Autobus

SEDMÝ SMYSL

10. díl

Naučte mě zabít draka

Ilka Pacovská

© Praha 2017

****

Rozchod

Planina jednorožců se chvěla teplem a zpěvem ptáků. Hanka se zcela oddala relaxaci a chvílemi se jí zdálo, že vítr přináší z dálky zpěv dryády. Cítila, jak si Sváťa hraje s pramínky jejích vlasů a lehoučké doteky ji šimraly na tváři a na krku. Kolébající pohoda letního dne se podobala opojnému nektaru, který nosí včely svým královnám.

„Usmíváš se. Krásně se usmíváš,“ zamumlal Sváťa a začal jí do vlasů vplétat rozkvetlou stromovou větvičku. Rozkvetlou? Teď na konci léta? Hanka vycítila stromovou magii.

„Co to děláš?“ zeptala se ospale a pootevřela oči.

„Chci se ti zaslíbit a beru si zdejší stromy za svědky. Co bys tomu říkala, kdybych tě požádal o ruku?“

Hance chvíli trvalo, než k ní slova doputovala cestičkami utlumené mysli.

O ruku? O ruku?!!! Krásný den se vmžiku vytratil kamsi do neznáma a Hanku zaskočil příval zmatených představ. Svatba? Manželství? Rodina? Domácnost, děti, pláč, kašičky, plíny…

Posadila se a jala si větvičku vyškubávat z vlasů. Sváťa polekaně sledoval její roztřesené ruce. „Jestli nechceš, nemusíme pospíchat. Klidně pár let počkáme.“

Hanka prudce odhodila větvičku i s několika vlasy, které si v netrpělivém gestu vytrhla. S nezvykle vážným výrazem se zahleděla příteli přímo do očí. Už sám pohled nevěstil nic dobrého. Věděl, že je zle, dřív než promluvila.

„Na co chceš čekat?“ Kolem úst se Hance zvlnila trpká vráska. „Nikdy se nehodlám vdávat! A nikdy nebudu mít děti! Rozumíš?“ Vstala, odkopla větvičku do vysoké trávy a svižným krokem zamířila mezi stromy přímo do lesa.

„Já netrpělivej trouba!“ uhodil Sváťa pěstí do země a složil tvář do dlaní. Právě se dopustil hloupé osudové chyby… a možná nenapravitelné. V posledních dnech se s Hankou cítili tak báječně, že si ani neuměl představit odmítnutí. Čím svou odvážnou dračí dívku tolik poplašil? Přece by se po svatbě mezi nimi nic nezměnilo.

Vstal a odhrnoval trsy trávy, aby našel zapadlou větvičku, kterou nechal pro svou milou magicky rozkvést. Zdvihl ji a odstranil květy. Hančiny vlasy společně se dřevem bez přemýšlení zmuchlal do malé kuličky. Smotané dřevo téměř tepalo bolestí a spalovalo mu nitro. Bál se, že dostat u Hanky druhou šanci spadá do kategorie zázraků. A kdyby náhodou ano, v životě se o svatbě nezmíní ani kdyby sama chtěla.

Loudal se územím jednorožců k Hančinu oblíbenému jezírku a doufal, že si s ním dívka přijde promluvit. Čekal však marně. Večer vyhledal jednorožce.

R’íhan s P’ujibem a L’galou už ho vyhlíželi. Vyslali mu vstříc vlnu pochopení a útěchy. „Pojď se mnou,“ vyzval ho R’íhan a oba mlčky kráčeli lesem, zatímco zapadající slunce barvilo oblohu do ruda. V místě, kde obvykle studenti ze santarenské magické školy tábořili, jednorožec zastavil. Kývl hlavou k opuštěnému stolu, na jehož desce čekal kamenem zatížený papír.

„Než odešla, napsala ti vzkaz.“

Mladík rozechvělou rukou sáhl po papíru. Neblahá předtucha mu zauzlovala vnitřnosti.

Promiň!

Přemýšlela jsem o nás dvou a naší budoucnosti. Nejsem pro tebe ta správná partnerka. Nechci mít děti a nechci opakovat chyby mých rodičů. Byla bych stejně špatnou matkou jako ta moje. To si žádné dítě nezaslouží. Sobecky jsem si tě přivlastnila, což je neomluvitelné. Jsi skvělý kluk. Máš nárok na víc, než mohu nabídnout já, proto odcházím. Můžeme se dál potkávat jako kamarádi, ale nic víc! Najdi si hodnou holku, která bude umět žít pro rodinu a milovat děti. Já toho nejsem schopná. Přeju ti hodně štěstí při hledání a slibuji, že na tvou budoucí lásku budu hodná. Zároveň jsem S’faideu poprosila, aby naše domluvené magické vzdělávání přesunula na jaro.

Loučí se

nyní už pouze kamarádka Hanka

P.S. Nepřemlouvej mě, nebylo by to nic platné. Jsem pevně rozhodnutá.

Sváťa sroloval papír a do očí se mu draly slzy. „Proč mi to dělá? Věřil jsem, že mě miluje,“ zavrtěl nešťastně hlavou. Pohlédl na jednorožce, který mu mentálně poskytoval útěchu, ale k náhlému rozchodu se nevyjádřil. „Nemohl by se někdo z vaší rodiny za mě přimluvit?“ zeptal se svého průvodce.

„Nechtěj to po nás,“ potřásl hřívou jednorožec, „její rozhodnutí je moudré. Dává ti svobodu, což je v našich očích dar nejcennější. Měl bys ho přijmout a zamyslet se nad její radou. Nezapomínej, že je H’anaríja napůl drak. Nemůžeš ji připoutat, omezovat a očekávat, že bude šťastná v obyčejném každodenním lidském životě.“

„Já vím. Máš pravdu,“ sklonil Sváťa hlavu. „Ale bez ní nebudu mít rodinu ani já. Nechci ji připoutávat. Klidně bych se staral o domácnost i o děti, zatímco ona by cestovala. Neumím si představit život bez ní.“

Jednorožec znovu nesouhlasně potřásl hřívou. „Moje rada zní: Zkus se odpoutat – na pár dnů, týdnů, na rok… Čas nabízí nové a nové možnosti a je jen na tobě, po jaké sáhneš.“

Sváťa se zdvořile rozloučil a přesunul se domů k otci, nevlastní matce a sestřičce.

Hanka zatím oblečená ležela v posteli ve svém velkém novém domě a nepřestávala brečet. V duchu si nadávala. Nemělas to dělat, vždyť ho miluješ, dorážely na její mysl emoce. Koukej se dát dohromady, jednalo se o správné rozhodnutí, bojoval proti sebelítosti rozum.

Nakonec nevydržela, vyběhla ven a přesunula se k jezeru u dračího hrobu. Doufala, že tu bude sama, ale na trávě odpočíval velký černý drak a při jejím příchodu líně zdvihl hlavu. „Už jsem si myslel, že nedorazíš,“ prohodil s hraným nezájmem.

„Plame?“ zamračila se Hanka. „Proč jsi tady?“

„Ále. Vyhlížím jednu malou hloupou holku, co si zbytečně komplikuje život.“

„Náhodou! Jednorožci moje rozhodnutí schválili.“

„Phe! Studené nosy, tvrdá kopyta, okoralá srdce. Vyprávějí si báje o lásce, a když o ni zakopnou ve svém stádu, rozum zatáhne rolety a místo slunečných dnů ti nabídnou ticho.“

Hanka se uvelebila u Plamovy hlavy a opřela se o jeho šupinatý krk.

„Co bys řekla studené koupeli? Léčebné účinky zaručeny!“

„Dnes ne. Byla bych v pokušení se utopit,“ zamítla drakovu oblíbenou zábavu Hanka.

„Hm. Zajímavý nápad! A co potom? Založíme tady rodinný hřbitov?“ Dívka se zadívala do Plamova oka a náhle jí došlo, že i draka cosi trápí. Skrze své slzy si nevšimla jeho mrzutého rozpoložení.

„Koukám, že ani tobě není do smíchu, Plame. Nějaké potíže?“

„Zavři oči a uvolni mysl. Náladu na vyprávění nemám, ale v duchu s tebou projdu, co se mi přihodilo.“ Černý drak se zavrtěl a dívka nahlédla jeho očima do vzpomínek.

*****

Hnízdo v ohrožení

V první chvíli jí rozproudil krev pocit štěstí. Plam se díky závěrečným zkouškám zařadil mezi uznávané letce svého hnízda. Těšil se, až se pochlubí Hance, protože jinak neměl v dosahu nikoho blízkého, kdo by na něj byl pyšný. Strýc Hor se momentálně nezdržoval doma. Míval ve zvyku zmizet na neurčený počet měsíců a nebyl dostupný ani v rámci dračí komunikace.

Plam se proto vypravil za bratrem Zuřivým drápem. Přinejmenším jeho syn Fuentis strýčkovu návštěvu uvítá. Malé černé dráče bylo neuvěřitelně vnímavé, zvědavé a učenlivé. Dračí rodiče sice nepotěšilo, když zjistili, že ho Zuřivý plamen učí drobným magickým kouskům a nenápadně mu vtlouká do hlavy základy lidské řeči, ale na druhou stranu si rádi odpočinuli od nutnosti hlídat neposedného potomka.

„Jdi mi z očí!“ zlostně zasyčel na bratra Zuřivý dráp, sotva ho spatřil před jeskyní. „Už Fuentise hlídat nebudeš!“

Plama nevlídné uvítání zaskočilo: „Co se stalo, bratře? Proč se zlobíš? Nic nepatřičného jsme neprovedli.“

„Nic? Tomu ty říkáš nic?! Naučil jsi ho vyčarovat bránu!“

„Já? Zbláznil ses? Na tak složitou magii je moc malej,“ ohradil se Plam.

„Lháři! Kde jinde by kouzlo odkoukal, když ne než u tebe?! Každopádně ho umí a pořád se přemisťuje za námi. A začíná být stejně divnej jako ty. Drak se má prát, bojovat s vrstevníky, trénovat křídla a ne sedět na zadku a biflovat cizí řeči!“

„Copak nejsi rád, že Fuentise baví učení?“

„Koukej zmizet! Hlavně někam daleko, abych tě neměl na očích!“ vytlačil Zuřivý dráp svého bratra pryč od jeskyně a šlehl ho ocasem po křídle, až mladý černý drak zavrávoral. Plamovi nenadálý vyhazov úplně pokazil sváteční náladu.

Otočil se k jeskyni zády a chystal se důstojně odkráčet.

Vtom se do jeho mysli, stejně jako do myslí všech zdejších dračích obyvatel, zařízl ostrý tón poplachu. „Zachraňte vejce! Nenechte mláďata samotná! Vraždící nepřítel pronikl do líhně!“

Plam se chystal vystartovat k ohrožené oblasti, avšak těžká tlapa na jeho ocase ho zbrzdila. Otočil se. Drápova jednooká hlava vyhlížela hrozivěji než jindy.

„Lítat sice umíš, ale bojovník nejsi! Zůstaň tady a hlídej Fuentise! Ale hlídej ho pořádně, jinak si mě nepřej!“ nařídil mu bratr a spolu s družkou vyrazil k ohroženému srdci dračího hnízda.

Řev rozzlobených ještěrů se nedal přeslechnout. Fuentis vystrčil hlavu ven a zazubil se na strejdu. „Pudu za tátou,“ prohlásil odhodlaně.

„V žádném případě! Zalez zpátky domů a opovaž se vystrčit nos,“ svým tělem mu černý drak zatarasil cestu.

„Chci za tátou,“ trvalo na svém mládě.

„Až později!“ pokusil se Plam o přísný tón.

Dráček ho rozpustile rafl do tlapy a hbitě uhnul, aby unikl zaslouženému pohlavku. Plam se za malým dračím uličníkem rozběhl do útrob jeskyně. Fuentis honičku pojal jako hru na schovávanou. Nebylo těžké ho najít. Občas vybafl zpoza rohu a uháněl dál. Náhle však ztichl a Plamovi nezbylo, než zapojit magické schopnosti, aby vypátral jeho skrýš. Ke svému překvapení synovce odhalil těsně u vchodu do jeskyně.

„Stůj a čekej na mě,“ nařídil dráčeti, ovšem Fuentise ani nenapadlo, aby poslechl. Vystřelil ven dřív, než ho strejda mohl fyzicky zadržet. Plamovi přímo před očima zmizelo dráče v mihotavém oblouku brány. Dráp měl pravdu. Navzdory věku dráče instinktivně okopírovalo otcovo kouzlo. Kde ke své schopnosti Fuentis přišel? Že by zdědil magické nadání po babičce?

Plam se bez meškání přemístil k líhni. Jeho odhad byl přesný, ani se nemusel zdržovat sledovacími fintami. Popadl nezvedeného synovce za krk a škubnutím ho otočil k sobě. Rozzlobeně na něj vycenil chrup: „Jestli ještě jednou použiješ v mé přítomnosti bránu, aniž bys byl v ohrožení života, je mezi námi dvěma konec! Tady končí veškerá legrace! Nečekej, že ti pomůže slibování a přemlouvání. Ještě jednou a už nikdy nepřekročíš práh mojí jeskyně! Jasné?!!!“

Fuentis nemohl ani pořádně polknout, jak pevně ho Plam svíral. Nakonec beze slova přikývl.

Černý drak ho pustil a rozhlédl se. U vchodu do líhně drželi stráž čtyři draci. Ostatní se právě přemisťovali někam pryč. V okamžiku, kdy stočil pohled zpátky na synovce, už jen zahlédl, jak malý Fuentis využil příležitosti a otevřenou bránou následoval členy bojové jednotky, do níž patřil jeho otec. Plam zaklel a bez váhání se vrhl za malým nezbedníkem.

Ocitli se na skalnatém území, které si svou členitostí v ničem nezadalo s jejich dračím domovem. Podnikavé dráče mělo naštěstí tolik rozumu, aby si udrželo odstup od hlavní skupiny bojovníků a přikrčilo se za kamenným blokem. Z úkrytu opatrně vykukovalo, aby jeho zvědavým očím nic zajímavého neuniklo.

Mohutní černí bojovníci se vpředu roztáhli do půlkruhu a vzrušeně čekali na útočný řev vůdčího draka. Plam napínal oči, ale nepřítele, kterého pronásledovali, zahlédnout nedokázal. Marně pátral v paměti, zda v dračí komunikaci během poplachu někdo zmínil totožnost drzého narušitele. Ne, určitě ho nikdo nepojmenoval, to by nepřeslechl.

Narůstající zvědavost Plama postrkovala kupředu. Přestal dávat pozor na nezbedného synovce a obezřetně se sunul blíž a blíž. Využil terénu, aby pronikl těsně za záda dračího bojového uskupení. Stále nedokázal rozeznat podrobnosti. Cítil, jak jsou bojovníci rozzuření. Jindy by ho bojový mág vyhmátl už při průchodu bránou, nyní však byla veškerá jeho pozornost upřená do skal. Plama rozčilovalo, že nevidí, oč se jedná. Málem vyjekl, když mu synovec přišlápl ocas. Zamračil se na něj, ale zahnat ho v téhle chvíli nemohl. K Fuentisovu zklamání se žádný útok nekonal. Místo něj začali draci mezi sebou mluvit.

„Zatracenej slizkej červ! Úniková brána se nedá vystopovat!“

„Byl sám?“

„Nachytal celé hnízdo na prachsprostou iluzi. Dračí mor na něj! Už ho cítím! Za touhle provokací vězí člověk. Mimořádně schopný lidský kouzelník! Tak věrohodnou iluzi jsem v životě neviděl. A ke všemu odsud beze stopy zmizel!“

„Proč nás přilákal právě sem? K tomuhle kameni… Vidíš tamtu světlejší trhlinu s drápem? Co když ve skutečnosti nešlo o iluzi? Mohl patřit útočníkovi.“

„Nenech se zmást. Klame všechny naše smysly. Dráp není zkrvavený a útočník měl menší tlapy,“ sípavě vydechl dračí mág ve snaze uklidnit svou zuřivost. „Ale jinak máš pravdu. Chtěl, abychom sem přišli a naservíroval nám pod nos tenhle zvláštní, magicky upravený dráp. Navíc je k němu připojený vzkaz.“

„Jaký vzkaz?“ ozvalo se zezadu, odkud draci zmíněný předmět nedokázali zahlédnout.

„Nezavání podobný výsměch Martisovou krví?“ vztekle syčel Zuřivý dráp.

„Totéž napadlo v první chvíli i mě,“ přikývl zamyšleně bojový mág, „ale struktura kouzla neodpovídá. Mrazí mě však při pomyšlení, že lidský kouzelník našel a zabil našeho odvěkého nepřítele.“

„Chci jeho krev!“ zaskřípaly drápy jednookého draka o skálu.

„Chceme jeho krev,“ sdíleli stejný nenávistný postoj i další černí draci.

„A co nám vzkazuje?“

Dračí mág zdvihl předmět do výše očí a nad skalami se zamlžil vzduch. V něm přítomní rozeznali obraz rytíře na koni. Mávl mečem, zvolna ho zastrčil do pochvy, sundal přilbici, opřel ji o hrušku sedla a otočil tvář k přihlížejícím.

„Tento vzkaz je určen uznanému staršímu vašeho hnízda. Předpokládám, že se toužíte utkat s narušitelem líhně. Jsem připraven vám setkání umožnit, ale jen za předem dohodnutých podmínek. Vyšlete svého bojovníka na náš turnaj. Pokud třikrát za sebou porazí vybrané rytíře, slibuji mu utkání se skutečným narušitelem. Ve všech případech půjde o souboj na život a na smrt a obě strany se zavazují, že za smrt v turnaji nebudou nárokovat pomstu. Naší podmínkou je, že vítěz smí s tělem poraženého naložit podle vlastního uvážení. Jako projev dobré vůle jsem ochoten hnízdu poskytnout za každý souboj pět zcela výjimečných drobností, jistě už tušíte jakých, vhodných pro další magické zpracování. Rovněž předpokládám, že jste otestovali sílu našeho mága a nebudete riskovat zbytečně utracené životy draků při přepadení rytířského řádu. Snad mezi sebou najdete dostatečně odvážného jedince, který se nezalekne našich rytířů a bude ochoten se s nimi utkat. Zavazuji se, že do soubojů náš mág osobně zasahovat nebude. Rytířům, kteří nemají magické vzdělání, je dovoleno při soubojích vlastnit magické vybavení a amulety. Bude-li s námi chtít uznaný starší jednat, tento předmět – magicky ošetřený dráp – mu umožní osobní rozhovor. Naši nabídku považujte za důvěrnou.“

Mlžný opar nad skalami se rozplynul a draci naštvaně mumlali mezi sebou o nadutosti lidských měkkýšů. Dokonce i Plama překvapila rytířova drzost. Jak si může dovolit nabízet drakům souboj v aréně?!

„Vydloubáme ty červy z brnění a vymačkanou krví pohnojíme zem,“ zasyčel jeden z přítomných.

„Nepohnojíme,“ vztyčil hlavu bojový mág. „Copak vážně nemáte představu o hodnotě nabízené dohody? Tuhle záležitost musí posoudit rada našeho hnízda.“

„Chcete se paktovat s lidmi?“ znechuceně se ozvalo zezadu. „Vždyť jsme černí draci!!!“

„Za takovou drzost z nich nadělám smaženou žoužel. Ukážu jim, jak černý drak drtí svoje protivníky!“ pohodil hlavou Zuřivý dráp.

Plam odtáhl Fuentise stranou do úkrytu za skálou a společně sledovali, jak bojová jednotka draků prochází bránou domů. Zadržel synovce, který jevil snahu se k nim nenápadně připojit.

„Chci za tátou,“ protestoval Fuentis, ale Plam ho za packu prudce otočil k sobě.

„Sklapni! Buď rád, že nás neobjevili.“

Dráče zmlklo a pozorovalo Plama, jak zkoumá skálu, kde ležel vzkaz.

„Měli pravdu,“ mumlal tiše sám pro sebe, „maskovací kouzlo opravdu připomíná Martisovu magii. Ale při bližším zkoumání jako by se jeho podstata měnila. Zvláštní! Velice zvláštní!“

Když se otočil, málem se přerazil o synovce, který mu byl v patách.

„Tady už víc nezjistíme,“ kývl na Fuentise a bránou přenesl sebe i synovce zpět do hnízda.

Ke vší smůle padli přímo do pracek Zuřivého drápa. Jak se dalo očekávat, nebyl po akci v nejlepší náladě a hned si svoji zlost vybil na mláděti a bratrovi. Fuentise popadl za krk a po Plamovi šlehl ocasem takovou silou, až se mladý drak ve snaze uchránit křídla převalil na bok.

Svým mládětem mrskl Dráp směrem k jeskyni. Dráče zasténalo, urychleně se zvedlo a hrabalo se pryč z otcova dosahu i dohledu.

Plam mezitím zaujal důstojnější pozici a připravil se k obraně, kdyby se ho bratr rozhodl počastovat dalšími ranami.

„Vážně si myslíš, že jsem o vás dvou nevěděl? Hlupáku! Ohrozil jsi Fuentisův život! Uznaný starší ti to pěkně spočítá! A jestli sebemenší zmínka o téhle trapné akci pronikne mezi lidi, označím tě za zrádce! Jsi hanba černejch draků – hodnej, ustrašenej a neschopnej uhlídat jednoho mrňouse,“ znechuceně nad bratrem mávl tlapou Zuřivý dráp. „Byl jsem hloupej, že jsem ti Fuentise svěřoval. Mýho syna ale dál kazit nebudeš! Naše rodina v tomhle ustrašeném Sistinově hnízdě nezůstane ani hodinu. Stěhujeme se jinam a opovaž se nás hledat. Zapomeň, že existujeme, a já zapomenu, že jsi stejné krve jako já. Kliď se mi z cesty.“

Plam se zahleděl do jediného bratrova oka, ale nenašel v něm kromě vzteku ani zlomek lítosti. Jasně. Dráp se už odmala chová jako pravý černý drak a na city si nepotrpí. Smutně zašilhal k otvoru jeskyně, v níž zmizel Fuentis, a přikývl: „Spolehni se, bratře. Nebudu vás hledat.“

Hanka se odtrhla od Plamových vzpomínek a zula si boty. „Tu koupel zřejmě potřebujeme oba,“ vyšplhala na dračí krk, kde vyčkala, až se Plam zdvihne a vzlétne. Přímo ze vzduchu prořízlo dračí tělo hladinu a Hanku ze hřbetu smetla rozčeřená voda. Chlad jezera pronikl jejím tělem jako ledový šíp. I po výstupu na břeh se celá drkotala zimou. Plam jí galantně magií vysušil šaty i dlouhé vlasy a pak do nich s rozkoší foukl, až se Hance rozlétly kolem hlavy.

„Nevím jak ty, ale já se cítím líp,“ pohlédla s náznakem úsměvu na černého draka a přitiskla tvář k jeho nozdrám.

*****

Dítě vám nedáme!

Když se Hanka večer vrátila domů, aktivovala své školní hodinky, nad kterými zatančil malý drak. O řádu rytířů zde však byla jen stručná zmínka. Dráček zarecitoval: „V čele společenství stojí velmistr, který osobně určuje, kolik rytířů bude do řádu přijato. Sedmý smysl není podmínkou přijetí, hlavní předností rytíře je síla a schopnost ovládat zbraně. Vznikají stále nová výcviková střediska, ale hlavní základnu má rytířský řád v Puraze.“

„Došlo k nějakým konfliktům či významným událostem v době, kdy jsem byla u jednorožců?“ zeptala se ještě.

„Byla zaznamenána potyčka mezi draky různých barev. Skupiny odmítly vměšování ochránců, ani neudaly důvod konfliktu.“

Další zprávy už se Hance nezdály důležité, proto hodinky vypnula. Možná by je měla vrátit do školy a na čas odcestovat někam hodně daleko. Dlouho do noci seděla před srubem, pozorovala hvězdy a trápila se. Bála se jít spát, aby ji noční můra nezatáhla do nepříjemných zážitků a bolavých vzpomínek. Najednou se jí do ničeho nechtělo. Neměla chuť se ještě někdy vracet ke školním úkolům, netěšila se na kamarády, bála se otázek nejbližších přátel, zvažovala, zda se neschovat před celým světem. Nakonec přece jen vyhledala lůžko. Sáhla do police pro Terezčinu zapomenutou panenku, aby se cítila lépe.

Když ráno vracela panenku zpět, shodila na podlahu zastrčenou obálku. Byla určena do jejích rukou. Matně si vzpomínala, že ji na polici odložila před cestou k jednorožcům a úplně na ni zapomněla. S pachutí špatného svědomí ji otevřela.

„A do háje!“ zamumlala po přečtení a začala shánět seriózní oblečení.

Zhluboka se nadechla a vyrazila na periferii Ostenravy, aby se pokusila dát věci do pořádku. Ač se snažila ze všech svých sil, nesetkala se s pochopením.

„…ještě své rozhodnutí zvažte. Vítek má nadání a vzdělání mu uhradí škola. Nic vás to nebude stát.“ Hanka se snažila mluvit přesvědčivě, ale žena proti ní nevypadala vlídně ani co by se za nehet vešlo. Nezdálo se, že rozumí tomu, co se jí dívka tak naléhavě snaží sdělit. Nebo rozumět nechtěla.

„Proč jste tady zase? Jste jako neodbytné vosy. Kdy už nám konečně dáte pokoj?! Moje odpověď byla, je a bude pořád stejná – ne! Ne! A ještě jednou ne! A za tím si stojím. Koukejte to vzít na vědomí a vypadněte!“

„Copak nemáte svého syna ráda? Je věčná škoda zahodit jeho talent. Vyrůstala jsem v dětském domově jako sirotek. Magické vzdělání mi otevřelo dveře do světa plného možností. Uvažujte prakticky. S pomocí syna se vymaníte z chudoby, neohrozí vás hlad ani nemoci. Máte poslední příležitost zapsat Vítka do školy. Jinak ochránci jeho schopnosti zablokují a bude pozdě něco měnit.“

„Hele! Strčte si ty svý propagační kecy… vy víte kam! Vítek s vámi nepůjde a basta!“

„Nemusí jít přímo se mnou. Vezměte ho na Ostrov volby sami.“

„Vypadněte!“

„Zavolejte ho a dejte mu možnost, ať se vyjádří on sám.“

„Žádná zparchantělá magie mi nesmí přes práh. Naše rodina byla vždycky svobodná a úplně normální. Takže se seberte a zmizte dřív, než na vás poštvu svýho muže. A von si nebude brát servítky jako já, to mi věřte!“

Hanka zaváhala. Žena využila momentu, kdy dívka o krok ustoupila, a zabouchla jí dveře polorozpadlé chatrče přímo před nosem.

„Přemýšlejte,“ zvýšila Hanka hlas, aby ji bylo slyšet i přes dveře. „Co může chudinská čtvrť nabídnout malému klukovi? Do školy nechodí, žádné řemeslo se neučí, co z něj bude? Zloděj? Povaleč? A přitom dostal do vínku úžasné nadání!“

Žádné odezvy se však nedočkala. „Opravdu mu necháte zablokovat sedmý smysl? Jste vůbec jeho rodiče?“ zahalekala, ale pak jen bezmocně trhla rameny a s pocitem mizerně odvedené práce se vrátila bránou domů.

Na stole dosud ležel otevřený dopis ochránců.

Vážená slečno Vronová,

obracíme se na vás jako na zástupce svého vychovatele, který je momentálně nedostupný. Jedná se o dosud nedořešený případ mimořádně magicky nadaného dítěte. Je nutné vyrozumět rodiče, aby očekávali návštěvou ochránce, který Vítkovi Nedomovi z obce Ostenrava přijde zablokovat magii, pokud jmenovaný letos nenastoupí do magické školy…

S trpkou vráskou kolem úst pokrčila rameny: „Víc jsem udělat nemohla.“ Nezdar ji velice mrzel. Nechápala logiku Vítkových rodičů. Magie přece není nic děsivého. Dary by se neměly bez rozmyslu házet do kanálu. Jenže ani Vron u těchto lidí před rokem neuspěl. Ve své zaslepenosti nejsou ochotni dopřát jednomu ze svých synů lepší osud. Sice Vítek má rodičovské zázemí, ale co může rodina krtků nabídnout sokolíkovi? S povzdechem zastrčila dopis do poličky. Nenavštíví-li Vítek Ostrov zasvěcení, přijde o svůj sedmý smysl. Možná už ho částečně používá a bude mu chybět. Nejspíš měla uplatnit víc diplomacie, nebo rodiče lépe motivovat… Osud malého chlapce jí nešel z hlavy. Vyroste z něj žebrák nebo zlodějíček? Hanka cítila vinu za své selhání. Další věc, kterou pokazila! Každopádně by bylo potřeba zjistit, co té nabídce říká sám Vítek.

*****

Vypálená vesnice

Následující tři dny strávila Hanka na návštěvě u svého trpasličího profesora. Pomáhalo jí, že během té doby neměla čas myslet na hlouposti. Dostala za úkol vložit do připraveného kamene kouzlo návratu domů. Rozhodla, že kamínek bude určen nikoliv pro ni, ale pro profesora Rohana. Zpočátku si myslela, že naprogramovat oblázek, aby kdykoliv a kdekoliv otevřel bránu a dotýkající se osobu přemístil do školního areálu v Pasteku, je nad její síly. Ale když si akci rozepsala krok po kroku a v duchu si každou část podrobně promyslela, vyžádala si od svého profesora jen jednu jedinou radu. Jakmile jí nastínil, jak překonat ochrany školního areálu, ostatní záležitosti vtiskla do připraveného magického kamínku jednu po druhé. Sice nad svou prací strávila dva dny, ale nakonec byla sama se sebou spokojená. A profesor Rohan uznale kývl hlavou. „Dobrá práce, děvče. Už moje vedení nepotřebuješ a od Pastecké magické školy získáváš nejvyšší osvědčení k výrobě artefaktů. Gratuluju. Tvůj kamínek si nechám. Až mě v Santareně uzemní Zachariášova medovina, možná po něm rád sáhnu.“

„A mohu někdy požádat o konzultaci, kdybych si nevěděla rady?“ nechtěla Hanka ztratit kontakt s trpasličím odborníkem a přítelem.

„Milá zlatá, ani já neznám všechno. Existují předměty nerozluštitelné i pro mě. Jeden jsem ti na rozloučenou připravil. Jedná se o mimořádně starý amulet. Jediné, co si mi o něm podařilo zjistit je, že všechny zasazené kamínky svým účinkem násobí sílu celého artefaktu. Jó, kdysi bejval pěkně silnej.“

„Takový dar nemohu přijmout,“ zálibně spočinula zrakem na historickém náhrdelníku, který její profesor vylovil z jedné ze svých četných kapes. „Musí mít obrovskou hodnotu,“ dodala, když si ho prohlédla zblízka. „K čemu soužil?“

„Toť právě otázka!“ ušklíbl se profesor. „Já si na téhle cetce vylámal zuby. Proto ti ji dávám. Třeba jednou zjistíš, k čemu sloužila. Navíc má schránku, ve které cosi podstatného chybí.“ Trpaslík se dotkl zadní strany závěsu, kde se otevřel prostor jakoby na fotografii. „Pokud tuhle hádanku rozlouskneš, dej mi vědět. Navrhnu, aby tě v Pasteku zaměstnali jako učitelku.“

„Hlavně to ne!“ zasmála se Hanka a jemně přejela svými prsty po drahých kamenech náhrdelníku. I po letech z nich sálala mocná magie.

V neděli večer se vrátila domů. Nechtělo se jí vařit večeři sama pro sebe. Vlastně ani neměla chuť k jídlu. Opět na ni dolehl smutek a osamělost.

Vtom se rozhoupal zvoneček v rohu pod hodinami. Jeho cinkání naznačovalo, že ji zve Zachariáš na večeři. A protože zvonil déle než obvykle, Hanka poháněna zvědavostí vyrazila do Kouzelných zahrad. U stolu na verandě seděl Rafan se zamyšleným výrazem. Uvítal ji pousmáním, které mělo k obvyklému vřelému úsměvu hodně daleko.

„U vás doma všechno v pořádku?“ jako první Hanku napadlo, jestli nemá potíže ve vztahu s Andělou nebo v práci.

„V pohodě,“ zamumlal lakonicky, čímž upoutal její pozornost a Zachariáš za jeho zády významně stáhl obočí.

„Ulítly ti včely?“ přistrčil před zadumaného mladíka korbel piva.

„Žádný včely,“ zavrčel kamarád, „odpykávám si praxi u Cintariona. Být mu celej den k dispozici je extrémně vysilující.“

„Nařídil ti přepisovat příručku?“ ušklíbl se trpaslík.

„Naštěstí má jiné starosti. Pověřili ho vyšetřováním jednoho zapeklitého případu.“

„Něco složitějšího než krádež jablek na zahradě?“ popichovala kamaráda Hanka.

„Copak ty nic nevíš?“ zakabonil se na ni. „Černí draci předevčírem vypálili malou osadu a zabili při tom dva lidi.“

„Černí draci? Koho zabili? Obyčejné vesničany?“ podivila se. „A důvod?“

„Svým způsobem nejasný. Mluví se o sporném území. Draci prohlásili, že je údolí jejich, což je samozřejmě nesmysl. Totožnost lidí neznám, mrtvé si vzal Cintarion na starost osobně.“

„Ale aby vesnici vypálili jen tak bez varování…?“ zapochybovala Hanka. „Jak se k případu postavil Cintarion?“

„Celé odpoledne jsme hledali po knihovnách a archivech zmínky o vlastnictví onoho problematického kousku země, což je v neděli obzvlášť komplikované.“

„Chvályhodná činnost,“ zajiskřilo ve trpaslíkových očích pobavení.

„Všichni mlží a já nechápu proč. Na údolí je něco setsakra divného. Nepatřičného.“

„A co?“

„Sám nevím. Nebyl čas. Ohořelé zbytky jsem si stihl prohlédnout jen letmo. Pozůstatky osady jako by ani nepřipomínaly vesnici. Na spáleništi nás přivítal správce, ač už není široko daleko co spravovat…“

„On se nebojí návratu draků?“ podivila se Hanka.

„No právě!“ Rafan si zamyšleně kousal ret. Zachariáš ho vzal za rameno a otočil k sobě.

„Být tebou, nechám planýho mudrování, seberu Hanku a Sváťu a skočím si vypálené údolí ještě jednou obhlídnout,“ navrhl trpaslík.

„Kde je vůbec Sváťa?“ ohlédl se udiveně Rafan.

„Kde byl? Doma!“ snažila se, aby se jí netřásl hlas. Přesto si vysloužila kamarádův podezíravý pohled.

„Tak ho zavolej. Měl by se tam vypravit s námi.“

„Vždyť je tma,“ namítla Hanka.

Trpaslík se ušklíbl: „Tím líp. Divný věci ve tmě víc vyniknou.“

„A víš, že máš pravdu, Zachu,“ ožil náhle Rafan a hrábl po tulíkovi, který se jako obvykle seznamoval na stole se vším, co jim Zachariáš naservíroval.

„No dobrá,“ neochotně vstala ze židle Hanka, „skočím se převléknout do něčeho, co se může umazat od sazí. Sejdeme se na zahradě.“

Sváťa se po jejím zavolání objevil téměř okamžitě. Když spatřil staršího bratra a dozvěděl se, oč běží, jeho rozjasněný pohled poněkud pohasl.

Rafanova brána vyústila v malebném údolí, lemovaném vápencovými skálami a listnatým lesem. V měsíčním světle působilo spáleniště téměř přízračně. Hance okamžitě došlo, co se jejímu kamarádovi nezdálo. Vypálené budovy nepřipomínaly domky, ale spíš ubytovny. Uprostřed údolí ji zaujala zvláštní plošina s nepřirozeně rovným povrchem. Na ní se povalovalo pár spálených klacků. Vedle plošiny čněly zbytky divné ohořelé stavby, jejíž účel nedokázala odhadnout.

„Kde trčí ten tvůj správce?“ rozhlížela se Hanka a nedařilo se jí objevit žádné příhodné místo, kde by muž mohl přespávat.

„Jako by se vypařil. Není tady.“

„Stejně už nemá co hlídat.“

„Pojďme se rozhlédnout kolem svahů,“ vybídl je Sváťa, „jestli tu neměli podzemní prostory na skladování potravin. Já osobně bych si tady jeskyni na zásoby pořídil.“

„Běžte sami,“ mávla na ně Hanka, „já zatím vyzkouším vizualizaci.“

Usadila se na nejméně špinavé místo a upřela zrak na trosky neobvyklé stavby. Schoulila se do relaxace a vrátila se v čase o půldruhého dne zpět. V mysli se jí začaly rýsovat lavice v několika řadách nad sebou a nad nimi deska s řadou vyvěšených erbů. Víc zahlédnout nedokázala. Vtom se vizualizační kouzlo zvrtlo a do mozku se Hance zabodly zvláštní útržky obrazů. Draci umírali v bolestech a hůl moci zajiskřila a rozpadla se v prach. Ruka, která ji držela, zčernala v dračím ohni. Hanka prudce potřásla hlavou, aby se odpoutala od kouzla. Promnula si oči a vrátila se do reality.

Hlediště? A před ním prostor pro divadlo? Nebo pro zápasníky? Ne. Pro zápasníky by stačil menší plac. Muselo by se jednat o klání dvou či více skupin bojovníků. Tomu by odpovídaly i vyvěšené malované štíty. Ale proč se jí do mysli pletli umírající draci?

„Hanko! Pojď sem!“ vytrhl ji z myšlenek Rafanův hlas. Zněl naléhavě. Vyskočila a svižně vykročila směrem, odkud se ozval.

„Kde jste? Nevidím vás,“ snažila se ve skále najít průchod.

„Tady,“ ozval se Sváťa téměř vedle ní. Vstup do skály byl magicky zamaskován. Přítel ji vtáhl dovnitř a velice rychle ji pustil, jako by se při dotyku s její rukou popálil. Rafan právě zapaloval svíčky na stěně. Odrazová plocha za svícnem rázem osvětlila prostor. Nalézali se uprostřed rozlehlého skladiště. Kolem byly vyskládané bedny s potravinami. Sváťa nad plamenem svíček zažehl dvě přenosné pochodně a jednu podal bratrovi. Kousek dál Hanka zahlédla svazky šípů, luky a kuše. Za nimi byly vyskládané kmeny mladých stromků. Jako by vesničané všechno cennější přenesli sem. První přilehlá chodba je dovedla do improvizované kovárny. Podél stěn někdo vyskládal primitivní meče, potlučené a opakovaně spravované přílby s chráničem obličeje, zprohýbané štíty, kování na koně a vysoká sedla.

„Koně? Oni tu měli koně?“ zarazily Rafana uskladněné předměty podobně jako Hanku.

„Pojďte sem! Tohle musíte vidět,“ mával na ně Sváťa z vedlejší chodby. Hanku zamrazilo, když ji zadržel a postrčil dopředu Rafana, aby šel jako první. Vstoupili do jeskyně plné kůží. Některé byly nařezané a připravené ke zpracování. Na stojanech viselo i pár kožešin a na polici zahlédla vycpané ptáky. Kousek dál dokonce nalezli na dřevěném podstavci kvantera. Nijak vábně zdejší prostory nevoněly.

„A kruci,“ zaslechla vydechnout Rafana, který došel k poslednímu výklenku. Sváťova ruka křečovitě uchopila dívku za rameno. Učinili posledních pár kroků a světlo obou pochodní zahnalo tmu.

V Hance by se v té chvíli krve nedořezal. Kdosi do prostoru vyskládal cáry dračí kůže. Černé šupiny působily zlověstně. Rafan několik čerstvě stažených kůží nadzvedl a přiblížil pochodeň k jedné, která měla výrazně menší šupiny. Kůže dračího mláděte! Tohle nevypadalo dobře. Viditelně tu umírali nejen lidé, ale i draci. Dokonce mládě! Proč proboha? Zjevně existoval pádný důvod, proč draci osadu vypálili.

„Ještě jste neviděli všechno,“ Sváťův hlas zněl suše a přiškrceně. Nasměroval Hanku k rozšířenému místu za kůžemi. Zde ji pustil, podal jí pochodeň a s námahou odhrnul plachtu, do které bylo zabaleno cosi velikého. Páchnoucí dračí hlava! Dračí hlava s jedním okem. Tohle je přece Plamův bratr Zuřivý dráp! Přesněji řečeno jeho hlava. V Hance jako by se zadrhl život. Bez hnutí a beze slova zírala na nepochopitelnou trofej, kterou sem kdosi ukryl. Ve své mysli ucítila Plamovu přítomnost. Zprostředkovala dračímu příteli pohled do jeskyně, v níž se nacházeli. Její šok se znásobil. Sváťa jí musel z ruky sebrat pochodeň, aby si kůži nepokapala hořící smůlou. Ani Rafan nenalézal slova, kterými by okomentoval děsivý nález.

Zuřivého drápa Hanka neměla ráda. Ale v poslední době ji neohrožoval, dokonce si založil rodinu. Naprosto nechápala, kdo ho mohl připravit o život, aniž by tím zburcoval celou dračí komunitu.

Plam dlouho nic neříkal, Hanka tiše sdílela jeho smutek. Po chvíli jako by se probudil.

„Proč i Fuentis? Ani nestačil vyrůst…“ začínal se zlobit. „Musím předat zprávu Sistinovi,“ upozornil Hanku a stáhl se z mentálního kontaktu.

„Tyhle okrouhlé šupiny pravděpodobně patřily dračici,“ zkoumal Sváťa nález podrobněji, „zatímco támhlety protáhlé se barvou shodují s hlavou Zuřivého drápa. Podle toho, co vidím, museli zabít celou dračí rodinu.“

„To by nemělo být v lidských silách,“ mumlal nespokojeně Rafan. „Pojďme na vzduch,“ navrhl, když zahlédl, jak si Hanka nervózně omotává vlasy kolem prstů.

„Co máš v plánu udělat?“ zeptal se Sváťa Rafana, když se vysoukali ven pod noční oblohu.

