. A Lukerdekovi také.“

„Já vím. A děkuji za nabídku,“ do Hančiny odpovědi se vkradl nádech ironie. Měla Bohantyrovi za zlé, že zneužil její nouze, aby ji dohnal k přijetí cejchu. Málem mu to vyšlo. R’íhan měl pravdu, zaplatila by neúměrně vysokou cenu. Byla neskonale vděčná zlatému drakovi, že ji toho ušetřil.

„Chceš se dívat?“ ucítila v mysli jemný Plamův dotek.

To si nemohla nechat ujít. Opatrně se protáhla do krystalu svého dračího přítele a po krátkém zaváhání přibrala i Sváťu.

Dračí mág gestem své tlapy pokynul dětem: „Nyní kámen obsahuje část vaší osobnosti a je s ním pevně propojen celý váš život. Vyberte pro oživlý kámen místo, které se vám zamlouvá.“¨

Děti vstaly a rozhlédly se kolem sebe. Lukáš svůj temnorudek vložil vysoko do stěny až tam, kam dosáhl. Nerost se spojil se skálou a lehce světélkoval. Terezka zvolila nízký skalní výstupek. Jasnorudek se rozzářil a vrostl do stěny. Najednou vypadal mnohem větší.

„Nastal čas, aby svědkové svým dotykem potvrdili důvěru vloženou do kamene.“

Na Horovo vyzvání přistoupil ke světélkujícím kamenům zlatý drak.

„Věřím, že Martisovi potomci budou svou moc užívat odpovědně, budou ctít spravedlnost a nebudou bez vážného důvodu zasahovat do života bytostí s méně vyvinutým sedmým smyslem.“ Drak položil svou tlapu postupně na oba kameny a ukázal ostatním dvě spáleniny na dlani. Jako druhý vystoupil Artevar.

„Vkládám důvěru ve vaši schopnost učit se a jasně rozpoznat, kdy, kde a jakým způsobem je vodné vaši unikátní moc použít. Chci věřit, že draci nikdy nezatouží rozbít některý z vašich oživlých kamenů.“

Šupiny Kornjefy zářily podobně rudě jako oživlé kameny. Hanka i Sváťa si nemohli nevšimnout, s jakým obdivem Plam červenou dračici sleduje. Ladným houpavým krokem postoupila ke středu jeskyně a promluvila zvučnou drakonštinou.

„Důvěřuji dětem s Martisovou krví, že najdou správnou cestu svým životem. Potěšilo by mě, kdyby navzdory okolnostem zůstalo mezi nimi a námi draky dostatek vůle pro vzájemné přátelství a spolupráci.“

Nyní bylo na Plamovi, aby jako poslední dovršil svědectví draků.

„Důvěřuji Tereze Vronové, že své léčitelské schopnosti využije pro blaho potřebných a že nikdy nezklame důvěru v ni vloženou. Důvěřuji Lukášovi Gé, že svou zvídavostí neohrozí své okolí a bude se vždy řídit zdravým rozumem a svými nejlepšími city.“ Stejně jako ostatní i Plam ukázal Horovi dvě spáleniny na dlani, po kterých už navždy zůstane patrná jizva.

Jako poslední se kamenů dotkl dračí mág.

„Rituál je dokončen. Draci přijali závazek a nebudou žádat vaši smrt,“ promluvil k dětem. „Nyní sem mohou vstoupit i ostatní, aby na vlastní oči spatřili dva nové oživlé kameny.“

Hanka se Sváťou museli počkat, až se do sousední sluje přesunou všichni přítomní draci, aby se některému z nich nevhodně nepřipletli do cesty.

Hor jim dopřál dostatek času, aby si mohli prohlédnout magicky světélkující nerosty. Hanka si až teprve teď všimla, že to nejsou jediné světélkující kameny ve sluji.

„Oživlých kamenů je tady víc?“ podlehla své zvědavosti a zeptala se přímo Hora.

„Celkem jich tu je šest,“ odpověděl celkem ochotně. „Tři z nich ale pozvolna vyhasínají, protože lidé k nim vázaní zemřeli.“

„Zabili jste je?“

Tentokrát dračí mág s odpovědí váhal.

„Jen jeden z nich si nedal říct a musel zemřít,“ odpověděl místo mága Pán pokladů. „Byl příliš mocný, a i když to myslel dobře, způsoboval drakům neúměrně vysoké ztráty na životech, než abychom to tolerovali.“

„Už můžeme odejít?“ zeptala se Hora Terezka.

Dračí mág přejel tlapou nad podlahou jeskyně a vytvořil plastický obrázek mapy.

„Toto je nyní váš nový domov,“ ukázal na rovinu mezi pohořími. Pak tlapou opsal pomyslný kruh a světélkující nitka ohraničila jakýsi ovál, jehož jižní část se dotýkala toku řeky a severní světélkující čára procházela nejvyšším pohořím. „A tohle jsou hranice, které nesmíte překročit, nechcete-li se vystavit hněvu draků.“

„Kde to vlastně je?“ zeptal se Sváťa.

Drak zmenšil mapu a doplnil okolí.

„Něco mi to připomíná,“ zadívala se pozorněji Hanka, „není to poblíž Řádu bdělého Sekurita?“

„Ano,“ připustil Hor, „když budete chtít, můžete řád navštěvovat.“

„To je ale zapadákov,“ zamračil se Sváťa, „tam nepotkají žádné vrstevníky, jak je rok dlouhý!“

„Oni se vám zavázali svým životem a vy jim poskytnete jen nehostinné vyhnanství?“ nemohla uvěřit svým očím Hanka.

„Protože předem nedošlo k žádné dohodě, máme právo určit podmínky my,“ ozval se drak vedle Hora.

„Potom ale tyhle dvě děti vůbec nic nezískaly,“ nemohla se Hanka smířit s dračím rozhodnutím.

„Jak to, že ne? Chlapec získal svůj život a obě děti budou vyrůstat v klidu a bezpečí mimo území řádu. To si přece přály, ne?“

„To sice ano, ale…“ Hanka hledala slova, kterými by těm zabedněným dračím hlavám vysvětlila, že děti potřebují také rodinu, učitele a trochu obyčejné každodenní radosti.

„Přeji si přijít a vstoupit do diskuze,“ ozval se zvučný lidský hlas a draci sebou trhli.

„Nemůžeme ti zakázat, abys přišel, to přece víš,“ odpověděl Hor bez velkého nadšení.

„Nechci být nezdvořilý, proto žádám o váš souhlas ke vstupu,“ zaduněl hlas a Sváťa Hance ukázal na jeden z oživlých kamenů, který při slovech výrazně světélkoval.

„Přijď mezi nás,“ řekl nahlas zlatý drak a nikdo z ostatních se neodvážil protestovat.

V jeskyni problikla brána a najednou tu stáli dva muži. Stařík se lehce uklonil před Pánem pokladů a jeho zrak spočinul na dětech. Koutkem oka mrknul i na obraz mapy, který vzápětí zmizel.

„Vrone!“ ozval se jásavý dětský hlásek a Terezka skočila druhému muži do náruče. Vron ji k sobě přitiskl a Hance se dojetím draly do očí slzy.

Stařík vzal Lukášovy ruce do svých a s úsměvem pokýval hlavou. Pak se obrátil k Terezce. Všichni mlčky sledovali jeho počínání. Holčička se nechala postavit na zem a taky k němu důvěřivě natáhla své ruce. Na krátký okamžik je podržel v dlaních a pohladil ji po hlavě. Usmála se na něj a vrátila se k Vronovi. Instinktivně se k němu přitiskla zády.

„To jsou mi věci,“ šeptal Sváťa, „kdo by býval řekl, že Nestor patří mezi Martisovy potomky.“

„Mě by spíš zajímalo, co tu chce,“ stejně tiše odpověděla Hanka.

„Ta smlouva je nespravedlivá,“ oslovil Nestor Hora, „a vy to dobře víte. Požaduji, aby byla změněna a obě děti dostaly lepší podmínky.“

Dračí mág loupl okem po Pánovi pokladů a neochotně se zeptal: „Co máš na mysli?“

„Jsem už starý a měl bych si vychovat nástupce, který by udržoval Ostrov volby. Oba,“ kývl směrem k dětem, „jsou vhodnými kandidáty. Vezmu je k sobě na ostrov a budu je učit.“

„To je vše?“ zafuněl nespokojeně Hor.

„Ne, to není vše!“ zamračil se Nestor. „Tomu chlapci jste při posledním útoku na řád zabili otce…“

„Cože? Táta umřel?“ Hanka se ohlédla po Lukášovi. Jeho nešťastný výraz ji zabolel.

„To byl jen útok několika nezodpovědných jedinců,“ ohradil se drak po boku Hora.

„Chceš snad říct, že to nebyli draci?!“

Ještěr před Nestorem o krok ustoupil. Vlastně to bylo humorné. Drak a bojí se vetchého starce!

„Podle mého názoru máte vůči chlapci dluh,“ pokračoval neohroženě stařík. „Požaduji, aby se v rámci této smlouvy směla na můj ostrov přestěhovat i jeho matka a malá sestra.“

„Skončil jsi?“ využil Hor pauzy, ve které muž nechal doznít svůj požadavek.

„Ne,“ zdvihl stařík hlas, „dále požaduji, aby jim bylo dva týdny v každém roce umožněno cestovat a pohybovat se mezi lidmi s tím, že jejich magická aktivita v té době nepřesáhne průměr, obvyklý u nadanějších jedinců.“

Mezi draky se ozvalo nesouhlasné mumlání. Hor už se nadechoval k odpovědi, ale zlatý drak ho zarazil a ujal se slova sám.

„Tvé požadavky jsou rozumné a přijatelné. Mám k tomu jen jeden dodatek. Každé plánované cestování mimo vyhrazené území předem nahlásíte jednomu z Bdělých a také se postaráte, aby byl včas informován i velmistr a vidajláma. Jinak byste mohli mezi draky způsobit falešný poplach.“

„Dobře. S takovou dohodou jsem spokojen.“

Zlatý drak pohlédl na Hora a ten prkenně přikývl: „Dohoda platí.“

„Pojedeš, tati, na ostrov s námi?“ nedělalo Terezce potíže se přizpůsobit vyhlídce na nové lákavé dobrodružství. O Vronovu společnost ale přijít nechtěla.

Vron nerozhodně pohlédl na Hanku.

Přistoupila k němu, objala ho a šeptla mu do ucha: „Jen jeď, patříš k ní. Už tě přijala jako tátu. A Lukáš bude potřebovat pevnou ruku a moudrého rádce. Vytvoř pro ty děti rodinu. Dopřej to jim… i sobě. O mě se neboj. Jsem už velká a neztratím se.“

Vron neodpověděl, jen ji pevněji sevřel v náruči.

*****

Epilog

Hanka si v santarenské škole odložila zkoušky na začátek dalšího školního roku, neboť neměla dost času nastudovat vše, co si předsevzala. Sváťa ihned po návratu z Pasteku pospíchal ke své rodině a marně Hanku přemlouval, aby ho doprovodila. Jen vrtěla hlavou a nenechala se zviklat: „Oni se těší především na tebe. Já bych jen zbytečně zacláněla.“

Jakmile si Hanka postavila hlavu, Sváťovi bylo jasné, že ji neukecá. Vyloudil aspoň pusu na rozloučenou a urovnal jí vlasy: „Já si tě brzo najdu.“

Nakonec se Hanka u slavnostní Zachariášovy večeře, pořádané každoročně na přelomu školního roku a prázdnin, sešla pouze s Andělou. Všichni ostatní si užívali prázdniny už celé dva týdny, jen Anděla stále oddalovala svůj návrat domů. Hanka ji podezírala, že má v úmyslu se zdržet až do chvíle, než Rafana pustí z vězení. Jako pilná studentka sice zvládla závěrečné školní testy na výbornou, ale její současná nálada tomu neodpovídala. Zachmuřeně seděla nad jídlem a žvýkala jakoby ani nevěděla co. Jestli Zachariáš něco nesnášel, byl to lhostejný přístup k jeho kuchařskému umění. Hanka si všimla jeho dotčeného výrazu, ačkoliv tentokrát Andělu ani slůvkem nenapomenul. Rozhodla se kamarádku vytrhnout z jejího zadumání.

„Jak oslavili konec školy tvoji bráchové? Taky se doma při každém výročí přecpáváte?“ pokusila se o žertovný tón.

„Slavnostní večeře mívám na starosti já. Jenomže letos…“ Anděla vzdychla a odmlčela se.

„Co letos?“

„Letos mě táta namíchnul.“

„Táta? Já myslela, že ti zpestřují život hlavně René s Patrikem.“

„Jo, bráškové jsou pěkná kvítka. Ale obvykle si s nimi poradím.“

„A proč se zlobíš na tátu?“ dál vyzvídala Hanka.

„Prosila jsem ho, aby se za Rafa u ochránců přimluvil. A co myslíš, že mi řekl? Andílku,“ parodovala dívka otcův tón, „v životě jsem protežoval jenom tebe a tvého bratra. Měl jsem z toho malér až na půdu a podobnou chybu už nehodlám opakovat. Nikdy!“

„Ale Rafa už přece brzo pustí, ne?“ Hanku mrzelo, že se řeč stočila na ožehavé téma.

Při vzpomínce na uvězněného kamaráda se i její nálada propadla pod hladinu smutku. Rafanovi v poslední době štěstí nepřálo. Od chvíle, kdy je v podzemí ohrozil zával a jejich cesty se rozdělily, ho pronásledovaly samé potíže. K dovršení všeho byl odsouzen za násilné vniknutí do střeženého objektu a skončil v cele. Pořád jí zněl v paměti jejich poslední hovor v rámci dračí komunikace. Rafan se radoval, že Terezka s Lukášem našli nový domov a že jim draci poskytli důvěru.

„Jenomže tebe zavřeli, to není spravedlivé,“ hněvala se Hanka na ochránce.

„Bohužel to spravedlivé je,“ nesouhlasil s jejím výrokem Rafan. „Porušil jsem kde co a ne poprvé. Vlastně ani neměli jinou možnost, než mě potrestat.“

„Za to, že jsi chtěl dětem zachránit život...“ dořekla trpce.

„Netrap se tím. Věděl jsem, do čeho jdu a jaké důsledky jsou ve hře. Ničeho nelituju.“

Hanka svého kamaráda podezírala ze lži. Jakmile byl jednou zavřený, těžko si u ochránců vybuduje skvělou kariéru. Šoupnou ho na nějaké zastrčené místo, kde nikdy nedostane příležitost uplatnit své nevšední schopnosti. Copak ti zabedněnci nepoznají dobrého člověka?! Hanka s porozuměním pohlédla na Andělu. Byla jí vděčná, že aspoň ona vnáší do kamarádova života radost a lásku.