„Hned ráno svůj objev nahlásím Cintarionovi. A pokusím se sehnat vizualistu, aby zjistil, co se tu odehrálo.“

„Sestřičko…“ kontaktoval Hanku na mentální úrovni Plam.

„Tak co? Už jsi Drápovu smrt oznámil vašemu hnízdu?“

„Ano.“

„A?“

„Sistin mi nařídil, abych o téhle záležitosti s nikým nemluvil. A abych o totéž požádal i tebe.“

„Cože? Chceš říct, že o Drápově smrti věděl?“

„Ano. Prý byl zabit nejen on, ale i celá jeho rodina a dva příbuzní jeho družky… a taky mě ujistil, že nyní jsou veškeré účty vyrovnány a nemíní tolerovat žádné další odvetné akce. Doporučil mi, abych se držel stranou.“

„Co se děje, Plame? Kdo Drápa zabil? A proč?“ Hanku znervóznilo, když se její dračí bratr nečekaně odmlčel.

„Opustil hnízdo a možná chtěl vetřelcům ukázat, že za drzost se platí.“

„Přece by na takovou akci nebral Fuentise.“

„Nezapomínej, že synovec uměl okopírovat otcovu bránu. Možná se nechtěně připletl do konfliktu.“

„Asi máš pravdu. A matka se svými příbuznými vyrazila za ním. Ale kdo je zabil?“

„Sistin vyhlásil za přísně důvěrné nejen události kolem napadení líhně, ale i okolnosti bratrovy smrti. Nikdo u nás o nich nemluví. Raději se o tom, co víš, nezmiňuj ani ty.“

„Od uznaného staršího vašeho hnízda bych očekávala přinejmenším vyhlášení bojové pohotovosti. Jeho smířlivé chování mě zaráží.“

„Záhada, co? Mám v plánu tomu přijít na kloub. Ochráncům vyřiď, že černí draci neplánují žádné další nálety na lidská sídla.“

Hanka tlumočila vyjádření draků Rafanovi. Viditelně se mu ulevilo.

„Už jsem se bál, že se na obzoru klube válka s draky. Navíc má Cintarion vzácný dar všechna diplomatická jednání totálně pohnojit.“

„Proto s ním asi poslali tebe,“ usoudil Sváťa.

Plni dojmů se přesunuli domů.

*****

Plavíkova volba

Třetí den se u Hanky ve srubu zastavil Rafan.

„Jak pokračuje vyšetřování?“ hořela zvědavostí.

„Sváťa tu není?“ rozhlédl se udiveně a podezíravě si Hanku změřil. „Co se mezi vámi dvěma stalo?“

„Nehodíme se k sobě. Ale zůstaneme kamarády.“

„Co ti brácha provedl?“

„Nic.“

„Hanko! Jak dlouho se známe?!“

„Požádal mě o ruku…“

Rafan protočil oči v sloup. „A ty?“

„Nikdy se vdávat nebudu! Ani zakládat rodinu!“

„Mně z vás asi klepne. Oba jste pěkní mamlasové,“ zavrtěl nechápavě hlavou a přátelsky objal Hanku, která se rozbrečela. „Utři si slzy a poslouchej. Dnes večer přiveď Sváťu k Zachariášovi na večeři. Potřebuji si s vámi promluvit.“ Ucítil, jak ztuhla, a jemně ji od sebe odstrčil. „Ne o vás dvou. O práci,“ ujistil ji, když k němu zvedla oči. Dotkl se Hančina trika a když sklonila hlavu, cvrnkl ji do nosu. Ohnala se po něm. Se smíchem uhnul a hbitě se protáhl otevřenými dveřmi.

Tentokrát jim Zachariáš naservíroval dlouhé jehlice, na nichž vonělo nádherně propečené maso, barevně proložené zeleninou. Špíz musel servírovat na prkénkách, protože žádný talíř nebyl dost velký. Tulík oždiboval různé druhy zeleniny. Pak si ale kousl pálivé papriky a lítal po celé verandě. Nakonec skončil s hlavou v korbelu piva.

„Ty ale vypadáš,“ se smíchem ho za ocásek vytáhl Sváťa. „Na. Zajez to,“ nabídl mu sušenku, ale Plavík kýchal a prskal ještě další dvě minuty. Poklidnou atmosféru večeře poněkud narušovalo stoupající napětí.

„Povíš už nám konečně, jak jste daleko s vyšetřováním,“ dloubla Hanka do Rafana, jakmile dožvýkal poslední sousto.

„Hotovo, konec zvonec, dál není co řešit. Cintarion případ uzavřel a zprávu zanesl do archivu,“ sáhl kamarád po džbánku.

„Páni! Výkonný chlapík,“ pokývala Hanka uznale hlavou a Rafan překvapeně zaostřil pohled, aby se přesvědčil, nakolik vážně míní svá slova.

„A k jakému závěru náš statečný ochránce dospěl?“ vyzvídala.

Rafan se ušklíbl. „Verze podle svědectví zúčastněných popisuje událost zhruba takto: Jednooký černý drak svévolně napadl výcvikové středisko rytířů a byl vážně zraněn. Drakova družka s mládětem mu přispěchala na pomoc a krátce nato se objevili další její příbuzní. Spálili všechno, co zahlédli. Navzdory tomu zahynuli pouze dva lidé, ostatní se stihli ukrýt. Nakonec kouzelník draky zahnal. Po boji se obě strany domluvily na vzájemném srovnání účtů a podmínkách neútočení.“

„Vážně všechno proběhlo, jak popisuješ?“ zapochyboval Sváťa.

„Co já vím… Vizualizace vázly. Celá záležitost je záměrně zamlžená. Lžou draci, lžou lidé. Nicméně všichni jsou s verdiktem srozuměni a ochránci dostali od draků svolení, aby bylo spálené území znovu osídleno lidmi.“

„Smířlivost a vstřícnost při jednání mi k černým drakům vůbec nepasuje,“ mnula si Hanka zamyšleně bradu, „copak je asi ve hře?“

„Něco určitě. Mezi ochránci jsem zaslechl drby o potyčce mezi černými, zelenými a růžovými draky. Poněvadž se ale lidí netýkala, ochránci se do podrobnějšího vyšetřování nehrnuli.“

„K místním potyčkám dochází často,“ pokrčila rameny Hanka.

„Jistě,“ ušklíbl se Rafan, „ale obvykle se vzájemných strkanic neúčastní padesát draků.“

„Tolik?“ vykulil oči Sváťa. „O co jim šlo?“

„Dva moji kolegové se pokoušeli něco zjistit, ale draci zahladili stopy a postarali se, aby na místě konfliktu žádná výzvědná magie nefungovala.“

„Zajímavé. Zajímavé a znepokojující,“ doplnila Hanka.

„Nejvyšší rada kouzelníků dospěla ke stejnému závěru. Na pokyn nadřízených proto vyrážím na utajenou misi. Dokud neskončí, vůbec mě nekontaktujte. A kdybychom se čirou náhodou setkali, předstírejte, že mě neznáte. Dva z našich lidí už byli odhaleni. Vůbec není snadné se vetřít do blízkosti rytířů a zjistit, co se mezi nimi a draky odehrává.“

„Na jak dlouho mizíš?“

„Zatím nevím. Pokusím se k rytířům dostat oklikou. Vrtá mi hlavou, jak přesvědčují draky, aby jim šli na ruku. A ještě něco. S Plavíkem bych byl příliš nápadný. Všichni by hned poznali, že ovládám sedmý smysl. Pohlídáš mi ho, Sváťo, prosím?“

„Proč ho nesvěříš Anděle?“

„Protože on si vybral tebe.“

„I ty jeden mlsoune,“ pohladil Sváťa tulíka, který hbitě přešplhal na jeho rameno.

Rafan svého malého průvodce podrbal pod bradou a zdvihl se k odchodu.

„A Plamovi vyřiď,“ otočil se k Hance, „ať se rytířskému řádu vyhýbá velkým obloukem.“

„Jasně. Ale jak ho znám, určitě se zbrkle do žádných bojů nepohrne.“

„V to doufám. Rytíři jsou teď mezi lidmi neuvěřitelně populární. Nejspíš nová móda. Kluci bez magie se hrnou do rychlokurzů pro turnajová klání místo toho, aby se učili něco užitečného. Chovatelé koní si mnou ruce a prodávají teď zvířata za dvojnásobek běžné ceny. Bez koně totiž žádného uchazeče do rytířského řádu nepřijmou.“

„Říkáš – kluci bez sedmého smyslu? A proč by se jim draci měli vyhýbat?“

„Aby nedopadli jako Zuřivý dráp.“

„Nesmysl! Člověk bez magie si s drakem neporadí.“

„Rytíř ano! Právě proto hodlám tenhle vzkvétající rytířský řád proklepnout.“

„Budu ti držet palce,“ usmála se Hanka a kývla příteli na rozloučenou.

Rafan se ještě na odchodu otočil a spiklenecky mrkl na Sváťu:

„A ty, brácho, pořádně hlídej nejen Plavíka, ale i Hanku, ať se v mé nepřítomnosti nepřimotá někomu pod nohy.“

Hanka zalitovala, že se k němu nemohou připojit. Utajené poslání vypadalo nadmíru zajímavě.

Po krátkém handrkování se Sváťou se uvolila na pár dní navštívit útulek pro nemocné magické tvory. Ubytovala se u kamarádky Pauly.

Už během prvního dne se Hanka nezastavila. Uhlídat Sváťovu sestru Aničku a zároveň být užitečná v útulku se ukázalo jako mimořádně náročná disciplína. Holčička chtěla u všeho být a ničeho se nebála. Práce kolem zvířat Hance vylepšila náladu. Večer byla utahaná jako kotě a těšila se na postel. Ačkoliv se podle svého názoru tvářila normálně, kamarádčinu pozornému zraku neunikla změna vztahu mezi ní a Sváťou. Ještě toho večera si na svou přítelkyni došlápla.

„Ježkovy voči! Chováš se jako vyplašená dryáda,“ spráskla ruce Paula, když Hanka dovyprávěla.

„Jednorožci moje rozhodnutí schvalují.“

„Copak jsi nějaký kopytnatec? Vezmi rozum do hrsti, holka. Lepšího kluka než je Sváťa těžko najdeš.“

„Jenomže já prostě nejsem rodinný typ.“

„Plácáš hlouposti. Za pár let změníš názor a budeš hořce litovat, že jsi zapudila nejlepší partii na světě.“

„Zaslouží si víc, než mu nabídnu já.“

„A víš že s tebou začínám souhlasit?“ rýpla si Paula.

„Cože?“ zbystřila Hanka a pohlédla podezřívavě na kamarádku.

„Máš pravdu. Sváťa si zaslouží holku, která bude umět ocenit jeho chápavost, jemnost a dobrou náladu.“

„Jsi ty vůbec moje kamarádka?“

Paula se zasmála a přikryla dlaní Hančiny ruce. „Nebuď labuť a začni poslouchat instinkty.“

„Mám se ke Sváťovi vrátit?“

„To záleží na tom, jestli ho miluješ. Dej si na čas, ono se to všechno nějak vyvrbí.“

„Bojím se, že se mnou nebude šťastný.“

„A co? I ty máš nárok na pěkné chvíle. Nekomplikuj situaci zbytečným přemýšlením.“

„Jsem husa,“ uznala Hanka a hřbetem ruky rozmazávala slzy, kterým nedokázala poručit.

„Nebreč, nebo se rozbrečím s tebou,“ zakabonila se na ni Paula a nakonec Hanku objala.

*****

Útěk z domova

Ráno se Hanka ještě ani nestihla rozkoukat, když do Paulina domku vtrhl Sváťa. Tulík z jeho ramena seskočil přímo na stůl, kde Paula pro svou širokou rodinu prostírala snídani.

„Je tady Pohromak a shání tě,“ kývl na Hanku.

„Co mi chce?“ zamračila se otráveně, ale už se zvedala, aby si s nevlídným kouzelníkem promluvila venku. Pohromakova návštěva pokaždé věstila potíže. Sváťa šel Hance v patách, aby o něco nepřišel. Ostatní přihlíželi zpovzdálí, lehce nervózní z návštěvy vlivného zachmuřeného ochránce.

Aniž by opětoval pozdrav, hned Hance suše oznámil: „Máš průšvih, mladá dámo.“

„Jaký?“ nebyla si vědoma žádného prohřešku.

„Rodina z Ostenravy tě obvinila, že jsi vyštvala z domova jejich syna Vítka.“

„Jak na takový nesmysl přišli?“

„Kluk zmizel krátce poté, co ses o něj zajímala. Hodláš snad popřít i tohle?“

„Vítek je mimořádně nadaný, chtěla jsem, aby ho poslali na studia do magické školy,“ dotkl se Hanky komisní tón. „Rodiče podali oficiální stížnost?“

„Ne. Ale když jsem je navštívil, abych klukovi zablokoval sedmý smysl, řvali na mě, což nemám rád.“ Pohromakovi sršel z očí hněv. Hanka pohledem neuhnula a zamračený výraz mu vracela. Kouzelník se ušklíbl: „Rozhodně nemám čas toho pancharta honit bůhvíkde. Co sis nadrobila, to si taky vylížeš. Koukej toho mrňouse najít, a až ho dotáhneš domů, ozveš se mi, abychom s tímhle posledním Vronovým restem skoncovali. Rozumíš?!“

„A nebylo by fair se zeptat přímo Vítka, jestli by přece jen raději nezvolil školu?“ vmísil se do hovoru Sváťa.

„Slovo rodičů je pro mě rozhodující,“ odsekl Pohromak. „Ale když už se nabízíš, pomoz Hance toho spratka najít. A pro mě za mě si klidně pokecej i s jeho rodinkou. Jen sebou hoďte, ať mám tuhle záležitost co nejdřív z krku.“

„Co tady řvete na mého syna?!“ objevil se Pohromakovi za zády Sváťův otec Dundar.

„Klid, tati, nevyšiluj. Já Hance rád pomůžu,“ snažil se Sváťa zažehnat konflikt a přidržel tátu za loket.

„Takže jsme domluvení,“ znovu se zachmuřeně ušklíbl ochránce, a aniž by věnoval sebemenší pozornost přihlížejícím, důstojně odkráčel.

„Divím se, že mu ten jeho pohrdavej ciferník někdo neupraví pěstí,“ mumlal nespokojeně Dundar. Hanka s ním v duchu naprosto souhlasila.

„Nemáme vám pomoct hledat?“ hned se nabízeli strážci z rezervace Magický les.

„Jste hodní, ale není třeba,“ s díky odmítli nabídku a šli si sbalit věci. Předpokládali, že najít malého kluka bude snadné a rychlé. Jen budou muset ještě jednou navštívit jeho rodiče, aby se ujistili, zda se mezitím nevrátil domů.

Na jednu stranu byla Hanka ráda, že mohou se Sváťou dělat něco společně, ale na druhou stranu ji trápila nejistota, jak zareagovat, kdyby znovu přišla na přetřes otázka, kam se má posunout jejich citový vztah. Momentálně však měli jiné starosti. Ocitli se tváří v tvář Vítkově matce. Za ní se zjevil chlap s postavou přerostlého medvěda. Ani se při své výšce nemusel tvářit výhružně, úplně stačilo, jak tam stál a díval se.

„Kde je Vítek?“ obořila se na Sváťu matka.

„Došlo k omylu, madam. Za útěk vašeho chlapce nemůžeme. Možná se jen někam zatoulal nebo se bojí vrátit domů.“

Žena si dala ruce v bok: „Tak zaprvé, mladíku! Neříkejte mi madam! A za druhé – můj kluk by nikdy z domova neutekl!“

„Uděláme všechno, co bude v našich silách, abychom vaše dítě našli.“

„Právě vy? Ani náhodou! Nevěřím vám! Místo pomoci na nás hodíte, že se o Vítka špatně staráme! No jasně! Co jiného bych mohla od ochránců čekat?! Chudáky akorát obviňujou a buzerujou! Vůbec nic po vás nechci! Zmizte!!! Vypadněte z mýho života a už se neukazujte! Najdeme si Vítka sami.“

Žena postrčila kupředu svého muže. Obrovitý chlap opřel svou dlaň o Sváťovu hruď a vytlačil návštěvu dostatečně daleko, aby mohl zavřít dveře.

„Ta má teda nabroušeno,“ vydechl Sváťa, „ale máme kliku. Dá se říct, že odvolala požadavek, abychom Vítka našli. “

„Jestli ale utekl kvůli tomu, že slyšel, o čem jsem jednala s jeho rodiči, mám jeho zmizení na svědomí,“ vyčítala si Hanka. „A navíc je tu ten Pohromakův požadavek. Prostě ho najít musíme, ať se nám to líbí nebo ne.“

Sváťa zašilhal ke dveřím zchátralého stavení. „No, hodil by se nám kousek jeho oblečení nebo oblíbená hračka…“

„Já už rozhodně klepat nebudu,“ oponovala Hanka a ani její kamarád nevypadal, že by se mu do podobné akce chtělo. „Ale támhle za tím keřem nás pozorují nějací kluci. Asi Vítkovi sourozenci,“ dodala.

„Dáte si sušenku?“ zahalekal na ně Sváťa a sáhl do kapsy. Nahmatal tulíka a půlku poslední sušenky z celého balení. Dva starší kluci utekli a zůstal jen nejmenší prcek s vykulenýma očima. Váhavě přijal nabízenou sladkost a hned ji šoupl do pusy. „Povíš nám, kde je Vítek?“ dřepl si Sváťa, aby na prcka lépe viděl.

„Ce mít koně a bunění,“ zamumlal s plnou pusou. V okamžiku, kdy Hanka postoupila o krůček k němu, jako by se vylekal. Než mrkli, už pelášil za staršími sourozenci.

„Nezkusíme se zeptat někoho staršího?“ rozhlédla se Hanka a vykročila po nerovné prašné cestě plné odpadků.

Narazili na stařenu před polorozpadlou boudou. Dívala se po nich nepřítomným pohledem a neodpovídala. Zvolna došli k útulku pro nemajetné a nemohoucí. Pár lidí tu přešlapovalo, neboť se právě rozdělovala řídká polévka. Ti zdvořilejší jim kývli na pozdrav, jinak před nimi zdejší chudáci klopili oči a otáčeli se zády ještě dřív, než se dostali do jejich blízkosti.

„Tohle je nanic,“ konstatoval Sváťa a plácl přes ruku dotěrného klučinu, který se zezadu natahoval k jeho kapse, „jestli chceme něco vypátrat, musíme zvolit jinou taktiku.“

Odtáhl Hanku stranou a přesunul se s ní do Santareny.

„Zaběhni k Zachariášovi a popros ho o jídlo zhruba na týden a vezmi jen to nejobyčejnější, co nevzbudí pozornost – jako chleba, placky, uzenou rybu, sýr. Já se mezitím postarám o vhodný převlek, abychom mezi žebráky a zlodějíčky nebudili podezření.“

„Myslíš, že to při hledání Vítka pomůže?“ zapochybovala Hanka.

„Oblékni si nějaké jednoduché pytlovité šaty, pokud možno špinavé a smradlavé.“

„Hele Svatoušku, já pro tebe udělám hodně, ale dobrovolně se do ničeho špinavého a smradlavého neobléknu.“

„Trochu sazí na krku a rukou tě nezabije a smrdět můžeš třeba po… po… mokré tlející zemině.“

„Zbláznil ses?!“

„Po něčem smrdět musíš, jinak nebudeš působit věrohodně.“

„Copak neexistují chudí, a přesto čistotní lidé?“

„A co třeba po kouři z otevřeného ohně? Něco podobného, jako když na tebe dýchne drak?“ odmítl Sváťa přijmout Hančinu vymydlenou variantu.

„A nepřeháníme trochu? Mohli bychom si při pátrání vypomoct kouzly.“

„No, od Vrona sice víme, že hledáme klučinu se světlými okudlanými vlásky a s rošťáckým pohledem, malého mudrlanta s výrazným sedmým smyslem, ale zatím jsme ho na vlastní oči neviděli. Potřebovali bychom pár jeho vlasů nebo část jeho oblečení, případně předmět, který často používá. Chceš si něco z toho vypůjčit u nich doma?“

„Dobře. Jsem ochotná smrdět kouřem,“ dala konečně Hanka přednost Sváťovu nápadu před návratem k Vítkovým rodičům.

Oba se rozběhli obstarat potřebné věci. Hanka dokonce stihla mentálně oslovit svého čtyřnohého otce R’íhana a oznámit mu, že ji v nejbližších dnech nemá čekat.

Setkali se v Hančině srubu. Když Sváťa rozložil na postel svůj úlovek, dívka se zděsila.

„Jestli si navlékneme tuhle maškarádu, budeme všem pro smích.“

„Nebudeme,“ ujistil ji Sváťa, „chudí nenadaní lidé se snaží uživit všelijak a potulní kejklíři nejsou žádnou vzácností. Jestli dokážeme ty ubožáky pobavit, máme vyhráno. Potulní herci a zpěváci nejsou považováni za nevítané cizince. Ukryjeme auru, sundáme hodinky a budeme předstírat, že sedmý smysl nám osud nenadělil.“

„A prsten?“

Sváťa rozvázal malý kožený váček s prsteny, cingrlátky a náhrdelníky.

„Zamázneme prsten zlatou barvou a navlékneme k němu další prsteny.“

„Nebudou po nás chtít ukázku kejklířského vystoupení?“

„O tom nepochybuj,“ usmál se a sáhl po bílém lehce ušmudlaném cylindru, „je libo představení žonglérské, kouzelnické, pěvecké nebo taneční?“

„Hlasuji pro tanec a pantomimu,“ sáhla Hanka po vílí čelence a dlouhé stuze, „pár figur se stuhou snad zvládnu i bez magie.“ Zatočila se a stuha za ní vlála jako poslušný vlnící se had.

„Doprovodím tě na píšťalu nebo druidský bubínek a Plavík může skákat třeba z ruky na ruku pro sušenku jako cvičená horská veverka.“

„No tě pic, my budeme trojka,“ začalo Hanku jejich přestrojení bavit.

„Plavík výborná veverka, jenže ne pro sušenku, ale pro oříšek,“ připojil se nadšený tulík k jejich plánování.

Shrábli do dvou vaků jídlo včetně rekvizit a vyrazili do Ostenravy.

*****

Potulní umělci

Zdánlivě bezcílně se potulovali po předměstí. V jeho nejrušnější části poblíž tržiště si rozložili rekvizity a po očku sledovali další pouliční umělce, jakou zábavu nabízejí kolemjdoucím.

„I bez magie mezi nimi budeme s naší veverkou za hvězdy,“ podotkl šeptem Sváťa a začal poskakovat se svým bubínkem okolo odložených vaků. Hanka přes zavazadla přehodila šátek a na něj umístila Plavíka. Pokoušela se o taneční kroky do rytmu a občas vlnící se stuhou přejela tulíkovi přes hlavu. Několik dětí se zastavilo poblíž a chichotaly se při pohledu, jak se zvířátko oklepalo a učíslo si dlouhý ocásek.

Hanka odložila stuhu a nechala Plavíka pobíhat po svých rukou a skákat sem a tam. Do Sváťova cylindru zapadla první mince.

Ostatní pouliční umělci podezřívavě sledovali jejich počínání. Hanka popadla minci a zaběhla k pouličnímu prodejci koupit placku. Rozdělila se o ni s kamarádem i tulíkem a vmžiku ji nedočkavě zhltli. Ostatní se při pohledu na hladové kolegy uklidnili. Jedna žena jim dokonce nabídla posolený krajíc chleba.

„Jen se nestyď, panenko, já vím, co je hlad,“ usmála se, když se snažili odmítnout. Jako by se tím gestem prolomila hráz solidarity.

„Musíš s tím cylindrem blíž k lidem a dívej se jim do očí,“ poradil Sváťovi vrhač nožů, který je chvíli pozoroval, „neboj se jich. Neukousnou tě.“

Když Hanka se Sváťou balili navečer rekvizity, přitočila se k nim žena, od níž dostali chléb.

„Máme nocleh v jednom skladišti poblíž rybárny. Dva navíc se k nám určitě vejdou, jestli máte zájem,“ nabídla jim. „Zítra by měla dorazit kupecká karavana. Půjdou-li dobře kšefty, uděláme si potom slavnostní večeři.“

„Díky za nabídku,“ nasadila Hanka oslnivý úsměv.

Ve skladišti nebyla ani stopa po soukromí. Překvapeně zjišťovali, že se tu všichni dobře znají a bezostyšně na sebe halekají.

„Nováčci, co? Zaměstnám vás,“ zastavil se u nich šilhající otrapa.

„Ne, díky,“ snažil se mu Sváťa zahradit tělem přístup k Hance. Muž ho však odstrčil a hrábl po dívčině ruce.

„Ukaž se, krasotinko. Ty se určitě nemusíš živit hloupým poskakováním. Pošli to svý tintítko k vodě a přidej se ke mně. Garantuju ti, že hlad mít nikdy nebudeš.“

Lidé kolem se zvědavě zadívali směrem k nim.

Dívka prudkým obranným pohybem odrazila jeho ruku. Muž se však nehodlal vzdát, přitočil se za její záda a ruku jí zahákl pod krk: „Tohle se strejdovi nedělá.“ Hanku ovanul smrad levné kořalky. Rozkročila se, odtáhla hlavu na prsa, aby s ní vzápětí vší silou udeřila do obejdova obličeje. Jakmile povolil stisk, shýbla se a popadla jednu mužovu nohu, trhla s ní kupředu a zkroutila ji. Chlap se skácel na záda. Toho využil tulík, skočil na něj a kousl ho do nosu. Muž zařval a ostatní přihlížející se začali chechtat. Se zuřivým výrazem se obejda odplížil.

„Z toho si nic nedělejte, zkouší naverbovat všechny nováčky,“ pokrčil pobaveně rameny mladík odvedle. Výrazně kulhal a soudě dle jeho vybavení se živil prodejem provazů a lan.

„Jdu se porozhlédnout. Pak se vystřídáme,“ podal Sváťa Hance tulíka a začal se proplétat mezi utábořenými unavenými poutníky, umělci a prodejci. Někteří si ustlali na zemi, jiní na voze, každý podle svých možností. Šumění zvenčí signalizovalo, že se rozpršelo. Mladík se pozorně rozhlížel po dětech, kterých se tu motalo neuvěřitelné množství. Některé se podobně jako on proplétaly mezi utábořenými lidmi a loudily jídlo. Klučinu se světlými roztřepanými vlásky však nezahlédl.

Hanka mezitím se ženou, která je do skladiště pozvala, připravovala polévku ve stylu „co najdeš, to přidej“. Ve skladišti se nalézalo několik improvizovaných ohnišť, která byla momentálně plně vytížena. Jejich ohniště patřilo k těm luxusnějším, neboť byl přes postranní kameny položen kovový plát. Žena ze svého vozu vytáhla suchou větev, zručně ji nalámala, aby bylo čím topit.

„Proč nám pomáháte?“ nemohla dívka pochopit, jak je možné, že se s nimi chce chudák rozdělit o to poslední, co má k jídlu.

„Stejně už by do zítřka nejspíš nevydržel a zezelenal by,“ kývla bradou směrem k chlebu, „a pak – jsem stará zvědavá bába.“

„Opravdu?“ neubránila se Hanka úsměvu.

„Chudí viditelně nejste, ale předstíráte, že ano. Proč asi?“

„Z čeho tak soudíte?“ ošila se Hanka při představě, že jejich přestrojení není dokonalé.

„Máš lesklé, dobře zastřižené vlasy a kvalitní boty. A ani jeden z vás nemá v očích sebemenší obavu, co bude zítra k jídlu. A navíc mám intuici. Cítím, že mezi nás nepatříte. Ale nejste nepřátelé, možná jenom něco hledáte…“ tázavě pohlédla na dívku.

„Jo. Máte pravdu. Hledáme malého kluka se světlými vlásky, co utekl z domova. Zatím netušíme, kde by mohl být,“ vzdychla a mimoděk zamíchala vroucí polévku.

„Malí kluci jsou jako vítr. Hned tady, hned tam… ale každý z nich má svůj velký sen. Po čem touží ten váš?“

„Možná by se chtěl stát kouzelníkem,“ pokrčila nerozhodně rameny Hanka.

„A co rytířem? Tím by být nechtěl?“

„Rytířem? Meč a brnění?“

„Všichni zdejší kluci si teď hrají na rytíře a touží zabít svého draka. Pochybuji, že by ten váš byl výjimkou.“

„A kdyby chtěl na vlastní oči vidět skutečného rytíře, kam by se vydal?“

„Jestli jedl vtipnou kaši, přidal by se ke kupecké karavaně, která odtud míří do Puragy. Tam prý se to rytíři jen hemží.“

„Puragu neznám,“ odstavila Hanka hotovou polévku. „Vy jste tam někdy byla?“

„Ale kdepak, panenko. Tohle místo potulným umělcům nepřeje. Rytíř má zadek holej nebo vobalenej železem a srdce taky. Tam se uživí jenom kováři, panoši a lehké děvy, co se rytířům starají o postel. Navíc velice snadno přijdeš k úrazu a škodu ti nikdo neuhradí. Spíš tě budou špičkou meče píchat do zadku, dokud nevypadneš z jejich města.“

Sváťa se zklamaně vrátil z obchůzky a na první pohled bylo zřejmé, že žádného chlapce podobného Vítkovi nezahlédl. Možná jsou na špatné stopě.

Po skromném jídle se vypravila do terénu Hanka. Hodila si přes hlavu deku a šourala se po rozlehlém skladišti i do míst, kam světlo od ohňů nedosahovalo. Špatně odvětrávaný kouř ji dráždil v nose.

Stále přicházeli noví a noví zájemci o místo pod střechou a málem už nebylo kudy projít zpět k jejich ležení.

Náhle vchodem prošla mohutná postava. Hanka si deku přitáhla až k obličeji, aby skryla svou identitu. O setkání s Vítkovým otcem opravdu nestála. Prohnal se skladištěm jako hurikán. Občas se u někoho zastavil, aby prohodil pár slov. Dívka bedlivě sledovala výraz jeho tváře, ale nezdálo se, že by zachytil nějakou stopu. Přikrčila se v šeru nedaleko vchodu, aby vyčkala, než rozložitý muž opustí jejich útočiště. Kdyby ji poznal, dovedla si velice živě představit, že by ji přede všemi obvinil z chlapcova únosu. A přitom jim oběma jde o totéž, aby se Vítkovi nic zlého nestalo.

„Viděla jsi ho?“ zeptal se Sváťa, když se Hanka vrátila a zavrtala se pod deku vedle něj.

„Jako by ho šlo přehlédnout! Aspoň víme, že se Vítek domů nevrátil a že o něj mají rodiče starost.“

„Kdybych byl malej kluk a rozhodl se utéct někam daleko, pokusil bych se tajně ukrýt v některém obchodnickém voze, co provázejí karavanu.“

Hanka se nadzdvihla na lokti, aby zkontrolovala, jak se její přítel tváří: „Navrhuješ, abychom se ke karavaně připojili?“

„Ano. A pokud neuspějeme, sem se můžeme vrátit vždycky.“

„Dobře,“ zachumlala se Hanka do odrbané deky a zatoužila se stulit v přítelově náruči. Ten se však odtáhl.

V noci ji probudil závan chladu. Zamžourala do tmy.

„Spi dál, nic se neděje. Plavík mě vzbudil, protože ten mizera, cos ho večer uzemnila, měl v úmyslu nám prohledat zavazadla. Rozmluvil jsem mu to.“

Ráno Hanku ze spánku vytrhl všeobecný ruch. Lidé tu vstávali brzo. Složila svoji a Sváťovu deku a rozhlédla se, kde se její kamarád toulá. V žaludku jí zaškrundalo hlady, ale našla na dně vaku jen nepatrný úlomek sušenky, který nabídla tulíkovi. Ani chlupatému tvorečkovi se vstávat nechtělo a stočil se na složených dekách.

„Nezlob se, panenko, už musím jet, abych zabrala na tržišti nějaké slušné místo,“ přišla se s Hankou rozloučit žena, která jim pomáhala. „Přeju vám úspěch při hledání.“

Dívka ji vyprovodila k vozíku a pomohla jí ho vytlačit ke vchodu. V nestřežené chvíli vpašovala do jejího kapsáře středně velký polodrahokam, aby žena kvůli tomu, že se s nimi podělila o chléb, nemusela hladovět. Při zpáteční cestě zahlédla Sváťu, jak si povídá s matkou, chovající miminko. Krátké užití magického zraku Hance prozradilo, že se věnuje své nejoblíbenější činnosti – léčení. Aniž mladá žena postřehla, dostalo se její rodině té nejlepší ozdravné magie, jakou by nikdy neměla šanci si zaplatit. Sváťa nesnesl pohled na strádající děti. Hanka ho za to milovala.

Ze skladiště se loudali mezi posledními. Tržiště už bylo zaplněno prodávajícími i žebrajícími skupinkami. Všechna vhodná místa k vystoupení byla obsazena, takže spíš jen bezcílně bloumali a u jednoho stánku v rychlosti zhltli ještě teplou bramborovou placku. Nakonec přece jen našli plácek, kde se dalo uskutečnit aspoň krátké vystoupení. Pohled na „horskou veverku“ sice přilákal několik dětí, ale Vítek mezi nimi nebyl.

Kolem poledne do města dorazily první vozy karavany. Podél příjezdové cesty postupně zaparkovali pojízdní prodejci a tržiště se rázem rozrostlo na dvojnásobek své plochy. Hanka si zvědavě prohlížela muže na silných koních, kteří si libovali v bohatě zdobených sedlech i uzdách. Většina z nich přijížděla společně s povozem, taženým dalším koněm nebo mulou. Prodejci muže zdravili jako staré známé a hlasitě jim nabízeli nejrůznější zboží nebo ubytování ve zdejších hostincích.

Za hlavní družinou se vlekli chudší jezdci bez povozů a bez doprovodu.

„Většina z nich nemá sedmý smysl, nebo jen velmi slabý,“ konstatoval tiše Sváťa, když kolem nich procházeli poslední opozdilci z karavany.

„Jak dlouho trvá cesta do Puragy?“

„Podle toho, co jsem slyšel, asi pět nebo šest dní.“

„Myslíš, že se Vítek touží podívat do města rytířů?“

„Vzpomeň si, Hanko, na dobu, kdy jsme vyrůstali v sirotčinci. Tenkrát bychom za podobnou šanci dali první poslední.“

„Ale Vítek má rodinu…“

„Nabručeného tátu, ukřičenou mámu a osm sourozenců. Jestli zaslechl, jak se přimlouváme, aby ho dali do magické školy, možná se rozhodl vydat na cestu bez ohledu na mínění rodičů.“

„A co když nezamíří do Puragy?“

„Kam jinam by se odtud vydal? Momentálně má jen dvě možnosti, zůstat v rodném městečku, nebo využít příležitosti a svézt se někam dál. Navíc má Puraga veřejnou bránu, odkud by se mohl dostat do Dubovníku a odtamtud na Ostrov volby.“

„Copak má takovej malej kluk páru, kde se nachází Ostrov volby?“

„Proč ne? Může se někoho zeptat.“

„Stejně by ho skrz veřejnou bránu samotného nepustili,“ vrtěla Hanka hlavou.

Ještě chvíli se dohadovali a zvažovali, zda se mají aspoň na den vrátit domů, vykoupat se a pořádně najíst. Ačkoliv byl jindy Sváťa ochoten pro dobré jídlo udělat první poslední, tentokrát se mu do Santareny nechtělo.

„Máme-li pozítří vyrazit s karavanou, měli bychom si najít někoho, kdo nás vezme s sebou a s nímž nebudeme nápadní.“

„Můžeme se k nim přece přidat sami.“

„Jako co? Umělci? Obchodníci? Nebo snad mám předstírat, že se chci stát rytířem?“

„Hm. Ani jedna z možností nevypadá přesvědčivě,“ uznala Hanka.

„Ledaže by ses převlékla za kluka a zkusili bychom se uchytit jako panoši.“

„Chceš mě předhodit nějakému hrubiánovi jako panoše?“ zamračila se.

„Když si vybereš seriozního, který se ti bude líbit,“ pokrčil uličnicky rameny.

On se na mě nezlobí, uvědomila si Hanka s úlevou, jinak by neměl náladu na vtípky. S úsměvem mu zapíchla ukazováček do hrudi: „Podívej, Svatoušku, mám hlad, nemůžu se jít domů osprchovat a ještě mi hrozí několikadenní pochod bůhvíkam. Nečekej, že mě pobaví tvé humorné narážky.“

„A nebyl to náhodou tvůj nápad vypravit se po Vítkových stopách?“

„Čekala jsem, že ho do večera najdeme.“

„Chceš přestat hledat?“

„Nechci.“

„V tom případě se pozeptáme, zda někdo nepotřebuje léčitele a kuchařku,“ zvážněl a přejel Hanku pohledem, „ale vezmi si šátek nebo plachetku, ať nevypadáš příliš atraktivně. Jinak tě některý z rytířů sbalí dřív než dvakrát mrkneš.“

„Že tě pusa nebolí…“ mumlala nespokojeně, ale poslušně vylovila ze zavazadla velký pomačkaný šátek.

Opět se toulali po městečku a dávali pozor, zda nezahlédnou osamělou dětskou postavu. Štěstí jim však nepřálo. Ani při hledání služby nebyli úspěšnější. Nikdo z obchodníků ani poutníků nestál o další dva krky, které by musel živit.

*****

Bubaldin ze Soví hůrky

Večer skončili v jedné menší hospůdce, kde jim majitelka nabídla jídlo za pomoc v kuchyni. Měla dům plný hostů a všichni se dožadovali pokrmů i pití najednou. Sváťa se ujal obsluhy a Hanka se točila kolem plotny spolu s majitelkou a pomocnicí. Jídlo šlo na odbyt, až se bála, že na personál nic nezbyde. Nakonec se však najedli dosyta. Sváťa se opřel v rohu a natáhl si bolavé nohy. Vypadal absolutně spokojeně až do chvíle, kdy do hospody vstoupil vykulený mladík. Rozhlédl se a hrnul se ke stolu obsazenému dvěma robustními chlapy, kteří se po večeři hojně posilovali zdejší kořalkou.

„To snad né!“ otočil se zády ke vchodu muž s mohutným rezavým knírem, který směle konkuroval jeho ustupujícím mastným vlasům, „ten nám tu ještě scházel!“

Jeho mohutný společník, jemuž ostře řezanou tvář rámovaly dlouhé černé kudrny, se na vykuleného příchozího zle zamračil. Každý jiný by si rozmyslel ho oslovit, na mladíka však jeho odstrašující kukuč nezabral.

„Sire Herone,“ přistoupil blíž a spustil na celou hospodu, „to jsem rád, že jsem vás tady zastihl. Zběhal jsem celé okolí a už jsem se bál, že jsem vás někde přehlédl.“

„Odprejskni, Bublo!“

„Zaplatím vám večeři.“

„Udělej čelem vzad a vodpochoduj! Dneska na tebe nemáme náladu.“

„Když mě vezmete do učení, budete v balíku. Já na to mám.“

„Na tuhle profesi potřebuješ hlavně fištróna a svaly. A v tomhle směru tě matka příroda vybavila dost mizerně. Tak vodprejskni a dej pokoj!“

„Budu se snažit. Opravdu! Nemůžete mě odmítnout.“

„Taky ti můžu rozflákat držku!“ vstal rytíř s dlouhými kudrnami a rázem byl o hlavu vyšší než všichni přítomní. Dlaní udeřil otravného mladíka do prsou, až zapadl pod vedlejší stůl. To mu však nestačilo. Sáhl po něm dolů, za šaty pod krkem ho vytáhl na nohy. Na okamžik předstíral, že mu oprašuje kabátec, a pak zmateného Bublu otočil a nešetrným kopancem ho poslal proti krbu. Polena vyskládaná před výklenkem se rozlétla na všechny strany a jedno se příliš rychle setkalo s mladíkovým nosem. Otřesený a rozplácnutý na břiše se jen pomalu a ztěžka sunul do kleku. Mátožně se posadil na paty a krev z nosu mu kapala na kolena. Rytíř se opovržlivě ušklíbl, odplivl si a vrátil se ke své kořalce. Zatímco ostatní jen nezúčastněně přihlíželi, Sváťa vyskočil a zamířil ke krvácejícímu nešťastníkovi.

Hanka se přidala a pomohla mu zraněného a otřeseného mladíka zvednout. Společnými silami ho dovlekli ke svému stolu. Ani jeden z rytířů jim nevěnoval sebemenší pozornost.

Po krátkém Sváťově působení se krvácení zastavilo a mokrý hadr z kuchyně odstranil nejhorší spoušť v potlučeném obličeji. Hanka přistrčila zraněnému pod nos pohárek s vodou. Automaticky se napil a poděkoval. Když si lokl vody podruhé, oklepal se.

„Hospodo! Potřebuju se napít!“ vzchopil se najednou, jak by ho píchl sršeň, a zlostně bouchl do stolu.

Majitelka před hosta hbitě postavila korbel piva. Zhluboka si zavdal a poručil: „Pro ty dva taky.“

Další korbele přistály před Hankou a Sváťou. Oba na oko ze zdvořilosti usrkli.

„Tak co, kamaráde? Jedeš do Puragy?“ zeptal se po chvilce mlčení Sváťa.

„Nejsem pro tebe žádnej kamarád, kmáne. Jsem vévoda Bubaldin, svého jména druhý, pán Soví hůrky. Říkej mi pane nebo milosti.“

Hanka se Sváťou na sebe pohlédli a měli co dělat, aby nevyprskli smíchy. Mladík působil jako třasořitka, ale vystupoval jako král králů. Jako by žížala nakazovala kosovi, aby se postavil do pozoru, než ji sežere.

Sváťa zamrkal, promnul si bradu a s vážnou tváří pronesl: „Míříš do Puragy, pane?“

„Zajisté. Mým prvořadým úkolem je vstoupit mezi rytíře a zabít svého draka. Jeho hlava pak bude zdobit průčelí mého hradu. Mám v úmyslu své sídlo přejmenovat na Dračí hůrku.“

„Úžasný plán,“ vydechla překvapeně Hanka a dala si ruku před pusu, aby skryla cukající koutky úst.

„Už máš panoše, milosti?“ zvedl k Bublovi bezelstný pohled Sváťa.

Tentokrát byl vyveden z míry on. Podezřívavě si prohlížel spolustolovníky, zda není terčem jejich posměchu. Hanka nasadila nejprimitivnější kukuč, na jaký se zmohla. Bubla se zničehonic přívětivě usmál a zavrtěl hlavou.

„Chtěl by ses mi zavázat…?“ zaváhal, protože mu došlo, že nezná jméno.

„Svatopluk. Jmenuji se Svatopluk a umím léčit, opravovat poškozenou zbroj, pečovat o zvířata a trochu mluvit s draky.“

„Vážně?“ klesla Bublovi nad tím výčtem brada. „Možná by ses mi hodil. Přijmu tvůj vazalský slib. Jsem hodný pán, nebudeš litovat.“

„Jestli dovolíte, milosti, rád bych vás nejdřív doprovodil do Puragy, pokud vás nebude obtěžovat přibrat i mou sestru, která výborně vaří. Tam se můžeme domluvit, co dál.“

Hanka se na přítele zaškaredila, protože se jí dotklo, jak málo schopností jí přiřkl. Bubla však zářil spokojeností. Zalovil v opasku a položil na stůl menší drahokam.

„Kupte na cestu povoz a k němu nějaké slušné zvíře. Kdybyste u obchodníků narazili na štít z dračích šupin, dejte mi vědět, potřeboval bych ho.“

Hanka v nestřeženém okamžiku vyměnila svůj korbel za jeho. Bublu nijak nepřekvapilo, že hladina piva není ve správné výšce, a statečně dál nasával.

„Máte někde zaplacený nocleh, milosti?“ dál sondoval Sváťa, když si všiml, jak se mladíkovi zamlžují oči a klesá hlava.

„U Zlaté štiky na náměstí.“

Bubla do sebe nalil i zbývající Sváťovo pivo a měl dost. Položil si čelo na pult a začal chrápat. Drahokam stále ještě ležel na desce hospodského stolu.

„Divím se, že ho při jeho důvěřivosti zatím nikdo neokradl,“ vrtěl nad ním hlavou Sváťa.

„Mezi rytíři se nekrade,“ zdvihl se od vedlejšího stolu muž s rezavými kníry a výhružně si je prohlížel. „Jestli máte v úmyslu jeho kámen sebrat a zmizet, nepřejte si mě. Hodně rychle bych si vás našel a po mé lekci byste se nedopočítali svých kostí, to vám garantuju. Pěkně se o Bublu postarejte a neberte si nic, co vám nepatří. Jasné?“

Hanka polkla. Muž vůbec nezvýšil hlas, a přesto jeho výhružky zněly hůř, než kdyby to udělal.

„Jasné,“ přikývla pokorně. Podle Sváťova dotčeného výrazu usoudila, že se proti nespravedlivému nařčení hodlá razantně ohradit, proto ho chytila za loket a neznatelně zavrtěla hlavou, aby raději mlčel. Vyčítavě se po ní koukl, ale neprotestoval. Rytíř se spokojeně na vratkých nohou vrátil ke svému vysokému parťákovi.

„U hostinské vyměním kámen za drobné. Je to prima ženská, dá nám dobrou cenu,“ zvedl se Sváťa a zmizel v prostorách kuchyně.

Hanku už poněkolikáté napadlo, zda mají tohle všechno zapotřebí. Ale vidina nadaného klučiny, odkázaného v drsném prostředí pouze na sebe, jí nedopřávala klidu. Kdyby nezaklepali u dveří jeho rodičů a nevzbudili v něm naději, že může být něčím víc než jen dalším chudákem v polorozpadlé čtvrti, mohl dál vyrůstat ve své rodině obklopen sourozenci a přáteli. Svou návštěvou nezvratně zasáhli do jeho života a tím pádem jsou částečně zodpovědní i za jeho další osud.

Po Sváťově návratu zvedli vláčného Bublu a společnými silami ho vyvlekli před hospodu. Museli ho podpírat z obou stran. Vratkým krokem se nechal napůl vést a napůl nést směrem k náměstí. Po příjezdu karavany se tu nikdo nenamáhal uklidit. Všude se povalovaly odpadky, cesta rozbrázděná koly povozů jim chůzi rozhodně neusnadňovala. Když teď v noci zmizely z tržiště stánky, vozy, prodejci i umělci, působilo náměstí ošuntělým chudým dojmem. Dva nesouměrné oblouky nevzhledných domů a dva stromy, obtěžkané množstvím vývěsek, nijak honosně nevypadaly. Motalo se tu pár žen a opilců a zakopávali o postavy, co si ustlaly přímo pod stromem.

Naštěstí byl vývěsní štít Zlaté štiky dobře osvětlen. Dovlekli Bublu dovnitř a nechali si ukázat jeho pokoj. Na zdejší poměry si najal nejluxusnější místnost ve městě. Asi byl opravdu bohatý. Uložili ho na lůžko a sami si ustlali na koberci před krbem.

„Jsem zvědavá, bude-li si ráno pamatovat, že paříme k němu,“ zapochybovala Hanka, když Bublovi společnými silami stáhli kožené boty. Nejevil nejmenší snahu se probudit. Jen něco zamumlal s přitáhl si deku k obličeji.

„Dokážeš si představit, že by tenhle ňouma zabil draka?“ ušklíbla se dívka.

„Nedokážu si v podobné roli představit ani ty dva, co ho odmítají učit,“ zamyšleně nakrabatil čelo její přítel. „Začíná mě zajímat, co jsou zač.“

„A není to jedno,“ zívla Hanka a stočila se před krb. Viditelně už se jí do žádné diskuze nechtělo. Sváťa se za jejími zády něžně usmál a zalehl na koberec vedle ní.

Probudili se téměř společně s Bublou.

*****

Vévodovi služebníci

„Co tady děláte?“ vyskočil z lůžka bosý a rozcuchaný mladík.

„Nepamatuješ si na nás, pane?“ pozdvihl obočí Sváťa.

„Samozřejmě, že pamatuji. Ale jak se opovažujete spát ve stejné místnosti jako já?! Vaše místo je na slámě u mého koně!“

„Ty máš koně, pane?“

„Já vám to neřekl?“

„Nezmínil ses.“

„Dobrá, pro dnešek vám odpouštím. Smíte mi dojít pro snídani. Chci šest vajec, koláč a teplou kávu.“

„Asi ho brzo pošlu do háje,“ podotkla Hanka, jakmile za nimi zapadly dveře.

„Je s ním švanda,“ usmál se Sváťa. „Jestliže nepřekročí hranice zdvořilosti, klidně s ním tu jeho hru budu hrát. Svým způsobem je ve své pošetilosti okouzlující.“

„Okouzlující? Spíš nabubřelý.“

„Víš co, lásko? Zařiď snídani, objednej koláče i pro nás a já mezitím zkontroluji, jak se tu starají o jeho koně.“

Hanka se vydala hledat kuchyň a Sváťa zamířil ke stáji. Jednalo se o stodolu spojenou se skladištěm. Šel podle zvuku a za prkennou stěnou objevil dvě klisny a jednoho valacha. Jakmile vstoupil, koně nespokojeně poškubávali hlavami. Nikdo se jim neobtěžoval dát vodu ani seno. Podestýlka byla spíše symbolická, spát na podlaze vedle koní by nechtěl ani náhodou. Popadl dva prázdné džbery a vyrazil ke studni. Při návratu byl uvítán frkáním a podupáváním. Žrádlo nikde neobjevil, proto aspoň prohlédl koně, jestli jsou zdraví. Valach měl kamínek zaseknutý do kopyta a grošovaná klisna otlaky od sedla. Mladík je ošetřil a pohladil po nozdrách. Koně se zdáli být hladoví, ale v solidní kondici.

Hanku zastihl Sváťa v kuchyni, kam ho nasměrovala vůně pečiva.

„Posaď se ke mně, za chvíli bude všechno, co si naše princátko objednalo. Zatím můžeš ochutnat koláč. Mají jablečné a švestkové, oba druhy jsou výborné.“

Nezaváhal a pustil se do ochutnávání.

K Bublovi se vrátili ve výtečné náladě. Nerozhodily je ani uštěpačné poznámky o šnečí rychlosti. Záhy čerstvé pečivo zlepšilo náladu i vévodovi ze Soví hůrky.

„Dneska mám v úmyslu prozkoumat, co nabízí Ostenrava. Vy zatím zkuste koupit mulu a nějaký solidní vůz, kam naložíme moje brnění a zásoby na týdenní cestu.“

Vytáhl z opasku další drahokam a podal ho Sváťovi: „O všechno se postarej, panoši.“

„Jak si tvoje milost přeje,“ vysekl mu Sváťa poklonu a drcnul do Hanky, která se hihňala skoro nahlas. Zamaskovala to odkašláním.

„Smím se ještě zeptat, který z ustájených koní ti patří?“

„Grošovaná klisna. Copak tam byl i jiný stejně dobrý kůň?“

„Myslel jsem si to, pane. Dohlédnu, aby dostala vše, co potřebuje.“

„K večeři mi objednejte nejlepší pečené maso a ty,“ otočil se k Hance, „si opatři vše, abys mi mohla vařit na cestě do Puragy.“

„Místo abych se u jednorožců učila kouzlit, budu ztrácet čas vařením pro ťulpase z nějakého zapadákova,“ brblala, sotva Bubla vytáhl paty.

„A kdopak mi kdysi dávno v sirotčinci tvrdil, jak by bylo skvělé dostat službu u nějakého hodného pána a vařit jemu i jeho rodině? Máš příležitost si splnit dávnou dětskou touhu.“

„Koukáš na život z úplně jiné perspektivy než já. Všechno vidíš jako přes růžové brýle,“ shovívavě přešla jeho popichování Hanka.

„Zkus neposlouchat Bublova slova a zaměřit se přímo na něj. Ač nemá ani dost síly ani dost bojových schopností, vytyčil si jako svůj cíl rytířské postavení a úspěšný boj s drakem. Chce překonat sám sebe a stát se osobností. Plácá se v sérii neúspěchů, protože neví, kde a jak začít.“

„Chceš mu pomáhat?“ podivila se.

„Proč ne. Během cesty do Puragy bychom ho mohli pár věcí naučit.“

„Nesníží se k tomu, aby se učil od kmánů.“

„Chceš se vsadit?“

„O co?“

„Když budu mít pravdu, přestaneš mi říkat Svatoušku.“

„A v opačném případě?“

„Začnu Bublovi vařit místo tebe.“

„Jelito, kopyto, platí to!“ stvrdila Hanka úmluvu. „Ale jen tak mezi námi, příliš si věříš, Svatoušku.“

Vyrazili do městečka zařídit vše, co si Bubaldin naporoučel a při té příležitosti dál pátrali po Vítkovi. Mulu sehnali snadno. S vozem takové štěstí neměli. Museli vzít zavděk jedním poškozeným a najít odborníka, který ho opraví.

Tesař vrtěl hlavou, že na ně nemá čas. Teprve nehorázný finanční obnos ho přinutil změnit názor.

„Večer si pro něj přijďte,“ zabručel nevlídně.

Hanka měla v úmyslu nakoupit zásobu potravin, ale když viděla, co a za jaké ceny zdejší prodejci nabízejí, zatáhla Sváťu do nejbližší opuštěné uličky a pomocí brány se přesunula do Dubovníku. V přístavním tržišti byly ceny poloviční a nabídka mnohonásobně vyšší a kvalitnější.

„Máš za úkol vařit jen pro tři lidi a jednoho tulíka, ne pro celou karavanu,“ smál se Sváťa, když už nemohl pobrat vše, co nakoupila.

„On ti humor rychle dojde, až nebude co dát do pusy,“ loupla po něm okem, „Bubla se kvůli tobě postit nebude.“

„Utratila jsi víc, než jeho dva kameny.“

„No a? Můžu si to dovolit.“

„Jenže naše krytí…“

„Podívej, Bubla pořád vykřikuje, že on na to má. Nebudeme podezřelí, že si žijeme nad poměry.“

„Snad máš pravdu.“

Nenápadně se vrátili do Ostenravy a zásoby složili v Bublově pokoji. V improvizované stáji už přešlapovala zakoupená mula a spolu s grošákem chroupala nejlepší seno, jaké se tu dalo sehnat. Chvíli se zdrželi úpravou sedla, aby klisnu netlačilo. V hospodě se pak stali terčem nejapných vtípků, když se prořekli, komu slouží. Navzdory útrpným pohledům se v klidu najedli a zbývalo už jen vyzvednout opravený vůz. Znovu prošli město a tržiště, ale po Vítovi nikde ani stopy. Pro jistotu zdálky zkontrolovali i jeho domov, ale kluk jako by se vypařil.

Bubaldin dorazil do svého pokoje v době večeře. Vlekl s sebou těžký zelený štít z dračích šupin. Stěží ho uzvedl, ale zářil nadšením. Hanka protočila panenky, neuměla si představit, k čemu mu může být dobrý.

„To koukáte, co?“ vyložil si Bubla jejich zájem o předmět po svém. „Přesně tohle jsem potřeboval, abych se konečně zařadil mezi rytíře.“

V euforii dobré nálady ani netrval na noclehu svých služebníků ve stáji.

*****

Karavana vyráží

Dopoledne vévoda s Hankou zkontroloval zásoby na cestu a než vyjeli, poručil svým novým služebníkům, aby si zakoupili důstojnější oděv. Tím si u Hanky nesmírně šplhnul. S velkou radostí zahodila nevábně vonící šaty a dokonce si stihla umýt vlasy. Na Sváťův zamračený pohled odpověděla přátelským úšklebkem a na hlavu si potom k jeho pobavení narazila neforemný ženský čepec, který spolehlivě zamaskoval nejen vlasy, ale i její dívčí krásu. Uvázala tkanice pod krkem a prohlásila, že je připravena na cestu. Sváťa si pořídil košili s velkou kapsou pro tulíkovo pohodlí.

Vyrazili na shromaždiště karavany, Bubla zaplatil poplatek organizátorovi a podle jeho pokynů se zařadili do proudu odjíždějících vozů.

„Buď Vítek ovládá neviditelnost, nebo jsme špatně odhadli jeho zájmy,“ šeptala Hanka Sváťovi, když na voze taženém mulou opouštěli území městečka.

„Dojedeme s naším rytířem do Puragy, a když kluka do té doby nespatříme, vrátíme se do Ostenravy,“ pokrčil rameny její přítel. Bubaldin hrdě objížděl nejbližší část karavany na svém grošákovi a tvářil se samolibě.

Odpoledne se kvalita cesty, po níž vozy drkotaly, výrazně zhoršila a všichni byli nuceni zpomalit. Hanka se Sváťou podobně jako ostatní opustili dřevěné sedátko a kráčeli vedle vozu pěšky. Sváťa vedl mulu a Hanka s nelibostí pozorovala, jak se na jejím plášti usazuje vrstva prachu.

Navečer se dostali na travnaté území v blízkosti potoka, které neslo známky častých táborových aktivit.

Hanka si vyhlédla ohniště u relativně rovného plácku na přespání a pomohla Sváťovi odstrojit mulu. Mladík poplácal tahouna po krku a nedaleko potoka ho zanechal, aby se pásl.

„Přivázal jsi ho dobře?“ staral se Bubla. „Aby nám neutekl.“

„Bez obav, pane, je to rozumné zvíře, bude se držet tam, kde je dostatek trávy.“

Rozdělali oheň a Hanka uvařila hustou polévku. Tentokrát obracel oči v sloup Sváťa, neboť neměla trpělivost a žáru plamenů pomáhala magicky, aby bublání v kotlíku uspíšila.

„Máš kliku, že tu poblíž nejsou magicky zdatní lidé, jinak by tě brzo prokoukli,“ vrtěl nesouhlasně hlavou.

„Já vím. Zkontrolovala jsem si je, než jsem začala vařit,“ odsekla a sáhla pro misky, aby rozdělila večeři.

Bubla spokojeně zabořil lžíci do své porce a potěšeně zamlaskal. Všichni si přidali a kotlík vylízali do posledního kousku zeleniny.

„Půjdu na obhlídku terénu,“ prohlásil jejich pán a Sváťa se k němu úplně samozřejmě přidal. Hanka zklamaně sledovala, jak odcházejí. Nebavilo ji trčet u vozu a hlídat Bublův majetek, ale uznala, že by vypadalo divně, kdyby se budoucí rytíř procházel po okolí se svou služebnou. A hrát si na jeho milou rozhodně v úmyslu neměla.

Když se ti dva vrátili, nesli s sebou dvě dlouhé rovné větve. Sváťa se posadil k ohništi s doutnajícími zbytky dřev a pustil se do úpravy klacků. Hanka ho chvíli jen pozorovala, ale pak nevydržela a začala mu pomáhat. Odstranili kůru, vyhladili povrch dřeva a nenápadně je magicky zpevnili, aby tyče vydržely bojové zacházení.

„Co říkáš, ségra? Už jsme dlouho netrénovali,“ mrkl na ni Sváťa, když skončili s úpravami.

„Jdeme na to,“ zvedla se Hanka, odložila čepec, plášť a sepnula si vlasy. Bubla je přejel shovívavým pohledem a natočil se, aby lépe viděl na plácek, který si vybrali.

„Nejdřív Mojeranovu večerní sestavu na rozcvičení,“ navrhla Hanka.

Kdyby měla čas pozorovat Bublu, určitě by nepřehlédla, jak se jeho shovívaný výraz mění na překvapený a posléze na zamyšlený. K plácku se přišouralo pár diváků, kteří okukovali jejich synchronizované cvičení s dlouhou tyčí. Sváťa sice už párkrát s Hankou trénoval a sestavu znal, ale na Hančinu ladnost a lehkost, s jakou se pohybovala, neměl. Dívka si pohyb vychutnávala a potlesk přihlížejících ji zaskočil. Najednou se cítila trapně.

„Tak co, do prvního zásahu?“ zeptal se udýchaný Sváťa a postavil se do střehu.

„Víc než jednu ránu neuneseš?“ ušklíbla se rozverně.

„Jsi pěkná divoženka, víš to?“ zadíval se na ni pohledem, pod kterým zrudla.

„Aspoň do tří,“ smlouvala.

„Ale budeš mě šetřit,“ přikývl její bojový partner.

„Ani náhodou!“ vystartovala prvním výpadem. K jejímu překvapení ho Sváťa lehce odrazil. Učil se rychle. Uvědomila si, že pokaždé začíná boj stejným švihem. Musí si dávat pozor na stereotypy.

Ačkoliv měla nad Sváťou jasnou převahu a třetí úder tyčí mu uštědřila do pěti minut, schytala při jedné otočce zásah i ona. Buď vycházím ze cviku, přehrávala si zpětně v duchu svoji taktiku, nebo jsem ho podcenila. Mnula si zasažené nadloktí a škaredila se na kamaráda.

„Baví tě bojovat jenom když vyhráváš?“ zahleděl se zkoumavě do jejích očí. Hanka se zastyděla. Měl pravdu. Přátelský zápas není o tom, kdo vyhraje, je o tréninku. Usmála se. „Nějak moc rychle se lepšíš.“

Oplatil jí svým typickým rozzářeným úsměvem a vzal ji za bolavé nadloktí. Ucítila jeho léčebný dotyk a zatoužila se stulit do jeho náruče. Její chyba, že nemůže. Navíc bylo kolem příliš mnoho diváků a dokonce i Bubla sledoval jejich zápolení zblízka.

„Budeš trénovat i se mnou?“ zeptal se Sváti, když se čumilové rozešli. „Ji jsi vycvičil dokonale,“ ukázal na Hanku a vysloužil si její dotčený pohled.

„Moc rád, pane. Bude mi ctí.“

Hanka našpulila rty, když zaznamenala vítězný kamarádův pohled. Tuhle sázku nejspíš prohraje. Možná je opravdu na čase přestat mu říkat Svatoušku…

V následujících dnech Bubaldin trénoval v každé volné chvilce. Zpočátku působil neohrabaně, ale zlepšoval se přímo před očima. Tu a tam dokonce zapomínal na svou nadutost.

Na třetím tábořišti vylovil Sváťa z vozu dračí štít a podal ho Bublovi.

„Říkal jsi, pane, že rytíři bojují s mečem a štítem. Rád bych to viděl.“

Bubla silou mocí držel štít před sebou, ale ruka mu umdlela po několika krocích a upustil ho.

„Je moc těžký,“ přiznal zkroušeně, „možná bych si ho mohl brát na koně při souboji s dřevci.“

„Ale i tam musíš mít sílu ho uzvednout. Jinak ti nebude nic platný.“

„Chceš snad naznačit, kmáne, že musím posilovat?!“

„Nechceš-li, můj pane, nemusíš,“ poctil ho Sváťa jedním ze svých nevinných pohledů. Ani Bubla nebyl imunní. Nerozzlobil se, jen znechuceně přikývl a tvářil se, jako když ho bolí zuby. Hanka nestačila zírat, s jakou samozřejmostí pán Soví hůrky povýšil Sváťu na svého bojového trenéra. Už se ani neskrývali před zvědavýma očima v karavaně. Během zastávek neváhali vytáhnout tyče a večer si Bubaldin bral k ohni kameny, aby posiloval ruce.

*****

Panoš Vítek

Na posledním tábořišti před Puragou se na jejich večerní klání přišli podívat i dva rytíři, kteří Bublu v Ostenravě srazili v hospodě na podlahu. Sváťa a Bubla si naštěstí jejich přítomnosti nevšímali a plně se soustředili na boj s tyčí. Přihlížející je občas povzbuzovali nebo hučeli podle toho, kdo z nich udělal chybu a schytal úder.

Hanka předstírala zájem o zápas a nenápadně se přitočila blíž k rytířům, aby zaslechla, co si povídají.

„Náš mrňous se docela snaží. Neměli bychom ho přece jen vzít na milost?“

„Blázníš? Takovýho nýmanda a ťulpase? Z toho nikdy pořádnej rytíř nebude. U výběrového turnaje pohoří stejně jako minule.“

„Je sice jako za groš kudla, ale je umanutej. A rychle se učí. Mohl by turnaj zvládnout.“

„Chceš ho snad vzít do učení?“

„Nechci. Panoše už mám dva, což je víc než dost. Ale ty bys mohl,“ tiše odpověděl muž s rezavým knírem.

„Leda až začnou pršet tolejry a draci lidem zatančí čtverylku. Když máš pro něj slabost, uvaž si ho na krk sám.“

„Ale bodík za vycvičenýho rytíře by se ti u velmistra hodil, ne? Jestli jsem ty jeho kecy pochopil správně, až se stane rytířem, sbalí si fidlátka a vrátí se domů. Byla by úleva už ho nemít v patách.“

„Ba ne, kámo, chce zabít draka.“

„V tom případě ho pustíme k drakovi a bude od něj pokoj.“

„A já tě podezíral, že pro něj máš slabost.“

„Chci se toho neodbytného obejdy zbavit stejně jako ty. Jenomže rozum mi radí to udělat elegantně a v mezích rytířských tradic.“

„Máš na mysli…“

„Přesně tak. Pokud výběrem neprojde, bude nás otravovat ještě i příští rok.“

„Já nevím… Nezdá se ti riskantní ho protežovat?“

„Chceš ho snad mít za zadkem věčně?“

„Nechci. Snad máš pravdu. Jestli bude příležitost, protlačíme ho mezi rytíře letos…“

Náhle jednoho z nich zatahal za rukáv malý kluk a něco mu naléhavě šeptem sděloval. Muž s ryšavým knírem přikývl.

„Musím se mrknout na koně,“ oznámil kolegovi, vzal dítě kolem ramen a otočil se k odchodu. Přesně v tom okamžiku kluk obrátil hlavu a Hanka se střetla s jeho dětským pohledem. Bystré zvídavé oči ji zaujaly… Ne, není to on…

Cože?! Tahle myšlenka přece nevzešla z její hlavy… Překvapeně zalapala po dechu. Klučina na ni právě uplatnil kouzlo odvrácení pozornosti. A téměř úspěšně! Proto ho tak dlouho nemohli najít! Je nadmíru šikovný. Možná si ani neuvědomuje, že praktikuje magické dovednosti… možná si jen velice přeje zůstat nenápadný. Každopádně ji zaplavila radost ze zjištění, že ho konečně našla.

Stáhla si čepec hlouběji do očí a podobně jako kluk se zahalila do pláště, magicky obaleného nenápadností. S odstupem se vydala za oběma rytíři. Třeskot bojových tyčí za jejími zády zeslábl. Podobně jako muži se proplétala kolem utábořených kupců až k plácku vedle hustých keřů. Rytíři se zastavili u nádherných silných koní a začali jim prohlížet nohy. Vítka však u nich nezahlédla. Neviděla ho ani u tří prostorných vozů, které tábořiště chránily před větrem podobně jako hradba keřů. Muži se po krátkém dohadování u koní posadili k ohni, na němž starší žena připravovala jídlo. Hanka se snažila splynout se stínem keřů a trpělivě vyčkávala, zda se kluk neobjeví. Podle jeho předchozí reakce usoudila, že z domova utekl dobrovolně a po návratu k rodině netouží. Jestli má pravdu, jak by se měla zachovat? Rozum jí radil popadnout kluka za límec, předat ho rodičům a dál se o něj nestarat. Jestli uteče znovu, už to nebude její vina.

Opravdu nebude? V Hančiných myšlenkách zápolil rozum s emocemi. Instinkt ji vybízel, aby Vítkovi podala pomocnou ruku a pomohla mu najít tu nejlepší možnou budoucnost. Ale má na to právo? Co jeho rodiče? Mohli by ji obvinit z únosu syna. Čím by se hájila, kdyby došlo k nejhoršímu? Tím, že chtěla pro kluka lepší osud? Jakým právem strká nos do záležitostí cizí rodiny?

Potom ho zahlédla. Vyklouzl z jednoho vozu a dřepl si k ohni. Opatrně přiložil dva suché klacky a žena se na něj usmála. Naložila mu do misky hustou hmotu z kotlíku a vtiskla mu do ruky lžíci. I na dálku Hanka zaznamenala, jak se Vítek rozzářil. Přestal se obezřetně rozhlížet a hladově se pustil do jídla. Muž s ryšavým knírem se pobaveně ušklíbl a kývl na ženu u kotlíku, aby mu přidala.

Po jídle Vítek odběhl do vozu a přinesl si k ohni přilbici, kelímek a hadr. Začal leštit kov a Hanka opět měla pocit, že si pomáhá i magicky. U ohně panoval klid a přívětivá atmosféra. Bylo by snadné přítomné lidi magicky ovlivnit, popadnout dítě a zmizet s ním bránou. Chvíli tuhle možnost zvažovala, ale nedokázala se jednoznačně rozhodnout, co je pro Vítka lepší. Se vší opatrností se dala na ústup. Krůček po krůčku, aby neupoutala pozornost přítomných, se sunula podél keřů pryč. Loudavým krokem zamířila k Bublovu vozu. Ticho naznačovalo, že trénink už skončil.

Sváťa klečel u rozpáleného kamene a snažil se na něm upéct placky. Jenže lepivé těsto mu ulpívalo mezi prsty a kousíček měl dokonce i na nose, jak si ho otřel hřbetem ruky. Hanku pohled na něj pobavil a jemně mu otřela nos.

„Kde se couráš, ženská?“ nerudně ji zpražil unavený Bubla. „Za lelkování tě neplatím!“

„Kdybys mě měl platit, nedoplatil by ses,“ odsekla vzpurně bez ohledu na roli, kterou měla hrát. Ignorovala Sváťův vyčítavý pohled, vyhrnula si rukávy a ujala se lepkavého těsta, aby z něj vykouzlila dobré křupavé placky.

„Našla jsem ho,“ zašeptala kamarádovi do ucha a se zadostiučiněním pozorovala, jak překvapeně zírá.

I Bublovi se po jídle zlepšila nálada a Hanka udiveně povytáhla obočí, když si všimla velikosti kamenů vedle něj. Začal s nimi nenápadně posilovat, asi aby uzvedl při turnaji svůj těžký dračí štít. Sváťa si všiml, kam jeho přítelkyně hledí, a ušklíbl se: „Teď už bych za tebe vařit neměl.“

Nakonec jejich pána zmohla únava, zabalil se do deky a usnul hned vedle ohně. Sváťa kývl na Hanku, aby se s ním šla projít.

Jakmile byli z doslechu, zeptal se jí: „Co tu vlastně ještě děláme, když jsi ho našla?“

„Mám pochybnosti a potřebuju se poradit.“

„Nějaký nečekaný problém?“

„Spíš etický než faktický,“ povzdechla a pokračovala, „nejsem si jistá, do jaké míry smíme ovlivňovat Vítkův osud. Rodiče to s ním myslí dobře, já to s ním myslím dobře, a přitom každý chceme něco jiného. A kdo ví, jak si budoucnost představuje Vítek. Pomůžeme mu, když ho vrátíme rodičům? Co si o tom myslíš ty?“

„Nedělej z komára velblouda. Kdo jiný než on sám by měl rozhodnout, komu důvěřovat a čí pomocnou ruku přijmout.“

„Vždyť je ještě malý. Nemá žádné zkušenosti. Možná by mi poradil R’íhan.“

„Co asi ví jednorožec o malých dětech?“ zamítl její nápad Sváťa. „A pak. Vzpomeň si na Terezku. I jí dali jednorožci vybrat, ačkoliv byla mnohem menší než Vítek, a respektovali její volbu.“

„V jejím případě šlo o úplně jinou situaci.“

„Ale kdepak. Jen se nad tím zamysli. Terezka důvěřovala Vronovi a chtěla být raději s ním, než u jednorožců.“

„Jenomže ona už neměla rodiče. Vítek je má.“

„Předpokládáš, že mají právo vzít jeho osud do svých rukou?“

„Ano… Ne… Já nevím…“

„Nechceš se nejdřív zeptat Vítka, co chce on?“

„A co když bude chtít zůstat u toho ryšavého rytíře?“

„Ještě ses ho ani nezeptala a už z toho chceš vyvozovat závěry,“ vrtěl nad ní přítel hlavou. „Ale neboj se,“ natáhl ruku, jako by se jí chtěl dotknout, ale pohyb nedokončil, „budu za tebou stát, ať se rozhodneš pro cokoliv.“

„Já vím, ty jsi můj spolehlivej Svat…“ zarazila se a našpulila rty „…sakra, Svatoušek mi bude chybět.“

„Ve výjimečných případech ti ho povoluju,“ couvl do stínu, aby mu nebylo vidět do obličeje. Ztěžka se nadechl. „Až budeš chtít s Vítkem odsud vypadnout, dej mi vědět. Musím Bubaldinovi nějak šetrně sdělit, že ho opouštíme.“

„Možná bychom ho neměli nechávat samotného,“ prohlásila zamyšleně Hanka a svými slovy vyvolala překvapenou grimasu na tváři svého přítele.

„Myslel jsem, že ho nesnášíš.“

„Je to protivnej namyšlenej trouba. Jenže ti dva rytíři, co je tak nemístně obdivuje, se ho chystají předhodit drakovi co nejdřív.“

„I ten nejmenší drak by ho zabil na první nadechnutí.“

„No právě.“

„Můžeme ho varovat.“

Sváťa zachytil Hančin skeptický výraz a odpověděl si sám: „Ne. Nemůžeme. Vysmál by se nám, protože přesně o tuhle situaci usiluje a přitom vůbec draky nezná.“

„A my je známe?“ zamyšleně pohlédla na přítele Hanka. „Chvílemi si tím nejsem jistá. Podle všeho Dráp odešel z domova, aby pocuchal pár rytířů. Předpokládal, že lehce zvítězí. Jenomže byl zabit nejen on, ale i celá jeho rodina. Buď mají rytíři kouzelníka s Martisovou krví nebo nějakou novou neznámou zbraň.“

„Chování draků nedává poslední dobou smysl,“ připustil Sváťa, „ve hře je něco, čemu nerozumíme. Rytíři se ženou do boje s draky a draci přistupují na jejich podmínky. Kvůli čemu? Kolik draků do téhle chvíle zaplatilo rytířský turnaj životem? Měli bychom se poptat u Nika nebo Demita.“

„Nebo zůstat ještě chvíli s Bublou, abychom té záhadě přišli na kloub,“ mrkla Hanka tázavě po Sváťovi.

„A doufat, že se naskytne příležitost nenápadně vyzpovídat Vítka,“ obdařil ji širokým úsměvem Sváťa.

Zdá se, že se domů hned tak nedostaneme, pomyslela si Hanka a ani netušila, jak přesně trefila do černého.

*****

Puraga – město rytířů

Puraga je vítala slavnostní výzdobou. Všude visely upoutávky na 3. rytířský výběrový turnaj. Tomu odpovídala i nabídka zdejších obchodníků. Ve výlohách dominovaly meče, zdobné přilbice, barvené řemeny pro koně i lektvary, zaručující větší sílu a obratnost. Proti zdejšímu hemžení bylo tržiště Ostenravy jen ospalou lokalitou. Karavana se okamžitě rozdrobila na jednotlivé vozy. Každý účastník zamířil někam jinam.

Bubaldin se po vzoru ostatních rytířů vypravil přímo do centra města. Vybral si k ubytování hostinec U pečeného kohouta, stejně jako ti dva, ke kterým vzhlížel. Nezměnil názor ani když se ukázalo, že jedinou volnou místností je nehostinná ratejna bez postelí hned vedle stájí. Naopak. Byl nadšen, že bude moct pořádat bojový trénink se sluhou i uvnitř, bez zvědavých pohledů za krkem.

Hanka mezitím vyzvěděla, že rytíř s ryšavým knírem si nechává říkat Darembar a jeho černovlasý společník se jmenuje Heron. Dokonce slyšela hostinskou, jak nařizuje obsluhujícímu, aby pořádně naředil podávanou kořalku, jinak jim ti dva udělají z hostince kůlničku na třísky dřív, než skončí turnaj. Asi je dobře znala z minula. O co méně měl hostinec pokojů pro hosty, o to měl větší a komfortnější stáje.

Dívka zastihla personál, jak balí a odnáší některé předměty a nábytek.

„Někdo se rozhodl odstěhovat?“ zajímalo ji.

„Ale kdepak,“ zasmála se malá baculatá pomocnice z kuchyně, „to jen paní nařídila schovat cennější kousky jako obrazy, zrcadlo, hrací skříň a památeční komodu na bezpečnější místo. Dokud tu bydlí některý z rytířů, musíme počítat s tím, že se rozjaří a začne předvádět, jak skvěle vládne mečem nebo trénovat hod židle na cíl. Už jsme podobné vylomeniny zažili mockrát.“

„Tak proč je neodmítnete ubytovat?“

„Jsou bohatí. Vždycky zaplatí za škodu víc, než stojí nový nábytek. A je s nimi veselo. Josefka… chci říct paní hostinská je má ráda. Akorát je po minulých zkušenostech opatrnější.“

Hanka se vydala na průzkum do kuchyně a ke svému překvapení byla vřele uvítána. Podobně jako u Zachariáše i tady měli nečekaně čisto a kmitalo tu několik pomocníků a pomocnic. Hned jí ukazovali pec na chleba a pečivo, chladné sklípky na potraviny a širokou podzemní chodbu se sudy s pivem a kořalkou a zeleninovou zahradu pod oknem kuchyně.

„Tohle všechno přece vaši hosté nemohou spotřebovat,“ podivila se.

„Jasně že ne,“ usmíval se kluk, který ji doprovázel, „vaříme ještě pro řádovou ubytovnu rytířů a dokonce i pro rytířskou elitu, která se schází v Orlím hnízdě.“

„Orlí hnízdo?“

„Ještě jsi neviděla katedrálu a naši nedobytnou tvrz nad řekou? Z její střechy je rozhled po celém okolí. Jednou jsem se tam směl podívat. Paráda!“

„Proč nebydlí Darembar a Heron s ostatními rytíři?“

„Ještě před dvěma lety ve tvrzi bydleli. Nevím, co tam komu provedli, ale vyrazili je. Dovnitř teď chodí jenom přes den a na přespání se oba vracejí k nám.“

Hanka v kuchyni objednala jídlo a těšila se na procházku městem.

Společně se Sváťou vyrazili do ulic a nechali se unášet slavnostní atmosférou, která všude panovala. Bylo snadné zjistit, co výběrový turnaj obnáší. Zdejší lidé o něm hovořili ochotně a s nadšením. Vysvětlili nováčkům, že jejich pán bude muset absolvovat tři části ve třech dnech po sobě. První den bude muset obstát v testu rychlosti a obratnosti. Připravená trasa zahrnovala běh, skoky, balancování na úzkém trámu, překonávání překážek a na závěr na zúčastněné čekal otevřený prostor s několika divokými býky. Toto kolo bylo vyřazovací a dál mohli pokračovat jen ti, kteří se do cíle dostali v určeném časovém limitu. Druhý den se konaly nájezdy na koních, rytíř proti rytíři a vítězil ten, kdo dokázal dřevcem shodit nejvíc soupeřů. Třetí den přišly na řadu zbraně. Muži prokazovali, jak ovládají luk nebo kuši, každý si mohl vybrat, co mu vyhovovalo. Na závěr turnaje bojovali všichni proti všem sečnými zbraněmi. Směly se používat sekery, halapartny, meče, šavle, nože, zkrátka vše, co mělo ostří. Smrtelné údery byly sice zapovězeny, ale žádné sankce za jejich použití neexistovaly.

Cílem účastníků turnaje bylo přežít a zároveň udělat dobrý dojem na členy rytířského řádu, kteří jim mohou dát svůj hlas. Každý, kdo získá alespoň tři stuhy s pečetí od přihlížejících rytířů, se stane novicem a bude pod vedením těch, kdo se zasloužili o jeho přijetí, zdokonalovat své schopnosti. Nějakou dobu trvá, než nováček nasbírá zkušenosti a je uznán za právoplatného člena řádu. Ti nejlepší z vybraných prý se dokonce mohou utkat s drakem už v průběhu výcviku. Hanka se Sváťou se po celém městě vyptávali, zda někdo osobně viděl souboj s drakem, ale na očitého svědka nenarazili. Všichni znali historky o boji s drakem jen z doslechu.

Došli až ke kolbišti pod tvrzí a chvíli pozorovali dělníky, jak stloukají překážky pro dráhu obratnosti.

„Tohle bych bez magie nepřelezl,“ konstatoval Sváťa.

„Rafan možná jo,“ odhadovala Hanka a tulík souhlasně přikyvoval.

„Co tady okouníte?“ vyjel na ně muž dohlížející na přípravy.

„Máme pro našeho pána zjistit, kdy se koná zápis do turnaje,“ pohotově zareagovala Hanka.

„Zítra po ránu. Hned poté, co nad tvrzí vyvěsí vlajku turnaje.“

„Aha.“

„Ale radši ať přijde dřív. Letos očekáváme velkou účast a na všechny zájemce se nejspíš nedostane.“

„Díky, vyřídíme mu to.“

Zvolna se loudali kolem ohrady s koňmi. Na nejvyšším břevně ohrady seděl Vítek a pozoroval zvířata.

„Kterého by sis vybral, kdybys byl rytíř?“ oslovil ho Sváťa.

„Toho vraníka vzadu. Je nejsilnější ze všech.“

„Dobrá volba,“ opřel se Sváťa o břevno vedle něj. „Ale támhleta bílá klisna by možná byla ještě lepší.“

„Nebyla. Vypadá unaveně.“

„Ty rozumíš koním?“

„Zatím moc ne. Ale učím se.“

Sváťu mile překvapilo, že se kluk nesnaží vytahovat. „Chceš být rytířem?“

„Jo. Jenže nejdřív musím trochu povyrůst. Do té doby budu panošem.“

„A co hodláš jako rytíř dělat?“ dál se vyptával Sváťa.

Vítek pokrčil rameny.

„Zabíjet draky?“

„To ne,“ prudce zavrtěl hlavou, „draci jsou krásní. Radši bych s nimi jenom trénoval.“

„Aha. A co na tvou volbu říkají rodiče?“

„Složil jsem přísahu panoše. Už žádné rodiče nemám, jenom svého rytíře, kterému budu sloužit.“

„A nejsou rytíři moc přísní?“

„No… tenhle ani ne,“ z Vítkovy odpovědi se dalo vycítit slabé zaváhání.

„Nikdy tě neuhodil?“

„Jen jednou, když toho moc vypil.“

„Možná by sis měl najít takového, který nepije.“

„Přísahal jsem. Nemůžu od něj odejít.“

„Nikdy?“

„Leda až si vydělám hromadu peněz, abych se mohl ze slibu vyplatit.“

„Kde vlastně berou rytíři peníze?“ pokusila se do hovoru vmísit Hanka.

Vítek se k ní otočil a rychle sklopil hlavu: „Už musím jít.“

Sesmekl se z břevna dolů a rozběhl se do nejbližší uličky, kde se jim ztratil z očí.

„Asi mě poznal,“ usoudila.

„Je bystrý,“ přikývl Sváťa a znovu se zahleděl na koně.

„Pořád nevím, co je pro něj nejlepší,“ vzdychla nešťastně Hanka.

„Co R’íhan? Neporadil ti?“

„Prý závisí na klukovi, jakou si zvolí cestu.“

„A Plam?“

„Abych poslechla svůj instinkt a odvezla ho na Ostrov volby. Třeba i násilím.“

Bílá klisna se přiblížila k ohradě a natáhla svou hlavu ke Sváťovi. Natáhl se, pohladil ji po čenichu a poplácal po krku.

„Měl Vítek pravdu? Je unavená?“ zvědavě pozorovala kamaráda, jak se mazlí s koněm.

„Neměla by tady být, čeká hříbě,“ naposledy ji mladík pohladil po hebké srsti a vrátil se k Hance.

„Zůstaneme v blízkosti Vítka tak dlouho, dokud si svým rozhodnutím nebudeš jistá,“ natáhl ruku, jako by ji chtěl vzít kolem ramen, ale vzápětí ji stáhl. Zamířili zpět do městských ulic. Zastavovali se u prodejců, sledovali zručné řemeslníky, kteří své umění předváděli přímo na ulici, a prohlíželi si vystavené zboží.