Zachariáš přistrčil před dívky misky se zmrzlinou. „Tahle se mi obzvlášť povedla,“ zdůraznil, „ne že ji budete solit slzama, holky!“

„Díky,“ usmála se Hanka a nebyla si jistá, zda dokáže do žaludku nasoukat ještě celou zmrzlinovou porci. Rovněž Anděla zdvihla koutky úst v pokusu o úsměv a Zachariáš se zahučením sklidil její talíř se zbytkem večeře, odkud vyzobala jen zeleninu.

„Všechno dobře dopadlo a vy dvě se tváříte jako bezzubé veverky na hromadě oříšků,“ bručel nespokojeně.

„Ani nevím, jak se teď Vronovi a dětem vede,“ posteskla si Hanka a pokusila se tím odvést hovor k méně ožehavému tématu. „Co odešel na ostrov, nedokážu ho kontaktovat. Nemáš na něj náhodou nějaké spojení?“ zadívala se tázavě na trpaslíka.

„Nemám a mít nebudu,“ zavrtěl hlavou Zachariáš, „Vron se tu jen krátce zastavil pro své věci a upozornil mě, že Nestor posílil magickou izolaci Ostrova volby a že žádný komunikátor k nim nedosáhne.“

„Už se do mě nevejde ani sousto, omluvte mě,“ vstala Anděla od nedojedené zmrzliny a trpaslík jen protočil oči v sloup.

„Kam pospícháš? Chce se ti spát?“ snažila se Hanka pozdržet její odchod.

„Ani ne. Ale táta zítra odjíždí na delší dobu a já bych měla špatný pocit, kdybych se s ním neusmířila a nerozloučila. Taky je potřeba v době jeho nepřítomnosti ohlídat bráchy, aby nezbořili dům.“

„Tak ať se ti prázdniny brzo otočí k lepšímu,“ popřála jí s kapkou soucitu Hanka a hned poté statečně zabořila lžičku do zmrzliny, aby aspoň ona dokázala, jak jí chutná.

Samotná teď bydlela ve stromovém domku uprostřed divoké části zahrady, ale bez kamarádů si tu připadala divně opuštěná a nesvá. Ani jí nepřišlo, že i pro ni právě začaly prázdniny.

Zachariáš, který během léta pečoval v Kouzelných zahradách o řadu hostů, po odchodu Vrona postrádal zdatného a důvěryhodného pomocníka. Tudíž většinu obchodních aktivit okamžitě přesunul na Hanku.

„Už mám vyhlídnutýho jednoho šikovnýho mládence, ale nastoupí až za pár dnů. Do tý doby potřebuju tebe,“ utnul trpaslík její námitky hned v počátcích, „jakmile se tu objeví, můžeš pro mě za mě vyrazit ke svý čtyřnohý rodině na jak dlouho chceš.“

„Fajn. Ale taky mám na tebe jednu prosbu,“ kula Hanka železo, dokud bylo žhavé, a požádala Zachariáše o neobvyklou službu. Trpaslík se podrbal ve vousech a zadíval se jí přímo do očí. Neuhnula pohledem ani o milimetr, jen nepatrně pozvedla obočí.

„Tak jo,“ přikývl nakonec, „ale v příštích dnech si to u mě tvrdě odpracuješ.“

„S tím počítám,“ souhlasila s úsměvem. Od toho okamžiku byla vytížená od rána do večera. Doprovázela svého přítele na nejrůznější tržiště, pomáhala v kuchyni a naučila se uvařené produkty magicky ošetřit, aby jídlo pro hosty zůstávalo čerstvé a chutné. Po pár dnech už většinu záležitostí zařizovala samostatně.

Momentálně držela otevřenou bránu z Kouzelných zahrad na skalní plošinu v blízkosti Gehanova bydliště. Z podnikavého trpaslíka a Zachariáše se stali dobří přátelé a obchodní aktivity mezi nimi se vyvíjely k oboustranné spokojenosti. Dneska však Gehan nedorazil osobně, nýbrž pověřil dohledem nad zbožím svého syna, což Hanku přivedlo na báječnou myšlenku, jak si zjednodušit a zpříjemnit akci, kterou plánovala.

„Frutiku, teď když už patříš mezi dospělé trpaslíky, mohl bys mi prosím tě pomoct s jednou záležitostí? Mohli by tě doma nějaký ten den postrádat?“

„Co potřebuješ?“

„Doprovod při jedné malé podzemní výpravě.“

„A proč nepožádáš mýho tátu? Je zkušenější.“

„No právě! S mým nápadem by mě rovnou poslal do háje.“

„Začínám být zvědavý…“ loupl po ní okem Gehanův syn.

„Tady o tom nechci mluvit. Zvu tě dneska večer na jídlo k Zachariášovi.“ Doufala, že večeře s mladým trpaslíkem bude podstatně veselejší než ta poslední s Andělou.

Několik trpaslíků hbitě přetahovalo bedny s potravinami a s objednaným zbožím. Na oplátku Hance svěřili do rukou několik magicky ošetřených, téměř nezničitelných nožů a pytlík neuvěřitelně čirých drahokamů.

„Víš co, Hanko? Za soumraku tě budu čekat támhle na té vyhlídce a dáme řeč,“ ztěžka oddechoval Frutik, když na skalní plošinu dovláčel poslední bednu.

Už teď se na setkání s ním těšila. Rafan dosud neopustil vězení a ona byla velice zvědavá na vyprávění o hornickém městečku Atweeru. Navíc bude muset Frutikovi vysvětlit, proč chce ještě jednou zavítat do podzemí v jeho blízkosti.

Když se večer dostavila na místo srazu, mladý trpaslík už ji nedočkavě vyhlížel. Chvíli seděli na skalní plošině a pozorovali úchvatnou scenérii zapadajícího slunce. Nicméně o Atweeru se toho Hanka mnoho nedozvěděla, neboť ho Rafan navštívil sám, zatímco Frutik na něj čekal u nejbližšího vstupu do podzemních chodeb. Poté se zapotili při prokopávání závalu a zpevňování průlezu. Při práci je nepříjemně obtěžovali pavouci, ale prostředek odpuzující vososáky kupodivu fungoval i na ně. Náramně si oddechli, když dorazili k cíli. Po kratším magickém úsilí našel Rafan dveře a rozluštil nápis. Frutik Hance barvitě vylíčil jeho marné pokusy proniknout dál do jeskyně.

„Po několika hodinách jsem ho začal přemlouvat, ať toho nechá. Ale choval se jako mezek. Odmítal to vzdát a vrátit se.“

„Víš, Frutiku, je klika, že se za námi nedostal. Prožili jsme krušné chvilky a na pár z nich nijak ráda nevzpomínám. Anděla by mi vyškrábala oči, kdyby se Rafanovi v naší společnosti něco stalo.“

„Asi není zvyklý prohrávat, že?“ ušklíbl se Frutik.

„Hodně při návratu zuřil?“ pousmála se Hanka.

„Zezačátku hodně sprostě nadával, což bylo celkem v pohodě. Jenže pak sklouzl do apatie a ani se se mnou pořádně nerozloučil, když odcházel.“

„Náhodou jsi byl perfektní průvodce. Nevím, jak bychom si bez tebe poradili.“

Poslední barevný sluneční záblesk se vytratil ze skal a Hanka svého trpasličího přítele odvedla k Zachariášovi. Zpočátku se Frutik ostýchal, ale než dojedli první chod, nervozita z něj spadla a s velikou chutí se začal ládovat.