„Většina zbroje a zbraní, co jsme zatím viděli, je pěkný šunt. Tohle jsou první solidní výrobky, které vidím,“ zastavila se Hanka u stánku ženy, jejíž tvář byla poznamenána velkou jizvou. Prodávající je pozorovala, ale neprotestovala, když si Hanka osahávala a potěžkávala jednotlivé kusy.

„Neměli bychom Bublovi pořídit pořádný meč?“ tázavě se dívka obrátila na Sváťu.

„Uvědomuješ si, že o něj nejspíš přijde hned v prvním oficiálním souboji? Zbraně, zbroj a kůň poraženého připadnou vítězi, jestli jsem správně poslouchal, jak to mezi rytíři chodí.“

„Jenomže dobrá zbraň by mu mohla zachránit život,“ otáčela Hanka v rukou meč, který by si vybrala, kdyby ji čekal boj na kolbišti. „Tohle je mistrně zpracovaný odolný kov a ostří je magicky posíleno. Vsadila bych se, že vydrží i přímý úder sekerou.“

„Nevím, jestli by se Bublovi líbil. Nemá zdobenou rukojeť,“ namítl Sváťa.

„Zato ji má skvěle vytvarovanou a výborně padne do ruky,“ váhala Hanka nad zbraní.

„Nechtěla byste pro mě pracovat?“ ozval se hluboký hlas přímo za ní.

Otočila hlavu a spatřila trpaslíka. Byl to typický představitel své rasy – vousatý, oblečený v kůži, kameny zdobený pás a kabátec.

„Platím lépe než páni rytíři a uvítal bych někoho, kdo zbraním rozumí.“

„Proč tu neprodáváte vy sám?“

„Já zbraně vyrábím. Nemám čas se dohadovat s kupujícími.“

„Máte ve městě kovárnu?“ vyzvídala Hanka.

„Chcete ji vidět? S potěšením ji ukážu někomu, kdo se vyzná.“

„Moc rádi se mrkneme,“ rozzářily se dívce oči.

„Přátelé mi říkají Tousk,“ napřáhl k Hance ruku.

„Já jsem Hanka, Hana Vronová a tohle je můj přítel Sváťa, Svatopluk Dundar.“

Zatímco je trpaslík vedl křivolakými uličkami, vyprávěl jim, jak si v posledních letech udělal mezi rytíři jméno, a že ti nejvěhlasnější z nich už nenakupují nikde jinde než u něj. Konečně dorazili na kraj města, kde řeka obtékala mohutný skalní blok.

Trpaslíkova kovárna byla vyhloubena přímo do skály a využívala přirozeného přírodního průduchu k odvádění kouře z ohniště.

Tousk vyzval Hanku, aby si prohlédla meče, na kterých pracoval. Některé z nich už byly dokončené a čekaly pouze na vyleštění. Část z nich měla bohatě zdobené rukojeti, kvalitou však nejlepší nebyly.

„Dokážou rytíři poznat dobrou zbraň?“ pohlédla na trpaslíka.

„Tři z mých zákazníků jsou na slovo vzatí odborníci. Ostatní dávají většinou přednost okázalosti.“

„Tenhle,“ vzala do ruky meč ze souboru nedokončených zbraní, „ten je mimořádně zdařilý. Ani těžký, ani lehký, správně pružný, odolný a nemá v sobě ani stopu po kazu.“

„Ještě nemá ošetřené ostří,“ vzal jí ho z ruky Tousk.

„Umím magicky ošetřit ostří,“ natáhla dlaň, „můžu to zkusit.“

„Ne! Mám na to odborníka specialistu. Bylo by škoda pokazit tak skvělý výrobek.“ Odložil zbraň zpět na pracovní stůl.

„Tak mi půjčte něco, na čem tolik nezáleží. Dokážu vám, že nelžu.“

Sváťa se mračil. Vůbec se mu nezamlouvalo, jak Hanka vypadává z role služky. Jenže dívka nedokázala při pohledu na skvostné zbraně odolat.

„Na, tohle už je stejně pokažené,“ podal jí trpaslík jiný meč z hromady odpadu, určeného k roztavení. Na první pohled zbraň vypadala pěkně, ale při magickém zkoumání kvality čepele našla kazové místo. Zlomil by se při jakémkoliv větším nárazu.

„Nemohl byste mi tohle místo pořádně zahřát?“ zakroužkovala uhlem prostor kolem praskliny.

Trpaslík po ní podezíravě loupl okem, ale rozdmychal doutnající ohniště do náležitého žáru. Po chvíli zahřátá část meče zrudla.

Hanka se postavila nejblíž, jak jí žár dovolil, a soustředila se na rozžhavenou strukturu uvnitř zbraně. Magicky donutila hmotu rovnoměrně prolnout a záludnou bublinku vytlačila k povrchu meče. Sice tím narušila vyleštěnou část, ale zbraň byla nyní pevná a bez funkčního kazu. Jen na čepeli zůstala malá kruhová ďubka. Mávla na Touska, aby zbraň přendal na kovadlinu a opatrně magicky zchladila opravenou část, aby zachovala dobré vlastnosti kovu. Jakmile dosáhla žádoucí teploty, zaměřila se na ostří. Pracovala pomalu, aby kvalita magicky dodané odolnosti vydržela nejméně několik let. Vzala meč do ruky a zkontrolovala svou práci. Nyní byl stejně dobrý jako ten, který držela v ruce u prodejního stánku. Podala zbraň trpaslíkovi. Dlouho a nevěřícně prohlížel její dílo.

„Pracuj pro mě. Dám ti královský plat,“ zdvihl k ní oči.

Hanka zavrtěla hlavou a pokrčila rameny. Ruce umazané od sazí si utřela si do hadru vedle kovadliny a kývla na Sváťu, že půjdou.

„Počkej,“ zarazil ji u dveří Tousk, „uděláme obchod.“ V ruce držel meč, který před chvílí Hanka označila za nejlepší. „Zpevníš ostří téhle zbraně a já ti za to daruji tu, co jsi právě opravila.“

„Typický trpaslík,“ utrousil tiše Sváťa, „za jedinečnou zbraň zaplatí šuntem, který chtěl vyhodit.“

„Bublovi se jeho šunt bude náramně hodit,“ věnovala kamarádovi šibalský úsměv a pustila se do práce. Nyní zúročila vše, co se naučila v Pasteku u Gemsika Rohana. Trpaslík zálibně mlaskl, když skončila a podala mu zpět jeho zbraň. Opatrně ji uložil mezi hotové kousky. Meč s kulatou ďubkou na čepeli zabalil do kusu látky, převázal a podal dívce.

„Kdybys přece jen někdy hledala práci, moje dveře jsou pro tebe otevřené,“ řekl Hance na rozloučenou.

*****

Nesnadné podmínky

Následující den oficiálně začal 3. rytířský výběrový turnaj. Účastníci se zapisovali celé dopoledne a ani se na všechny nedostalo. Bubla dal na jejich radu a vypravil se k zápisu co nejdřív. Vrátil se do hostince na oběd a vítězně svíral číslo, které bude v průběhu turnaje nosit. Pozval Hanku a Sváťu, aby poobědvali s ním, čímž jim podle svého názoru prokázal mimořádnou poctu. Dívka se však ani nenamáhala předstírat vděčnost. Jindy by ji pán ze Soví hůrky pokáral za špatné vychování, ale dnes jakoby nevnímal. Setrvával zahleděný do sebe a zamyšleně strkal do pusy sousta výtečné pečeně. V jednu chvíli zůstala jeho ruka trčet na půl cesty a čelo se mu stáhlo do starostlivých vrásek.

„Našeho pána něco trápí?“ všiml si Bublovy roztržitosti i Sváťa. „Nelíbí se ti číslo dvacet tři?“

„O číslo nejde,“ klesla Bublova ruka zpět k talíři, „průšvih je, že ti opancéřovaní parchanti změnili pravidla.“

„V jakém směru?“

„První kolo musíme absolvovat se všemi chrániči a zbraněmi, které budou použity v kole druhém a třetím.“

„Opravdu? Zajímavý nápad,“ zamumlala Hanka s plnou pusou.

„Taky zkrátili časový limit.“

„Asi chtějí většinu účastníků odrovnat hned na začátku,“ přikývl Sváťa.

„Jestli se mám dostat k cíli včas, unesu s bídou meč a vyztuženou koženou vestu. S dračím štítem se mohu rozloučit a s kovovým brněním taky. Je to v háji.“

Nešťastně vzdychl. Jako by se s jeho nadějemi rozplynula i jeho šlechtická nadutost. Najednou připomínal malého rozčarovaného kluka a Hanka měla co dělat, aby nevypadla z role a nezačala ho utěšovat a povzbuzovat.

„Pojďme si to probrat po jednotlivých položkách, pane,“ naklonil se k němu Sváťa. „Rád bych znal některé podrobnosti o turnaji. Je v něm povoleno používat magicky vylepšené zbraně?“

„Jistě. Kdo má na ně dostatek prostředků, hodně si usnadní pozici. Já sice nejsem zrovna chudý, ale magickou zbroj a meč si dovolit nemohu.“

„Jeden slušný meč jsme ti se sestrou ve městě vybrali,“ kývl na Hanku, aby přinesla Touskovu zbraň.

Bubla ji vybalil z hadru a chvíli se nezmohl na slovo. Lehce prstem přejel podél ostří a pak uchopil meč do ruky a zkusmo jím mávl vzduchem.

Obrátil se k Hance a ostře se jí zahleděl do očí: „Ukradli jste ho?“

„Vypadáme na to?“ odsekla nevlídně.

„Chvílemi nevím, co si mám o tobě myslet,“ podotkl zamyšleně, „málokdy se chováš jako služebná. Bojuješ líp než vaříš.“

„No dovol!“ odsekla dotčeně a Sváťa se pousmál.

„Přestaň sestru trápit a pojďme se podívat na tvé ochranné pomůcky,“ vyzval Bublu a vyrazil směrem k ratejně, kde bydleli.

„Pověz. Trvají na tom, abys měl brnění oblečené nebo ho jen musíš přinést do cíle?“

„Ani ty se mnohdy nechováš jako poddaný. U koho jste sloužili přede mnou?“

„Jestli tě to uklidní, pane, pracovat a uklízet nás učil jeden santarenský hoteliér. Ale navenek vždycky vystupoval spíš jako náš přítel.“

„Proč jste tedy od něj odešli?“

„Možná tu jen plníme nějaký úkol.“

„Tajné poslání?“ Bublovi zajiskřily oči.

„Neptej se prosím, pane.“

„Pomohu vám.“

„Nejlépe nám pomůžeš, když s námi budeš zacházet jako se služebníky.“

„Jak je ctěná libost,“ ušklíbl se pán ze Soví hůrky s pobaveným výrazem.

„Co kdybychom konečně něco provedli s tím brněním a štítem?“ povalila Hanka na zem těžký štít z dračích šupin, až to zadunělo.

„No řekněte sami,“ rozhodil Bubla bezradně rukama, „copak si tohle haraburdí mohu hodit na záda a donést přes překážky do cíle?“

„A opravdu všechny tyhle krámy potřebuješ?“ mnula si Hanka zamyšleně bradu.

„V druhém kole proti sobě vyjíždějí účastníci turnaje na koních a dřevcem se snaží svého soupeře vyhodit ze sedla. Brnění může člověku zachránit život. A štítem lze odrazit dobře mířenou ránu.“

„Běhat a skákat v brnění je pitomost,“ usoudil Sváťa, „nikdo ze zúčastněných nebude mít ve druhém kole pořádnou zbroj.“

Bubla zalovil v hromadě a vytáhl na světlo dlouhou koženou vestu s krátkými rukávy: „Tohle bude muset stačit.“

Hanka mu ji zabavila se slovy: „Ještě ji trochu vyčistím a vyleštím.“

„A co štít a přilbice?“ podíval se po ní tázavě Sváťa.

„Budou nutné?“ ošila se.

„Daly by se i s mečem přivázat na záda, aby měl člověk volné ruce a mohl se relativně dobře pohybovat,“ navrhl její přítel.

„Bude s tím vypadat jako oživlý brouk,“ ušklíbla se.

„Hele, vy dva,“ ozval se Bubla, „nezapomínáte náhodou, že rozhodující slovo tu mám já? Štít v žádném případě neunesu. Původně jsem plánoval, že ho zapřu do sedla a při troše posilování ho v případě nutnosti zvládnu natočit či pozdvihnout.“

„Víš co, náš vzácný pane,“ tentokrát nebyla ve Sváťově oslovení ani špetka uctivého respektu, „běž se na zítřek pořádně vyspat a detaily nech na nás. Ráno vyzkoušíme, co zvládneš.“

Bubla se nadechoval ke zlostnému odseknutí, ale Sváťa ho obdařil jedním ze svých odzbrojujících úsměvů. Kandidát na rytíře jen rezignovaně mávl rukou a mlčky zamířil k místu, kde měl ustláno.

Hanka zametla kus podlahy a společně s přítelem do čistého prostoru položili dračí štít.

„Teď můžeš jít taky spát,“ kývla na něj. „Pro jistotu nejdřív vyztužím Bublovu koženou vestu, aby ji hrot dřevce neprotrhl. Vylepšit odolnost kůže umím docela dobře. Ale ovlivnit hmotnost předmětů asi nebude snadné.“

„Zkus, co tě napadne, Hanko. Jestli máme ještě nějakou dobu zůstat Vítkovi nenápadně nablízku, měli bychom z Bubly udělat rytíře.“

„Víš co? Běž už radši spát. Potřebuju hlavně klid a soustředění. Tenhle typ kouzel jsem nikdy nezkoušela a nejsem si jistá, jakým způsobem magii zaměřit. Nicméně udělám, co půjde. Ráno se uvidí.“

Té noci se Hanka nevyspala. Na chviličku si zdřímla až k ránu, unavená a vyčerpaná po pokusech s dračím štítem. Opakovaně proklínala odolnost dračí kůže proti magii. Když konečně vykoumala, jak štít nadlehčovat, zjistila, že zafixování kouzla v dračích šupinách je téměř nad její síly. Doufala, že magie nevyprchá ještě v průběhu prvního kola. V nejhorším bude muset Bubla štít odhodit.

*****

První kolo turnaje

Probudila se s bolestí hlavy. Přesněji řečeno ji probudily hlasy, které se dohadovaly, jak nejlépe na záda připevnit meč, štít a přilbu.

„Nevím, jak jsi to udělala,“ řekl jí Bubla, když se vyhrabala z místa, kde spala, „ale teď má můj štít stonásobnou cenu.“

„Přivaž si ho tak, abys ho mohl v případě nouze odhodit,“ mumlala mezi zíváním, „jeho váha se dřív nebo později vrátí na původní hodnotu.“

„Kdy se vrátí?“ znejistěl Bubla.

„Jó, to kdybych věděla…“

„Je nejvyšší čas vyrazit,“ popoháněl je Sváťa.

„Bez snídaně?“ protestovala Hanka.

„Než ses vyspala, stihli jsme se najíst i osedlat. Ale neboj se, vzal jsem ti něco k snědku s sebou.“

Bubaldin na svém koni vypadal lépe než jindy. Sváťa odstranil z řemení ozdoby a přebytečné parádičky, takže nyní jezdec navzdory svému mládí působil důstojně a seriózně. Strohá kožená vesta místo vyšívaného kabátce mu dodávala vzhled bojovníka. Štít z dračích šupin, ležérně opřený o sedlo, skvěle umocňoval celkový dojem. I vyhřebelcovaná grošovaná klisna tančila bujností a vůbec se jí nezamlouvalo držet krok s pěšky proudícím davem.

Uchazečů bylo opravdu hodně. Jakmile Bubaldin sesedl a vzal si s sebou vše potřebné, Hanka odvedla klisnu k úvazišti a donesla jí džber vody. Sváťa zatím našel místo, odkud bylo vidět na větší část trati, kterou přihlášení budou muset zvládnout.

Turnaj byl zahájen vystoupením trubačů a proslovem staršího rytíře na koni v bohatě zdobeném brnění. Sice mu nebylo pořádně rozumět, ale nezdálo se, že by to někomu vadilo. Poté v doprovodu různobarevně oděných panošů prošel kolem označené trasy a u několika překážek se zastavil a vysvětloval, co se od uchazečů očekává. Doufali, že Bubla je na rozdíl od nich dostatečně blízko, aby ho slyšel. Poté vyjel kupředu rytíř ve zlaté zbroji, pozdravil uchazeče zdvižením ruky a kývl na skupinu trubačů. Slavnostní fanfára odstartovala první kolo turnaje.

Ukázalo se, že trasa je navržena pro tři současně běžící jednotlivce. Nejtěžší bylo podle toho, co viděli, přeběhnutí úzkého prkna uchyceného v provazech. Nebylo se čeho chytit a nešikovní jedinci se vraceli na začátek prkna mnohokrát za sebou. Mnozí se rovněž zdrželi u stezky ze zatlučených širokých kůlů, kde bylo nutno přeskakovat z jednoho na druhý, aniž by člověk v průběhu přesunu spadl. Nejhorším nepřítelem běžících byl ovšem časový limit. U cíle čekaly na udýchané muže tři kůly s vahadlem. Na jedné straně se kývaly měchy naplněné vodou, na druhé straně vahadla byla mísa s předem odměřeným množstvím písku, který se z ní odsypával malým otvorem na dně. Účastník prvního rytířského kola musel dorazit dřív, než se měch dotkl země a voda se z něj otevřeným hrdlem vylila. Stačilo přijít o pár kapek vody a nešťastník nepostoupil. U každého kůlu proto dohlížel rozhodčí a měl k ruce dva asistenty, kteří na vahadlo doplňovali vodu a písek pro další startující.

Zpočátku Hanka sledovala s jistým pobavením, jak se muži snaží, a přesto nestíhají, ale když začalo být neúspěšných příliš mnoho, už jí první kolo tak humorné nepřipadalo. Jen pár hbitějších a rychlejších běžců dokázalo zachytit měch dřív, než se dotkl země.

„Mnoho naděje Bublovi nedávám,“ vzdychla, když se objevil na startu.

„Nebuď pesimistická a drž mu palce,“ napomenul ji Sváťa, který nespouštěl oči z dráhy. „No tak makej, kamaráde, makej,“ povzbuzoval ho, ačkoli ho Bubla neměl šanci zaslechnout.

„Já na něj počkám u cíle,“ zdvihla se Hanka a nechala na příteli, bude-li ji následovat či ne. Rázovala směrem k cílovému prostoru. Nyní už neviděla, jak si jejich kandidát na rytíře vede, ale byla přesvědčená, že bude potřebovat útěchu, až nepostoupí do druhého kola. Snažila se na místo dorazit dřív než Bubla, což se jí skutečně podařilo. Drze se protlačila mezi přihlížejícími a zahlédla ho, jak doskakuje na poslední dvě kruhové plošiny kůlů. Na poslední zavrávoral, nicméně doskočil na zem a teprve při třetím kroku mu na rovině podklesla kolena. Volně pobíhající býk si ho všiml a se zafuněním výhružně sklonil hlavu. Chvíli se zdálo, že Bubaldin upadne, ale když zahlédl býka, s viditelnou námahou se vzchopil a ztěžka klopýtal k cíli. Hanka upřela pohled na vahadlo. Zahlédla rytíře s rezavým knírem, jak se mihl poblíž, když byla pozornost přihlížejících upoutána býkem, který se skloněnou hlavou vystartoval po Bublovi. Mladý muž na poslední chvíli hodil štít směrem k ohradě, sám se přehoupl přes horní břevno a unikl tím z dosahu rohů. Zvíře jako by vědělo, že zmeškalo svou příležitost, se otočilo po běžci na vedlejší trati. Bubla protáhl štít pod břevny ohrady a zamířil k cíli. Nedokázala odhadnout, jestli vak s vodou včas zachytí. S brunátnou tváří supěl kupředu. V posledním okamžiku upustil štít a zavěsil se na vahadlo. Měch s vodou zůstal nad zemí a nic se z něj nevylilo.

„Bubaldin ze Sovího hrádku prošel v limitu,“ zahalekal rozhodčí na zapisovatele.

„No, to se podívejme,“ ozvalo se z místa, kde Hanka před chvílí zahlédla známý ryšavý knír, „náš třasořitka první kolo zmáknul.“

„A dokonce i se štítem,“ přizvukoval mu druhý hlas. Vzápětí se oba rytíři prodrali k Bublovi.

„Chceš pomoct?“ pokusil se Darembar zdvihnout štít z dračích šupin, který se vyčerpaný kandidát na rytíře snažil odtáhnout z cílového prostoru. I Hance se nakonec podařilo protlačit do blízkosti Bubly a zahlédla v očích rytíře nefalšovaný údiv. Musel pořádně zabrat, aby štít uzdvihl.

„Opravdu jsi s ním zdolal celou trasu?“ nedokázal potlačit obdivný tón. „Jsi fakt dobrej.“

Hanka si všimla Vítka, jak se zvědavě dotýká štítu z dračích šupin. Jakmile ji však chlapec zahlédl, vmžiku se ztratil v davu. Z jeho děravé kapsy vypadával písek a za Vítkem na zemi zbyl jen viditelný pískový proužek.

„Uvolněte prostor kolem cíle,“ vyzval je pořadatel.

Naštěstí dorazil Sváťa a chopil se těžkého štítu. Statečně ho odvlekl několik metrů za zónu vyhrazenou pro účastníky turnaje a odložil do trávy. Bubla se na něj posadil a setřel si pot, který mu ještě pořád stékal do očí.

„Tedy řeknu vám, to bylo o chlup,“ rozepnul si vestu i horní část košile, „myslel jsem, že těch posledních pár kroků nezvládnu. Nemít rohy za zadkem, přes ohradu bych se nejspíš nedostal.“

„Doufala jsem, že kouzlo lehkosti vydrží aspoň do večera,“ omluvně pokrčila rameny Hanka.

„Nevadí,“ mávl velkoryse rukou Bubla. „Pohled na Darembara, jak se snaží můj štít uzdvihnout, stál za všechny prachy. Že ale čuměl, co? A zítra budu mít s dračím štítem před ostatními obrovskou výhodu.“

„Jen si nezakřikni štěstí,“ mírnil jeho nadšení Sváťa.

„Letos už se mezi rytíře musím dostat!“

„A zabít svého draka,“ dodala hořce Hanka.

„Byla bys spokojenější, kdyby drak zabil mě?“ bylo znát, že se svým postojem Bubly dotkla.

„Stejně je mi záhadou, jak dokážou rytíři draka usmrtit,“ zaťukal Sváťa na dračí šupinu z Bublova štítu. „Copak je možné se s obyčejnými zbraněmi ubránit proti děsivému ohni, smrtícím drápům, mohutnému ocasu a kouzlům?“

„Už ses s nějakým drakem osobně setkal, pane?“ sondovala Hanka.

„Ne, zatím ne. O soubojích jsem slyšel pouze z vyprávění.“

„A mluvilo se i o způsobu, jakým byl drak zabit?“

„Jo. Ale nevím, kolik na tom bylo pravdy. Ten opilec se dost chvástal. Prý drakovi vrazil meč vzhůru do tlamy, přitlačil a probodl přímo dračí mozek.“

„Drak umřel a rytíř zůstal nezraněn,“ ušklíbla se Hanka.

„A vy dva už jste se do blízkosti draků dostali?“

„Blíž než kdokoliv jiný,“ mrknul na Hanku Sváťa.

„Jestli si pamatujete jejich anatomii, musíte mě naučit, jak se takový drak dá zabít,“ znovu se Bublovi zvedla nálada.

„Co ty na to, sestřičko? Uměla bys zabít draka?“ s poťouchlou jiskrou v oku se zeptal Sváťa.

„Nó… kdyby byl malej, hloupej, slepej, hluchej a bezzubej…“ snažila se Hanka zachovat vážný výraz v obličeji.

„Zdá se, pane, že budeš muset najít někoho jiného, kdo tě to naučí,“ pokrčil bezradně rameny Sváťa.

„Heron už svého draka zabil,“ mnul si Bubla oholenou bradu. „Zkusím pány rytíře dnes pozvat na večeři. Snad už mě konečně začnou brát vážně.“

Jakmile se Bubaldin vzpamatoval po náročném překážkovém běhu, šli všichni tři ještě chvíli sledovat probíhající první kolo. Bubla se mimořádně dobře bavil nad nešikovností některých účastníků.

„To je ale trouba! Proč sem leze, když ani neumí udržet rovnováhu?“ tetelil se uspokojením, jak mu odpadá jeden potencionální soupeř za druhým.

Když se nabažil podívané, poslal Hanku pro koně a Sváťu za Heronem a Darembarem, aby je jeho jménem dnes pozval na večeři. Mladíkovi chvíli trvalo, než oba rytíře našel. Vlastně nejdřív objevil Vítka, jak zblízka sleduje účastníky prvního kola těsně před cílem. Kluk se natolik soustředil na podívanou, že ani nepostřehl, jak se Sváťa prodírá do jeho blízkosti. Když ho uchopil za loket, trhl sebou.

„Neboj se. Není žádný důvod ke strachu. Chci se tě jen zeptat, jestli nevíš, kde je tvůj pán.“

„Já se nebojím,“ ohradil se načepýřeně.

„Nelži. Mojí sestře se očividně vyhýbáš. Máš z ní vítr…“

„To není pravda. Jenom nechci zpátky domů.“

„Kdyby tě měla v úmyslu vrátit mámě, už dávno bys u ní byl.“

„Povídali, že mu hráli,“ vzdorovitě potřásl Vítek hlavou. „Jako panoš jsem přísahal věrnost svému rytíři.“

„No a? Tvoji rodiče by na dětskou přísahu ohled nebrali.“

„Ale brali. Rytíř přísahu přijal a tím se zavázal, že se o mě do mé plnoletosti postará. Vyučí mě, abych mohl být jako on. Nemůžou si mě vzít zpátky.“

„Jestli tomu věříš, tak proč se schováváš?“

„Neschovávám se. Budu rytířem!“

„A stejně jako oni zabíjet draky…“ snažil se Sváťa využít chvilky, kdy je kluk ochoten rozmlouvat.

„Proč zrovna draky?“ upřel Vítek na Sváťu zdrženlivý kukuč.

„Pokud je mi známo, rytíři se tím chlubí.“

„Já ne, já budu bojovat hlavně na koni a mečem.“

„A zabíjet lidi?“

„Nebudu zabíjet. Jenom mim seberu koně, zbraně a brnění.“

„A bude z tebe boháč…“

„Jo!“

„A necháš si od ochránců zablokovat sedmý smysl.“

„Ne! Budu rytíř, co umí kouzlit!“

„Nebudeš,“ ujistil ho Sváťa a kluk znejistěl. Zahleděl se do mladíkova přátelského obličeje a pátral, zda si z něj neutahuje.

„Kdo nemá magické vzdělání, tomu je dřív nebo později sedmý smysl zablokován, aby nezpůsobil víc škody než užitku.“

„Přišli jste za mnou, abyste to…“ Vítek polkl, jako by se mu slova zadrhla v krku, „…udělali?“

„Ne. Nejsme ochránci. Přišli jsme za tebou, abychom ti vysvětlili, že bez vzdělání asi brzo o některé své schopnosti přijdeš.“

„Nemůžu do školy, přísahal jsem rytířům.“

„Já tvoji volbu respektuji. Ale ochránci si tě brzy najdou a už nebudeš mít na výběr.“

„Nenajdou mě. Umím se dobře schovávat.“

„Ucítí tvou magii, jako ty cítíš vítr. Právě teď, nevím, jestli si to uvědomuješ, magicky hlídáš své okolí, abys věděl, kdo se přibližuje. Nedělej to. Spolehni se na oči a uši.“

„Tohle je taky sedmý smysl?“

„Ano. Jakákoliv magická aktivita souvisí se sedmým smyslem.“

„Jak dlouho bych musel chodit do školy, aby mě nezablokovali?“

„Aspoň čtyři roky.“

„Nevím, jestli by mě tam můj rytíř pustil.“

„Zeptej se.“

„Ne. Nechci chodit do školy! Radši budu rytíř!“ rozhodl se zarputilým výrazem v dětské tváři, prosmýkl se turnajovým davem a zmizel Sváťovi z očí, aniž mu řekl, kde hledat Darembara.

„Ňouma jeden malej zatvrzelej,“ povzdechl Sváťa a zapojil magické schopnosti, aby našel směr, kudy zmizel. Po chvíli bylo jasné, že rytíři pravděpodobně zamířili do pevnosti.

Mezitím Hanka doprovodila Bublu ke koním. Ač byl unavený, štít dovlekl až k úvazišti a poté, co osedlali klisnu, připevnili společnými silami dračí štít k sedlu. Vévoda ze Soví hůrky se s funěním vyškrábal na koňský hřbet.

„Musím si před večeří chvíli odpočinout,“ sdělil Hance, „ale ty tady klidně ještě můžeš zůstat a pobavit se.“

Dívala se, jak popohnal koně k centru města. Nemohla si pomoct. Bubla jí svým chováním lezl na nervy stejně jako rytířům. Akorát že by ji nikdy nenapadlo předhodit protivného vévodu drakovi.

*****

Nečekané setkání

Znenadání byla Hanka prudce odhozena z cesty, až se rozplácla na podupanou trávu vedle úvaziště. Kolem ní zaduněla kopyta koní, které práskání biče hnalo k ohradě. Chtěla vstát, ale zamotala se do pláště a čepec jí sklouzl přes oči.

„Sakra, ženská, nemůžeš lelkovat někde jinde než uprostřed cesty?!“ ucítila, jak ji cizí ruka bere za loket, aby jí pomohla se zvednout. „Jsi v pořádku?“

Vztekle rozepnula plášť a strhla si čepec. „Nic mi není,“ odsekla. Instinktivně se vytrhla ze sevření a zamračeně se obrátila. Střetla se s podobně podmračeným výrazem na tváři mladého muže. Chvíli si nevěřícně zírali do očí. Hanka sklapla pusu, do níž se jí hrnula záplava slov. Mladík se sehnul a zvedl její oblečení, které se dosud válelo v trávě.

„Díky,“ vypravila ze sebe a rozhlédla se.

Muž od koní na jejího společníka zuřivě mával: „Hejbni zadkem a pojď mi pomoct.“

Rozhodně se nejednalo o vhodnou chvíli na rozhovor. Ne teď a ne tady.

„Bydlíme v hostinci U pečeného kohouta,“ zamumlala tiše, když si přebírala z jeho rukou plášť a čepec. Jen kývl a vyhoupl se do sedla, aby pomohl zahnat dva vzpírající se koně do ohrady k ostatním. Přinutila se odvrátit hlavu a nezírat. Oprášila plášť, narovnala čepec a zahalila se do kouzla nevšímavosti. Loudala se kolem úvaziště koní, ale mladíka už znovu nezahlédla. Měla sto chutí ho okamžitě kontaktovat, ale věděla, že nesmí. Místo toho se pokusila pomocí dračí komunikace oslovit Sváťu. Vycítila, že se mu připletla do rozhovoru a stáhla se. Zkusí s ním promluvit za chvíli. Loudavě opustila turnajové prostory a vydala se městem k centru. Koupila si voňavý preclík, a když ho schroustala, znovu se v duchu zaměřila na Sváťu. Nejdřív mu chtěla říct, koho potkala, ale nakonec se rozhodla, že mu dopřeje stejné překvapení, jaké zažila ona.

„Právě si prohlížím rytířskou tvrz. Nechceš se ke mně přidat?“ zeptal se Sváťa.

„Ona je přístupná?“ podivila se.

„Po dobu turnaje se uvnitř konají řemeslné trhy a motají se tu davy zvědavců.“

„Dobrá. Za půl hodinky bych mohla být někde poblíž.“

„Počkám na tebe u padacího mostu,“ ujistil Hanku, než ukončila kontakt.

Tvrz vypadala nedobytně už na první pohled. Mohutné zdi s obranným ochozem, hluboký hladký příkop, malá úzká okna. Nyní však z nich vlály barevné pruhy látek, které nehostinné stavbě dodávaly slavnostní vzhled. Dva padací mosty byly spuštěny a davy lidí proudily dovnitř i ven.

„Kde máš Bublu?“ zajímal se Sváťa, když se konečně našli.

„Jel si domů odpočinout.“

„Máme štěstí,“ vylovil z kapsy stuhu s pečetí, „tohle jsem obdržel, když jsem šel vyřídit Bublovo pozvání na večeři. Abych mohl za rytíři do katedrály, dali mi něco jako volnou vstupenku do míst, kam se běžně člověk nedostane, pokud není váženým rytířem nebo jejich hostem.“

„A cos tam viděl zajímavého?“

„Vlastně nic, jen je shora nádherný rozhled po kraji. Pojď se podívat.“

Vystoupali po desítkách schodů až k plošině vyhlídkové věže. I zde narazili na dva hloučky rytířů, kteří se kochali rozhledem. Pod nimi líně proudila řeka a kraj, složený z barevné mozaiky políček, lesů a usedlostí, měli před sebou jako na dlani. Na protilehlé straně bylo zase možné sledovat městské mraveniště a turnajové prostory.

„Počkej,“ zarazila Hanka Sváťu, když se po schodech vraceli dolů, „všiml sis těch obrázků?“

„Bojové scény, krev a zabíjení,“ ušklíbl se znechuceně. Dívka však přistoupila blíž a dva z obrazů studovala obzvlášť pečlivě.

„Co tě na nich zajímá?“ zpozorněl.

„Tenhle turnaj,“ ukázala na stupňovité hlediště v pozadí, „se podle mého názoru odehrává v té vypálené vesnici, kterou jsem nedávno navštívili. Pokud někomu stálo kolbiště za námahu, aby ho maloval, muselo být něčím důležité.“

„Myslíš?“

„A na tomhle druhém jsou namalovaní draci.“

„Draci? A kde?“ zahleděl se Sváťa na obrázek zblízka.

Hanka zabořila prst do mlhy za hledištěm.

„Jenom nezřetelné siluety,“ pokrčil rameny a nechápal, co na nich jeho přítelkyni zaujalo.

„Velice přesné siluety. Podle mého je malíř skutečně musel vidět, jinak by se do proporcí nedokázal tak věrohodně trefit. Jen mě mate,“ ukázala dívka na třetí obrázek v místě, kam nedopadalo dostatek světla, „co zamýšlel zachytit tady.“

Sváťa si pomohl magickým světlem, ale přesto nebyli moudřejší. Opět se jednalo o nezřetelnou siluetu. Nejednalo se však ani o koně, ani o draka, ale o cosi neidentifikovatelného s křídly. Ti tvorové byli na pozadí obrazu dva, jeden velký, druhý o něco menší.

„Něco podobného už jsem musela někde vidět,“ marně se snažila Hanka přivolat příslušnou vzpomínku.

„Trochu se to podobají gryfům z ilustrovaných bájí a pověstí. Pamatuješ? Ve škole nám z nich párkrát předčítali.“

„Jasně! Máš pravdu, detaily odpovídají: zoban, křídla, tahle zadní noha připomíná tlapu šelmy. Zvláštní tvorové.“

„Nepochybně,“ přitakal Sváťa, „jestli podobný tvor existuje, musí vypadat hrozivě a majestátně.“

„Měla jsem na mysli něco jiného. Ten, kdo obrazy maloval, se velice věrně držel reality. Výstroj rytířů vykreslil do posledního řemínku.“

„To sice ano, ale z draků má na obrázku jen nejasné siluety v pozadí.“

„Ale velice přesné siluety. Nepostřehla jsem žádnou tělesnou disproporci.“

„No a? Draky si každý může prohlédnout, kdykoliv se mu zamane. Puraga má veřejnou bránu, s jejíž pomocí se dostaneš i do míst, kde draci nejsou žádnou zvláštností.“

„A kde si prohlédl vyhynulé gryfy? V knížkách? Proč jsou tady zachyceni na pozadí za soubojem rytířů? Zvláštní dekorace pro obraz, nemyslíš?“

Za nimi zaduněly na schodech kroky. Skupina rytířů sestupovala z věže a procházela kolem nich.

„Líbí se vám obrazy?“ zeptal se přátelsky jeden z nich.

„Být rytířem musí být úžasné,“ nasadil Sváťa jeden ze svých nadšených bezelstných pohledů.

„Když na sobě člověk tvrdě maká, každý sen se může splnit,“ kriticky muž zkoukl Sváťovu štíhlou postavu. Dál už si jich naštěstí nevšímal a následoval své druhy.

„Měli bychom vyrazit za Bublou, abychom omrkli, zdali páni rytíři přijali jeho pozvání na večeři,“ vzpomněl si Sváťa a postrčil Hanku ke schodišti, vedoucímu dolů na nádvoří.

Propletli se mezi pulty prodejců, kde se vršilo vše, co rytíři mohli potřebovat, od obuvi, oblečení, košilí, včetně drátěných, opasků, chráničů, různých typů a barev brnění, řemení až po speciálně tvarovaná sedla koní, honosné štíty, přilbice a nejzdobenější meče, jaké kdy Hanka viděla. Tady by se Bublovi líbilo, pomyslela si. Ohlédla se. Sváťa se k ní prodíral davem, který se motal před jakousi tabulí s přišpendlenými vzkazy. Poté rázným krokem zamířili k hostinci U pečeného kohouta.

Hanka vrazila do kuchyně, kde kmitalo neuvěřitelné množství lidí. Všude se něco vařilo, peklo, míchalo. Najít majitelku nebylo jednoduché, ale Hanka se nevzdávala a pátrala tak dlouho, až ji objevila ve sklípku u sudů s kořalkou.

Paní Josefka sebou trhla, ale když spatřila Hanku, viditelně se jí ulevilo.

„Neboj se, děvče, vévoda Bubaldin už se mnou mluvil a upozornil mě, že pozval na večeři pár hostů. Jídla bude dost a pití také.“

„Pozval pány rytíře Herona a Darembara. Navíc ho zítra čeká další kolo turnaje. Chtěla jsem vás poprosit, abyste mu naředila pití. Neměl by skončit v mátohách pod stolem, jestli má v zítřejším zápolení uspět. Kdyby se něčeho domákl, klidně mu povězte, že jsem pro něj pití připravovala já.“

„Ničeho se nedomákne, děvče, žádný strach. Já už v tom umím chodit. Je i v mém zájmu, aby mi nábytek vydržel aspoň do konce turnaje. Hlavně musíme ve správném odstupu servírovat pečené maso se zelím a ostrými nakládanými okurkami. Doufám, že všichni budou spokojeni.“

Hanka se neubránila úsměvu při pohledu, jak do příručního soudku s kořalkou mixuje hostinská alkohol s vodou a ochutnává, aby naředění nepřehnala. Spokojeně se vrátila do jejich ratejny, kde už se Bubla strojil k večeři.

„Myslíš, že se mnou opravdu povečeří?“ nervózně přešlapoval, zatímco mu Sváťa vzadu urovnával vyšívaný límec slavnostní košile.

„Byli by hloupí, kdyby dnes nepovečeřeli na tvůj účet, pane,“ ušklíbla se Hanka.

„Smíte se posadit k vedlejšímu stolu a rovněž povečeřet na můj účet,“ odpověděl jí blahosklonně Bubla. Zachytila Sváťův varovný pohled a spolkla rozhořčenou odpověď, která se jí drala na jazyk.

Doprovodili Bublu do jídelny a Sváťa předal vzkaz panošům pozvaných rytířů, že jsou jejich páni očekáváni. Heron i Darembar dorazili ve vstřícném rozpoložení a Bubla vypadal, že je v sedmém nebi. Po Hance a Sváťovi už se ani neohlédl. Využili toho, aby se v klidu najedli. Pečená drůbež byla vynikající a čerstvý chléb rovněž neměl chybu. Tulík jako obvykle chvíli pobíhal po jejich ramenou, chvíli po stole i pod ním. Najednou však znehybněl vedle Sváťova talíře a nervózně začichal po okolí. Jakmile Hanka zahlédla jeho naježený ocásek a zdvižený čumáček, přivřela oči a pomocí dračí komunikace sáhla po spojení s kamarádem.

„Čekám ve stáji a nestihl jsem večeři,“ odpověděl.

Hanka si přitáhla mísu se zbytkem pečeného kohouta, přihodila do ní skývu domácího chleba. Sváťa udiveně zamrkal, když se s ní zvedla.

„Dojíme si to ve stáji,“ prohlásila a kývla na něj, aby ji následoval.

Jakmile opustili jídelnu, tulík vystřelil kupředu rychlostí blesku.

„Co se děje?“ vycítil Sváťa v chování svých společníků cosi neobvyklého.

„Uvidíš,“ usmála se a zamířila kolem stodoly ke stájím. Už bylo šero a musela dávat pozor, kam šlape, aby si na botách neodnesla nic nepatřičného.

„Je tu někdo, kdo má zájem o večeři?“ zeptala se nahlas, když pootevřela stájová vrata.

„Je tu jeden koňák, co umírá hlady,“ natáhla se zevnitř ruka k míse, kterou Hanka nesla.

Sváťa strčil ramenem do vrat, aby se rovněž protáhl dovnitř a magicky si posvítil.

„Rafe, kde ty se tu bereš?“ rozzářily se mu oči při pohledu na Rafana, kolem jehož krku měl tulík omotaný ocásek a tiskl se k svému partnerovi, jako by s ním chtěl splynout.

„Rád tě vidím, bráško,“ plácl kamarád Sváťu po rameni a posadil se i s mísou na lavici pod zavěšenými ohlávkami koní.

„No vida! Hned je člověku jasné, jaké máš priority,“ zasmála se Hanka, „první je u tebe Plavík, hned po něm Sváťa, pečínka, chleba, pak dlouho, dlouho nic a nakonec já.“

„Že tě huba nebolí?“ zahuhlal s plnou pusou Rafan. „Ale pečínka je na mou duši výborná. Možná bych ji opravdu mohl zařadit mezi priority.“

„Nezdvořáku,“ plácla ho rozhořčeně do stehna, když se posadila na lavici vedle něj.

„Tak povídejte,“ vyzval je mezi dvěma sousty. „Kde jste se tu vzali?“

Hanka začala kamarádovi na střídačku se Sváťou líčit, jak se vydali po Vítkových stopách a co zažili cestou z Ostenravy do Puragy.

„Vy jste vážně ve službách rytíře?“ žasl Rafan.

„Ještě není rytířem. Ale mohl by být, jestli zvládne turnaj,“ upřesňoval Sváťa.

„Do háje! Proti vám dvěma jsem naprosto neschopný vyzvědač. Snažím se dostat blíž k rytířům přes koně, zatímco vy si lebedíte přímo v jejich středu, aniž by vás někdo podezíral. Mě snad klepne.“

„A proč se snažíš dostat blíž k rytířům?“

„Promiň, nesmím o svém poslání mluvit…“

Sváťa se na bratra zaškaredil. Ačkoliv bylo šero, Rafan si jeho výrazu dobře všiml. Usmál se: „…ale můžu kývnout nebo zavrtět hlavou, když uhodnete, oč běží.“

„Souvisí to s tím, co jsme viděli v té vypálené vesnici?“ pustila se hned do hádání Hanka a sklidila první přikývnutí.

„Ochránci se bojí konfliktu mezi rytíři a draky,“ dohadoval se Sváťa. Rafan však nejdřív pokrčil rameny a lehce zavrtěl hlavou.

„Rytíři provozují něco divného nebo zakázaného?“ znovu zkusila štěstí Hanka a následovalo důrazné přikývnutí.

„A souvisí to s magií?“

Další přikývnutí.

„Černou magií?“

Pokrčení ramen.

„Ochránci nevědí, jakou magii používají…“

„Nevědí, kdo ji používá…“

Důrazné přikývnutí.

„Hledáš mezi rytíři člověka, který magii používá k něčemu nezákonnému,“ upřela Hanka zrak na kamaráda, který olizoval v míse poslední kostičky. Pozvedl obočí a přikývl.

„A víš, kdo to je?“

Zavrtěl hlavou.

„Takže je ve hře někdo, kdo umí dobře kouzlit?“

Přikývnutí.

„Někdo, kdo umí mimořádně dobře kouzlit…“

Dvojí přikývnutí.

„Copak nedovedete lokalizovat magicky zdatného člověka, nedodržujícího pravidla?“

„Obvykle takové lidi najít dokážeme,“ promluvil konečně Rafan. Odložil mísu a začal hladit tulíka, který slastně přivíral očka. „Ale někteří se dovedou mimořádně dobře maskovat.“

„Asi se nejedná o žádnou prkotinu, když své nejlepší lidi posílají na výzvědy,“ pátravě se zahleděl na bratra Sváťa. „Můžeme ti nějak pomoct?“

„Zůstanete-li ještě nějakou dobu u svého budoucího rytíře, pravděpodobně ano.“

„Prozradili ti ochránci, jakým způsobem rytíři zabíjejí draky?“

„Přesné informace nám chybí. Není vyloučeno, že používají buď mocný amulet, nebo očarované brnění či kouzlem posílené zbraně.“

„Náš rytíř si taky přeje zabít draka. Dokonce nás požádal, abychom ho to naučili.“

„A přesto mu sloužíte?“

„Musel bys ho vidět. Je to takovej nafoukanej ňouma,“ ušklíbla se Hanka. „Vypadá naprosto neškodně.“

„Hlupáky neradno podceňovat, sestřičko! Dovedou překvapit,“ udělil jí Rafan jednu ze svých bratrských rad.

Ještě nějakou dobu si povídali o turnaji, o městě, o koních, které rytíři nejraději nakupují, a spekulovali, kdo asi financuje rytířské turnaje.

„Budu se muset vrátit k našemu stádu,“ vzal Rafan něžně do dlaní tulíka a přitiskl tvář k jeho kožíšku, „od půlnoci držím hlídku.“

Podal Plavíka Sváťovi a s povzdechem se zvedl.

„Zastavíš se u nás i zítra?“ vyzvídala Hanka.

„Kdo ví, kde zítra budu,“ pokrčil rameny Rafan. „Mohou mě poslat kamkoliv. Jsem u stáda příliš krátce na to, abych si mohl plánovat soukromé vycházky po městě.“

„Můžeme přijít my za tebou,“ navrhl Sváťa.

„Raději ne. Před pár dny jsem obchodníka s koňmi ujišťoval, že nemám ani rodinu, ani přátele, proto jsem nucen hledat práci u cizích. Hodně dlouho váhal, než mě přijal.“

„A magicky si s tebou povídat můžu?“ zeptala se Hanka.

„Snad občas ano. Ale nesmíš se cítit dotčená, jestliže tvůj kontakt odmítnu. Málokdy si mohu dovolit zasněně hledět do prázdna. Musím být opatrný. Nechci, aby se domákli, do jaké míry používám sedmý smysl.“

„Dobře. Oslovím tě jen v případě, že se dozvíme něco zajímavého,“ přikývla dívka.

Rafan se rozloučil a proklouzl pootevřenými vraty stodoly do tmy. Tulík se schlíplým ocáskem zalezl do kapsy u Sváťovy košile. Byl nejvyšší čas dojít zkontrolovat Bublu a jeho hosty.

Jak se blížili k jídelně, sílil opilecký řev, v němž se jen stěží daly rozeznat známé hospodské odrhovačky. Po otevření dveří je hluk zasáhl naplno. Paní Josefka s rudými rozpálenými tvářemi křepčila na stole a Heron s Darembarem bušili ještě se dvěma dalšími hosty do rytmu písně svými prázdnými tupláky. Bubla zhrouceně klimbal na rohové lavici, jen občas ztěžka pozvedl víčka a pokusil se pěstí bouchnout do stolu. Ani jednou se netrefil.

„Je nejvyšší čas ho odtáhnout do postele,“ usoudila Hanka. Měla obavu, zda tím nepřitáhnou pozornost rozjařených rytířů, ale hostinská si jich všimla a jako by jim chtěla usnadnit přesun, přidala v rámci křepčení na intenzitě. Opilí chlapi z ní nespouštěli pohled.

Jakmile Bublu svlékli a zabalili do deky, kývla Hanka směrem k dračímu štítu.

„Co s ním hodláš dělat?“ podivil se Sváťa.

„Zkusím ho znovu trochu odlehčit, ale ne tolik jako včera. Snad se mi podaří zafixovat jeho váhu o něco důkladněji.“

„Nechceš se radši vyspat?“ urovnal jí Sváťa rozhozené vlasy za ucho a zahleděl se do jejích unavených očí.

„Jestli z našeho vévody neudělají rytíře, nezískáme informace, které Rafan potřebuje,“ namítla.

„Postarám se, aby Bubla neměl kocovinu a byl po ránu v kondici,“ zadíval se Sváťa na Hanku s pohledem plným lítosti. Hanka by ho nejraději políbila. Musela sebrat všechny síly, aby své city dokázala potlačit.

„Jenže štít bude potřebovat taky,“ prohrábla si vlasy a s heknutím zdvihla ten zázrak z dračích šupin, aby ho položila na umetené místo na podlaze. Sváťa jí s ním pomohl a poctil ji výrazem, pod kterým zrudla až ke kořínkům vlasů.

„Běž spát,“ zavrtěla hlavou a horko těžko hledala soustředění, aby se vrátila k myšlenkám na vylepšení špatně ovladatelného štítu. Po zkušenostech ze včerejška už si částečně věděla rady a dokonce se i trochu vyspala, než Puraga ožila druhým turnajovým dnem.

*****

Klání na koních

Městem obcházeli vyvolávači s bubínkem, zastavovali se na předem určených místech a vykřikovali seznam jmen účastníků turnaje, kteří postoupili. Bubla otevřel dveře dokořán a vychutnával si pocit úspěchu, když zaznělo mezi ohlášenými i jméno vévody Bubaldina ze Soví hůrky.

„Skočte k pořadatelům zjistit, kdy budu na řadě,“ nařídil svým služebníkům a udělal si pohodlí se snídaní, kterou mu Sváťa donesl.

Vyšli ven z ratejny a Hanka Sváťu zarazila.

„Nemám náladu se tam courat pěšky. Zdejší okolí už známe, použijeme bránu.“

„Žádnou bránu neotvírej a pojď se do jídelny nasnídat.“

„Ale…“

„Paní Josefka upekla senzační vdolečky a tenhle zážitek si nemíním nechat ujít.“

„Ale…“

„Bez obav. Bubla bude na řadě až těsně před obědem, máme spoustu času na pořádnou snídani. Za to, co pro něj děláme, si ji zasloužíme. Nebo snad ne?“

„Jak víš, že…?“

„Pojď už,“ postrčil ji do dveří jídelny, který byla perfektně uklizená a vdolečky voněly jedna báseň. Za chvíli už se oba ládovali, až se jim dělaly boule za ušima.

„Včera na nádvoří katedrály už visel seznam těch, kdo přijdou na řadu v dopoledním klání. Bubla se má utkat s jakými Čeňkem z Hadové. Po nich nastoupí ještě jedna dvojice a následuje polední pauza. Víc toho zatím vědět nepotřebujeme,“ vysvětloval Sváťa a natáhl se po posledním vdolečku, ze kterého mu tulík olizoval marmeládu. Hanka zavrtěla nad jeho apetitem hlavou a přemístila na jeho talíř ze svého další dva vdolky, které by už stejně nesnědla.

Než na Bubaldina přišla řada, vypadal vévoda hrdě a sebejistě.

„Tys mu posílil i sebevědomí,“ podezřívavě si Hanka měřila svého přítele.

„Ani ne,“ bránil se Sváťa, „jen jsem nepatrně zmírnil jeho trému.“

Zanechal Hanku mezi diváky a stejně jako ostatní panoši se Sváťa ujal uzdy koně, v jehož sedle Bublu dopravil do prostoru účastníků. Používané dřevce měly tupý konec, což Hanku uklidnilo. Nerada by tahala třísky z otevřené rány. Ošetřit boule a zlomeniny bylo jednodušší.

Klání dvojic měla poměrně rychlý průběh. Většinou stačily jeden až dva nájezdy a poražený se válel v prachu kolbiště. Akorát jedna nešikovná nebo snad příliš opatrná dvojice najížděla asi pětkrát, než se vůbec trefila do protivníka. Poté spadli ze sedel oba kandidáti na rytíře. Diváci na ně nespokojeně pokřikovali.

Bubla svůj souboj vyhrál naprosto s přehledem. Buď měl štěstí nebo mu někdo v zákulisí přihrál partnera, který se na koni nedokázal uvolnit a soustředit se ještě na něco dalšího, než je uzda. Jeho dřevec Bubla jedním ťuknutím odklonil a sám udeřil protivníka so ramene. Nebyl to nijak povedený úder, ale úplně stačil k tomu, aby Čeněk z Hadové skončil v prachu kolbiště.

„Postupuji do odpoledních nájezdů,“ oznámil jim hrdě, když od něj přebírali štít, helmici a zbraň. Hance vtiskl do ruky uzdu koně. Sám zamířil do krytého prostoru, kde se podávalo pohoštění pro vítěze a kde si staří rytíři oťukávali nadějně vypadající nováčky.

Na kolbišti se střetla poslední dvojice a Hanka zblízka uviděla, jak jeden z použitých dřevců při nárazu praskl, odlomil se tupý konec a ostrá špička se vymrštila ke krku jezdce. Ten se zhroutil ze sedla a kůň ho za nohu uvízlou ve třmeni vlekl ještě několik metrů, než byl odchycen. Sváťa hodil na zem vše, co držel v rukou. Hanka měla plné ruce práce s klisnou, která se v nastalém zmatku začala plašit. Jedním okem zahlédla svého přítele, jak běží ke zraněnému a jak tulíkovi, zadrápnutému na jeho rameni, vlaje ocásek.

„Hlavně se chovat nenápadně,“ povzdechla tiše sama pro sebe a začal sbírat výstroj, aby ji připevnila k sedlu.

Po chvíli už zraněného odnášeli na provizorních nosítkách a Sváťa se vrátil s rukama umazanýma od krve.

„Moc nescházelo a vykrvácel,“ odpověděl na Hančin tázavý pohled, „roztrhlo mu to tepnu. Ještě že jsem se k němu dostal tak brzo.“

U koní se umyl a než nastal čas na odpolední klání, měli Sváťa a Hanka volno. Tentokrát se objevil Bubla na rozpisu jako první účastník. Proti němu byl zapsán jakýsi nervózní mladík, který stejně jako Čeněk z Hadové patřil do kategorie menších hbitých účastníků turnaje. Před nástupem ho však oslovila starší žena, naléhavě do něj hučela a odtáhla ho stranou. Chvíli poté pořadatel ohlásil, že Bublův soupeř odstupuje. Po krátkém mumraji u vchodu zaujal mladíkovo místo vysoký silný muž.

„A sakra,“ ozvalo se v jejich blízkosti a Hanka ani nemusela zvednout hlavu, aby poznala Heronův hlas, „tenhle nám udělá čáru přes rozpočet.“

„Klid, kámo! Mám v záloze Chocholouše, třeba ještě není všechno ztraceno,“ odpověděl druhý známý hlas. Jejich konverzace ji začala zajímat, proto sáhla po kouzlu nenápadnosti a se skloněnou hlavou se přesunula šikmo za pány rytíře. Bohužel zmlkli a pozorovali, jak se oba borci chystají vyrazit proti sobě.

Velký muž seděl na koni jako přibitý a řídil zvíře jen neznatelnými pokyny nohou. Měl podobně jako Bubla vyztuženou koženou zbroj s helmicí. Při přebírání dřevce lehkým pohybem nadzdvihl nemotornou zbraň a opřel o sedlo. Hanka se naklonila, aby dostala do zorného pole Bublu s jeho dračím štítem. Klisna pod ním nervózně přešlapovala, asi sdílela pocity jezdce. Po odmávnutí vyrazili oba rivalové proti sobě. Kůň silného muže klopýtl v nejnevhodnějším okamžiku. Špice dřevce zakolísala a zasáhla pouze klisnu. Ani Bubla se kvůli klopýtnutí netrefil a málem přepadl z koně, jak bodl do prázdna. Kůň pod ním bolestivě zaržál a uskočil stranou.

„Nový nájezd,“ odmávl nepovedené střetnutí rozhodčí.

Náhle Hanka ve své blízkosti vycítila tok magie. Opatrně zpod čepce zapátrala magickým zrakem mezi diváky. Zarazila se u muže neurčitého věku s podivně načepýřenými vlasy. Že by Chocholouš? Netušila, co muž provádí, ale zřejmě se jednalo o kouzlo v Bublův prospěch. Obrátila pozornost zpět ke kolbišti. Jezdci se právě rozjížděli proti sobě. Tentokrát mohutný muž mávl dřevcem příliš prudce… drobné zákeřné kouzlo způsobilo vysmeknutí boty ze třmenu … naklonil se a přepadl do prachu cesty, aniž se ho dotkla protivníkova zbraň. Na tak očividný magický zákrok musí někdo poukázat, napadlo okamžitě Hanku. Rozhlédla se, kolik lidí bude protestovat, ale kromě Chocholouše tu nikdo nevládl sedmým smyslem v dostatečné míře. Žádný jásot nad vítězstvím Bubly se neozval. Jen jakési rozpačité zahučení. Spíš lidé pokřikovali nadávky a posměšky na mohutného nešiku.

„Tohle vítězství mu žádný hlas nezajistí,“ podotkl znechuceně Heron.

„Zajistí, nezajistí, s tím teď nic nenaděláme. Ale aspoň prošel do zítřejšího kola. Večer ho trochu poučíme, kdy a s kým se paktovat.“

„Vidím, že už to máš promyšlené.“

„Aby ne. Dokonce jsem pro něj zapracoval i v katedrále a vychválil jeho vytrvalost. Jestli se z něj zítra nevyklube totální dřevo, měl by být vybrán.“

„Jen aby ti nehodili na krk jeho výcvik.“

„Jestli jo, zařídím mu toho jeho vysněného draka co nejdřív.“

Víc Hanka neslyšela, protože se oba rytíři začali prodírat pryč. Smutně za nimi pohlédla. Čest rytířů… vlastnost, která by jim měla být nade vše, teď jen chabě kulhá na všechny čtyři. A tomuhle chce dát Vítek přednost před neobyčejným světem magie? Kdyby před ní pořád neutíkal, určitě by mu dokázala otevřít oči. Na druhou stranu si musela přiznat, že ani ona jako malá neposlouchala přemoudřelé řeči dospělých, a čím víc do ní někdo hučel, tím méně se jí chtělo naslouchat.

„Na co ještě čekáš?“ vyhmátl ji v davu Sváťa a položil jí na rameno tulíka. Plavík zatahal packou za čepec, ale k Hančiným vlasům se nedostal. Znechuceně přelezl zpět po Sváťově ruce, která upravovala pomačkanou pokrývku dívčiny hlavy.

„Jak se ti líbilo Bublovo slavné vítězství?“

„Méně, než si dovedeš představit,“ vzdychla a podělila se s přítelem o svá zjištění. I v jeho tváři vyčetla znechucení.

„Naparoval se náš vítěz hodně?“ zeptala se nakonec na Bublovu reakci. „Nepřišlo mu divné, jak snadno prošel do dalšího kola?“

„Naparoval se naprosto nechutně,“ ušklíbl se Sváťa, „protože dospěl k názoru, že soupeř neunesl pohled na jeho úchvatný dračí štít.“

„Trouba,“ ucedila mezi zuby Hanka a Sváťa protentokrát neodporoval.

*****

Všichni proti všem

Třetí turnajový den začal vydatným slejvákem. Prach se změnil v bláto a ukázalo se, že do jejich ratejny zatéká. Než si kapající vody všimli, bylo Bublovo kožené sedlo kompletně promočené.

„Hele, tvoje kouzlo pořád ještě funguje,“ konstatoval Sváťa, když popadl štít, aby ho odsunul do kouta, kde bylo sucho.

„Však jsem si na něm dala záležet,“ kývla a pustila se do magického vysoušení sedla.

Bubla se vzbudil a hartusil, že ještě nemá k dispozici snídani.

„Hned pro něco skočím, pane,“ zapadl do své role Sváťa. Podle jeho ochoty Hanka usoudila, že i on má hlad a výlet do kuchyně považuje za dobrý nápad.

„Jak se po ránu cítíš?“ zeptala se Bubly, kterého večer Darembar a Heron poslali do postele velice záhy.

„Dneska všechny soupeře smetu na jednu hromadu,“ zívl vévoda ze Soví hůrky a protáhl se. „Konečně mě rytíři začali brát vážně. Heron mi včera poradil, jakou zvolit taktiku a Darembar se tvářil, že by považoval za čest mě vycvičit. Jsem zvědav, který z těch dvou si mě vybere.“

„Oba už své panoše mají.“

„No a? Tohle je přece něco úplně jiného.“

„Je hezké si věřit, pane. Ale trochu respektu k soupeřům by neškodilo.“

„Jsi ženská, tomu nemůžeš rozumět. Dneska cítím v kostech, že bych zvítězil i nad drakem.“

„Hlavně si hlídej záda, aby tě v tom mumraji někdo nesejmul hned na začátku.“

„Tohle je boj rytířů a ne zákeřná bitka.“

Hanka se ušklíbla: „Ráda bych tomu věřila, ale nespoléhala bych na to.“

Po chvíli se objevil Sváťa, ale snídani přinesl jen velmi skromnou. Hned ve dveřích hlásil: „Potkal jsem se v kuchyni s Heronem a polovinu jídla mi na místě sebral. Prý se lépe bojuje s hladovým žaludkem.“

Bubaldin se zaškaredil a všechno, co Sváťa přinesl, zabavil pro sebe. Hanka se nadechovala k protestu, ale kamarád jí vrazil do ruky vyprázdněný tác a otočen k Bublovi zády zašeptal: „Skoč se dolů najíst. Mrkvový koláč nemá chybu.“

Poslední turnajový den byl rušný. Prodejci snižovali ceny, aby kolemjdoucím vnutili své zboží, dokud jsou lidé omámení slavnostní atmosférou, a hlediště v aréně se zaplňovalo nezvykle brzo. Ve výběru na rytíře zbylo dvaadvacet uchazečů. Vývěsní tabuli zdobily narychlo namalované erby těch, kdo postoupili do posledního kola.

„Vidíš?“ ukazoval Bubla na sovu v zeleném poli. „Támhleten je můj.“

Hanka se Sváťou ho doprovodili do prostoru pro soutěžící. Zde je čekalo překvapení. Uchazeči museli odložit své zbraně, štíty a přilby. Místo nich jim byly přiděleny erární. Každý z uchazečů je měl označené svými barvami, totožnými jako na erbu. Bubaldinovu přilbici i štít zdobily hnědo-zeleno-žluté pruhy. Připravené meče byly těžké a tupé. Hanka vybrala pro vévodu jeden o něco lehčí a solidně vyvážený. Několik nově příchozích bylo rozčileno a zaskočeno faktem, že jsou nuceni odložit zbraně, které pronesli prvním kolem soutěže.

„Rytíř si musí poradit v nejrůznějších situacích bez ohledu na podmínky,“ mávl nad všemi námitkami rukou zamračený muž, který poslední kolo organizoval. Rozestavil nováčky do bitevního prostoru ve dvou řadách proti sobě.

Nejdůležitější kolo výběrového turnaje započalo. Poslední opozdilci mezi diváky se hnali na místa, odkud uvidí aspoň něco.

Jakmile všichni vybraní uchazeči stáli na určených pozicích, podmračený muž se vyhoupl na vyvýšenou plošinu pod tribunou, slavnostně pozdravil nejvyšší představitele rytířského řádu a hlasitě zopakoval netrpělivě přešlapujícím uchazečům pravidla závěrečného klání.

„Následující půlhodinu máte na to, abyste prokázali svou šikovnost, obratnost a výdrž. Komu se podaří srazit svého protivníka na zem, smí si vybrat jiného sobě rovného soupeře. Nevyčerpejte se hned v prvních minutách, neboť síla, elán a vytrvalost jsou stejně důležité jako zručnost. Poražení smějí bojovat proti jiným poraženým, pokud jim to zdravotní stav dovolí. Ještě než dám znamení k boji, upozorňuji diváky, že dále jsou na programu tři výzvy pánů rytířů. Dvě klání proběhnou na koních a jeden souboj se odehraje v lehkém brnění meč proti meči. Na závěr budou vybraní uchazeči pasováni na rytíře v zácviku. Toť vše, můžeme začít!“

Celou arénou se rozezněl zvuk gongu, aby odstartoval začátek boje. Jediná místa, odkud bylo pořádně vidět, jak si kdo vede, měli diváci na tribuně. Hanka se Sváťou se několik minut marně snažili najít postavení, odkud by dohlédli na Bublu. Buď jim ve výhledu překáželi diváci nebo sami bojující. Bylo jich příliš mnoho a motali se po celém kolbišti. Teprve ke konci objevili skulinu, díky které mohli svého vévodu pozorovat. Vedl si překvapivě dobře. Sice měl mnohem slabšího soupeře, ale o to víc vynikla jeho nově nabytá zručnost v zasazování úderů.

„On si ho šetří,“ konstatovala překvapeně Hanka.

„Dobrá taktika. Byl by blázen, kdyby ho hned poslal k zemi a vyfasoval třeba támhle toho medvěda, co se rozhlíží po novém soupeři,“ souhlasně přikyvoval Sváťa.

Zanedlouho ohlásil gong konec třetího výběrového klání. Většina bojujících vypadala, že je na konci svých sil. Uchazeči se vlekli, aby odevzdali zapůjčenou výzbroj. Bubaldin na rozdíl od nich působil relativně svěžím dojmem. Nicméně když k němu došli, strčil Sváťovi do ruky meč a Hance štít. Jako jedni z posledních odložili zbroj a vyšli z prostoru pro uchazeče. Teprve tam se Bubla svezl k zemi a vypadal na zhroucení.

„Co je?“ podivila se Hanka.

„Heron mi nařídil, abych nedal najevo slabost, dokud se nevzdálím z dohledu pánů rytířů zasedajících v porotě. Prý si tím zajistím lepší hodnocení.“

„Donedávna tě odháněli a zničehonic ti najednou radí. Čím sis jejich přízeň zasloužil?“ rýpla si do unaveného vévody Hanka.

„Zaplatil jsem Heronovi a Darembarovi koně.“

„To ses ale plácl přes kapsu,“ ušklíbla se. „Vážně s sebou vláčíš tolik finančních prostředků?“

„Ještě zdaleka nejsem na dně.“

„A co kdyby tě obrali potulní lapkové?“

„Jen ať si něco zkusí! Rozsekal bych je na kaši,“ holedbal se Bubla a ztěžka zvedl unavené tělo.

Diváci u kolbiště bolestným “ááách“ komentovali právě probíhající rytířský zápas, ale Hanka se Sváťou byli nuceni doprovodit utahaného Bublu k nejbližšímu občerstvení, kde servírovali jídlo i pití. Na lavicích dřepělo jen pár zájemců, takže obsluha dorazila téměř okamžitě. Ač by oba raději sledovali, co se děje před tribunou, museli naslouchat podrobnému líčení celého zápasu, jak ho zaznamenal Bubla. Naštěstí jejich pánovi stačilo sem tam nějaké citoslovce a byl se svými posluchači spokojen.

Do hlediště se Hanka se Sváťou vrátili až na poslední rytířské zápolení a to jen díky tomu, že se Bubaldin nemohl dočkat chvíle, kdy budou veřejně vyhlášena jména nových rytířů. Zápas dvou chlapíků v lehké nablýskané zbroji byl nudnější, než by opravdové střetnutí mělo být.

„Teď se mu odkryl, proč ten ňouma neútočí? Copak je sakra slepej?“ rozčiloval se při pohledu na rytíře Bubla.

„Nejspíš zařadili jen domluvenou ukázku boje pro diváky,“ pokrčila rameny Hanka.

„I tak by se mohli trochu víc snažit,“ mumlal znechuceně vévoda.

Po chvíli pořadatel turnaje vyhodnotil zápas za nerozhodný, a proto oba rytíři odevzdají zbraně i zbroj do majetku řádu.

„Aspoň že tak,“ znuděně podotkl Bubla, „ani jeden z nich si nic lepšího nezasloužil.“

Pozornost diváků upoutali pomocníci vybíhající na tribunu a v rychlosti přetahující přes erby soutěžících látkové návleky. Jakmile byly všechny zakryty, rozhostilo se v hledišti ticho. Před hlavní tribunu napochodovali tři rytíři. Vedl je Heron. Gestem požádal o klid, což v podstatě ani nemusel.

Trubači se chopili svých nástrojů a slavnostní fanfára zvedla Bubaldina z lavice. I ostatní se postavili, aby lépe viděli, které erby budou při čtení odhaleny.

S každým vyhlášeným jménem se vévodova nervozita stupňovala. Určitě si ani neuvědomoval, že přešlapuje a zatíná dlaně v pěst. Při zaznění jedenáctého jména se naděje v jeho očích proměnila v černý mrak zklamání.

„…a jako poslední dvanáctý je mezi rytíře přijat vévoda Bubaldin ze Soví hůrky.“

Bubla se rozzářil, napřímil se a urovnal si kabátec. Vypadá jako krocan, napadlo Hanku při pohledu na jeho vypjatou hruď.

„Všichni páni rytíři jsou dnes večer očekáváni na velké hostině v prostorách hradu, ke budou naši nováčci uvedeni do řádu. Tímto prohlašuji turnaj za ukončený a děkuji našim příznivcům, že se přijeli podívat. S těmi, kdo neuspěli, se rád uvidím zase za rok. Třeba budou mít víc štěstí než letos.“ Diváci se pomalu začali rozcházet a poslední Heronova slova už téměř zanikla v nastalém hemžení.

„Tak jste to slyšeli? Je ze mně rytíř,“ dožadoval se Bubla nekonečného chvalořečení.

„Přesně tak. Zase jsi o krok blíž ke svému boji s drakem,“ neodpustila si Hanka trpce laděnou poznámku. Tentokrát ale šťastnému kandidátovi náladu nepokazila.

„Musím Heronovi poděkovat,“ odpoutal se od nich vévoda a dívka si oddechla.

„Pojď se rychle někam ztratit, ať to jeho vychloubání nemusíme poslouchat celý den,“ táhla Sváťu dál od místa konání turnaje. Její obavy se naštěstí nenaplnily. Bubaldin upřednostnil vlastní program a v hostinci se objevil až druhý den v poledne. Měl kruhy pod očima, mizernou náladu a kocovinu.

Z přilehlých ulic se vytratila sváteční turnajová nálada. Obchodníci sbalili pouliční pulty a stánky, všude se povalovaly nezametené odpadky a převážná většina hostů se z města rozhodla odjet hned po ránu.

„Nuže, pane rytíři,“ mračil se Sváťa při pohledu, jak se vévoda nimrá v jídle, které mu donesli, „máš pro nás nějaké další pokyny, nebo se máme sbalit a vypadnout?“

„Vlastně ani pořádně nevím, co bude dál. Nováčci se mají dostavit odpoledne na nádvoří pevnosti. Smíme si s sebou vzít dva koně a dva sluhy. Jen prý musíme počítat s tím, že sluhové budou k dispozici nejen nám, ale v první řadě veliteli výcvikového střediska. Takže je spíš na vás, jak se rozhodnete.“

Hanka při pohledu na Sváťu nesouhlasně nakrčila nos. Pobavené jiskřičky v jeho očích ji nepotěšily. Nemuseli si vyměnit jediné slovo, i tak věděla, že jejich služba nekončí. Pořád ještě se nerozhodla, zda Vítka předhodit Pohromakovi. Navíc mohli být užiteční Rafanovi a poskytnout mu vědomosti o poměrech v rytířském řádu. Tulík přeskočil na její rameno a přitiskl se k ní.

„No dobrá, přemluvili jste mě,“ podrbala ho pod krkem, „necháme se překvapit, jaké služby po nás budou páni rytíři požadovat.“

*****

Opilý rytíř

Vítek vztekle házel části brnění na vůz. Ani kuchařčin vyčítavý pohled na jeho náladě nic nezměnil. Jindy by na starou Růžu bral ohled, ale dnes ne. Poprvé za celou dobu od útěku z domova zapochyboval o svém rozhodnutí. Včera večer nechtěně zjistil, proč chodí ostatní sloužící kolem rytířů po špičkách. Rozhodně nebyl dobrý nápad plést se Darembarovi pod nohy, když se jeho mysl utápěla v kořalkovém opojení. A především se neměl nechat chytit, když po něm vrávorající rytíř hrábl.

„Jestli na tý zbroji najdu jediný škrábanec, tak si mě nepřej,“ vynořila se za Vítkem mohutná postava a chlapec hbitě uhnul před pohlavkem, který k němu směřoval. Hodil do vozu poslední kovovou rukavici a klidil se z dosahu jejího majitele.

„Ještě mi někde zůstaly pytlíky s kořením,“ postrčila žena klučinu ke druhé straně vozu, „zkus je najít, Vítku, a přines je.“

„Copak se neumíte rychle a tiše sbalit? Třeští mi z vás hlava!“ zlostně mumlal rytíř, ale na kuchařku Růžu ruku nevztáhl.

„Kde mám koně?!“ nevrle se obořil na panoše, který do vozu vlekl truhlu s oblečením.

„Hned ho přivedu, pane,“ sklopil hlavu mladík a obloukem obešel vůz s truhlou v ruce, aby se neocitl v těsné blízkosti nenaladěného rytíře.

Konečně byla poslední zavazadla naložena a Darembarova skupinka se dala do pohybu. Vítek s úlevou zalezl do nejzazšího koutku kuchařčina vozu.

„Posaď se ke mně,“ vyzvala ho Růža, „ a svlékni si košili.“

Neochotně ji poslechl. Otevřela kelímek s mastí a jemně mu namazala všechna místa, kde modřiny nahradily původní barvu kůže.

„Hloupej nápad plést se Darembarovi do cesty, když celou noc prochlastal,“ mumlala tiše jakoby pro sebe.

„Proč mě vlastně zmlátil? Vždyť jsem nic neprovedl.“

„Když má upito, žádný důvod nepotřebuje,“ pokrčila kuchařka rameny a pomohla Vítkovi zpět do košile. „Příště se nemotej v jeho blízkosti.“

„Myslel jsem si, jak je skvělej, silnej a úžasnej…“

„Nedělej si iluze, chlapče, je to chlap jako každej jinej. Ale ve svém oboru patří k nejlepším. Chceš-li se stát rytířem, nikdo jiný tě nenaučí tolik co on.“

„A kdy mě začne učit?“

„Až kapku zesílíš, možná tak za tři, čtyři roky.“

„Chtěl bych začít trénovat už teď.“

„Buď rád, že tě přijal jako panoše a snaž se být trpělivý. Víš, co by jiní kluci za tuhle příležitost dali?“

„Hm,“ ztichl Vítek. Kuchařka Růža měla pravdu, dostal se přesně tam, kam chtěl. Jenomže život na jeho představy nebral ohled. Toužil trénovat s mečem, ale zatím ho uzvedl jen stěží. Rytíř ho proto pověřoval nedůstojnými úkoly. Až do včerejška je Vítek plnil s nadšením. Jenže nezasloužený výprask, který mu Darembar uštědřil po návratu z pevnosti, změnil úhel jeho pohledu. Náhle si nebyl jistý, zda chce zůstat panošem právě u něj. Zbožňovaný hrdina se den ze dne proměnil v násilníka a ožralu. Vítek si nemohl pomoct. Jakoby sundal růžové brýle. Bezmezný obdiv a důvěra se vypařily během onoho jediného okamžiku, kdy si na něm rytíř vylil svůj opilecký vztek.

Vůz jednotvárně drkotal po nerovné cestě. Na vyleštěném brnění se míhala sluneční prasátka, která do vozu pronikala dírou v plachtě.

V dalších dnech se ukázalo, že Darembar se rozhodl uskutečnit několik návštěv u svých známých a obstarat koně pro svého staršího panoše.

Vítek závistivě přihlížel, když Darembar s Leonem procházeli ve společnosti majitele ranče kolem ohrad a hodnotili jednotlivé koně.

„Dobrý rytíř musí svého koně vycvičit sám. V boji potřebujete být sehraní,“ poučoval mladíka. „Co támhleta klisna?“ ukázal někam doprostřed stáda.

„Když já bych raději hřebce,“ nesměle namítl Leon.

„Nesmysl! Hřebci jsou svéhlaví a nespolehliví. Je s nimi víc potíží než užitku. Koupíme klisnu.“

Vítek sledoval Leonův pohled a hned pochopil, co staršího panoše oslovilo. Vůdčí hřebec hrdě držel hlavu a střežil stádo. Krásnější exemplář koně byl k vidění málokdy. Jenže jeho cena by se určitě vyšplhala nad rámec Darembarových možností. A dost možná by ho majitel ani neprodal.

Do blízkosti ohrady, odkud Vítek pozoroval stádo, přihopkalo odrostlé hříbě. Natáhlo zvědavě tlamu směrem k chlapci.

„Já pro tebe žádný pamlsek nemám,“ usmál se Vítek a pohladil zvědavého koníka po nozdrách.

„Toho vám k tý klisně přidám zadarmo,“ mávl rukou majitel koní. „Na, můžeš si ho rovnou odvést,“ strčil Vítkovi do ruky provazovou ohlávku. Dřív než mohl Darembar něco namítnout, hříbě samo strčilo hlavu do nastavené ohlávky.

Majitel vstoupil do ohrady a vyvedl ven vybranou klisnu. Pak plácl po zadku Vítkova hřebečka, aby se k nim připojil. Teprve teď si chlapec všiml, že koníkovo hopkání má svou příčinu. Nemohl plně došlápnout na zadní nohu. Rychle hříbě natočil tak, aby na ně Darembar pořádně neviděl a neodmítl kulhající dar.

Po cestě se Vítek snažil odpoutat pozornost svého pána od koníkova nedostatku. Tiše si gratuloval, jak se mu záměr daří, neboť rytíř nepronesl na adresu darovaného hříběte jediné slovo. Oba koně zavedli do hostitelovy stáje. Vítek byl s Darembarovým souhlasem zaměstnán v kuchyni. Odpoledne ho s místním podomkem poslali do blízkého lesíka pro dřevo na topení.

Hned poté, co přivezené kusy suchých kmenů a větví naštípali, zamířil Vítek znovu do stáje. Jenomže si ho všiml Darembar. Kývl na něj, aby ho následoval.

„Mám pro tebe nové boty,“ pokynul chlapci, aby se posadil na stoličku u kamen a podal Vítkovi pár kožených kotníkových bot.

„Tak co? Líbí se ti?“ sledoval, jak si kluk nazouvá nové místo starých prošoupaných škrpálů.

„No vida! Hned vypadáš jako panoš a ne jako poslední drban z mého tábora,“ pominul nedostatek Vítkova nadšení a jeho staré botky opovržlivě odkopl do kouta.

„Jsou tvrdé, tlačí mě,“ postěžoval si chlapec, ale rytíř jen mávl rukou.

„Kůže povolí, určitě je brzo rozchodíš. Není nad dobrou kvalitu bot.“

„Děkuji, pane,“ poctil ho ukřivděným pohledem Vítek a další smutný kukuč si vysloužily odkopnuté prošlapané botky v koutě.

„A teď přines z mého vozu demižon, budeš obsluhovat mě a našeho hostitele,“ nařídil Darembar.

Vítek odkulhal splnit rozkaz a pomyslel si, že v nových botách chodí hůř než jejich darované hříbě.

Celý večer doléval kořalku do pohárů opilecky diskutujících mužů, dokud ho nevystřídala zdejší mladá služebná. Vděčně jí přenechal své místo a konečně se rozběhl do stáje.

Nahlédl dovnitř a zůstal stát s otevřenou pusou. Po hříběti nikde ani památky. Jen klisna pokojně chroustala seno a zvědavě se po něm ohlédla.

„Copak tady hledáš, panáčku?“ zdvihl se ze sena v koutě zarostlý špinavý stařík.

„Přivedli jsme hříbě…“

„Jó, toho chudáčka chcípáčka?“

„Oni ho dali někam jinam?“

„Tvůj pán ho vyměnil za nové kožené boty. Udělal dobrej obchod.“

„A hříbě?“

„Už to má chudáček za sebou. Stejně by se jenom trápil.“

„Cože?“

„Buď bez obav, mladej. Náš kuchař je dobrej řezník. Podřízl ho rychle a čistě.“

„Zabili ho?“ sevřelo se Vítkovi hrdlo žalem. „Vyléčil by se.“

„Ale kdepak. Věř starýmu koňákovi. S takhle vážnou vrozenou vadou tvůj koník hrozně trpěl. Už je mu líp.“

Se slzami v očích se Vítek rozběhl zpět k Darembarovi. Dobře věděl, že by to neměl dělat, ale nemohl si pomoct.

Rozrazil dveře pokoje a služka sedící na stole polekaně seskočila.

„Proč jste dal zabít moje hříbě?! Mohlo se uzdravit,“ vyčítavě a se slzami v očích se rozkřikl na rytíře. Darembar se šoupl i se židlí, aby na chlapce lépe viděl.

„Koně zatím nepotřebuješ. Máš za něj parádní boty, tak si dej vodchod!“ mávl opilecky ležérním gestem rukou, aby dal klukovi najevo, že hovor je u konce.

„Nikdo se vás o žádné boty neprosil,“ stáhl si Vítek nové nepohodlné obutí a mrsknul dárkem o zem.

Opilý rytíř vstal, přitlačil služku ke stolu a zručným hmatem jí rozepnul široký kožený pásek, který byl jedinou ozdobou jejích volných šatů.

„Nemám vás rád,“ vyhrkl Vítek rozhořčeně.

Darembar odstrčil služku, až zavrávorala, a nečekaně rychle se pohnul směrem ke klukovi. Chytil ho za paži a hrubou silou ji sevřel, aby se mu drzý panoš nevytrhl. Vítek zaúpěl bolestí. Darembar se rozpřáhl a vzduchem zasvištěl kožený pásek. Takhle tvrdý výprask Vítek ještě nikdy neschytal. Jeho zoufalý křik se nesl celým statkem. Hostitel se mračil, ale nezasáhl. Služka se bojácně tiskla ke stěně za stolem.

„Koukej se znova obout,“ cedil mezi zuby rytíř a mrštil Vítkem směrem k odhozeným botám. „Jestli tě ještě někdy uvidím naboso, tak si mě nežádej,“ dál ho poháněl svištícím řemenem. Vítek se roztřesenými prstíky pokoušel rozvázat tkanice a opět si natáhnout nepohodlné boty.

„To stačí. Má dost,“ konečně zadržel Darembarovu ruku hostitel.

Vítek roztřeseně navlékl boty a mátožně se odpotácel dveřmi, které mu otevřel hostitel. Slyšel, jak se rytíř za dveřmi rozčiluje a jak ho hostitelův hlas konejší. Na nic nečekal a klopýtal k dřevníku, kde si sloužící ustlali na seně.

„Ale to snad ne! Už zase?!“ spráskla nad zuboženým chlapcem ruce kuchařka Růža.

Ač mu košili svlékala jemně, přesto vzlykal bolestí. Těžko říct, která bolest byla horší. Záda pálila jako čert, ale pomyšlení na důvěřivé hříbě, které životem zaplatilo jeho boty, bylo nesnesitelné. Copak se takhle může zachovat skutečný rytíř? Nenáviděl Darembara z hloubi duše.

Kuchařka mu ochladila záda studeným obkladem a potom velice jemně natírala rozbolavělou dětskou kůži svým zázračným balzámem. Vítek vděčně vypil zklidňující nápoj, který mu mezitím připravila. Po chvilce začaly kuchařčiny bylinky působit a chlapec v poloze na břiše usnul.

Ráno se téměř nemohl hýbat. Růža mu znovu namazala záda a ukryla ho přímo voze, aby pánovi pokud možno vůbec nepřišel na oči. Jenomže rytíř si ho ještě před odjezdem našel.

„Obout!“ nařídil, jakmile uviděl boty pohozené vedle chlapce. „Dělej nebo ti pomůžu!“ zvýšil hlas, když se Vítek nehrnul splnit jeho příkaz.