„A co bys ode mě potřebovala?“ zeptal se při moučníku.

„Abys mě doprovodil. Ráda bych se ještě jednou vypravila do Jeskyně ztráty – s tebou.“

„A co tam? Já dovnitř nechci.“

„Mám v plánu se setkat se starou dračicí, přítelkyní lidí a trpaslíků, která v jeskyni žije. Ačkoliv slovo žije je poněkud přehnané. Víc by se hodil výraz živoří.“

„A co my s ní?“

„Možná se s námi vůbec nebude bavit, ale kdyby ano, mám pro ni dárek. A tebe potřebuju, abys mi ho pomohl dopravit chodbou až na místo.“

Pod dohledem Zachariáše vypracovali plán cesty. Bránu jim ráno otevřel Zachariášův známý, který v hornickém městečku nějakou dobu žil, a přikývl, když mu vysvětlili, kam se chtějí dostat. Vlekli do podzemí srolovanou kůži velikého býka a Hanka měla v batohu kromě jídla na pár dní i pergamenový svitek v drakonštině. Dobytčí kůže byla pěkně těžká, a ačkoliv se Hanka starala o její magické nadlehčování, do večera se jim pěkně pronesla.

„K čemu bude staré dračici kůže?“ brblal unavený Frutik.

„Je v ní magicky ukryté celé dobytče. Až kůži rozbalí, konečně se zase jednou pořádně nadlábne.“

„Jak často jí sem tyhle dárky hodláš vláčet?“

„Stačí jednou. Jakmile si přečte návod, kde a jak si objednat další chod, obslouží se sama.“

„A kdo za její hostiny zaplatí?“

„Já. Má u mě předplacené služby na řadu let,“ usmála se dívka při vzpomínce na moudrého hada.

Putování podzemní chodbou s nákladem bylo vyčerpávající. Dorazili na místo celí odření a pořádně utahaní.

Hanka sáhla po magii a před nimi se vynořily dveře. Po zádech jí začal stékat ledový pot, když se jich měla znovu dotknout. Tentokrát ji ale skála dovnitř nepustila.

„Do háje! Nevím, jakým způsobem ji mám zavolat nebo oslovit. Vůbec není v mém komunikačním dosahu. Jako bych mluvila do větru,“ postěžovala si Hanka po několika proslovech, které byly určeny pro uši staré dračice. Sklesle stáli před vchodem do jeskyně a nic nenasvědčovalo tomu, že je někdo slyšel.

„A co teď? Chceš všechny ty krámy zase táhnout zpátky?“ s nevolí pohlédl na srolovanou kůži Frutik. I jeho ochota zřejmě měla své hranice.

„Jasně že ne,“ připevnila Hanka ke kůži před vchodem drakonský svitek a vedle něj položila nový komunikátor. „Jestliže si náš dárek nevezme ona, třeba pomůže nějakému zoufalci, který sem v potu tváře zabloudí.“

„Mrzí tě, že se neozvala?“

„Na jednu stranu ano, ale na druhou stranu se nedivím. Jestli vnímá náš dárek jako almužnu, nejspíš bude radši hladovět, než by si ho vzala. Škoda. Trochu mi připomínala Plamovu matku Karmaneudunu.“

„Počkej, co to děláš? Snad nechceš otvírat bránu tady v podzemí?!“ vyděsil se mladý trpaslík při pohledu na pohyb ruky své společnice.

„Musím jí přece ukázat, kde najde pohoštění, kdyby nakonec změnila názor.“

„Ale…“

Nestačil vyslovit ani polovinu námitky, když se v prostoru chodby duhově zamihotal vzduch. Hanka se ohnula a protáhla se zmenšenou verzí obvyklé brány.

„Jdeš se mnou nebo hodláš cestovat pěšky?“ houkla na Frutika. S povzdechem vkročil do chvějícího se průchodu. Než se Hance podařilo bránu uzavřít, něco se do jejího kouzla vloudilo. Zatřepala hlavou, protože svět kolem ní se zhoupl, a rozhlédla se po zarostlé části zahrady poblíž stromového domku.

„Teda tahle tvoje brána se mi ani trochu nelíbila,“ mračil se Frutik a kontroloval své končetiny, jestli mu jich zůstal správný počet.

„Nepřeháněj, Frutiku. Otevřít bránu k nám do zahrady je brnkačka. Akorát opačně směrem do skal by hrozilo, že se netrefím do vymezeného prostoru, naruším skálu a skončíme pod závalem. Kvůli tomu jsme museli k jeskyni pěšky. Mám tě přesunout domů hned nebo si dáme krátký odpočinek u Zachariáše?“

Hanka se ohlédla po příteli, který váhal s odpovědí. Ošíval se, jako by právě chytil vši.

„Hlasuju pro odpočinek,“ vysoukal ze sebe nakonec. „Nerad bych prošel tvou další bránou a skončil kdovíkde uprostřed moře.“

„Co se mi snažíš naznačit?“ zakabonila se Hanka. „Že neumím kouzlit?! Náhodou bránu ovládám líp než většina jiných čarodějů!“ naštvaně vystrčila bradu, vrazila ruce do kapes a zamířila k hlavní budově, kde Zachariáš bydlel.

„Ale tahle poslední se ti moc nepovedla, to nemůžeš popřít,“ halekal za ní Frutik a neochotně ji následoval.

„Sám bránu neumíš, ale kritizovat ti jde nadmíru dobře,“ ohradila se rozhořčeně.

„Jasně! Jen do mě! Byl jsem ti dobrej akorát na tahání břemen, co? Magie, magie! Když seš tak dobrá, mohla sis poradit sama beze mě! Proč jsem vlastně musel s tebou?!“ rozzlobeně zdvihl hlas mladý trpaslík. Ve ztichlé zahradě tón jeho hlasu připomínal zvuk polnice.

„Protože jsi můj kamarád a samotné se mi do podzemí nechtělo,“ pronesla Hanka nečekaně tiše a upřímně, zatímco soustředila pohled do své dlaně.

Frutik se zarazil. Byl připraven pokračovat v hádce, ale poslední věta mu vzala vítr z plachet. Popošel blíž, aby zjistil, na co dívka zírá.

„Rád vám oběma zapůjčím sekery, palice nebo dýky, jestli si něco potřebujete důkladně vyříkat,“ vykoukl ze dveří Zachariáš, kterému neunikla poslední hlasitá Frutikova slova. Trochu zklamaně zaznamenal, že slibně se vyvíjející spor skončil smírem. Navíc k němu ti dva ani nezvedli oči. Došel blíž a přitáhl si Hančinu ruku.

„Ukaž! Šedá tuha? Odkud je?“ překvapeně na dívku pohlédl trpaslík. „Z té tvé jsme přece nechali udělat komunikátor pro dračici.“

„Zničehonic se mi objevila v kapse,“ udiveně vrtěla Hanka hlavou nad šedými kameny.

„A co svitek? Copak jste ho nepředali?“ sáhl Zachariáš do vaku na Frutikových zádech a vyškubl z něj vyčuhující pergamen. Hned v příští vteřině se však zarazil. Svitek byl úplně jiný – starší.

„Promiň, tenhle neznám. Nejspíš je tvůj,“ vrazil ho neotevřený Frutikovi do rukou.

„Není můj… nic podobného jsem v batohu neměl,“ mladý trpaslík váhavě odroloval část svitku. „Páni, no teda,“ vydechl překvapeně a Hanka mu zvědavě nakoukla přes rameno.