„Pane, mám potíže se sedlem, můžete mi prosím pomoct?“ objevil se u vozu Leon se svou novou klisnou a obdařil Vítka soucitným pohledem.

„Za chvíli si tě zkontroluju,“ namířil Darembar přísně prst na svého mladšího panoše a seskočil z vozu k Leonovi.

Odřené paty bolestivě zaprotestovaly, když se dostaly do kontaktu s tvrdou kůží bot. Přesto se Vítek neodvážil neuposlechnout. Kdybych byl kouzelník, napadlo ho při obouvání, proměnil bych rytíře v kulhavého koně.

Po dvoudenní cestě dorazili k osamělému stavení, které už na dálku smrdělo kouřem. Cedule nad vchodem, kterým mohl projít i nejvyšší kůň, hlásala, že vstupují na území kováře.

Mohutný svalnatý muž se s rytířem halasně uvítal a jeden z rytířových demižonů mu vzápětí přistál u nohou. Kovář Darembarovo gesto odměnil srdečným potřesením rukou.

„Taky pro tebe něco mám,“ šel uklidit demižon a za chvilku místo něj přivlekl štít z dračích šupin.

„Šupiny ze samice?“ zatvářil se trochu kysele rytíř.

„I tak je zbytečně těžkej. Chtělo by to magickou úpravu. Mnohem lepší by byly šupiny z mláděte. Jsou lehčí a působením času ztvrdnou na stejnou kvalitu. Jenomže ty žádný z dodavatelů nenabízel.“

„Hm. Velmistr sice jednu takovou kůži má, ale nedá. Musel bych se poptat někde jinde.“

Vzápětí oba muži zmizeli v kovárně a Vítek vykukující přes postranici vozu si znovu udělal pohodlí. Dřív by tomu nevěřil, ale teď si dokázal živě představit, že Darembar bez mrknutí oka zabije dračí mládě, jen aby získal vhodnou kůži na štít. Asi by si měl najít jiného rytíře, u kterého se bude učit. Přece nemohou být všichni stejní. Jenže věc má háček. Rytíř ho přijal jako svého panoše a on mu přísahal poslušnost.

Nakonec jejich skupinka projela podivnou oválnou bránou poblíž kovárny a dokodrcala do malé vesnice, kde měl Darembar svůj dům.

„Vítej, pane, tvůj návrat nás velice těší,“ ukláněl se malý chlapík, ale žádnou velkou vřelost Vítek z jeho slov necítil.

Zatímco Darembar seskočil z koně, Vítek se zvědavě rozhlížel. Budovy byly nízké, postavené do tvaru písmene L. Za nevysokým plůtkem z keřů zahlédl stáje a hospodářskou část dvora s drůbeží. Přilehlá zeleninová zahrada vypadala dobře udržovaná a kuchařčin obličej se při pohledu na ni přívětivě rozzářil.

„Panečku, to bude jiný vaření z čerstvý zeleniny a domácího masa,“ libovala si a pomohla rozbolavělému Vítkovi slézt dolů z vozu.

„Postarej se o valachy,“ vypřáhl vozka tažná zvířata a svěřil je Vítkovi. Sám se pustil spolu s kuchařkou Růžou do vykládání vozu.

„Pojď za mnou,“ kývl na Vítka Leon, který odváděl ke stájím obě jízdní zvířata.

„Jak dlouho se tu zdržíme?“ vyzvídal Vítek.

„Co sis vlastně o Darembarovi myslel? Že je potulný rytíř? Pořádně se rozhlédni, tohle všechno mu patří, tady má svůj domov. A my jako panoši bydlíme s ním.“

„To jako na furt?“

„Jenom do doby, než postoupíme mezi rytíře,“ zasmál se Leon.

„A co tady budeme dělat?“

„Co by? Mě čeká pořádnej trénink a tebe pomocné práce jako úklid, péče o koně, o zahradu, zkrátka o všechno, co zvládneš.“

Když starší panoš uviděl Vítkův zklamaně protáhlý obličej, znovu se zasmál: „Neboj se, občas budeme jezdit do výcvikového tábora, kde probíhá výcvik nováčků. Můžeš si nové pány rytíře omrknout zblízka.“

V příštích dnech se Vítek seznamoval s Darembarovým služebnictvem a novým prostředím. Správce mu okamžitě přidělil povinnosti v kuchyni a ve stáji. Za několik dní tu Vítek schytal víc pohlavků než za celý dosavadní život. Při práci v kuchyni byl nešikovný a pomalý. Ve stáji si vedl lépe, ale kromě plavení koní v blízké říčce nenacházel v přidělené práci žádné uspokojení. Dokonce se mu zastesklo i po domově a sourozencích. Cesta k rytířské kariéře se nyní jevila jako zdlouhavá a nezajímavá. Záhy se naučil unikat pozornosti služebnictva a na celé hodiny se ztratit z jejich dosahu. Příroda za vesnicí nabízela mnohem atraktivnější prostředí než zeleninová zahrada, kde ho nutili válčit akorát s plevelem.

*****

Objev ve skalách

Neudržovaný porost za řekou divoce zarůstal křovisky a o kus dál se měnil v les. Vítek byl městské dítě a všechno tu pro něj bylo nové. Mostek mu ukázali při výpravě pro dřevo a nyní své znalosti hojně využíval. Pokaždé se odvažoval dál a dál. Pozoroval brouky, mravence, ještěrky, hady a učil se pohybovat tiše, aby nevyplašil zajímavé tvory.

Toho dne pronikl dál než obvykle a narazil na statné divoké prase. Pokusil se mu vyhnout, ale divočák zdvihl rypák a rozběhl se jeho směrem. Vítek vzal nohy na ramena a stálo ho hodně úsilí, aby unikl zlostně naladěnému jedinci. Prase ho zahnalo až k hlubokým roklinách, kde pronásledování hbitého kluka vzdalo. Nejspíš ucítilo vůni něčeho k snědku, neboť zabořilo rypák do listnaté hrabanky. Vítek opatrně ustupoval od zdroje chrochtání a funění. Rozhodl se projít roklinou na druhou stranu, ale skály se zvyšovaly a zužovaly, až nakonec skončil ve slepé uličce. Pod nohama mu hnilo listí a vlnily se ostrůvky červů. Znechuceně zamířil zpět a doufal, že se divočák mezitím odsunul někam stranou.

Najednou se roklina před ním rozvětvila. Jak utíkal před prasetem, nedával pozor a odbočky si nevšiml. Zaváhal, kudy sem přiběhl. Ale vždyť je to jedno. Jakmile se vymotá ze skal do lesa, cestu k řece a mostu snadno najde. Po chvilce mu bylo jasné, že zvolil nesprávný směr. Minul několik křižovatek a pořád bloudil mezi skalami, po kterých se nedalo vyšplhat nahoru. Pokusil se vrátit po svých stopách, ale v šeru roklin je bylo těžké rozeznat. Konečně objevil místo, kudy se dalo vyšplhat vzhůru. Vydrápal se po kamenitém svahu, ale příliš si tím nepomohl. Obklopoval ho les rozbrázděný roklinami. Podle slunce si určil směr, kde zhruba by měl ležet Darembarův statek. Opět sešplhal do nehostinného labyrintu a vybral si odpovídající roklinu. Ta však najednou končila a Vítek zase musel hádat, kudy se pustit.

Neměl nejmenší tušení, jak je zdejší skalní bludiště rozlehlé. Navíc se postaral o to, aby ho v nejbližších hodinách nikdo nesháněl, takže ho do večeře pravděpodobně nebudou postrádat. A ani nebudou vědět, kam se vypravil. Někde tu bude muset přespat. Přestal se starat o směr, kterým kráčí, a začal se rozhlížet po místě, kde by si mohl odpočinout. Několik plošinek vypadalo slibně, ale buď měly nevhodný sklon nebo byly příliš malé, aby si na nich ustlal. Spát na dně rokliny nechtěl, bál se, že by ho do rána našli červi a zalezli mu do oblečení. Br. Dál se trmácel mezi strmými nepřístupnými stěnami. Kdybych byl kouzelník, napadlo ho, vyletěl bych vysoko nad les a hned bych věděl, kudy domů. Nebo bych si dokázal přičarovat postel a večeři.

„Abraka dabra, palačinky,“ zkusmo zamával rukama. Kouzlo nefungovalo. Vlastně ani nečekal, že by fungovalo. Ale když o něm tvrdili, že má sedmý smysl, proč to nezkusit.

Vyšplhal k další nadějně vypadající plošince. Hned za ní se nalézal otvor do jeskyně. Protáhl se dovnitř, aby prozkoumal, zda je vhodná na přespání. Hned při druhém kroku však uklouzl a po zadku se po mokrém hrbolatém svahu řítil do hlubiny naplněné temnotou. Na kluzkém povrchu skály se nebylo čeho zachytit.

„Ááá,“ rozlehl se jeho zoufalý výkřik jeskyní. Stejně jako jeho nedobrovolný skluz nečekaně začal, naprosto nečekaně i skončil. Ne však nárazem do skalní stěny, jak by napovídalo očekávání, nýbrž do něčeho pružného. Natáhl ruku a dotkl se suchého, podivně členitého povrchu překážky. Byla teplejší než vlhký skalní masiv. Vítkovi se rozbušilo srdce. Přetočil se na kolena, aby se pokusil po svahu vyšplhat zpět k východu z jeskyně. Jenomže pohyb nedokončil. Kolem něj se nepatrně rozjasnilo, podivně pružná hmota se zavlnila a přímo před Vítkem se rozevřelo žlutě světélkující oko.

„Jídlo?“ zamručel obyvatel jeskyně.

„Jjjá žádný jídlo nejsem,“ svaly odmítly Vítkovi poslušnost a chlapec opět skončil pod svahem na zadku, zapřený o mohutné tělo. Srdce mu tepalo jako splašený pták a neodvažoval se pohnout.

„Máš jídlo?“ mrklo neobvykle velké oko.

„Nemám,“ pípl Vítek.

„Přišel zabít? Zabij rychle.“

Nevěděl, co na to říct. Nechápal, o čem tvor mluví. V mysli se mu mihl nejasný obraz meče nořícího se do podobného oka, jaké na něj nyní zíralo.

„Ty ne rytíř?“

„Jasně že ne a ještě dlouho nebudu,“ našel najednou chlapec svůj hlas, „teprve se učím, vlastně jsem se ještě ani učit nezačal.“

„Dáš mi jídlo?“

„Jaké jídlo?“

„Kus masa. Já velký hlad.“

„Kde bych ho vzal?“ Vítek si uvědomil, že v nouzi by tvor mohl sežrat jeho a rychle se jal vysvětlovat: „Víš, já jsem zabloudil. Kdybych dokázal najít cestu zpátky, zkusil bych ti sehnat kus masa a přinést ho sem. Jenomže jsem se ztratil a venku už je skoro tma, takže netrefím domů.“

Vítkovu mysl zaplavilo zvláštní mravenčení a zčistajasna se do jeho paměti promítla znalost zdejšího terénu. Uviděl skalní labyrint z ptačí perspektivy a náhle přesně věděl, kde se nachází. Tahle jeskyně byla shodou okolností velice blízko místa, kde ho divoké prase zahnalo do skal.

„Kdo jsi? A jak jsi to udělal?“ přestal se najednou žlutého oka bát a vycítil, že tvor ukrytý v jeskyni je svým způsobem v nouzi.

„Fuentis. Já zima a hlad. Velký hlad až umřít.“

Vítek se znovu otočil na kolena a pohlédl vzhůru. Ač věděl, že tam vchod musí být, nic neviděl. „Zkusím vyšplhat zpátky nahoru. Snad cestu domů najdu.“

„Ty vrátíš?“ vycítil v otázce směsici naděje a strachu.

„Vrátím se hned jak to půjde,“ ujistil živé žluté oko.

Zul boty, svázal tkaničky a zavěsil si je na krk. Po hmatu vyhledával opory na kluzkém svahu a škrábal se výš a výš. Najednou zahlédl světlejší obrys vchodu. Nedočkavě přidal na tempu a po chvíli byl odměněn pohledem na první hvězdy.

Nazul boty a spolehl se na nové informace, které se mu otiskly do paměti. Bez nesnází se podle nich orientoval. Než se vymotal ze skal, vyšel měsíc a cestu ke statku za jeho svitu snadno zvládl.

„Ale, ale! Kohopak to tu máme?!“ popadla ho za šaty na krku silná ruka.

„Ty ještě nespíš, Leone?“ snažil se Vítek vykroutit.

„Byla po tobě sháňka, mladej.“

„Darembar?“

„To si piš. Je pěkně nakrknutej. Máš se za ním stavit hned, jak se objevíš.“

„Nepočkalo by to na ráno?“ ošil se Vítek.

„Podívej, kamaráde,“ otočil si ho Leon obličejem k sobě, „pokud chceš s Darembarem vycházet v pohodě, měl bys sekat dobrotu a nelézt mu na oči, když chlastá. To je nejlepší rada, kterou ti mohu dát. Takže mazej za naším rytířem, ať už máš kázání za sebou. Zítra bys vyfasoval horší trest.“

Chlapec se schlíple loudal k hlavní budově. V okamžiku, kdy klepal na Darembarovy dveře, v něm byla malá dušička.

„Dále,“ vyzval ho rytířův hlas.

Vstoupil, pozdravil a uvítal ho přísný zamračený obličej. „No vida, náš ulejvák se konečně objevil!“

Vítek mlčky nasměroval svůj pohled do podlahy.

„Mám tu na tebe několik stížností, že se vyhýbáš domácím pracím. Tohle má být vděk za to, že jsem se tě ujal?“

Rytíř mu položil ruce na ramena: „Podívej se na mě! Co mi k tomu řekneš?“

„Jenom jsem se šel chvilku podívat ven.“

„O žádném courání po okolí už nechci slyšet! Rozumíš?!“

Chlapec neochotně přikývl.

„Ode dneška strávíš každou volnou chvíli v kuchyni a budeš dělat vše, oč tě požádají! Běda, jestli se k mému uchu donese další stížnost. Líného panoše rozhodně živit nebudu! Jasné?!“

„Ano, pane,“ pípnul Vítek schlíple.

„Tak mazej,“ vyprovodil ho muž umírněným pohlavkem.

Nemusel ho vybízet dvakrát. Kluk vystřelil na chodbu rychlostí šípu. Oddechl si, tentokrát vyvázl bez úrazu.

Jenže jak dodržet svůj slib tvorovi ve skalách? Dokáže obstarat maso a donést mu ho? Na ničí pomoc se tady spolehnout nemohl. Začal přemýšlet o svých možnostech. Kdyby měl čas, mohl by oběhnout pasti za řekou a sebrat chycené zvíře dřív, než ho najde Leon, který teď měl kontrolu pastí na starost. Nebo raději něco uzmout ze spíže? Kuchařka Růža ho má ráda, třeba by nežalovala, kdyby ho přistihla. Jenomže právě jí žádné potíže způsobit nechtěl.

V noci se mu zdál sen o žlutém oku, které ho vybízelo, aby si pospíšil.

Ráno ho probudilo halekání na dvoře.

„Mrcha jedna zatracená! Dostala se do kurníku!“

„Kolik slepic zadávila?“ rozeznal Vítek rozzlobený kuchařčin hlas.

Na nic nečekal, obul se a vyběhl ven. Kolem kurníku vládl zmatek. Leon hledal, kudy se lasice protáhla dovnitř a stájník nosil na hromadu zadávené slepice. Vítek využil nepřehledné situace a předstíral, že mu pomáhá. Podařilo se mu při tom zabalit dvě slepičí těla do starého hadru a šoupnout je pod kuchyňský odpad na kompostu. Sám osud mu byl nakloněn a nečekaný ranní poprask se dal chápat jako znamení, že má pomoct hladovému neznámému. Teď už jen najít příležitost k úniku před povinnostmi v kuchyni a nenápadně se ze statku vytratit i se svou kořistí. Doufal, že po obědě stihne práci ve stáji dostatečně rychle, aby se před večeří do kuchyně vrátil včas a nevzbudil podezření. V mezičase by mohl stihnout výlet do skal.

Vítek si vůbec neuvědomoval, že při odchodu ze stájí využívá k maskování magii. Díky ní se mu podařilo proklouznout dvorem i se slepicemi, aniž by vzbudil pozornost. Jediné, co si nedokázal opatřit, byla svíčka. Bude muset dolů potmě. Jakmile byl z dohledu, vydal se k jeskyni poklusem.

Tentokrát si nahoře zul boty a spouštěl se do nitra temného masivu po břiše.

„Jsi tady?“ zeptal se, když měl pocit, že leze už nějak dlouho.

„Máš jídlo?“ ozvalo se zprava.

„Nemohl bys trochu posvítit jako minule? Nevidím si ani na špičku nosu.“

Kolem se nepatrně rozjasnilo a Vítek zahlédl oko. Nohama narazil na drsnou pružnou kůži. „Něco pro tebe mám,“ rozbalil svůj nevábný uzlík a nebyl si jist, kam mrtvou drůbež položit.

Náhle se přímo před ním rozevřela zubatá tlama. Byla velká jako koš na brambory. Vítkovi se roztřásla ruka. Napůl strčil, napůl hodil jednu slepici dovnitř. Tlama zmizela a ozvaly se tlumené chroustavé a mlaskavé zvuky, doplněné dvěma kýchnutími. Než se klukovi podařilo vyrovnat se se záchvatem strachu, objevily se zubaté čelisti znovu. „Máš ještě?“

„Tahle je poslední, kterou se mi podařilo schovat,“ vložil Vítek maso do tlamy. Jeskyně jako by si pohrávala se strašidelnými zvuky a zesilovala je. Při dalším kýchnutí nadskočil leknutím.

„Fuj. Víc peří než masa,“ zamumlal tvor.

„Kdybys dovolil, abych o tobě pověděl pánovi, dostal bys určitě něco lepšího. Já sám si nic na statku vzít nemůžu.“

„Musíš mlčet,“ zasyčel tvor výhružně a oko se přiblížilo chlapci na dosah. „Ty říct, já smrt!“

„Dobře, dobře, nerozčiluj se,“ zašermoval Vítek rukama před okem, „nikomu nic neřeknu.“ Na okamžik zalitoval, že sem vůbec vypravil.

„Ty nebát,“ mírnějším tónem řekl zubatý obyvatel jeskyně, jako by četl chlapcovy myšlenky. „Ty pomoct moje tlapa.“

„Cože?“ nechápal Vítek, o čem je řeč.

„Ty pomoct moje tlapa, já pak ven a lovit sám.“

V jeskyni se ještě o stupeň rozjasnilo a chlapec místo oka uviděl dračí tlapu. Nyní už byla identita zdejšího obyvatele jasná. Vítkovi se jen potvrdilo jeho podezření. Měl před sebou dračí mládě s bolavou nohou.

„Proč jsi o pomoc nepožádal už minule?“ nedal mu zvědavost, aby se nezeptal.

„Ty vrátil, nakrmil, já důvěra,“ odpověděl malý drak a přistrčil tlapu blíž k chlapci.

Podíval se na ni pozorněji a uviděl v ošklivě zanícené ráně šíp. Špička projela shora dolů a vršek šípu nejspíš drak ukousl. Jenže vydolovat zbytek se mu nepodařilo. Okolí chodidla bylo celé rozdrásané, jak se snažil odstranit zdroj svých potíží.

„A nekousneš mě, když tě to bude bolet?“ ujišťoval se Vítek.

„Ty pomoct, já přítel.“

„Dobře. Zkusím tu kovovou špičku vytáhnout.“

Zabořil prsty do měkké části chodidla a snažil se je dostat po hrot šípu. Bolestné zamručení ho polekalo, ale drak ho pobídl: „Tahej! Dát ven!“

Zabral a ucítil, jak se předmět v ráně posunul. Konečně měl prsty na správném místě a prudce trhl. Špička šípu vyjela jako po másle. Něco teplého mu smáčelo ruce. Dračí krev. Už bylo pozdě uhnout. Za ušpiněné šaty zaručeně dostane vynadáno.

„Nezlob se, už budu muset jít,“ oznámil dráčeti a začal po svahu šplhat vzhůru.

„Díky,“ zamumlal drak mezi bolestným funěním.

Hned jak se Vítek dostal ze skal, rozběhl se k domovu. Když uviděl svou košili a kalhoty, zul se a zabočil k řece. Lépe přijít mokrý než špinavý.

Jestliže mu byl osud do této chvíle nakloněn, s návratem na statek se k němu štěstí obrátilo zády.

Sotva zahlédl vozy a zavazadla, hned mu bylo jasné, že se řítí do průšvihu. Darembarova domácnost se očividně narychlo balila na cestu. Kuchařka Růža se chytala za hlavu, Leon pobíhal od domu k vozu obložený zavazadly a kočí vše rovnal uvnitř vozu. Vítek se plížil k domu s mrazením v zádech. Darembar si povídal s Heronem, což mu nebránilo jedním okem sledovat přípravy na cestu. Vtom zahlédl svého nejmladšího neposlušného panoše. Nekompromisním gestem ho přivolal k sobě.

Mokrý Vítek se vlekl jako hlemýžď. Pod pohledem rytíře se předem choulil strachy.

„Zdá se, že tvé odhodlání stát se rytířem se neodvolatelně vytratilo. Zklamal jsi mě. Slíbil jsi poslušnost a tuto podmínku jsi nedodržel. Přestáváš být mým panošem. Máš podmínečný vyhazov. Víš, co to znamená?“

„Ne, pane.“

„Zůstaneš u mě do té doby, než dorazíme do Puragy. Řád rytířů zde podporuje jeden sirotčinec, který se stane tvým domovem. Ty víš, že jsem dobrák, ale nemám zapotřebí vychovávat nevděčné spratky. Musel by ses do té doby hodně, ale opravdu hodně snažit, abych změnil své úmysly. Teď běž a pomoz kuchařce zabalit věci na cestu.“

Vítkovi se zhroutil svět. Už není panošem. A rytíř ho šoupne do sirotčince. Možná mu neměl lhát, že na světě nikoho nemá. Pak by ho třeba rytíř propustil až v Ostenravě, kde žijí rodiče. Schlíple se vydal za svými povinnostmi.

„Co tady bloumáš jako v mátohách?“ postrčila ho kuchařka, když se jí připletl pod nohy.

„Jedeme do Puragy?“ zeptal se Vítek.

„Zatím ne. Na nějakou dobu se stěhujeme do výcvikového střediska. Proč se ptáš?“

„Zranil se jim tam jeden z učitelů,“ doplnil kuchařčinu informaci Leon, který běžel okolo a slyšel je, „Darembar za něj musí zaskočit, než se uzdraví.“

Vítek malinko pookřál. Bude mít čas svou pošramocenou reputaci napravit. Bude-li sekat dobrotu, třeba si ho nakonec rytíř nechá. Umínil si, že bude ten nejvzornější panoš, jaký po světě chodil.

*****

Spolupracovníci ochránců

Hanka vstupovala do střediska ochránců se směsicí nejistoty a respektu. Ač měla v zádech Sváťu, přece jen ji naléhavé písemné pozvání znervózňovalo. Ochránce, který je vedl, před nimi otevřel dveře do strohé místnosti s kulatým stolem a osmi židlemi. Zatím tu nikdo nebyl, dorazili s mírným předstihem. Odmítli nabídku občerstvení a posadili se.

„To jsem vážně zvědavý, co nám chtějí,“ zavrtěl se na své židli Sváťa a odchytil tulíka, který se probudil a začal prohledávat jeho kapsy. „Chovej se slušně, Plavíku, žádné sušenky s sebou nemám.“

Tulík vyskočil na stůl, naklonil hlavičku a upřel na Sváťu napůl vyčítavý, napůl tázavý pohled. Mladík se zasmál a sklouzl pohledem na Hanku. Malý chlupatý kamarád přicupkal před ní a skočil jí do klína.

Přitiskla ruku na svou kapsu. „Jasně, že jsou schované u mě. Ale teď nic nedostaneš. Nemůžeme tu nadrobit ještě před začátkem schůzky.“

Tulík uraženě přeskočil zpět ke Sváťovi, usadil se mu na rameni a začal si čistit kožíšek, fousky a ocásek. Jedním očkem pomrkával po Hančině kapse.

Vtom se otevřely dveře a tulík vystřelil jako vymrštěný z praku.

„Ahoj, lidi. Vy už jste tady?“ Široký Rafanův úsměv vyvolal podobnou odezvu i v Hančině a Sváťově obličeji.

„Rafe? Kde ty se tu bereš?“

Přivítat se však nestihli, neboť vstoupil další účastník porady. Hančin úsměv poněkud pohasl, když poznala Pohromaka. Doprovázela ho Helara ve své oblíbené vestě ježící se sadou vrhacích nožů. Zavřela za sebou, z čehož Hanka usoudila, že jsou v plném počtu.

„Vážně jste toho spratka ještě nenašli?“ otočil se na dívku kouzelník.

Pokrčila rameny a honem hledala nějakou šikovnou výmluvu. Pohromak však jen mávl rukou: „Nevadí. Kluk může počkat. Momentálně musíme projednat něco důležitějšího, takže vás vítám na naší narychlo svolané schůzce.“ Jak bylo jeho zvykem, ani nyní Pohromak neztrácel čas a gestem pokynul, aby usedli. „Považujte toto jednání za tajné ve všech aspektech.“

Helara sáhla do kapsy a na stůl položila ruku dlaní nahoru. Tulík okamžitě zaznamenal několik vylouskaných oříšků a tázavě pohlédl na ochránkyni. Ta na něj mrkla jedním okem a malý chlupáč byl v mžiku u její dlaně a zmocnil se nabídnuté lahůdky. Pohromak sjel kolegyni nesouhlasným pohledem, ale nahlas neřekl nic.

„Jde o to, že bychom potřebovali víc informací o rytířském řádu, který se poslední dobou nezdravě rozrůstá. Jeho představitelé odmítají spolupracovat s ochránci a způsobují neklid mezi draky. Zde přítomný Rafael Vron navrhl, abychom využili šťastné náhody, která jeho sourozence zavedla mezi rytíře. Pronikli do blízkosti řádu v přestrojení a mají solidní výchozí pozici. Takže se ptám. Jste ochotní oficiálně spolupracovat na této problematické půdě s ochránci a podílet se na zajištění obecné bezpečnosti?“

Hanka už spolupráci s ochránci zažila, proto byla opatrná. „Proč ne, ale co konkrétně bychom měli za úkol?“

„Rytíři vykřikují, že je magie nezajímá. Uznávají pouze magicky vylepšenou zbroj a sem tam nějaký artefakt. Jenomže my máme podezření, že využívají služeb mága nebo více mágů, pravděpodobně velice zdatných mágů, kteří se zaměřují na kouzla proti drakům. Souboje draků a rytířů, ke kterým dochází stále častěji, podle našeho názoru slouží jako experimentální prostředí k vyzkoušení nových poznatků. Nechci ani domýšlet, k čemu takový výzkum povede. Rovněž je zatím záhadou, jak dokážou přimět draky k souboji v aréně. Je zde něco, co nám uniká a co by se mohlo stát hrozbou pro celý kraj.“

Pohromak se odmlčel, jako by hledal ta správná slova.

„Potřebujeme hlavně informace o magických aktivitách řádu. Je nejasné, jakým způsobem rytíři ovlivňují draky. Očekával bych, že po nich draci vystartují a zničí je. Ale oni jim evidentně jdou na ruku. Proč? Dračí postoj vůči rytířům postrádá logiku.“

„Ale ta zničená vesnice…“ chtěla Hanka namítnout, že ne vždy se draci chovají jako beránci. Pak si uvědomila, že by o vesnici vlastně ani neměla vědět, ale slova se vzít zpátky nedají.

„Správně,“ přikývla Helara, „člověk by čekal, že se rozhoří vzájemná nenávist. Ale draci i rytíři dali od záležitosti ruce pryč, jako by se nic nestalo. Jenže ono se stalo…“

„Helaro! Tohle ne!“ snažil se ochránkyni zarazit kouzelník.

„Sklapni, Pohromaku! Jestli půjdou do akce, nasadí svůj krk. Mají právo vědět víc.“

Nevšímala si temného mágova pohledu a naklonila se k Hance. „U té vesnice zahynul i jeden ochránce ve službě. Snažil se bojující usměrnit, ale jedna dračice ho spálila i s holí moci. Něco natolik posílilo její magii, že pro ni hůl moci nebyla větším strašákem než ulomená větev. Naše nejmocnější kouzlo překonala jediným výdechem, což znamená, že jsme v pr… v problematické situaci. A přestože byla dračice silnější než ochránce ve službě, zabilo ji kouzlo vyslané mágem na straně rytířů. Jestliže rychle nesrovnáme skóre, můžou si Bdělí i ochránci sbalit saky paky a jít se klouzat.“

Nyní už se Hanka nedivila, proč se ochránci tolik snaží odhalit tajemství rytířů. Horečně přemýšlela, do jaké míry se změní její budoucnost, přijme-li úkol. Bude si muset dál hrát na Bublovu služebnou bez možnosti kdykoliv s tím seknout a vrátit se domů. Služba ve výcvikovém středisku není až kdovíjaká slast. Nějaký ten týden se dá vydržet, ale měsíc, dva nebo víc…? Nerozhodně pohlédla na Sváťu. Ani on zatím nepřikývl.

„Přes koně se nedostanu dost blízko, abych mohl zjistit něco užitečného,“ zamyšleně Rafan drbal svého tulíka. Hanka jeho slova pochopila jako nepřímou žádost o pomoc. Sváťa byl zřejmě naladěn na stejnou vlnu, protože při pohledu na bratra lehce kývl a opřel se o stůl, aby mohl pohlédnout Pohromakovi do očí. „Opravdu o té magii kolem rytířů vůbec nic nevíte?“ otázal se aniž z ochránce spustil zrak.

Pohromak se ošil a mrkl směrem k Helaře. Pokynul jí, aby mluvila dál.

„Našla jsem jedno jejich tajné turnajové místo. Můj kolega odvedl skvělou práci a dokázal lokalizovat čas, kdy se tam odehrál souboj rytířů s drakem.“

„Rytířů?“ pozvedl obočí Sváťa.

„Ano. Bojovali dva proti jednomu zelenému drakovi. Pokusili jsme se o vizualizaci boje. Dva lidé bez sedmého smyslu by neměli mít proti drakovi šanci. Přesto zvítězili a zabili ho.“

„A jak se jim to podařilo?“

„Jediným vysvětlením je mocný artefakt, protože meče rytířů krájely dračí šupiny jako máslo a dračím kouzlům oba bojovníci odolávali dá se říct na devadesát procent.“

„Páni!“ poklesla Hance čelist. „To je neuvěřitelné!“

„Přesně tak.“

„Vážně tím draci nejsou znepokojeni?“ zamračil se Sváťa nechápavě.

„Jestli ano, nám se s tím svěřovat nebudou,“ zachmuřil se Pohromak a pohlédl na hodinky, aby dal přítomným najevo, že na ně nemá celý den.

„Jestli se rytíři a draci jednou střetnou natvrdo, nekouká z toho pro nás nic dobrého,“ podotkl Rafan a Hanku napadlo, zda ho k obavám nevede nějaká neblahá vize budoucnosti. Nedá se nic dělat, budou muset úkol přijmout, aby si později nevyčítali, že složili ruce do klína a nepomohli, dokud byl čas. Sváťa vycítil její rezignaci a neznatelně kývl.

„Dobrá. Zůstaneme u Bubaldina ještě čtyři týdny. Pokud nás mezitím neprokouknou a nevyženou, pokusíme se zjistit o rytířských aktivitách co nejvíc,“ oznámil Pohromakovi s vážnou tváří a dodal, „potom se můžeme znovu sejít a buď spolupráci prodloužit nebo ukončit.“

„Souhlasím,“ kývl Pohromak. „Od této chvíle je vaším kontaktem Helara. Jí budete podávat zprávy a radit se s ní, než něco podniknete na vlastní pěst. Rozumíme si?“

Jakmile všichni přítomní přikývli, Pohromak se zvedl a odešel.

Helara se dotkla Hančina a Sváťova prstenu. Nyní byli oficiálními spolupracovníky ochránců.

Dívčin povzdech Rafana pobavil. „Tolik let jsi toužila být ochráncem, tak si úkol užívej a nevzdychej.“

„Co ty víš, jaké to je dělat služku Bublovi,“ ušklíbla se.

„Nemysli si, sestřičko, u koní taky nemám na růžích ustláno.“

Hančina nehlídaná kapsa se zavlnila a na stůl vyskočil tulík s ukořistěnou sušenkou.

„Navrhuji napodobit našeho nejmenšího kamaráda a vylepšit si náladu obědem u Zachariáše,“ zasmál se Sváťa. „Snad tím malým zdržením naši misi neohrozíme.“

„Jdeš s námi, Helaro?“ otočil se Rafan na ochránkyni.

„Byla bych hloupá, kdybych odmítla,“ ušklíbla se přátelsky na přítomné.

*****

Vražedné kouzlo

Vítek nespokojeně začichal. Barák byl viditelně nově postavený, přesto neznámo proč smrděl spáleninou.

„Dřív mělo ohniště mnohem lepší tah,“ nespokojeně sekla měchem do kouta kuchařka Růža.

„Mm, tvoje polévka voní až ven,“ zacinkal sběračkou o hrnec kočí.

„Jedeš mi od toho hrnce! Radši vezmi ošatku a přines dříví,“ ohnala se po vetřelci utěrkou.

„Na nošení dřeva do kuchyně tu máš Vítka. Stačí, že jsem z lesa dovlekl tři soušky a naštípal je. Žaludek mi po té práci zpívá žalostnou baladu.“

„Ty kecko,“ kuchařčin hlas zvlídněl. „Tak si sedni, trochu ti naleju.“

Vítek uvelebený zvenčí pod oknem kuchyně vzdychl. Už druhý den se snažil být nejvzornějším ze vzorných. Zvedl se a zamířil ke hromadě nasekaného dřeva. Popadl pár polen, aby splnil kuchařčinu žádost dřív, než ho o tuhle práci sama požádá. Když složil poblíž pece třetí náruč dřeva, nalila Růža talíř polévky i jemu.

„To dříví venku narovnej ke stěně pod převis, odpoledne přivezu z lesa další várku,“ hned Vítka zaúkoloval kočí.

„Kdybych ho stihl srovnat, než vyrazíte, vezmete mě s sebou?“ zaškemral chlapec, kterého už hra na vzorňáka v Darembarově blízkosti začínala unavovat. Rytíř se objevoval několikrát za den v naprosto nepředvídatelných intervalech a chlapce sledoval ostřížím okem.

„Nevím, co by tomu řekl pán,“ zaváhal kočí.

„Jen ho vezmi, může se v lese poohlédnout po nějakých houbách. Přece dobře víš, jak Darembar miluje houbový guláš.“

„Jenomže já ho nemám rád,“ zamumlal muž, aby ho kuchařka neslyšela.

„A ber jenom houby, co nemají zespodu třásně,“ poučovala chlapce, zatímco kočí vyškrabával talíř.

„Jasně,“ přikývl Vítek, opustil rozjedenou polévku a vyrazil ven, aby práci zvládl co nejdřív. Jak spěchal, zadřel si několik třísek. Přesto nadšeně vylezl na žebřiňák, kterým zdejší chlapi vozili dřevo. Starý tažný valach se ohlédl po kuchařce, která Vítkovi přinesla košík na houby.

„Dávejte pozor na počasí, bolí mě koleno. Asi přijde déšť nebo něco horšího,“ podotkla, než vyjeli.

„Žádný strachy,“ usmál se na ni kočí. „Raději dej bacha, ať se ti nepřipálí pečínka.“

„Šmankote, máš pravdu,“ vystartovala Růža zpět do domu navzdory bolavému kolenu.

Mlaskl, práskl bičem a Vítek se chytil vozu, aby neztratil rovnováhu, když valach zabral. Kodrcali se cestou necestou. První lesík po levici minuli.

„Tam už je dřeva sotva na podpal,“ vysvětlil muž, když si všiml chlapcova tázavého pohledu, „musíme někam dál.“

Vůz nadskakoval v nerovném terénu a Vítek přemýšlel, zda by nebylo pohodlnější jít vedle něj pěšky. Vtom už kočí zastavil a mávl nalevo. „Tady by ještě něco bejt mělo.“

Podal chlapci košík na houby. „Vidíš támhlety skály? Běž podél nich tam a zase zpátky a neztratíš se.“

Vítek vyrazil určeným směrem a oddechl si. Byl sám, nikdo ho nehlídal, mohl se posadit a pozorovat mezi korunami stromů modrou oblohu. Možná neměl utíkat z domova. Rodiče mu poskytovali mnohem víc svobody než Darembar. Jenže kdo mohl tušit, že bude cesta za rytířskou kariérou tak zdlouhavá a nezajímavá.

Jak ležel v mechu, pootočil hlavu a uviděl houbu. A ne malou. A vedle další a další. Tenhle úkol se mu začínal zamlouvat. Aniž hnul prstem, měl košík z poloviny plný. Postavil ho na plochý kámen pod skálou a ze zvědavosti začal šplhat vzhůru, aby se rozhlédl shora. Zatoužil po kamarádovi, se kterým by mohl sdílet své pocity. V mysli mu vyskočilo žluté oko a skoro by přísahal, že na něj mrklo. Právě kvůli němu teď byl u Darembara v podmínce. Zahnal představu oka a vydrápal se až na vrchol. Z jedné strany se les táhl málem až k obzoru. Jeho linii nepravidelně narušovaly vrcholky skal. Zaslechl údery sekery a zahlédl, jak v porostu padá jedna souška. Za vymýceným úsekem zahlédl kouř z jejich osady. Vlastně ani neměl čas si ji prohlédnout. Rytíř ho držel zkrátka a postaral se, aby byl pořád pod dohledem některého sloužícího. Dobře věděl, jak kluk touží spatřit trénink rytířů, ale zatím neměl v úmyslu mu umožnit přístup do výcvikového areálu. Stále se na Vítka zlobil a dával mu veřejně najevo svou nelibost. Chlapec zadumaně hleděl směrem k osadě. Údery sekery utichly a kolem se rozhostilo ticho, zaplněné jen šuměním větru ve větvích a čiřikáním ptáků. Vítek se nadechl příjemné lesní vůně a napadlo ho, že utéct se dá vždycky. Jenže kam? Domů? A jak se během cesty uživí? Nebudou se mu kluci posmívat, když se nestane rytířem? Určitě nezapomněli na jeho vychloubačné řeči před odchodem z domova. Neradostné myšlenky pokazily Vítkovi náladu.

Už se chystal, že sleze dolů, když náhle podvědomě ucítil ve vzduchu něco zvláštního. Na planině se zničehonic objevili dva lidé. Poznal je. Od Ostenravy je měl v patách. Ač se jim pečlivě vyhýbal, ne vždy na ně jeho triky zabíraly. Ze ženské, co přemlouvala mámu, aby ho zapsala do školy, mu naskakovala husí kůže. Muž mu byl mnohem sympatičtější, ale ani po setkání s ním netoužil. Kde se tu tak najednou vzali? Bez vozu, bez koní… Vzápětí Vítek zalapal po dechu. Těsně vedle nich se ze vzduchu zhmotnil drak. Černý drak. Natáhl čumák k ženě, ta se otočila a cosi si od něj vzala. Pohladila ho po hlavě. Drak dýchl, až jí z hlavy sfoukl čepec a vlasy jí vlály jako ve větru. Vůbec se nepolekala, smála se a gestem drakovi naznačovala, aby šel pryč. A opravdu. Najednou tu nebyl. Uvědomil si, že na výjev zírá s otevřenou pusou. K jeho uchu dolehl hvizd. No jo, kočí ho volá zpátky. Popadl dole košík a poklusem doběhl k cestě.

„Kde se sakra couráš?! Darembar by nebyl nadšený, kdybych se domů vrátil bez tebe.“

„Zašel jsem trochu dál, ale plný košík se mi stejně nasbírat nepodařilo,“ pokrčil rameny Vítek. Kočí mlčky přikývl, pomohl chlapci na vůz zaplněný dřevem a práskl bičem.

Když přijížděli do osady, na cestě před nimi kráčeli ti dva, které zahlédl ze skály. Jak se sem mohli dostat dřív než vůz tažený koněm? Žena se ohlédla a podívala se přímo na něj. S přívětivým úsměvem zvedla ruku na pozdrav. Podrbal se na kotníku a tvářil se, že ji nevidí. Nyní se jí bál víc než dřív. Je tady kvůli němu nebo se potkávají náhodou?

Kolem jídelního stolu vytaženého před dům seděli čtyři páni rytíři. Heron vykládal nějakou historku a šermoval rukama, jako by zápasil nejmíň s hejnem draků. Další muž měl zafačovanou ruku, ale oděv jednoznačně určoval, že i on je členem řádu. Posledního poznal na první pohled. Na rytířův pokyn mu v Puraze pomáhal, aby neprošvihl limit a mohl se zařadit mezi vybrané nováčky. Oslovovali ho jako vévodu Bubaldina. Darembar je nejspíš pozval na večeři, což znamenalo, že dnes budou popíjet dlouho do noci. Vítkovy útroby se stáhly strachem. Dokud byl jeho pán střízlivý, daly se jeho reakce předvídat. Jakmile se však napil, bylo lépe mu nechodit na oči. Akorát že se ve zdejším domku pohybovalo velice málo lidí, jen kuchařka, kočí, jedna služebná a dva panoši. Kdo z nich bude muset při večeři obsluhovat u stolu?

Vítek vynakládal veškeré své umění, aby zůstal nenápadný. Tentokrát se smůla nalepila na Leona. On servíroval jídlo, služebná obcházela stůl s pitím. Heronova nálada se povznesla velice rychle a začínal plácat páté přes deváté.

„Červený víno je nebezpečný. Minule jsem si ohodil boty, že nešly vyčistit.“ Vyzul se a boty upustil vedle židle. Leon o ně zakopl a jak se snažil chytit stolu a nevysypat z mísy kouřící ovar, shodil džbán s vínem Heronovi přímo do klína.