„Kterak vykovat ostří nad jiné trvanlivější,“ nahlas přečetla nadpis. Její pohled se střetl se Zachariášovým. Oběma se v očích mihl záblesk poznání.

„Paráda! Tenhle návod se mámě bude líbit. I kdyby nefungoval, pergameny starých mistrů mají v její kovárně čestné místo,“ nepokrytě se radoval Frutik.

„Zdá se, že dračice přijala náš dar,“ Hančinu tvář zaplavil spokojený úsměv. „A něco jsme od ní dostali na oplátku. Proto byla moje poslední brána tak rozkolísaná. Magicky mi do ní zasáhla.“

„Jen se nevymlouvej,“ poškádlil ji mladý trpaslík „a radši víc trénuj. Jinak se rozkřikne, že ti brány moc nejdou.“

„Hele, Frutiku, opovaž se mě u vás doma očerňovat,“ mrkla po něm výhružně.

„Jestli se bránou, co pro mě teď otevřeš, vůbec domů dostanu,“ neodpustil si další rýpnutí.

„Pokud se ještě chvíli budeš bavit na můj účet, pošlu tě mezi sirény,“ výhružně stáhla obočí Hanka.

Vzápětí si Gehanův syn vysloužil u Zachariáše nazlobený pohled, neboť odmítl pozvání na jídlo a pospíchal za svými nejbližšími.

Na rozdíl od něho Hanka pohoštění uvítala. Chystala se totiž strávit příští dny u rodičů a jak známo, jídelníček jednorožců je ryze vegetariánský.

Následující den nastoupil do služby nový Zachariášův pomocník a ona se konečně přesunula domů na území stáda.

Už dlouho nepocítila takový klid. Mezi jednorožci ji nikdo nebude ohrožovat na zdraví ani na životě. Příroda tu ševelí a zpívá jenom pro ni. Jezírko ji po ránu zve do své chladivé osvěžující náruče a bratr P’ujibo se popásá nadohled.

Předpokládala, že po koupeli za ní mladý jednorožec přiběhne, ale kupodivu ji nepřišel ani pozdravit. Než se osušila, zmizel. Posadila se na své oblíbené místo, kde experimentovala s magickými kamínky. Brala je do ruky jeden po druhém a zatím marně hledala způsob, jak do nich natrvalo vložit konkrétní léčivé účinky. Nebyla si úplně jistá, který druh kamene bude v tomto směru nejvhodnější.

Náhle za sebou vycítila něčí přítomnost. Že by se P’ujibo vrátil? Neotočila se. Chtěla mu dopřát pocit, že se k ní přiblížil nepozorovaně. Vtom jí oči zezadu zakryly měkké dlaně. Nemohla si pomoct a srdce se jí rozběhlo na třetí stupeň rychlosti. Poznala vetřelce dřív, než promluvil. Nechápala, jak jedna pusa mohla natolik ovlivnit její city. ‚Opravdu jsem se do něj po všech těch letech zamilovala?‘ ptala se Hanka sama sebe a uchopila ho za zápěstí.

„Když budeš takhle nepozorná, brzo tě ukradne nějaký lump nebo drak,“ zašeptal jí škádlivě do ucha a zlehka ji políbil na krk.

„Kde se tu bereš?“ konečně osvobodila své oči a pohlédla na Sváťu.

„Přinesl jsem P’ujibovi zprávu, jak se daří jedné holohlavé dívce.“

„Copak on na ni pořád ještě myslí?“ polekala se Hanka.

„Nediv se mu, byli si hodně blízcí. Netouží se s ní vidět, jen je zvědavý, jak Lída žije.“

„Mluvil jsi s ní?“

„Snad nežárlíš? Neboj se, mít dvě holky najednou by mi komplikovalo život.“

Hanka do něj strčila, až se překlopil se smíchem do trávy.

„A viděl jsi ji?“

„Viděl. Vypadá o něco starší a působí dost… zajímavě. Na těle nosí namalované symboly hadů, na hlavě peříčkovou… nevím jak to popsat… čepici, čelenku nebo něco mezi tím a má plno kamarádů a kamarádek, kteří k ní vzhlížejí. Během doby, co jsem ji pozoroval, se chovala sebejistě a často se smála. Podle mě je v pohodě.“

Hanka přikývla a maličko se zasmušila. Ač měla Lídu ráda, vzhledem k okolnostem se z nich nikdy nemohly stát kamarádky.

„Už na ni nemysli,“ vzal ji Sváťa za ruku, „a pojď se mnou.“

Dovedl ji k vysokému stromu, který ho vítal jemným chvěním listů a několik spodních větviček se jakoby náhodou dotklo mladíkových ramen. Sváťa Hančinu ruku přitiskl na kůru kmene. Do její mysli se jemně vmísilo souznění se stromem. Jakmile se uvolnila a vplula do nižší hladiny vnímání, pronikly k jejím smyslům obrazy známých míst. Stromový domek v Santareně, prostředí Magického lesa, zadumaný velikán a malá sazenička v Pasteku, strom obklopený neprostupnou magickou bariérou… Leknutím vypadla z koncentrace a odtrhla ruku od kmene.

„Jak o tom všem sakra ví?“ couvla o dva kroky a nedůvěřivě si měřila mohutný listnáč.

„Všechny zdejší stromy nás dobře znají,“ zasmál se Sváťa. „Copak si myslíš, že jsou němé? I ony mezi sebou komunikují a předávají si své pocity na neuvěřitelnou dálku.“

„Vážně jim rozumíš?“

„Částečně. V době tvého výletu s dětmi jsem prosil o tvou ochranu veškeré síly, co existují, dokonce i ty stromové. Prý mě vyslyšely a předaly mou prosbu dál. Vzpomínáš na ten strom, co vás v noci ochránil?“

„Jo, vzpomínám. Sežral nám pracně ulovenou večeři.“

„Tobě se nezavděčí ani ta dřevina,“ pohladil Sváťa rozpraskanou kůru. Potom si přitáhl Hanku a opatrně ji políbil. Rozechvěle mu polibek vrátila. „Nešmírují nás?“ zašilhala ke stromům.

„Řekl bych, že ano. Vadí ti to?“ usmál se Sváťa.

„Nijak zvlášť,“ přejela ukazováčkem po jeho obočí až k uchu a prsty mu zabořila do vlasů. Listoví stromů nad nimi ševelilo svou odvěkou píseň, zatímco pod nimi pookřála dvě lidská srdce z radosti, kterou přináší opětovaný cit. Patřil jim celý svět a celý den.

Následující ráno je probudilo P’ujibovo zařehtání. Následovali mladého jednorožce k R’íhanovi, kde už na ně ve společnosti rodičů čekala strážkyně hranic a léčitelka.

„Mám pro vás dobrou zprávu,“ oslovil je R’íhan, „S’faidea se uvolila, že vás tři bude od září vzdělávat a předá vám ty znalosti jednorožců, které podle jejího mínění nejvíc potřebujete, a obrousí vaše hrubší lidské způsoby při používání magie. Společně s P’ujibem a s ní se pokusíte najít etickou rovnováhu v mezidruhových vztazích a schopnost řešit konfliktní situace mezi inteligentními bytostmi bez ohledu na jejich příslušnost. Co vy na to? Máte zájem?“

„Rozhodně,“ vyhrkl Sváťa bez rozmýšlení.