„Dyk to povídám, je nebezpečný!“ zvedl se rytíř ze židle a prudkým úderem se ohnal po Leonovi. Panoš od opilého člověka tak prudký a rychlý úder nečekal, takže dostal plný zásah a skácel se vedle Darembarovy židle. Schytal kopanec i od svého pána a se zaskučením se po čtyřech odsunul z dosahu. Vypadal otřeseně.

„Hned přinesu nové víno, pánové,“ snažila se služebná odpoutat pozornost od Leona.

„A pošli druhého panoše, ať přijde obsluhovat,“ nařídil hostitel. „Tohodle nešiku už tu dneska nechci vidět.“

Vítek se přihrnul s miskou čerstvého křenu a s chlebem na ošatce.

„Nikam!“ zastavil ho Darembar, když odcházel. „Zůstaneš tady u mě! Kleknout!“

Chlapec váhavě splnil příkaz.

Zpočátku měly rytířovy příkazy hlavu a patu: „Odnes nádobí, přines vodu na umytí, řekni kuchařce o další maso!“ Každou žádost doprovázel pohlavek, ale vzhledem k Vítkově hbitosti se rytíř nikdy netrefil přesně. „A kleknout!“ nenechal malého panoše vydechnout.

Nejhorší byl však pro Vítka okamžik, kdy se u domku objevila Hanka se Sváťou a přiváděli Bubaldinovi okovaného koně.

„Jsme tady, pane, jak jsi poručil,“ hlásil mladý muž, zatímco Hanka pošilhávala po klečícím chlapci. „Zdejší kovář se tvojí klisně moc nelíbil. A jen tak mezi námi, ani mně.“

„Támhle ji přivažte, ať nemusím domů pěšky,“ požádal Bubla.

„Pozor na ni, stále je hodně nervózní,“ doporučil mu Sváťa, když koňskou uzdu lehce přichytil k držáku na pochodně.

„Můžu se skočit do kuchyně napít?“ požádala Hanka, aby využila příležitost a nenápadně se seznámila s Darembarovým služebnictvem.

Bubaldin se na ni zaškaredil, ale přiopilý rytíř jen velkomyslně mávl rukou: „Zajděte za kuchařkou, ať vám dá i něco k jídlu. Tady u mě nikdo nebude mít hlad ani žízeň.“

Dopil pohár a mávl na Vítka, aby mu dolil. Hanka po očku sledovala, jak poslušně vyskočil a po splnění příkazu si znovu pokorně klekl vedle Darembara.

Cestou do kuchyně ji Sváťa předběhl. Vmžiku se zorientoval, pochválil, jak jídlo báječně voní, a nabral štědrou porci pro sebe i pro Hanku.

„Skvěle upečené a okořeněné přesně, jak mám rád,“ mlaskl po prvních dvou soustech. Poctil kuchařku obdivným pohledem, díky němuž byl vzápětí povýšen do stavu vděčných strávníků s přátel. Kuchařka Růža se sama od sebe rozpovídala, ani ji nemuseli dvakrát vybízet.

„A ten kluk je opravdu sirotek?“ povytáhl obočí Sváťa, když přišla řeč na Vítka.

„Proto se ho vlastně Darembar ujal. Kluk se mu připletl do cesty v jednom hornickém městečku. Je jako rtuť – živý, neuhlídatelný, plný obdivu k rytířům. Víte… Dokud je náš pán střízlivý, má velmi rozumné názory a slitoval se nad tou dětskou opuštěnou duší. Jenomže chlapec jako by vyrostl z ještěrčích ocásků. Rozumíte? Jsou chvíle, kdy i rytíř ztrácí trpělivost. Někdy si nejsem jistá, jestli dokáže tohle neposedné dítě zvládnout.“

„Děkujeme za večeři, byla opravdu výborná,“ vrátila Hanka talíř, když už jí připadalo, že v kuchyni zaclánějí nezdvořile dlouho.

Venku se mezitím zešeřilo. Heron se pokoušel zpívat opileckou písničku a rytíř se zafačovanou rukou mu přizvukoval. Bubla tiše usrkával ze svého poháru a vypadal, že brzo usne a svalí se ze své židle.

„Měli bychom ho odvézt domů,“ šeptla Hanka Sváťovi do ucha.

„Jen jestli se nechá,“ zapochyboval přítel.

Darembar poručil Vítkovi, aby mu ze zásobníku loučí jednu přinesl. Zapálil ji a chtěl ji odnést ke sloupku s držákem, ale vratké nohy ho neposlouchaly. Proto ji podal Vítkovi, aby louč umístil do držáku sám. Sváťa zapochyboval, že tam kluk dosáhne, a chystal se obejít stůl, aby mu pomohl.

Avšak v okamžiku, kdy se hořící louč dostala do blízkosti nervózní klisny, vyhodila zadníma nohama proti ohni. Kopyto naplno zasáhlo chlapcovo zápěstí a vykoplo mu hořící dřevo z ruky. Rotovalo rytířům nad hlavou a dopadlo přesně na stůl. Smetlo džbán vína do klína rytíře se zraněnou rukou. Hanka se natáhla ke stolu, ale Darembar byl rychlejší. Sebral hořící pochodeň a vystartoval k Vítkovi. Odstrčil Sváťu, který se mu připletl do cesty a ohnal se po chlapci zapálenou loučí. Vítek se slzami v očích svíral své poraněné zápěstí a vyjekl, až když mu chytily vlasy. Uskočil a naštvaný opilý rytíř ztratil rovnováhu. Převrhl zásobník s loučemi a nechtěně je podpálil. Kůň se vyděsil ještě víc a ve zběsilém tanci porazil Sváťu, který sahal po jeho ohlávce a tvrdě nakopl rytíře. Naštěstí si přitom prudkým pohybem uvolnil uzdu a tryskem vyrazil do tmy.

Hanka usoudila, že Sváťa si u ohně poradí i bez ní a pustila se za koňským uprchlíkem.

Nakopnutý rytíř začal vidět rudě. Chňapl po Vítkovi, protože jeho vínem omámená mysl usoudila, že právě on je původcem všech malérů, a hodil malého chlapce přímo do ohně planoucích loučí. Než se Sváťa stihl zvednout ze země a zasáhnout, vylétly louče do vzduchu, kolem nich se rozpálila koule nepředstavitelného žáru a rotovala směrem k opilému Darembarovi. Jen taktak Sváťa stihl vykouzlit magický most, aby vrávorajícího rytíře divoký magický útok neusmrtil. V příštím okamžiku uhasil kouzlem vše, co kolem nich hořelo. V nastalém šeru se postavil do cesty Vítkovi, který měl v úmyslu utéct. Ač se mu chlapec snažil vyškubnout, nepovolil.

„Co to sakra bylo?“ Darembar se jen stěží držel na nohou.

„Už zase mám kalhoty pobryndané vínem,“ stěžoval si Heronovi rytíř se zavázanou rukou a Heron se jen přihlouple šklebil.

„Pojedeme domů,“ zvedl se ztěžka Bubaldin. „Kde mám koně? Posviťte mi. Chci jet domů na koni,“ dožadoval se.

Vtom se zachvěl vzduch a ze šera se nečekaně vynořila osoba s holí v ruce. Světlo na konci hole moci ozářilo celé prostranství před domem.

„Volám vás k pořádku! Kdo vyslal smrtící kouzlo?! Prokažte se!“ zavelel autoritativní hlas.

„Svatopluk Vron. Ke tvým službám Niku. Máš dneska službu?“ přistoupil k ochránci Sváťa, aniž pustil kroutícího se chlapce.

„Tos byl ty?“ podivil se Nik a záře hole mírně pohasla.

„Jen částečně. Hasil jsem, co bylo zapáleno.“

„Oko Bdělých se rozzářilo jako meteorit. Zachytilo neobvyklý tok magie. Něco jako hromadný vražedný útok,“ pořád se bedlivě rozhlížel Nik.

„Výkyv má na svědomí tohle malé kvítko,“ mrkl Sváťa směrem k Vítkovi.

„Nekecáš?“ nechtěl uvěřit ochránce. „Kam chodí do školy?“

„Zatím nikam. Má nejvyšší čas se rozhodnout, zda navštíví Ostrov volby nebo si nechá zablokovat sedmý smysl.“

„Ty ho hlídáš?“

„Ne. Zodpovídá za něj rytíř Darembar, který ho přijal jako svého panoše.“ Sváťa kývl bradou ke kymácející se postavě, která si je zaujatě prohlížela.

Ochránce Nik se obrátil na označeného muže: „Pane, dítě ve vaší péči právě prokázalo nebezpečnou míru sedmého smyslu. Přijímáte za něj odpovědnost a dohlédnete, aby svými schopnostmi nezpůsobilo škodu na zdraví a na majetku?“

„Spratek jeden zata… zata… zatracenej! Neměl jsem ho k sobě brát. Utíká a neposlouchá. Nechci ho.“

„On je sirotek?“ zeptal se Nik rytíře, ale odpověděl mu Sváťa.

„Ne. Má rodiče v Ostenravě.“

„Cože? Von má rodiče?“ Rytíř upřel na Vítka zuřivý pohled. „Takže tys mi lhal?! A já blbec se ti snažil pomoct.“ Odvrátil se od chlapce a upřel svůj zamlžený pohled na ochránce. „Zříkám se ho i odpovědnosti za něj. Odveďte si ho. V životě už ho nechci vidět! Zmetka jednoho…“

Vítek ve Sváťově ruce zplihl a celý se schoulil. Ochránce vzdychl.

„Odvedu ho k rodičům,“ natáhl Nik ruku, aby nezvedeného chlapce převzal.

„Ne, k rodičům ne!“ zaprotestoval znenadání Vítek a pozvedl prosebně zrak.

„Proč ne?“

Vítek mlčel, ale místo něj odpověděl Sváťa. „Není pravděpodobné, že by uhlídali jeho talent. Nemají na to vzdělání. Mám návrh. Týden si nechám chlapce u sebe, a pokud se nerozhodne pro školu, postarám se, aby se k rodičům vrátil se zablokovaným sedmým smyslem. Jsi pro?“

„Neměl bych ti to povolit. Ale že jsi to ty… přimhouřím oko,“ přikývl Nik.

„A co ty, Vítku souhlasíš s tím?“ obrátil se na chlapce, kterého teprve teď Sváťa uvolnil ze svého sevření. Vítek se vážně podíval na oba muže a přikývl.

„Slibuješ, že budeš na slovo poslouchat svého nového dočasného opatrovníka?“ sklonil se ochránce k chlapci.

„Ano,“ odpověděl Vítek, aniž odvrátil zrak.

„Nejsem si jist, zda je mé rozhodnutí přesně v rámci předpisů, ale tobě a Hance věřím. Zkuste tomu kvítku vysvětlit, co se smí a co ne. Kdyby ještě něco podobného provedl, půjde veškerá má shovívavost stranou bez ohledu na to, zda se za něj přimlouvá můj kamarád.“

„Já vím,“ přikývl Sváťa, „ale byla by škoda jeho talentu. Zkusím ho přivést k rozumu. Slibuji, že na něj dám pozor.“

Ochránce Nik zakroužil zápěstím a zmizel v mihotavém oválu brány. Vítek vykulil oči. Kdyby dovedl tohle, už by mu nikdo neporoučel, co má nebo nemá dělat.

„Chci koně! Kde mám koně?“ chytil Sváťu za rukáv opilý Bubla.

„Budeme muset jít pěšky, milosti,“ postrčil podnapilého pána a Vítka směrem do tmy. Sám se vrátil ke stojanu, pod nímž byly popadané uhašené louče. Shrábl je do zásobníku, jednu zapálil a strčil do držáku.

„Omlouvám se ctěné společnosti a děkuji za pohostinnost. Nyní musím odvést svého pána domů. O Vítka nemějte starost, beru ho s sebou. Ještě jednou děkuji a omlouvám se.“ Sváťa doufal, že příděl omluv zmírní napětí, které stále ještě narušovalo zdejší poklidný večer. Zamával kuchařce, který stála ve dveřích. Zřejmě viděla vše, co se tu událo, a nyní jen malým nenápadným gestem Sváťovi odpověděla na jeho pozdrav.

Hned za okruhem světla kolem zapálené louče narazil na Bublu a Vítka. Oba seděli uprostřed cesty. Sváťa zavřel oči a soustředil se na Hančin amulet. Pokusil se do něj magicky ťuknout. Ihned naskočil mentální kontakt mezi ním a Hankou.

„Kde jsi?“ zeptal se jí.

„Podařilo se mi přemluvit klisnu, aby se dala chytit.“

„Můžeš nám přijít naproti? Právě odcházíme od Darembara.“

„Snad Bublu neshodí, pořád je krajně neklidná,“ odpověděla, „už jsem blízko vás.“

Sváťa zdvihl protestujícího Bublu a kývl na Vítka, aby je následoval. Za pět minut se potkali s Hankou. Málem jí poklesla brada, když Sváťa před společensky unaveného vévodu do sedla vyzdvihl i Vítka a poručil mu, aby se pevně držel.

„Neptej se. Později ti všechno vylíčím.“

Hanka předala uzdu koně příteli a oba tiše kráčeli tmou k tréninkovému rytířskému areálu, kde byli ubytováni.

Jejich kandidát na rytíře usnul, sotva mu pomohli ulehnout na slamník. Vítek při sundávání z koně zasténal. Ve světle lampy Sváťa spatřil spáleninu pod ohořelými vlasy, puchýře na dlaních a všiml si, jak mu natéká zápěstí. Po bližší prohlídce zamumlal: „Dvojitá zlomenina. Kopyto naší klisny tě pěkně poznamenalo.“

Hanka mezitím naházela na podlahu všechny rezervní houně, které našla, aby připravila malé lůžko vedle Sváťovy postele.

„Buď tak hodná a namaž Vítkovi spáleniny. Taky mu pruhem plátna zafixuj zápěstí, aby s ním nehýbal. Kosti jsem spravil, ale i tak bude ruka nějaký čas citlivá,“ požádal dívku. V okamžiku, kdy se k němu přiblížila, jí stáhl z hlavy neforemný čepec, až se Hance kolem ramen neuspořádaně rozlétly dlouhé vlasy. Chystal se jich dotknout, ale dívka s rošťáckým úsměvem uhnula.

Vítek pozorně Hanku sledoval. Takhle se mu docela líbila, ale stále se jí bál a byl pevně rozhodnutý těm dvěma při nejbližší příležitosti utéct. Nelíbilo se mu ultimátum, visící nad jeho hlavou. Při představě školních povinností či cestě domů bez schopností, které mu usnadňovaly život, cítil nepříjemné svrbění v zátylku. Zůstane tady, dokud ho nepřestane bolet ruka a pak…

Nový svět

Ráno je vyburcovaly břeskné tóny trubky. Kapitánův asistent se jako každý den pokusil zahrát neumělou melodii, při níž posluchači se smyslem pro rytmus skřípali zuby.

Bubla se probudil s bolavou hlavou a nerudnou náladou.

„Co u nás dělá Darembarův panoš?“ začal se rozčilovat, sotva opustil svůj pokoj.

„Už není jeho panošem,“ oznámil mu Sváťa, „ujali jsme se ho my.“

„Hloupej nápad! Já osobně ho živit ani vychovávat nebudu!“

„Zvláštní…“ pousmál se mladík.

„Co je zvláštní?“ utrhl se na něj vévoda.

„Právě šikovnosti jeho dětských rukou vděčíš za to, že tě přijali mezi rytíře. Jinak bys, můj pane, hned u první zkoušky prošvihl časový limit.“

„Cože?“ znejistěl Bubaldin. „Jak to víš?“

„Viděl jsem ho na vlastní oči.“

„A proč jsi mi nic neřekl?“

„K čemu by bylo dobré ti kazit radost?“

Bubaldin se zaškaredil. Mlčky sebral svou zdejší výzbroj a podmračeně strpěl, aby mu Sváťa pomohl do drátěné košile. Nesměl příliš otálet, aby nezmeškal nástup. Velitel a jeho výcvikový tým nováčkům nic nedarovali. Zvyšování kondice bylo na denním pořádku a tvrdý výcvik měl budoucí rytíře náležitě zocelit.

Ani služebnictvo kandidátů tu ovšem nesmělo zahálet. Hanka si v rychlosti nasazovala přes vlasy čepec a výhružně sykla na Sváťu, když k němu za jejími zády nenápadně vztáhl ruku: „Opovaž se! Všechno vidím!“

Spěchala do velké kuchyně, kde se jídlo připravovalo jednotně pro všechny lidi ubytované ve výcvikovém areálu. Pouze velitel měl osobního kuchaře a právo na svůj jídelníček.

Vítek po probuzení opatrně zahýbal prsty u ruky a spokojeně zjistil, že ho při tom zápěstí bolí jen mírně. Při pohledu na své oblečení se zarazil. Zářilo čistotou. Jako by ho někdo svlékl, všechno vypral a zase oblékl. Vůbec ho nenapadlo, že se Hanka s ohledem na jeho zranění magicky postarala, aby nešel spát špinavý. Automaticky vyskočil z provizorního lůžka a připojil se ke Sváťovi, který běžel zdejšímu správci pomoct nakrmit drůbež a dobytek. Hospodářské budovy byly mimo výcvikový areál, aby se kachny a slepice nepletly rytířům pod nohy.

Vítek se pozorně rozhlížel po okolí a byl mile překvapený, že mladík s úsměvem odpovídá na jeho všetečné otázky.

„A kde tu mají koně?“

„Část jich je ve stájích, část na pastvině z druhé strany vesnice.“

„Uvidím rytíře trénovat?“

„Po snídani ti ukážu místo, kde na ně uvidíš, aniž by oni viděli tebe. Nemají zvědavce rádi.“

„A ty nechceš být rytířem?“

„Ani náhodou. Já mám úplně jiné záliby.“

„A proč jsi tady?“

„Zajímá mě, jak je možné, aby rytíř zvítězil nad drakem.“

„Je statečný a má ostré zbraně,“ suverénně vysvětlil Vítek.

„Draci ovládají spoustu kouzel. Neměli by se nechat jen tak propíchnout,“ Sváťu začal rozhovor s malým klukem bavit.

„Asi byli pomalí a nešikovní.“

„Ani pomalého draka není snadné zabít. Už jsi někdy nějakého viděl, Vítku?“

Sváťa si všiml, jak si klučina nervózně kouše ret a očividně ztratil chuť odpovídat. Neměl v úmyslu zarazit jeho výřečnost, proto převedl řeč jinam. „Umíš číst?“

„Jasně.“

Sváťa dosypal poslední zrní pro slepice a odvedl Vítka zpět do hlavní budovy. Šoupl mu před oči popsanou tabulku. „Přečti mi, co je tu napsáno.“

Vítek svraštil obočí. „Poke… pok… pokyny pro udy… má to divně kroucený písmena.“

Sváťa vzdychl. „Kdo tě učil číst?“

„Já sám. Občas mi starší brácha napoví písmeno.“

„Něco ti povím, kamaráde,“ otočil klučinu, aby se mu díval z očí do očí, „máš nejvyšší čas se začít učit číst a psát. A začneme s tím hned po obědě.“

V průběhu dopoledne se Vítek dvakrát pokusil zmizet Sváťovi z očí, když se věnoval práci a nedával na něj pozor. Poprvé zalezl za žoky slámy a podruhé dokonce vyšplhal na střechu stájí. Jenomže ani jednou jeho únikový manévr nevyšel. Vítka velice překvapilo, že nedostal vynadáno. Střetl se jen se smutným vyčítavým pohledem.

Při obědě si jeho noví opatrovníci zaujatě špitali nad ovesnou kaší. Ale ať Vítek natahoval uši sebevíc, nezaslechl nic užitečného.

„Copak nemáš hlad?“ zamračil se Sváťa, když viděl, jak si klučina dělá v misce lžící cestičky. Vítek jen lhostejně pokrčil rameny.

„Pojď, zajdeme si pro nějaké učební pomůcky,“ sebral mu nedojedený oběd.

Vyrazili ostrým tempem po cestě pryč od tábora.

„To by mohlo stačit,“ zastavili se za zatáčkou, odkud nebylo na výcvikové středisko vidět. Vítek užasle sledoval gesto, které vyvolalo chvějící se ovál vzduchu.

„Musíme sebou hodit,“ popadl ho Sváťa za ruku a protáhl oválem.

Najednou stáli uprostřed zahrad. V chlapci se nad tou nádherou zatajil dech. Udržované kvetoucí záhony se mu jevily jako malý zázrak. Zamířili do méně honosné části zahrady ke stromu, který sloužil jako malý dům.

„Páni, tady by se mi líbilo,“ pobíhal Vítek sem a tam ve snaze vidět všechno, co se dá. Sváťa mezitím naházel do vaku knihy, papíry, a další drobnosti určené pro výuku.

Sotva slezli zpět do zahrady, vynořila se před nimi podsaditá vousatá postava se širokým zdobeným opaskem přes kabátec.

„Jste tu akorát na oběd mládeži,“ zaduněl dobrácký hlas. „Já jsem nějakej Zachariáš. A ty, mladý muži?“

Vítkovi chvíli trvalo, než mu došlo, že byl osloven.

„Vítek,“ pípl nesměle.

„Výborně,“ zaburácel trpaslík, „hned si otestujeme, jaký máš apetit.“

Chlapec zvedl oči ke Sváťovi. Srdečný úsměv prozářil mladíkovu tvář, což klučinu do určité míry uklidnilo.

Trpaslík je poslal na verandu, a když donesl tác s jídlem, Vítkovi se úžasem rozšířily oči. Ani v domácnosti rytíře se podobná hojnost nevyskytovala. Kapsa mladíkovy košile se začala nadouvat a z ní se vyhrabal tulík, slastně čichající vůně linoucí se z tácu. Vítek sledoval podivné zvířátko, jak bez ostychu oždibuje ovoce, zeleninu a sladkosti. Trpaslík popadl velký talíř a nandal na něj Vítkovi od všeho trochu.

„Vypadáš jako oteklá nit, měl bys posílit postavu,“ přistrčil před něj porci jako pro dva rytíře.

Kluk opatrně ochutnal. Kam se hrabala Růženčina kuchyně. Od druhého sousta už se ládoval, jako by týden nejedl. Všechno se však do něj stejně nevešlo.

„Počkej tady,“ nechali ho na verandě samotného a z chodby uvnitř sem doléhal tlumený hovor. Zvědavě se zvedl a nastrčil ucho do pootevřených dveří. Když se náležitě soustředil, začal jim rozumět.

„…ne, ne, zatím není rozhodnuto.“

„Vypadá nadějně. Bylo by škoda, kdyby přišel o magii.“

„Jenomže je pěkně tvrdohlavej. Nechce do školy.“

„To víš. Každej nemůže bejt takovej šprt, jako jsi byl ty.“

„Aspoň ho naučím číst a trochu psát.“

„A co kdybys ho nechal utéct? Třeba ještě přijde k rozumu.“

„To nejde, Zachu. Je možná stejně silný jako Hanka.“

„No a?“

„Kdybych magicky nezasáhl, brali by teď jednomu rytíři míru na rakev.“

„Chtěl ho zabít?“

„Nevím jestli přímo zabít, ale ublížit určitě.“

„Hm.“

Vítek přestal poslouchat a vrátil se na svou židli. Znovu si vybavil okamžik, kdy na Darembara mrštil hořící louče a přál si, aby ho pořádně popálily. Jenomže oheň se rytíře ani nedotkl, protože ho Sváťa ochránil. Kdyby nezasáhl, opravdu by Darembar umřel? Chlapci se začaly potit dlaně. Málem se stal vrahem svého pána! Zničehonic se mu udělalo nevolno. Ucítil na svém krku drápky a měkký ocásek se ho zašimral kolem krku. Bál se pohnout, aby zvířátko sedící mu na rameni nevyplašil. Divný pocit v útrobách se zmírnil.

Oběd skončil a ve Sváťově doprovodu se Vítek vrátil do výcvikového střediska rytířů. Byl přejedený a neměl sílu protestovat, když mu začala první vyučovací hodina. Kupodivu nebyla ani trochu nudná. Zopakoval si písmena a potom už jen poslouchal, co mu jeho nový učitel předčítá.

Později odpoledne ho Sváťa zavedl na zalesněný svah nad vesnicí, odkud mohl pozorovat rytíře, jak na koních jezdí dokola a dlouhou tyčí se snaží zasáhnout co nejvíc zavěšených terčů.

„Až tě to přestane bavit, přijď zpátky,“ nechal chlapce samotného.

Teď by byla skvělá příležitost k útěku, napadlo Vítka, ale najednou se mu utíkat nechtělo. Určitě by ho zase našli, tak proč se namáhat.

*****

Dračí kamarád

Večer usnul brzo, jenomže se mu do snů vplížil obraz ohně letícího rytíři přímo na hlavu. V blízkosti nikdo nebyl a žhavá koule spálila lidské tělo na prach.

„Néé,“ snažil se vykřiknout Vítek, ale hlas ho odmítl poslechnout. Probudil se vyděšený a zadýchaný. Posadil se a byl vděčný, že se jednalo jenom o sen.

„Jídlo? Máš jídlo?“ zprvu myslel, že slyší hlas, ale když se otázka opakovala, uvědomil si, že zní jenom v jeho představách. Že by se ještě úplně neprobudil? Štípl se do zápěstí. Ne. Sen to být nemohl.

„Kde jsi?“ zašeptal.

Vzápětí se mu do mysli obtiskl plánek zdejšího okolí a v jednom zalesněném místě seděla malá silueta draka.

„Jak jsi mě našel?“

„Včera koule, velký oheň. Dnes vzpomínka.“

„Copak umíš číst moje myšlenky?“

„Tvoje magie hodně vidět. Tvůj krystal blízko.“

Vítek nebyl z odpovědí moudrý. Přesto ho potěšilo, že o něm dračí přítel z jeskyně ví, že ho našel i tady. Jenomže jak mu sehnat jídlo? Copak sehnat… pár slepic by se mohlo zaběhnout, ale jak se ubránit magickému dozoru, aby mohl ukořistěného ptáka doručit?

„Já čekat. Ty jídlo pro mě.“

Po ránu Vítek znovu zapochyboval, zda se nejednalo o zvláštní sen. Jenomže mapka v jeho hlavě zůstala.

Začal Sváťovi pomáhat při krmení drůbeže a přitom nenápadně uvolnil spravovaný plot kolem drůbežího dvorku. Díru provizorně ucpal jedním z prázdných pytlů, v nichž bylo původně zrní. Až dostane odpoledne po vyučování volno, pokusí se zraněnému dráčkovi přinést něco na zub.

Sváťa byl příjemně překvapen Vítkovou ochotou se učit. Ve své naivitě věřil, že chlapec našel v knížce zalíbení a netouží po ničem jiném, než ji co nejdříve přečíst. Nadšený pokrokem ve vyučování důvěřivě svého svěřence odpoledne uvolnil, aby se mohl jít dívat na trénink rytířů. Jenomže Vítek nezamířil na svah, ale proplížil se k plotu, kde povykovaly slepice. Uvolnil prkno, připravil pytel a několika hrstmi trávy přilákal ty nejbližší. Dvě chytil a vecpal do pytle, kde ztichly. Další dvě utekly ven, než se mu podařilo přes únikový otvor narafičit uvolněné prkno.

S těžkým pytlem se vydal na cestu. Mapka v hlavě mu stejně jako minule pomáhala najít směr. Už se skoro šeřilo, když se přiblížil k cíli.

„Kde tě najdu, draku? Ozvi se mi,“ zavolal, když označené místo dvakrát obešel a nezahlédl ani šupinu.

„Ssst, nepovykuj! Tady jsem.“ Jedna tmavá skála se rozdvojila a menší pohyblivá část kulhavě zamířila k chlapci.

„Ta noha tě pořád bolí?“ starostlivě se zajímal Vítek.

„Jídlo máš?“

Dráče obrátilo podávaný pytel dnem vzhůru a popadlo jednu slepici. Druhá s kdákáním utíkala pryč. Drak kýchl, neboť se mu peří dostalo do nozder. Vítek se mezitím pokusil opeřeného uprchlíka chytit, ale neuspěl.

„Jak jsi říkal, že se jmenuješ?“ zeptal se šupinatého mláděte, když dojedlo.

„Ztracený.“

„Ukážeš mi nohu, Ztracený?“ sklonil se k němu chlapec. Rychle se stmívalo, moc na ránu neviděl, ale podle všeho hnisala a nehojila se. „Měl bych o tobě říct Sváťovi. Pomohl by ti.“

„On dospělý?“

„Jo. Ale je hodný.“

„Ne! Nic neříkat! Nikdy nic žádný dospělý!“

„Kamarádí s drakem. Já bych mu věřil.“

„Dospělí zabít. Ty nezradit, jinak já smrt!“ Dráček ucouvl o dva kroky a pootevřel svou zubatou tlamu.

„Dobře, dobře. Když nechceš, nikomu nic nepovím. Slibuji.“

„Ty nezradit, jinak já smrt,“ zopakoval už klidnějším tónem drak.

„Musím se vrátit, už mě asi hledají,“ sebral Vítek pytel ze země a obrátil se k odchodu. „Zkusím doma sehnat nějakou mast na rány. Až budu moct, zase přijdu,“ ujistil zraněné dráče a vyrazil k vesnici.

Na půl cesty se potkal s Hankou a Sváťou.

„No vida, tady máme našeho uprchlíka,“ usmála se Hanka.

„Já nikam neprchám, já se vracím,“ naježil se Vítek.

„Byl jsi na výletě? A neopékal sis náhodou slepici?“ natáhl se Sváťa pro zarolovaný pytel, který chlapec nesl.

Vítek ho poctil zarputilým pohledem.

„Podívej, kamaráde, měl bys nám víc věřit,“ vzala ho kolem ramen Hanka. „Jsi chytrý kluk a už jsi přece musel poznat, že ti nechceme ublížit. Kdyby sis chtěl popovídat, jsme tady pro tebe.“

Podívala se po Sváťovi a vzdychla, když jí ani teď Vítek neodpověděl. Mlčky došli zpět do vesnice. Oba dospělí ani netušili, jak rád by jim povyprávěl o svém zážitku a požádal je o pomoc pro zraněného dračího kamaráda. Ale slib je slib. Nesmí Ztraceného zradit. Nesmí nikomu nic říct, ani kdyby na něj naléhali.

Druhý den se Vítek začal zajímat, jak se ošetřují poranění rytířů. Sváťa mohl o léčení hovořit celé hodiny. Zavedl chlapce na ošetřovnu a ukázal mu, kde se dá najít dezinfekce, kde obvazy a dovolil mu, aby si nanečisto vyzkoušel první pomoc při krvácení. Tulík šťastně pobíhal kolem a schovával se mezi plandajícími obvazy.

Když smotávali cvičné obinadlo, vpadlo do místnosti několik rytířů. Mezi nimi i Bubaldin. Vlekli kamaráda krvácejícího z lýtka.

„Nemáš ty v sobě nějakou předvídavost?“ obrátil se Sváťa zkoumavě na Vítka.

„Promiň, kamaráde, já opravdu nerad,“ omlouval se Bubla zraněnému, kterého posadili na čistou lavici. Jeden z rytířů mu rozpáral kus nohavice a druhý polil ránu lihovým bylinkovým roztokem z police. Ošetřovaný zařval a častoval Bublu i ošetřovatele nevybíravými nadávkami.

„Dovolíte?“ vklínil se mezi ně Sváťa a ujal se zraněného.

Vítek měl velké výčitky svědomí, když sebral ze stolu lahvičku i mističku s mastí a využil nepozornosti zúčastněných, aby se se svým lupem proplížil ven. Usoudil, že lepší příležitost se mu v nejbližších dnech nenaskytne a zamířil pryč z vesnice rovnou za svým utajeným přítelem.

Dráče zrovna svíralo v tlapách zakousnutou slepici.

„Dokázal jsi ji chytit? Jseš vážně dobrej,“ uznale pokýval hlavou Vítek. „A teď mi ukaž svou nešťastnou tlapu, zkusím ti ji ošetřit.“

Dráče zasténalo, když se tekutina dostala do zanícené rány. Chlapec ve snaze odstranit z bolavého místa nejhorší nečistotu vyplácal na dračí tlapu veškerou donesenou mast.

„A je to,“ prohlásil spokojen sám se sebou. „Škoda že jsem nepřibral i obvazy. Možná příště…“

Pojednou ucítil zvláštní mravenčení. Podobné zažil se Sváťou, když se přesunovali do pohostinných zahrad.

„Čaroděj, čaroděj! Rychle schovat!!!“ začalo panikařit dračí mládě.

Jenomže Vítkovy nohy neuvěřitelně ztěžkly a nezmohl se na sebemenší krůček. Dráček se přitiskl ke skále a znehybněl. Chlapec se zmateně rozhlížel. „Co jančíš? Co se děje? Proč nemůžu hýbat nohama?“

Vtom do jeho zorného úhlu vstoupil legrační mužíček. Darembarovi by sahal s bídou po ramena, vlasy měl delší, rozcuchané, trčící na všechny strany a postavu štíhlou až vyzáblou. Nejvýraznější na něm byly oči – živé, bystré, zářící nadšením. Pohyboval se ladně a lehce.

„Kohopak to tu máme?“ roztáhla se tvář neurčitého stáří do drobných vrásek úsměvu. Všechno na sobě měl černé – od kalhot až po dlouhou vestu, pošitou mnoha kapsami. Tím více vynikl náhrdelník ze zubů a drápů, který jako jediný zdobil jeho krk.

„Jaké štěstí! Hned dvě mláďata najednou!“ zamnul si ruce.

Vítek se chtěl ozvat, ale měl ochromené i hlasivky. Mužík přistoupil k dráčkovi a pohladil ho po čumáku: „Fuentisi, Fuentisi, tys mi svým útěkem pěkně zkomplikoval život. Tvůj malý dračí kamarád, kterého sis přivedl, když nás tvůj otec přepadl, útok nepřežil. Ani nevíš, jak mě to mrzí. Rád bych vás měl oba. Ani tvoje máma svůj život neuhájila, takže jsi teď jen můj. Nikdo netuší, že jsi přežil a nebudou tě hledat. Proto zůstaneš můj, jenom můj! Malý dáreček pro zasloužilého kouzelníka!“ Mužík obešel schoulené tělo a pohlédl na Vítka.

„A jako bonus i nadané lidské mládě. Osud mě má rád. Dva dárečky během jednoho dne. Ani netušíš, jaké možnosti se mi teď naskytnou. Vyzkoušíte si spoustu zajímavých věcí. Nic podobného jako u mě bys nikde jinde nezažil, Janku.“

Jmenuji se Vítek, pokusil se kluk překonat znehybnění a promluvit, jenomže žádný zvuk se mu vyloudit nepodařilo.

„Mě nezajímá, jak ses jmenoval. U mě budeš Janek,“ odpověděl mužíček na jeho nevyslovenou námitku. Spojil palec a ukazovák na pravé ruce do tvaru óčka a Vítkovo vědomí se vytratilo neznámo kam.

*****

Ztracená stopa

Sváťa dokončil léčbu rozseknutého lýtka a ohlédl se po Vítkovi. Klučina tu nebyl. Asi ho nebavilo přihlížet a někam se vytratil. Mladík vyhnal tulíka ze zamotaných obvazů, uklidil ošetřovnu, prošel přilehlé prostory a nahlédl do kuchyně.

„Copak vaříš dobrého?“ usmál se na Hanku, která nad ohništěm míchala v kotli polévku.

„Kde máš Vítka?“ ohlédla se po příteli.

„Zase se vypařil, hledám ho.“

„Upřímnou soustrast,“ zajiskřilo jí v očích pobavení.

„Tady nebyl?“

„Nebyl. Moji společnost na rozdíl od tebe nevyhledává.“

„Jestli mě namíchne, odvedu ho k ochráncům ještě před termínem.“

„Vážně?“

„Tak mi poraď, co s ním. Mám mu nařezat?“

„Podobnou výchovu už zkoušel Darembar a nezdá se, že by zabrala.“

Hanka přihodila do ohniště poleno a zdvihla oči k podmračenému Sváťovi. „Když jsem před časem hlídala Terezku, radil jsi mi trpělivost, trpělivost a navíc ještě jednou trpělivost.“

„Používat mé argumenty proti mně není fér.“

„Pořád jsme si nezískali jeho důvěru. Dopřej mu čas.“

„Čas? Toho se nám právě nedostává… za uši ho vytahám!“ opustil kuchyni a vydal se směrem k turnajovému prostranství, kde trénovali novopečení rytíři. Rozhodl se, že Vítkovi poskytne příležitost, aby se sám vrátil. Pokud ne, vyhledá ho podle magické značky, kterou umístil na jeho boty. Příčilo se mu označkovat přímo člověka, ale Vítek si o podobné zacházení usilovně koledoval.

Obvykle jídlo Sváťovi vylepšovalo náladu, ale dnes ne. Ani tulíkovy pokusy ho rozptýlit nezabraly. Podle všeho mu nezbyde nic jiného, než vyrazit po magické stopě a honit kluka po cestách a necestách.

„Půjdeš se mnou?“ zeptal se Hanky.

„Nemůžu. Dneska mám službu. Navíc čekají rytíři nějakou návštěvu. Nechci-li na sebe poutat jejich pozornost, musím být k dispozici, až si vyžádají občerstvení.“

Sváťa tedy vyrazil za Vítkem sám. Začal v ošetřovně, kde stopa začínala. Ke svému překvapení kráčel stejnou cestou jako včera. Náhle si nebyl jist, jedná-li se o dnešní stopu nebo o včerejší. Přidal do kroku. Minul úsek cesty, na kterém se včera večer s chlapcem potkali, a pokračoval v magickém sledování Vítkova pohybu.

Najednou stopa opouštěla cestu a mířila do pozvolného svahu na skalnatém území, částečně porostlého křovisky a houževnatými osamělými jehličnany. Vyplašil stádo kozorožců. Usilovně namáhal magický zrak, aby mu neunikly otisky dětských bot, které by pouhým okem těžko zahlédl. Co tady vlastně Vítek hledal? Vtom jeho pozornost přitáhl malý předmět mezi kameny. Miniaturní miska. Byla mu povědomá, čichl k ní a zarazil se. Vítek sem zřejmě přišel někoho ošetřit. Ale koho? A proč se nesvěřil? Zalitoval, že s ním není Hanka. Pokud znala místo a čas, určitě by zvládla krátkou vizualizaci, která by odhalila totožnost raněného. Chystal se dál vyrazit po magické stopě, ale ta jakoby končila u prázdné nádobky. Přes veškerou snahu a soustředění neobjevil její pokračování. Obcházel místo v kruzích, ale nikde nic. Znovu důkladně prohlédl okolí misky, ale Vítek jako by se do země propadl, uletěl nebo zmizel magickou bránou.

Znepokojený Sváťa se vrátil na základnu rytířů. Hanka byla stále zaneprázdněná. Dorazilo několik mužů a v podstatě až do noci okupovali malou elitní jídelnu.

„Už to víš?“ odchytil Sváťu rozrušený Bubla.

„Ne.“

„V příštích dnech nás pasují na rytíře a plánuje se první turnaj nových členů řádu. A dva nejlepší se střetnou s drakem.“

A do háje, pomyslel si Sváťa, horší načasování se sejít nemohlo.

„Přišel jsi o řeč, co?“ vysvětlil si vévoda služebníkovo mlčení po svém. „Ale neboj se, ty s ním přece zápasit nebudeš.“

„Turnaj proběhne tady?“

„Zřejmě ano. O tom se právě teď radí zakládající rytíři a řádový kouzelník. Už se nemůžu dočkat. Konečně je tady chvíle, na kterou jsem tak dlouho čekal. Opravdové klání… a drak.“

„Brzdi, příteli, tohle není legrace. Uvědomuješ si, že ti půjde o život?“

„Už nikdo se nebude vévodovi ze Soví hůrky posmívat, že je ňouma. Je ze mě rytíř, rozumíš?! Rytíř, co se nebojí nikoho! Ani draka!“

Sváťa poctil novopečeného rytíře soucitným pohledem a odevzdaně zavrtěl hlavou: „Pokud tě zabijí, pane, mám někomu předat zprávu o tvé hrdinské smrti?“

Vévoda se zaškaredil a odsekl: „Jsem dobrej! Nikdo mě nezabije!“ Dotčeně zvedl bradu, otočil se k Sváťovi zády a důstojně odkráčel k jídelně.

Sváťa trpělivě čekal, až Hance skončí hostitelské povinnosti. Tajně doufal, že by se Vítek mohl objevit stejně jako včera, ale dnešek nebyl nakloněn příznivým zprávám. Kluk se neobjevil a vysoce postavení hosté nevypadali, že by se jim chtělo spát.

Konečně se dočkal. Unavená Hanka kývla hlavou a mlčky vykročila směrem pryč z vesnice. Neudržel se a vzal ji kolem ramen. Vymanila se a zrychlila krok. Následoval ji až do míst, odkud nebylo na turnajové prostranství vidět. Odbočila z cesty a usadila se do řídké trávy.

„Tak co? Vítek už spí?“ zeptala se, když si sedal proti ní.

„Vítek zmizel. Nedokázal jsem ho najít,“ přiznal na rovinu a byl rád, že je šero a Hanka nevidí jeho zkroušený výraz.

„Ty si ze mě utahuješ,“ zareagovala nevěřícně. „Vybral sis fakt blbou chvíli, teď máme jiné starosti. Chtějí naše rytířské učedníky poštvat do ostrých soubojů a možná i proti drakovi.“

„Nežertoval jsem. Kluk je pryč. Potřebuju tvoji magickou pomoc.“

„Ztratil se?“ podivila se.

„Přesně tak. Chci, aby ses podívala na místo, kde stopa končí.“

„Dobrá. Ale budeš mě muset zvednout. Jsem unavená, že už mi skoro neslouží nohy,“ natáhla k němu ruce nechala se vytáhnout nahoru.

„To je ale dneska den, co?“ pustil její ruce, ač měl sto chutí stáhnout neforemný čepec a něžně ji pohladit po vlasech.

„Veď mě, ať toho rošťáka najdeme co nejdřív,“ postrčila ho do tmy.