Hanka jednorožce znala a uvědomovala si, že S’faideina výuka bude náročná a moc legrace je při tom nečeká. Na druhou stranu se však jedná o příležitost, která by se nemusela opakovat. „Ano,“ odpověděla po zralé úvaze.

„Rád se připojím,“ potřásl hřívou P’ujibo.

„Domluveno,“ hrábla kopytem strážkyně hranic a léčitelka S’faidea a ladně odklusala.

„Její nabídka je pro vás velikou poctou,“ spokojeně přikývli R’íhan a L’gala.

„Škoda, že se k nám nemůže přidat taky Raf,“ povzdechl Sváťa.

„Neměli už ho náhodou pustit z vězení?“ začala Hanka počítat dny.

„Snad si nemyslíš, že hned po odchodu z arestu poběží za tebou?“ ušklíbl se Sváťa.

Hanka se usmála. Bylo jasné, že první, za kým kamarád poběží, bude Anděla. To dá rozum. Na ně přijde řada až mnohem později. Vtom se do její mysli vloudil Plamův hlas: „Co takhle dát kopytnatcům sbohem a dopřát si malou koupel?“

„Máš na mysli horské jezero?“ opatrně sondovala Hanka. Plamovu zálibu v chladné vodě obvykle nesdílela.

„Čekám na vás u matčina hrobu,“ nedal jí dračí bratr na vybranou.

„Běžte a užijte si prázdniny,“ potřásl hřívou R’íhan jako by Plama slyšel i on.

Hanka otevřela bránu a spolu se Sváťou prošla na horskou pláň, kde se do nich opřel větrný poryv. Vedle nich opatrně přistál černý drak. Hanka k němu přistoupila a dotkla se výrazné jizvy na jeho boku.

„Nevím, jak bych se vyrovnala sama se sebou, kdybys nepřežil,“ otevřela Plamovi svou mysl, aby mu zprostředkovala, jak velké obavy o jeho život ji trápily po cestě, kdy neměla k dispozici dračí polovinu své osobnosti a tudíž ani dračí komunikaci.

„Nech minulost minulostí a proletíme se. Jste pro?“ přikrčil se Plam, aby jim umožnil přístup na svůj hřbet. Nezaváhali a využili jeho nabídky.

„Držte se,“ rozběhl se Plam a rozevřel křídla ke vzletu. Jakmile dosáhl náležité výšky, zakroužil nad hornatým krajem. Sváťa se odvážil jednou rukou pustit šupin a položil ji zezadu Hance kolem pasu. Nikdy nebyl šťastnější.

Drak opsal velký oblouk nad horami, částečně stáhl plochu křídel, naklonil čumák k zemi, aby zvýšil letovou rychlost. Hanka se křečovitě chytila jeho hřbetního trnu a sledovala, jak se proti ní přibližuje hladina jezera. Těsně před ponorem zavřela oči. Jezero bylo přesně tak ledové, jak očekávala. Odpor vody je strhl z dračího hřbetu. Vyplavali na vzduch a těsně vedle nich se vynořila i dračí hlava. Zachytili se hřbetních výstupků a nechali se odtáhnout ke břehu. Celí zmáchaní se vydrápali ven z vody. Hanka se zachvěla, jak ji ve větru zastudily mokré šaty. Drak slastně zafuněl, rozložil na břehu mokrá křídla a poskytl Hance a Sváťovi závětří. Usedli na kamenitý břeh, opřeli se o dračí tělo a zvolna sušili své boty a šaty.

„Kdyby tu ještě rostlo pár stromů, nemělo by tohle místo chybu,“ podotkl Sváťa a Hance bylo jasné, že už přemýšlí o tom, která dřevina by zdejší horské podmínky vydržela.

„Vstávejte, lenoši, je čas na jednu malou návštěvu,“ přerušil jejich siestu Plam.

„Na jakou návštěvu?“ zpozorněla Hanka.

„Neptej se a nasedej,“ postrčil ji Sváťa ke dračímu hřbetu.

„Kam letíme?“ znervózněla a dotčeně si uvědomila, že drak i její přítel sdílí společné tajemství.

Opět se ocitli ve vzduchu a Plam zamířil k místu, kde se rozevřel ovál brány. Najednou se vznášeli nad zalesněnou krajinou a Hanka přemítala, kde mohou být. Do oka jí padlo několik spálených míst a náhle jí došlo, kam přiletěli. No ano. Támhle se s Terezkou schovávala před dračím útokem. Sežehnuté stromy skýtaly neradostnou podívanou. A o kousek dál by měl být… spálený srub. Hanka nevěřila vlastním očím. Prostranství bylo vyčištěné a na zemi se rýsovaly základy nové, daleko větší stavby. Kdo tady chce bydlet? S nevolí zkoumala podrobnosti. Nemohla se ubránit rozhořčení. Nikdo nemá právo se tu usadit. Tohle je přece Vronův domov! Vzápětí napomenula sama sebe: ‚Neblázni, holka, jeho domov je teď přece na Ostrově volby, už se sem nevrátí.‘ Přesto jako by někdo stavbou jitřil její až nečekaně živé vzpomínky. Kdo má tu drzost?!

Drak opatrně manévroval na přistání. Náhle je Hanka zahlédla. Mezi stromy byl vybudován obytný přístřešek a v úkrytu pod ním postávala skupinka lidí.

„Překvapení!!!“ s jekem k nim vystartovaly dvě děti.

„Terezko? Lukáši?“ Hance jen pomalu docházelo, koho že tu nalézá.

Sváťa se širokým úsměvem odchytil Terezku a zatočil se s jejím tělíčkem v náruči.

„Ne, ne, ne,“ bránila se, „já musím dát nejdřív pusu Hance.“

Ta mezitím objala Lukáše a vzápětí ho jemně poodstrčila na délku paže: „Nějak moc rychle rosteš, kamaráde. Předtím jsi mi připadal daleko menší.“

„Nechceš bydlet na ostrově s námi, Hanko?“ vycítila z jeho otázky, že by její společnost uvítal.

„Ne, ne, počkej, teď jsem na řadě já,“ odstrčila ho Terezka a hupsla Hance do náruče. Chytila se jí jako klíště a dlouhou chvíli nebyla k odtržení. Hanka marně potlačovala slzy a přes Terezčino rameno sledovala, jak se k nim blíží Vron po boku s Lukášovou maminkou a malou holčičkou, která se obou křečovitě drží za ruce a s vykulenýma očima si prohlíží draka.

„Rosteš do krásy,“ odhrnul Vron Hančiny pocuchané vlasy něžným gestem.

Poté co se mezi sebou všichni přivítali, obrátil se Vron na draka: „Rád tě vidím, Plame. Nejvyšší čas, že jste dorazili, potřebuji, abys támhle v polomu vybral použitelné kmeny a přinesl jich co nejvíc ke staveništi. Sváťa ti pomůže vybírat a dohlédne, aby v nich nezůstali žádní hmyzí nájemníci.“

„Budete tady bydlet?“ nedokázala Hanka potlačit zvědavost.

„My ne,“ pousmál se Vron, „ale ty bys mohla. Vždycky jsem měl pocit, že si tady líbí. Zachariášův stromový domek v Santareně je malý, stačí tak akorát pro tři studenty, ale tady... Co říkáš?“

„Vážně stavíš nový srub pro mě?“

„Občas bychom za tebou přijeli na návštěvu. Podle mého názoru potřebuješ mít nějaký solidní domov.“

Vlastně Hanka nikdy nepřemýšlela o tom, že by měla mít trvalé zázemí. Jednorožci tyhle věci neřeší. Možná má Vron pravdu a je na čase někde zakotvit. A tady je nádherně. Až zarostou spálená místa, bude se jednat o nejhezčí kout přírody hned po území jednorožců. Představila si, jak tu večer se Sváťou vyhlížejí západ slunce a s trochou nostalgie došla k závěru, že už nejspíš odrostla dětským střevíčkům.

„A proč to celé budujete ručně? Vždyť…“

„Zadrž. Už ani slovo. Magii mi sem netahej. Učím svou novou rodinu, že hodnoty lze vytvářet i rukama. Děti potřebují mít představu, jak se žije lidem, kteří nevlastní sedmý smysl. Sotva budou mít lepší příležitost přičichnout k manuální práci než tady a teď.“

„A můžu mluvit do toho, jak bude můj nový dům vypadat?“

„Kdybys nemluvila, došel bych k závěru, že se ti tohle místo nezamlouvá. Prohlédni si základy, rozvržení místností ještě můžeme bez větší námahy upravit.“

Hanky se zmocnilo příjemné vzrušení. Budovat něco sama pro sebe znamenalo novinku v jejím dosavadním životě.

„Musím se ještě poradit se Sváťou, má víc zkušeností se životem v baráku,“ začala Hanka zkoumat základy nové stavby. V podzemí už byly hotové dva chladné sklípky.

„Neříkej mi, že jste tyhle sklepy a schody vytesávali ručně,“ podezřívavě se zahleděla na Vrona.

„No, výjimky existují i tady. Tesali jsme jenom jeden schod na ukázku.“

„Já jsem taky pomáhala,“ hlásila hned Terezka, která jim poskakovala v patách jako neposedné kůzle.

Mezitím se přičiněním Plama vedle staveniště začaly vršit dlouhé i kratší kmeny. Vron se Sváťou se pustili do ručního řezání.

Terezka se naklonila k Hance a pošeptala jí do ucha: „Táta podvádí. Naostřil magicky pilu, aby líp řezala.“

Ve společné práci jim čas plynul velice rychle. V poledne dorazila pracovní posila v podobě Zachariáše. Přinesl oběd, a jak známo, při práci člověku vyhládne, takže byl uvítán s velkým nadšením.

Vronovo předsevzetí, že dům bude postaven bez magie, bylo každou chvilku někým narušováno. Lukáš se rozhodl přivést dovnitř pramínek podzemní vody. Sváťa kolem oken vytvaroval rostlinné ornamenty, s nimiž mu Terezka vydatně pomáhala. Zachariáš s trpaslíkem zpevnili hliněnou podlahu zvláštní odolnou vrstvou, kdežto Hanka zas pro změnu nenápadně ohladila povrchy všech lavic a židlí, aby si děti nezadřely třísku. Vron jen bezmocně kroutil očima, ale náladu mu jejich prohřešky nepokazily. Malá Janička s maminkou mezitím v okolí hledaly barevné květiny a přemisťovaly je do blízkosti domu a studánky, aby se tu Hance víc líbilo. Černý drak rovnal opracované kmeny na sebe a přidržoval je, dokud Vron se Zachariášem neukotvili trámy do konečné podoby stěn. Stavba rostla téměř před očima.

„Pro dnešek stačí, zítra je taky den,“ prohlásil navečer Vron a ukončil práci. Všichni sebou unaveně plácli do trávy, dokonce i drak.

Náhle vycítili bránu, která se v jejich blízkosti otevřela a zpozorněli. Objevil se Rafan s Andělou. Po bouřlivém uvítání se všichni usadili kolem improvizovaného ohniště, které Vron připravil na kamenitém podloží. Oba příchozí vzali zavděk čajem, ale jídlo odmítli.

„Jen jsme se na vás přišli podívat a rozloučit se,“ vysvětlila Anděla.

„Dneska nebudeš vyprávět?“ zklamaně se na Rafana zakabonila Terezka a lítostivě pohlédla na tulíka, který se právě snažil vyprostit z jejích dlaní a uvelebit se nahoře ve vlasech.

„Omlouvám se. Momentálně nemám tu správnou náladu,“ pokrčil rameny a rty se mu zavlnily v pokusu o úsměv.

„Zítra brzo ráno se stěhujeme,“ oznámila jim Anděla.

„A kam?“ udiveně zdvihl obočí Sváťa.

„Prozatím do Poluty. A pak se uvidí.“

„A co tak najednou? Ochránci tě převeleli?“ nechápala Hanka, proč je Rafan zamlklý a skleslý, když ho konečně pustili z vězení. Vždyť má vedle sebe Andělu i kamarády. Co víc si může přát?

„Ochránci mě vykopli. Musím si teď najít jinou profesi.“

Hance poklesla čelist. Ani ve snu ji nenapadlo, že by k něčemu podobnému mohlo skutečně dojít. Potrestání ji nepřekvapilo, ale že by se strážci pořádku chtěli zbavit tak nadějné posily svých řad, to jí vyrazilo dech. Bezděčně se ohlédla po Sváťovi. Nevypadal překvapeně, jen trochu smutně.

„Tys to věděl?!“ obvinila ho napůl tvrzením a napůl otázkou. „A nic jsi mi neřekl?!“

„A tys to nevěděla? Opravdu ses nikoho nezeptala, jak na tom náš brácha je?“ ustál její vyčítavý pohled bez jediného mrknutí.

„Kdybys aspoň něco naznačil! Mohli jsme požádat o přímluvu třeba Demita nebo Artitana.“

Hanka měla zlost sama na sebe, že se víc nezajímala o Rafanův osud. Zazlívala Sváťovi, že ji bez okolků obvinil z nedostatku zájmu a že pro ni nemá pochopení.

„A co myslíš, že jsem asi od začátku prázdnin dělal?!“

Hanka polkla a zastyděla se.

„Anička se na mě mračila, protože jsem byl pořád pryč,“ pokračoval ve své obhajobě Sváťa, „lítal jsem totiž od čerta k ďáblu, abych sehnal někoho, kdo může Laridonovo konečné rozhodnutí zvrátit.“

„Ani Demit…?“ zadrhl se Hance dotaz v krku.

„Přesně tak! Ani Demit neuspěl, ani Diana Rena, o profesorce Ferinové nemluvě,“ zakončil Sváťa výčet přímluvců hlubokým povzdechem.

„Promiň, že jsem na tebe tak vyjela,“ konečně Hanka uznala svou chybu i nahlas.

„To nic,“ odpověděl téměř neslyšně a Hanku znovu ve Sváťově pohledu zahřála záplava něhy a pochopení.

„Aspoň že vy dva jste se našli,“ zazářil v Rafanově tváři opravdový úsměv. „Že vám to ale trvalo!“

Na volném prostranství se zavlnila brána.

„Dneska je tu provoz jak o výročním trhu,“ ušklíbl se Zachariáš, když všichni zvědavě natáhli krk. V místě nejhůř poznamenaném ohnivou pohromou se jako zjevení vynořil jednorožec a zvědavě si prohlížel odpočívající skupinku. Hanka se usmála. Zvědavý P’ujibo je přišel zkontrolovat.

„Páni, ten je nádherný,“ vzdychl tiše Lukáš a ani se nepohnul, aby ho nevyplašil.

Oproti tomu malá Janička pojala příchod jednorožce jako výzvu. Na nic nečekala a rozběhla se přímo k němu. Vron zadržel její matku, která měla v úmyslu vyrazit za dcerkou a místo toho kývl na Terezku, ať na holčičku dohlédne. Jenže než Terezka vymotala z vlasů tulíka, byla už Janička vedle P’ujiba.

Hanka se zvedla, aby jednorožčího brášku uvítala. Terezka však byla rychlejší. Mazlivě se přitiskla k bílé hlavě, kterou k ní jednorožec sklonil. Janička zkoumavě zachytávala třásně dlouhé hřívy a motala se mu pod kopyty. Hance došlo, že se tu dnes shledali téměř všichni její přátelé a kamarádi. Co nevidět se rozejdou a rozletí do svých domovů, ale tím se vůbec nic nemění. To, co je na jejich vztahu nejdůležitější, zůstává stále mezi nimi bez ohledu na vzdálenost.

Hanka zdvihla do náruče Janičku, aby viděla i něco jiného než břicho mezi čtyřma nohama. Holčička okamžitě natáhla ruce, že chce k jednorožci blíž, a dokonce ji magicky postrčila. Hanka zaváhala.

Terezka ji však zatahala za šaty: „Neboj se, Janička mu neublíží, ani ho nepřipoutá. Dávám na ni pozor.“

„Jsi šikovná holka,“ ozval se vedle Hanky Sváťův hlas a mladík vyzdvihl Terezku na jednorožcův hřbet.

„Přátelství je mnohem příjemnější vztah než připoutání,“ souhlasně přikývl P’ujibo, „jen se krátce podíváme po okolí a za chvíli jsme zpátky.“

Sváťa vzal Hanku kolem ramen a s úsměvem sledovali jednorožce, jak s Terezkou na hřbetě mizí mezi stromy. Akorát Janička se tvářila poněkud ukřivděně, že ji Terezka nevzala s sebou. Jakmile ji Hanka postavila na zem, vyrazila Janička za tulíkem. Chvíli oba dva obíhali draka a nakonec se Plavík začal drápat po ocasních šupinách vzhůru. Holčička nemotorně šplhala za ním. Plam zafuněl, ale setřást drobotinu se nepokusil.

„My už asi půjdeme,“ zdvihli se Rafan s Andělou, „mějte se tu hezky…“

Další magie brány narušila poklidnou hladinu vzduchu.

„Kolik hostů jsi vlastně pozval?“ dloubl Zachariáš Vrona do žeber. „A proč nepřišli dřív, aby přiložili ruku k dílu?“

V prostoru brány se objevila žena v zelené sukni, vestě zdobené sadou nožů a rozpuštěnými vlasy jakoby vykoupanými v červáncích zapadajícího slunce.

„Helaro?“ dvojhlasně vydechli Rafan s Hankou.

Rafan se zvedl, aby ženu pozdravil. Hanka přestala poskytovat záchranu Janičce šplhající po dračím hřbetě, což byla přesně ta chvíle, kdy holčička ztratila rovnováhu. Plam se však naklonil a zadní tlapou zmírnil dopad kutálejícího se těla. Dítě se s pláčem rozběhlo za mámou, ale viditelně se mu nic nestalo. Helara se ušklíbla a obrátila pozornost zpět k Rafanovi.

„Sem slyšela, že jsi zdrhnul z výcviku, mladej. Já věděla, že jsi sralbotka.“

„Máš zastaralé informace,“ musel se Rafan zasmát Helařinu vyjadřování, „vlastně jsem se na základnu vrátil jen proto, abych byl vykopnut.“

„Seš vedle jak ta jedle. Já mám informace naprosto aktuální,“ pohodila žena hlavou a urovnala si neposlušný pramen vlasů, „a ty říkaj, že se máš ráno v šest hlásit ve výcvikáči k drhnutí latrín.“

„Jestli to má bejt humor, je hodně chabej,“ zachmuřil se mladík, ale oči z Helary nespustil.

„Copak mě neznáš? Vo práci já nikdy nežertuju. A vo latrínách už vůbec ne. Serža už se velice těší, jak ti bude zatápět, zatímco ty pokorně sklopíš zrak a ani nemukneš.“

„Oni vážně…?“

„Laridon couvl a nechal hlasovat. Tvůj návrat byl valnou většinou schválen. Jestli ovšem hodláš vydržet podmínky, který každýho mazánka do tejdne vodrovnaj.“

„Helaro, já tě miluju,“ objal Rafan ženu, zatímco Anděla za jeho zády udiveně vykulila oči.

„A líbání ruky nebude?“ měla Helara co dělat, aby udržela zdánlivě vážnou tvář.

„Kdo se za mě přimluvil? Ty?“

„Blázníš? Za takovýho nýmanda?“

„Tak kdo?“ nechtěl se Rafan nechat odbýt.

„Třeba našemu Bdělému docvaklo, že za těch pár potíží stojíš.“

„To je senzace. Gratuluju, brácho,“ přihnal se Sváťa, aby Rafana přátelsky objal. Jako druhá se do jeho náruče dostala Anděla a jejich radostné políbení se poněkud protáhlo.

Helara vzala Sváťu kolem ramen a odtáhla ho stranou od houfu gratulantů.

„Dobrá práce, frňousku,“ prohodila tiše.

„Já nejsem…“ hodlal se Sváťa ohradit proti nelichotivému oslovení, ale ochránkyně ho gestem umlčela.

„Byla jsem u toho, když si Lída vzala dědu do parády a ječela na něj, až se hory zelenaly. Jak jsem vyrozuměla, popíchl jsi ji, aby se tvýho bráchy zastala. Zvolil jsi skvělého přímluvce. Nikdo si Laridona neomotal kolem prstu tak jako ona.“ Helara se uchechtla. „Má v sobě jiskru, tahle zpovykovaná hadí královna, to se musí nechat.“

Podala Sváťovi zapečetěný svitek: „Todle dej bráchovi, až se kapku vzpamatuje. Já už musím běžet.“ Helara zmizela tak rychle, že se s ní ani nikdo další nestihl rozloučit.

„Páni! Nemůžu uvěřit, že nám pomohla právě Lída,“ kroutila hlavou Hanka, které neuniklo jediné Helařino slovo.

„Vždycky jsem ti říkal, že to v podstatě hodná holka,“ usmál se Sváťa, „ale ostatním ani muk. Laridonovi by neprospělo, kdyby se šířily klepy, že si jeho vnučka vydupe, co chce.“

„Ani Rafanovi?“

„Copak jsi neslyšela, že mluviti stříbro a mlčeti zlato?“

„Takže ti nemám říkat, že tě mám ráda? Mám raději mlčet?“

„A co takhle – výjimka potvrzuje pravidlo?“ rošťácky našpulil pusu Sváťa a přitáhl si Hanku, aby vyloudil polibek.

*****

© Ilka Pacovská, Praha 2012

<!-- SKIP -->

Obsah

Nečaruj!

Terezčina volba

Dračí útok

Řád bdělého Sekurita

Pátrání v Santareně

Dračí netrpělivost

Musíš jít s námi!

Rafan mění názor

Martisova krev proti drakům

Pomsta draků

Na útěku

Vzbuďte Laridona

Na útěku před draky

Nesnadné rozhodnutí

Plam mezi životem a smrtí

Jeskyně ztráty

Nečekaná pomoc

Ztráta zraku a paměti

Sestry šera

Tvůj hrad

Komu kámen zpívá?

Vyjednávání s draky

Brácho, selhal jsem

Život nebo smrt?

Epilog