Protáhl ji bránou do blízkosti posledních Vítkových stop. „Támhle u toho šutru jeho stopa mizí,“ ukázal a magicky Hance posvítil na cestu. „Odhaduji, že tu byl krátce před obědem.“

„Poslyš, v táboře máme na návštěvě řádového mága. Pokud vyzkouším vizualizaci, těžko před ním své schopnosti utajíme.“

„Stejně už jsme se možná odhalili použitím brány. Vůbec jsem si neuvědomil, že bych si měl zrovna dneska dávat pozor.“

„Vidíš? Právě proto už nechci být ochráncem. Člověk aby pořád hlídal každý svůj krok a každé slovo, které mu uteče z pusy,“ vzdychla Hanka. „No, co se dá dělat. Teď buď chvíli zticha, zkusím krátkou vizualizaci.“

Tulík v jeho kapse se zavrtěl, změnil pozici a znovu usnul. Sváťa láskyplně pozoroval siluetu Hanky, která zavřela oči a znehybněla v relaxační pozici. Po chvíli se protáhla a zamumlala: „To snad není možný. Zkusím ještě jeden pokus. Vydrž.“

Nyní její magické vyzařování zesílilo. Poté sklonila hlavu a sevřela ji v dlaních. Trpělivě čekal, až sama promluví.

„Něco je tu špatně, Sváťo. Narážím na zahlazené stopy po použitých kouzlech. Jako by někdo promíchal čas dnešního dne s jiným časem. Nechápu to. Zachytila jsem jen nepatrný útržek okamžiku, kdy tu byl Vítek přítomen.“

„Takže nevíš, koho ošetřoval.“

„Šlo jen o záblesk obrazu, ani mrknout jsem nestihla. Ale přísahala bych, že hned za ním stál malý černý drak.“

„Že už by pozvali dračího účastníka turnaje?“

„Kdepak. Tohle muselo být mládě.“

„Třeba si s sebou draci přivedou rodiny podobně jako Zuřivý dráp…“

„Hlavně aby nechtěli další kůži z malého černého draka,“ zachmuřila se Hanka.

„Navrhuji se na chvíli rozdělit,“ podotkl sotva slyšitelně.

„Cože? A proč?“ ozvala se dřív, než začala přemýšlet.

„Pokusím se propátrat celé zdejší okolí a projdu všechna místa, kde Vítek byl. Jestli ho nenajdu, Nik si mě pěkně podá.“

„Chápu.“

„Omluv mě u vévody.“

„Bude pěkně prskat. Určitě by měl na turnaji raději tebe než mě,“ ušklíbla se dívka.

„Musíme co nejdřív informovat Helaru nebo aspoň bráchu.“

„Jasně,“ kývla a sáhla v duchu po dračí komunikaci. Rafovi bude jednodušší vysvětlit, s jakými potížemi se potýkají, usoudila se a mentálně ho oslovila. Odpověděl okamžitě a trpělivě vyslechl, co se přihodilo.

Chvíli všichni tři diskutovali, jaký postup zvolit.

„Sváťovou prioritou je najít toho nezvedeného prcka. Musí se zařídit podle okolností. Ty si, Hanko, připrav nějakou peprnou historku, proč tě tak najednou opustil. Kdyby se řádový mág zajímal o váš sedmý smysl, zkus odvrátit pozornost od sebe a hoď veškerou magickou odpovědnost na Svatouška,“ doporučil Rafan kamarádce.

„A co když mi to nespolkne?“

„Utéct odtamtud můžeš vždycky, ale byla by škoda přijít o příležitost přesvědčit se na vlastní oči, jaké finty páni rytíři používají proti drakům.“

„A neměli bychom si ty úlohy prohodit? Já osobně si s Bubaldinem dvakrát nerozumím.“

„Blázníš? Brácha lhát neumí. A což teprve mágovi. Prozradil by se při první otázce.“

„Hm, já vím,“ vzdychla.

„Třeba jsme žádnou pozornost nevzbudili,“ nesměle namítl Sváťa.

„Vždycky se připravte na tu nejhorší variantu, jaká vás napadne,“ trval na svém Rafan. „Ve službách ochránců se člověk nenudí, že?“ dodal a Hanka se nemohla ubránit obdivu, jak umí všechny ty nepříjemné varianty přijímat jako výzvu k tomu, aby se s nimi popasoval. „A podrbejte za mě Plavíka,“ připomněl jim, než se rozloučil.

Planinou se přehnal chladný závan vzduchu a začalo pršet.

„Víš co, běž se vyspat domů,“ pohladila Hanka Sváťovo rameno a prostrčila ho bránou, kterou vykouzlila. Nechtěla, aby si všiml, jak smutně šilhá po oválu, v němž se zrcadlí obraz jejich pohodlného srubu.

Do vesnice se rozhodla dojít pěšky. Nechala déšť, aby promáčel její oblečení, a cestou vymýšlela, co komu řekne.

Co čert nechtěl, hned ve dveřích se srazila s rozespalým Bublou.

„Kde se sakra couráte?! Nemůžu spát a ani si nemám s kým povídat!“ spustil na ni zhurta. „A kde máš svého milovanýho parťáka?!“

„Je pryč, vykašlal se na mě a teď si spí kdovíkde v pohodlí,“ vzlykla a doufala, že má na tvářích dostatečné stopy deště, aby mohla předstírat pláč.

„Tys ho poslala k vodě a já se mám tím pádem obejít bez jeho služeb?!“ ani v nejmenším ji naštvaný vévoda nepolitoval, což Hanku nemálo dožralo.

„To byl jeho nápad,“ vložila do svých slov veškerou ukřivděnost, na jakou se zmohla. „Prý si teď musí hledět vlastních záležitostí a mě tu nechal samotnou.“

„Nečekal jsem, že je takovej podrazák,“ zamračil se Bubla a Hanka solidárně přikývla. „Běž se usušit a vyspat,“ dodal beze stopy po vlídnosti, „ráno si s tebou chce promluvit velmistr.“

„Se mnou?“ nemusela Hanka své zděšení ani příliš předstírat.

„Jo. Dneska po večeři byl u něj na koberečku veškerý zdejší personál, jenom vy dva jste chyběli. Takže budeš mít audienci extra.“ Bubla ji naposledy sjel nespokojeným pohledem, ušklíbl se a s pokrčením ramen zamířil do postele.

Hanka se sice také vyspala, ale nijak valně. V době snídaně zamířila do jídelny pro zvláštní hosty. Velikou péči věnovala zamaskování své magické aury. Úmyslně nechala prosvítat nepatrný zlomek své síly. Slabé schopnosti by měly být méně podezřelé než úplná absence sedmého smyslu.

„Á tady jsi,“ rozkrojil si velmistr uvařené vejce a natáhl se pro sůl. „Kdepak ses večer toulala?“

„Šla jsem na procházku se svým přítelem, pane,“ sklopila oči.

„Aha, na procházku. A copak jste dělali?“

Hanka neodpověděla a začala žmoulat kapesník, který držela připravený v ruce. Vedle velmistra snídali další dva rytíři, kteří rozhovoru věnovali jen okrajovou pozornost. Bokem k ní však seděl mág a Hančiny smysly bily na poplach. Ne velmistra, ale jeho musí přesvědčit, že je jen neškodnou služkou svého pána.

„A proč jsi tu sama?! Kdes nechala svého přítele?!“ uhodil na ni rázně muž.

Nyní nastal rozhodující okamžik, kdy jí buď uvěří nebo ne. Vzpomněla si na umírající Karmaneudunu a vyloudila ze sebe několik zoufalých vzlyků. „On mě opustil, prosím.“

„Vážně? A proč tak najednou?“

„Zmínila jsem se o svatbě a on se zničehonic zachoval jako zajíc, pane. Utekl. Utekl magickým portálem a mě nechal stát samotnou ve tmě a na dešti.“ Utřela si do kapesníčku stékající slzu.

Rytíř vedle velmistra se rozesmál: „Typickej slouha. Co bys od něj, děvečko, čekala?“

„Měl magické vzdělání a byl na mě hodnej. Myslela jsem, že o mě stojí,“ vrhla ukřivděný pohled na rytíře. Hned potom opět sklopila oči, aby svou roli nepřehnala.

Mág se postavil a za bradu zdvihl její hlavu, aby se mu podívala do očí. Usilovně se soustředila na obraz Sváti, jak odchází bránou ke srubu, kde se pohodlně vyspí, zatímco ona sama bude v dešti šlapat až k vesnici, kde ji čeká služba Bublovi.

„Už se tím netrap,“ ucítila lehký závan magie, který k ní kouzelník vyslal. Neodvažovala se zkoumat, o jaký druh magie se jedná. „Utři si oči a můžeš jít.“

„Děkuji, pane,“ uklonila se a urychleně vycouvala z místnosti. Zničehonic ji začala svědit levá tvář. Přistihla se, jak automaticky sahá po magii, aby obličej vyléčila. Ale co když…? Mimoděk se poškrábala. Svědění sílilo.

Paní, která dnes připravovala snídaně, odložila mísu vařených vajec a chytila ji za ruku. „Neškrábej si to nebo budeš samá krev.“

„Co?“ překvapeně na ni pohlédla Hanka.

„Nám včera udělal kouzelník totéž co tobě.“

„Opravdu?“

„Opravdu. Ale asi za dvě hodiny nás vyhledal a všechny postižené vyléčil. Akorát že ti, kdo se nenakazili, museli jít ihned s ním a už se zpátky nevrátili.“

„Aha. Jenomže ono to strašně svědí,“ znovu se neubránila a podrbala si tvář.

„Vydrž. To bude dobrý!“ plácla ji po zádech kuchařka a než odběhla do kuchyně, postrčila mísu s vejci na správné místo.

Hanka jí v duchu poděkovala za varování v pravý čas. Jinak by zaručeně použila léčivou magii, svědění bylo totiž nesnesitelné. Proklínala mága za každou minutu, kdy ji nechával trpět. Žádný obklad ani žádná mastička nepomáhaly. Na rozdíl od kuchařky trpěla plné tři hodiny, než se nad ní kouzelník smiloval a vyhledal ji. Sice mu za vyléčení poděkovala, ale žádnou vděčnost do svých slov vpašovat nedokázala.

*****

Čáry místo mříží

Probouzel se z těžkého snu, a ačkoliv otevřel oči, živý sen stále trval. Nahmatal mechové lůžko, na němž ležel, a podlaha připomínala skálu. Oslepl jsem? Vítek se dotkl očí, ale žádné poranění necítil. Na levé ruce zavadil o něco zvláštního. Náramek? Propletený kožený řemínek s navlečeným zubem či drápem nebo předmětem podobného tvaru. Jinak na sobě neshledal nic mimořádného.

Opustil mechové lože a po čtyřech se vydal zkoumat, co je kolem. Vrásčitá skála byla navlhlá a chladná. Náhle ucítil bodnutí v hlavě. Cosi jako blesk ho zabrnělo po celém těle.

„Au, to bolí,“ zaprotestoval nahlas.

Odpověděl mu podivný skřek. Vítek opatrně natáhl ruku před sebe do tmy a jeho prsty zasáhl další výboj. Prudce ucukl a začal se soukat zpět k mechem porostlému místu. Cosi zazvonilo. Hmatal směrem ke zvuku a narazil na misku s vodou. Trochu se napil a zkusil si protřít oči.

„Je tu se mnou někdo?“ zeptal se hlasitě.

Následovala série skřeků. Ačkoliv se nepřibližovaly, Vítek se začal bát. Štípl se do hřbetu ruky, aby zahnal zlý sen, jenomže tma přetrvávala. Začal přemýšlet, co si naposledy pamatuje. Že by ho Sváťa našel a takhle ošklivě ho potrestal za útěk z vesnice? Ne. Útěk není poslední vzpomínka. Léčil přece tlapu… Kouzelník! Kouzelník je jeho poslední vzpomínka. Chytil ho a říkal mu Janku. Vítek ztěžka polkl a sevřely se mu útroby. Poslední dobou měl velkou smůlu. Naštval a málem zabil svého rytíře, oklamal Sváťu, který se k němu choval tak přívětivě a nakonec se nechal hloupě chytit uprostřed skal. Zůstal sám – bez rodičů, bez přátel bez kamarádů… bez kamarádů?

„Dráčku? Jsi tady dráčku?“ zavolal do tmy. Odpovědí mu však byl jen další podivný skřek.

Do očí se mu draly zrádné slzy. Vysoukal se na mechové lůžko a rosil ho slanými kapkami. Milosrdná dřímota během několika minut utišila jeho stesk.

Kdesi v prostoru se ozvalo hlasité zatleskání a u stropu se rozzářila mléčně bílá koule.

„Vstáváme, mládeži! Je ráno a vítá vás krásný nový den. Přinesl jsem každému z vás báječnou snídani, to se budete oblizovat.“

Rozcuchaný chlapík oblečený v černém postrčil směrem k Vítkovi misku se lžící, pak posunul dva obrovské pekáče se syrovým masem do jiných dvou částí jeskyně.

Vítek se postavil, aby lépe viděl, komu je krvavá lahůdka servírována. Nejdřív rozeznal černou siluetu svého dračího kamaráda. Vypadal, jako když spí, a na vyzvání k snídani ani v nejmenším nezareagoval. Zato druhý strávník vyloudil ze zobáku několik nadšených skřeků a vrhl se na maso.

Chlapec se rozběhl směrem k Fuentisovi, ale prudký výboj ho zastavil a odhodil o kousek zpět.

„Janku, Janku, nechovej se splašeně,“ pokáral ho muž v černém, „copak nevidíš ty nakreslené čáry na podlaze? Doporučuju ti na ně nešlapat, jinak přijdeš k úrazu.“

„A proč nemůžu k němu?“ ukázal Vítek prstem k ležícímu černému dráčeti.

„Protože jsi teď můj a budeš dělat přesně to, co ti řeknu. Takže se drž mezi svými namalovanými čárami a buď hodnej.“

„Ale já se musím vrátit do vesnice. Budou mě hledat,“ namítl rozhořčeně chlapec.

„Ty naivní hlupáčku,“ zasmál se kouzelník a Vítkovi z jeho smíchu naskočila husí kůže. Najednou si přál, aby ho Sváťa opravdu našel.

Rozcuchaný muž přistoupil k Fuentisovi a cosi mu neznámou řečí říkal přímo do ucha. Dračí tělo se zachvělo, ale pozici nezměnilo. Kouzelník poodstoupil a vztekle na dráče zařval. Pak ještě jednou. Jeho slova drhla stejně jako pila o kámen. Bylo znát, že se muže zmocňuje zuřivost. Pojednou Vítek ztratil kontrolu nad svým tělem. Jako hadrová loutka prolétl přes blesky chráněnou čáru až před Fuentisův čumák. Nemohl pohnout ani prstem, cosi ho drželo těsně nad zemí. Kouzelník dráče počastoval hrozivými syčivými zvuky. Fuentis pohlédl na chlapce. Vtom se ve Vítkových útrobách rozhořel oheň bolesti. Dětský křik a sténání se rozlehlo jeskyní. Dráče namáhavě vstalo a odkulhalo k syrovému masu. Pomalu začalo žrát.

„No vida, tohle na tebe platí,“ uchechtl se mág a odeslal dětské tělíčko zpět na mechové lůžko, kde chlapec původně ležel.

„Jsi příliš cenný úlovek, drahoušku, než abych tě nechal jen tak mírnix týrnix umřít,“ spokojeně muž pozoroval, jak do sebe dráče souká potravu. Potom odkráčel.

Vítka brnělo celé tělo, ale postupně se do jeho končetin vracel cit. Připadal si jako hadrák použitý místo míče. Roztřesené svaly přinutil k akci a schoulil se do klubíčka. Vždycky dokázal komukoliv utéct, před kýmkoliv se schovat, ale tady je jako horská veverka v kleci odkázaná na ruce, které otevřou dvířka, donesou krmení a pohrají si s uvězněným zvířátkem. Měl chuť se napít, ale chyběla mu síla se zvednout.

Zašilhal směrem k Fuentisovi. Ani černému dráčkovi nebylo do skoku. Ležel stejně jako předtím se zavřenýma očima. Jen podivný tvor uvězněný kousek za ním dosud hodoval na přídělu masa. Silným zobanem vyškubával sousta a polykal je. V okamžiku, kdy se pootočil, zahlédl chlapec prapodivnou věc. Tvor byl napůl pták s mohutnými křídly a napůl divoká šelma. Na zadních tlapách vysunul drápy, aby roztrhl zbytek masa a přidržel ho. Místo ptačích ocasních per měl oháňku lva. Jak se mu s tím asi létá, napadlo Vítka.

Trvalo dlouho, než se vzpamatoval a dokázal vstát. Vypil vodu a zvládl i několik kroků k misce se lžící. Kaše byla dobrá a spořádal ji s velkou chutí. Setřásl ze sebe poslední příznaky slabosti a vydal se podél namalované čáry, která vymezovala jeho vězení. Několik opatrných pokusů ho utvrdilo v přesvědčení, že mu kouzelník nelhal. Dokonce zajiskřila i lžíce, když ji přiblížil. Brzo ho obcházení zabezpečeného prostoru přestalo bavit a natáhl se zpět na lůžko. Prstem ďoubal do mechového polštáře, až vyškubal plnou hrst rostlinné hmoty. Žmoulal ji v dlaních do podoby míčku. Ani si neuvědomoval, že při tom využívá i vrozených magických schopností. Zpevnil okraj malé mechové koule a začal si s ní pohazovat jako s míčem, dokud se mu nezakoulela k dráčkovi. Kutálela se přes dvě namalované hranice a ani nezajiskřila.

„Fuentisi, hoď mi ji zpátky,“ povykoval na kamaráda tak dlouho, až dráček pootevřel jedno oko a ťukl do míčku ocasem. Vítek ho chytil a zasmál se. Znovu hodil a pokusil se trefit dračí nos.

„Vidím, že si chcete hrát. To je dobře,“ ozval se v jeskyni vlídný hlas, ale za jeho vlídností vnímal Vítek hrozbu. Medový tón jejich věznitele byl děsivější než Darembarovo hromování.

„Náš malý černý dráček se potřebuje proběhnout. Zařiď to, Kchuoko,“ otočil se jejich věznitel k poloptákovi. Vítek mága ostražitě pozoroval. Muž se otočil ke skále, do níž byly zaseknuté tři drápy z velké šelmy. Dva z nich ze skály vytáhl a odložil je do výklenku. Namalované čáry kolem Fuentise a druhého tvora zmizely. Hlasitý skřek se rozlehl jeskyní a tvor zamířil k ležícímu dráčkovi.

„No tak vstávej, Fuentisi, a braň se, jinak přijdeš k úrazu.“

Dráček se neochotně napůl zdvihl a uhnul hlavou. Kdyby tak neučinil, byl by ho prudký úder zobákem připravil o oko.

„Trochu života do toho umírání! Proběhni se,“ povzbuzoval ho kouzelník.

Fuentis pomalu vykročil po jeskyni a nevšímal si mohutného zobanu, který tloukl do jeho hřbetu a ocasu. Náhle se zprudka otočil a vychrlil na poloptáka oheň.

„Páni!“ vydechl Vítek obdivně, ačkoliv na draka to byl jen slaboučký pokus a ne skutečné dračí chrlení. Přece jen byl Fuentis ještě mládě.

Kouzelník zatleskal. „Jde ti to krásně, můj malý černý příteli.“

Kchuoko opět zaútočil dráčkovi na hlavu a natrhl mu jemnou kůži na čumáku.

„Ty hnusná přerostlá slepice!“ neudržel se Vítek a zahrozil pěstí směrem k útočníkovi.

„Ale, ale,“ usmál se kouzelník, „zdá se, Kchuoko, že se s tebou chce seznámit ještě někdo. Zastav se na chvilku, můj milý gryfe.“ Tvor poslechl a věznitel jeden dlouhý dráp do skály zasunul a jiný vyndal.

Hranice kolem Vítkova lůžka zmizela a kolem Funtise se obnovila. Nyní chlapce nic nedělilo od podivného tvora, který ho bedlivě sledoval.

„Honička začíná právě… teď!“

Zoban byl u Vítkova obličeje dřív než se stačil rozběhnout. Zachránil se kotrmelcem a vzápětí prchal ke vzdálenému konci jeskyně. Gryf se zmateně rozhlédl.

„Vida, vida, hezky umíš odvádět pozornost, ale teď svou magii nepoužívej!“

Náhle se Vítek cítil jako nahý. Náramek na ruce ho palčivě brněl a nedovolil mu neuposlechnout. Jedině hbitost ho mohla zachránit před dalším útokem zobáku. Jenomže nebyl o nic rychlejší než gryf. Modřiny na jeho zádech přibývaly.

„Dost! To stačí,“ ukončil jeho trápení kouzelník a zahnal oba zúčastněné na jejich vyhrazené území. Drápy vložené do skály opět aktivovaly hranice vězení.

Vítek se dotkl nejbolavějšího místa na zádech a spatřil na dlani krev. Dovlekl se k lůžku a zabořil obličej do mechu. Na nějakou další zábavu neměl ani pomyšlení.

*****

Turnajový den

První turnajový den hned od rána změnil vesnici k nepoznání. Služebnictvo na vyčištěnou tribunu rozvěsilo výzdobu a místa pro nejváženější diváky byla změkčena polštářky. Kolem vyrostlo mnoho plátěných přístřešků, dostavili se obchodníci a hned měli kolem svých stánků zájemce o zboží.

Bubla se zastavil u kováře a bral do ruky nabízené meče. Hanka za jeho zády tiše sykla: „Ten ne, vyber si druhý zprava.“

„Ale…“ chtěl něco namítnout, dívka ho však nenechala domluvit.

„Sice nemá zdobenou rukojeť, ale je kvalitnější.“

Vévoda kývl a zaplatil za vybraný výrobek.

„K čemu potřebuješ kompletní zbroj? Tenhle kovář si potrpí na parádičky, ale kvalita nic moc.“

„Kdybych náhodou prohrál, nehodlám riskovat, že přijdu o svou oblíbenou klisnu a nejlepší zbroj,“ zamířil k vystaveným drátěným košilím.

„Jen aby tvou porážku nezavinilo nekvalitní vybavení,“ nespokojeně podotkla Hanka.

„Přece umíš zařídit, aby košile byla lehčí a meč pevnější,“ odsekl.

„Jasně. Kvůli tomu jsem přece u tebe,“ skřípala zuby nad Bublovým ležérním přístupem k boji.

„Koně jsou tady! Přijel obchodník s koňmi!“ zamával na kamarády jeden z nejmladších rytířů. Nakupující okamžitě zamířili k ohradám pro koně. Hanka se víc rozhlížela po lidech, kteří stádo doprovázeli, než po zvířatech. Zůstala stát opodál, zatímco Bubla zamířil za koňským handlířem.

„Nepomůžeš svému pánovi vybrat vhodné zvíře?“ uslyšela za zády. Obrátila se s úsměvem, neboť poznala Rafanův hlas.

„A vyleštíš mu kopyta, když na některé ukážu?“

„Samozřejmě, pro tuhle práci já žiju,“ zachoval vážnou tvář, ale v očích mu tančily rošťácké ohníčky.

„Jak dlouho se tu zdržíte?“

„Až do konce turnaje. Nákup a prodej koní dle potřeby. A jak se tu líbí tobě?“

„Plotnu a úklidové kbelíky už bych ráda nechala za sebou. Navíc rytíři začínají být dotěrní, když Sváťa odešel. Mám už jejich narážek plné zuby.“

„Mluvila jsi s bráchou?“

„Jo. Zatím vůbec nic nenašel. Měla by mu pomoct Helara.“

„Na magické stopování je nejlepší starej Pohromak. Ale ten má teď práci jinde. Zkusím zařídit, co půjde.“

Kolem oběda se objevilo plno lidí. Dorazili hosté i prodejci jídla. Hanka si všimla, že velmistr má k ruce několik neznámých kouzelníků, kteří otvírají brány nejen hostům, ale i prodejcům jídla a kořalky.

„Kde budou všichni spát?“ zeptala se Hanka zkušenějšího sluhy.

„Přece v Renoru. Mágové jim otvírají bránu vždy ráno a večer, takže většina z nich se jen přijde podívat na turnaj. To si zase páni rytíři namastí kapsu. Vstupné na turnaj není pro chudáky.“

„Budou bojovat jenom nováčci?“ dál vyzvídala Hanka.

„Ale kdepak. Ve stanovách rytířů je zakotveno, že každý řádný člen musí absolvovat nejméně tři souboje ročně. Takže tentokrát tu bude rušno.“

Ani netušil, jak prorocká slova vyřkl.

V poledne, jakmile skončilo slavnostní pasování nováčků na právoplatné rytíře, byla zahájena klání podle seznamu, který byl vyvěšen od minulého večera.

Rytíři proti sobě cválali na koních a pomocí dřevců se snažili soupeře vyhodit ze sedla. Vítěz získal koně a zbroj poraženého. Pokud spadli oba, mohli pokračovat v boji muž proti muži s mečem v ruce, dokud jeden nezvítězil.

Hanka vyfasovala kýbl s vodou, aby v přestávkách kropila prašné prostranství pod tribunou.

Souboje pokračovaly až do večera. Bubla si připsal dvě relativně snadná vítězství.

Druhý den do soubojů nastoupili i dlouholetí rytíři a nováčci se velice rychle zařadili mezi poražené. Kromě vévody Bubaldina a Karla Enberga.

Třetí den postoupilo kromě dvou nováčků do dalšího kola šest zkušených rytířů, mezi mini i Darembar a Heron.

Hanka celé dopoledne tvrdla v kuchyni a velice se těšila, až se po obědě zbaví služby a bude mít volno. Domluvila se s Rafem, že se sejdou u koňské ohrady. Musela se hodně otáčet, aby stihla všechnu práci, než bude moct z kuchyně odejít. Věděla, že na ni kamarád počká, ale přece jen by měl člověk na domluvené schůzky chodit včas.

„Přišla jsi o hodně,“ konstatoval Rafan, když přiznala, že celé dopoledne nevystrčila nos z kuchyně. „Copak tě ani nezajímá, jak v souboji dopadl tvůj vévoda?“

„Nepochybně prohrál…“

„Naopak. Oba nováčci neuvěřitelně zazářili a vyšli ze soubojů úspěšně.“

„Děláš si legraci!“

„Ani v nejmenším. Jejich soupeři popadali jako shnilé švestky.“

„To není možné.“

„Taky jsem se divil. Pak jsem si všiml, že slovutní páni rytíři si do souboje s našimi nováčky vzali pěkné herky a obstarožní brnění nevalné ceny.“

„Chceš tím naznačit…?“

„Nenápadně jsem je po prohraném boji sledoval. Vůbec nevypadali sklesle a v dobrém rozmaru si nechali koupit kořalku. Všem poraženým rytířům ji platil Heron.“

„Neplatil i něco jiného?“

„Neplatil, ale zaslechl jsem, jak své kámoše posílá ke kováři, kde si mohou objednat libovolné vybavení z dračí kůže.“

Hanka se zamračila.

„Copak? Čekala jsi, že budou páni rytíři vzorem ctností?“ ušklíbl se kamarád.

„Líbilo by se mi, kdyby byli. Víš, začínám mít starost o našeho Bublu.“

„Něco, o čem nevím?“

„Touží bojovat s drakem.“

„Široko daleko žádný drak není.“

„Heron a Darembar se nedávno bavili o tom, že by bylo fajn se zbavit Bublovy dotěrnosti. Nejlépe tím, že mu zařídí splnění jeho snu.“

„Vážně?“ přešel náhle Rafana veškerý humor.

Hanka neodpověděla, jen pokrčila rameny. Kamarádovy oči se zahleděly do dálky a znehybněly v jednom směru. Skoro minutu trvalo, než znovu pohlédl na dívku.

„Něco zlého?“ zeptala se, protože Rafanovo soustředění signalizovalo, že mohl mít vizi.

„Bohužel nic konkrétního. Ale jestli něčím naštveme draky, bude horko nejen pánům rytířům ale i nám.“

Z tribuny se ozval halas, pravděpodobně začínalo další klání.

„Pojď,“ kývl Rafan na Hanku. Zamířili k místu, kde se odehrával souboj. Proti sobě stáli rytíř Heron a rytíř Enberg. Pobídli koně, ale oba dřevce jen lízly zbroj, ani se nezlomily. Znovu srovnali koně ve výchozí pozici. Tentokrát Enberg mířil dobře, dřevec se zlomil, ale starší rytíř v sedle jen zakolísal, aniž spadl.

„Chce ho nechat vyhrát,“ tiše usoudil Rafan při pohledu na Heronův styl.

„Proč by to dělal?“ zapochybovala Hanka. Střetla se s Rafanovým pohledem a hned si v duchu odpověděla – protože nechce postoupit do souboje s drakem.

Při příštím nájezdu se rytíř skulil na zem, ačkoliv ho dřevec zasáhl jen do lokte. Karel Enberg vítězně pozdvihl zbraň a jásot davu na tribuně nadšeně pozdravil nového vítěze.

Hanka se vydala ke dráze, na jejímž konci se objevil Bubaldin.

„No to je dost! Kde se couráš?“ uvítal ji nevrlým tónem.

Pomohla mu natáhnout rukavice, zkontrolovala zbroj, sedlo i připravený dřevec. Přiběhli dva sloužící. Jakmile měl Bubla nasazenou helmu, vyzvedli ho ze schůdků do sedla. Jeden z nich mu vložil pod ruku dřevec a na pokyn z tribuny se všichni protáhli pod zábradlím, vymezujícím dráhu pro koně.

Velmistr pokynul a prapor u dráhy odmávl začátek souboje. Darembar se řítil proti vévodovi na mohutném koni a jeho zbraň se ani nezachvěla. Na rozdíl od něj Bublova ruka zdaleka tak pevná nebyla. Náhle Darembarův kůň klopýtl a vousatý rytíř i se svým zvířetem spadl v okamžiku, kdy se ho dotkl protivníkův dřevec. V hledišti to zahučelo a ozval se pískot. S rychlým a málo atraktivním střetnutím diváci vůbec nebyli spokojeni. Bublu však jejich reakce nerozházela. Užíval si své minuty slávy naplno. Po přestávce se utká s Enbergem a vybojuje si své první turnajové vítězství.

Hanka pomohla vévodovi sesednout a odstrojit se do té míry, aby si mohl aspoň na chvíli dopřát pohodlí a napít se.

„Vidělas? Skácel jsem ho prvním úderem,“ pochválil nahlas svůj výkon. „Dneska je skvělej den. Myslím, že vyhraju.“

„Nechval dne před večerem, vévodo,“ potlačila Hanka nutkání obrátit oči v sloup.

„Škoda že tu není Svatopluk. On uměl ocenit dobrý výkon. Měl by ze mě radost.“

„Jistě. I mě mrzí, že tu není s námi,“ přikývla dívka a držela se, aby nevypustila z pusy nic nelichotivého. Nebylo by vhodné rytíře před závěrečným soubojem vyvést z rovnováhy.

Fanfára trubače upozornila diváky, že byly vyvěšeny erby a je čas zaujmout místa na tribuně.

Bubaldin znovu navlékl všechny součásti brnění a byl usazen do sedla. Mladí rytíři se rozjeli proti sobě. Zarachotily plechy, neboť oba dřevce zasáhly cíl. Karel si strhl z hlavy deformovanou helmu a Bubla ztratil jeden ochranný plát z ramene. Obloukem se vrátili na start a obsluha jim podala nové dřevce. Diváci jásali. Tohle bylo podle jejich gusta. Při druhém nájezdu se Karel sehnul, takže ho Bubla nezasáhl. Sám ale schytal zásah do hrudi a měl velké potíže se udržet v sedle. Nakonec se srovnal a sklidil uznalý potlesk. Třetí nájezd se stal osudným oběma rytířům. Skončili na zemi a jen ztěžka se zvedali do kleku a do stoje. Diváci je hlasitě povzbuzovali.

Hance se zdálo, že Bublu opouštějí síly. Sice si došel ke svému erbu pro meč, ale ke svému protivníkovi nijak nepospíchal. Karel Enberg byl viditelně v lepší kondici. Několik ran oba úspěšně vykryli. Pak jeden úder naplno zasáhl vévodu do lýtka. Plech sice zadržel ostří, ale Bubaldin začal kulhat a soustředil se pouze na obranu. Nakonec ho Enberg klamným manévrem vyvedl z rovnováhy a prudkým bodnutím do ramene ho poslal k zemi. Bubaldin upustil meč a herold mávnutím praporu ukončil souboj. Vítěz pozdravil nadšené diváky a vzápětí byl odveden do lóže k velmistrovi.

Hanka se dvěma sluhy vyrazila k Bubaldinovi. Společnými silami postavili hekajícího bojovníka na nohy a odvlekli ho do ústraní. Jakmile se vévoda vyloupl z brnění, ukázalo se, že závěrečné bodnutí sice prošlo zbrojí, ale rána je jen mělká povrchová. Horší byly modřiny, které se po těle začínaly vybarvovat.

Vtom k nim dorazil nejvyšší mág. Hanka se uklonila a couvla, aniž muži pohlédla do tváře. Kouzelník přistoupil k Bubaldinovi.

„Dovolíš, ctěný rytíři, abych zkontroloval tvé zdraví?“ naklonil se k jeho tělu.

„Není třeba, jsem v pořádku,“ nesměle namítl Bubla.

Mág přiložil dlaň na jeho rameno a usmál se: „Ano. Myslím, že jsi opravdu zdráv.“

Poté se odporoučel.

Vévoda zkontroloval své zranění, ale pouze zarůžovělá kůže naznačovala, kde se nacházelo.

„Páni, je dobrej,“ pokýval uznale, „ale mohl mi vyléčit i modřiny, když už tady byl.“

Vzápětí dorazil poslíček, aby se druhý nejlepší muž turnaje neprodleně dostavil do lóže velmistra. Bubla povyrostl o deset centimetrů a začal honit Hanku, aby mu podala čistou košili a nejlepší plášť.

Turnajoví hosté se zvolna rozcházeli a většina prodejců rovněž sbalila své pulty. Dokonce potkala i novopečené rytíře, jak využívají služeb mágů, aby se pohodlně přemístili domů nebo do větších měst. Výcvik skončil a každý z nich se nyní musí postarat sám o sebe. Hanku by zajímalo, zda najdou uplatnění jako ochránci bohatých karavan nebo se z nich časem stanou potulní lapkové.

Zamířila ke společné jídelně, aby vyjednala, kdo z poražených chce svého koně a brnění zpět a za kolik. To co zbyde, zítra prodají pod cenou handlíři a kováři. Od Enbergova sluhy vykoupila koně, ale zbraň i poškozené brnění mu odevzdala. Mezi těmi, co Bubla vyhrál, bylo jedno výrazně lepší, jak zpracováním, tak i kvalitou.

Pozdě v noci ji vzbudil vévodův návrat. Mladý muž byl notně podroušen a ztěžka se trefoval do dveří.

„Oslavovali jste s velmistrem?“ rozespale si mnula oči.

„Pšt, to je tajný, to je hrozně, ale hrozně tajný,“ snažil se artikulovat Bubla.

„Hm. Zajisté. Je převelice tajný, co všechno vám proteklo hrdlem,“ pomohla mu najít cestu k jeho lůžku.

„Pozítří budu bojovat s drakem. Ale pšt, je to hrozně tajný.“

„S drakem? Ty sám?“

„Kája mi pomůže. Budeme na tu hnusnou zelenou potvoru dva. Ale pšt… hrozně tajný.“ Skácel se na postel a v příští minutě hlasitě chrápal. Hanka mu s povzdechem zula boty.

A je to tady, pomyslela si. Těm dvěma rytířským vykukům se podařilo Bublu předhodit drakovi. Neváhala ani vteřinu a předala varování Rafanovi.

*****

Kdo pomůže najít Vítka?

Helara jako obvykle zkontrolovala vrhací nože, pečlivě je vložila do kožených úchytů na své vestě a magicky uzavřela dveře svého malého přízemního domku. Rafanova žádost o pomoc při hledání zmizelého kluka ji rozladila. Považovala za chybu, že byl do akce zapojen nezkušený Rafanův bratr. Tihle náhodní pomocníci nadělají víc škody než užitku. Místo aby sledovala podezřelé aktivity rytířů v Puraze, bude se muset zdržovat takovou hloupostí, jako je útěk neposlušného dítěte z domova. Rafanův neschopný bratříček si hvízdne a špičkový ochránce přiběhne jako poslušný pejsek, aby mu přidržel kojeneckou láhev. Rozladěně se přesunula do Kouzelných zahrad, kde měla s mladíkem schůzku.

Místo Svatopluka však narazila na zdejšího hoteliéra trpaslíka Zachariáše.

„Dovolte, abych vám popřál příjemné ráno, mladá dámo,“ vyzval ji gestem, aby vstoupila na terasu, kde u stolku seděl Sváťa a cpal se koláčem.

„Promiňte, Zachariáši, ale na tohle opravdu nemáme čas!“ zamračila se.

„Vy jste nesnídala, milá ochránkyně, že?“

„A ani nehodlám…“ chystala se nezdvořile odseknout, ale cosi v trpaslíkově výrazu ji varovalo. A protože už se s ním setkala a pár historek o něm slyšela, rozhodla se obětovat několik drahocenných minut, než Sváťa dojí.

„Ovšem ráda počkám, než se náš mladý přítel nasytí,“ nedokázala potlačit sarkastický tón. Neochotně se usadila na židli. Vtom ji zašimraly drápky na ruce a tulík se jí vyšplhal na rameno. Podrbala ho a ucítila, jak její špatná nálada ustupuje.

„Dobrý spánek a vydatná snídaně jsou žulové kameny, na kterých se dá postavit katedrála,“ podotkl trpaslík a neznámo odkud vykouzlil vejce na čerstvě opečené slanině a spolu se slunečnicovým chlebem naservíroval štědrou porci Helaře až pod nos. Zvedla oči k hostiteli a rozhodla se pro taktický ústup z vytyčených pozic. Slanina neuvěřitelně lákavě voněla. Odevzdaně vzdychla a chopila se vidličky. Trpaslík pokýval hlavou a spokojeně se ušklíbl.

Po snídani Sváťa zavedl ochránkyni do míst, kde končila Vítkova stopa. Stručně Helaře vylíčil, co chlapec vyváděl a jak podvědomě své magické schopnosti používal ve chvílích, kdy se rozhodl zmizet lidem z očí.

„Ve spirále jsem obešel tohle místo, ale kde nic tu nic. Žádné chodby, žádné podzemní prostory, kde by se mohl skrývat. Buď ho odneslo něco létacího, nebo prošel magickou bránou. Tu ale vystopovat nezvládnu.“

„Dobrá. Teď na pár minut zmlkni a neruš mě, chci si udělat vlastní obrázek o tom, co se tady dělo,“ požádala Sváťu.

Ochránkyně se střídavě procházela a střídavě meditovala. Mladík ji sledoval a začínal ztrácet trpělivost. Asi po dvou hodinách se konečně dočkal jejího vyjádření.

„Kolem dokola je mnoho náznaků po bránách. Nejsem specialista na minulost, ale jsou tu stopy po magii lidí i draků.“

„A co Vítek?“

„Těžko říct. Narazila jsem totiž na něco neobvyklého.“ Helara si olízla rty a odmlčela se. Sváťa napjatě vyčkával, zda bude ochránkyně ochotná se s ním podělit o své poznatky. Ona však místo dalších řečí otevřela bránu a odvedla Sváťu zpět do Kouzelných zahrad.

Dřív než se stačil zeptat, sama se k němu otočila: „Planina je protkaná hustou magickou sítí. Sedmý smysl nám při hledání Vítka nepomůže. Jakmile použiješ pátrací kouzlo, pavouk tě vycítí.“

„Jaký pavouk?“

„Podle mého názoru se musí jednat o skupinu mágů. Neumím si představit, že by kouzlo utkal a udržoval jednotlivec. Budu potřebovat posilu – někoho zdatného, kdo by síť kolem rytířského řádu narušil. Moc by mě zajímalo, jaký plní účel… a jak do toho všeho zapadá ztracené děcko.“

Sváťa ztěžka polkl: „Musím ho najít. Slíbil jsem, že na něj dám pozor.“

„Magie ti při hledání nepomůže. Ale…“ Helara zaváhala a zamyšleně se zahleděla do mladíkových nešťastných očí. „… znám jedno zvířátko, které umí skvěle hledat. Jenomže kouzelník, se kterým spolupracovalo, se před rokem odebral do zapomnění. Od té chvíle není s Chlupáčem řeč.“

„Kdo je Chlupáč?“ projevil Sváťa zájem.

„Netopýr. Musel bys hledání přesunout na noc. Chceš se s ním seznámit?“

„Samozřejmě. Zkusím všechno, abych Vítka našel.“

Helara Sváťu zavedla k rozpadající se skrýši uprostřed divočiny. Větve, které dřív tvořily střechu stavení, se teď nekontrolovaně rozrostly všemi směry. Jen kamenný základ podlahy a stěn vymezoval prostor bývalého obydlí. Helara ruinu pomalu obešla a pozorně zkoumala propadlou střechu. U vzdáleného rohu se spokojeně usmála a mávla na Sváťu, aby šel blíž.

Nenápadné netopýří tělíčko bylo stěží vidět.

„Ahoj, Chlupáči,“ oslovila ho nahlas Helara, „ráda tě zase vidím. Přivedla jsem ti návštěvu, která ti tuhle noc bude dělat společnost. Velice by mě potěšilo, kdyby ses rozhodl jim pomoct. Možná už je na čase přerušit smutek a mlčení. Mnohokrát jsi nám pomohl, Chlupáči, bylo by škoda přijít o tvé úžasné schopnosti. Prosím tě jménem všech ochránců, vrať se do života a najdi si nové přátele.“

Sváťa ochránkyni skoro nepoznával. Drsná slupka její osobnosti se na chvíli rozpustila a k netopýrovi hovořila něžně a s pochopením. Tulík na jeho rameni pozorně sledoval tvora zavěšeného na pozůstatcích bývalé střechy.

Helara se odpovědi nedočkala a jen odevzdaně pokrčila rameny. „Zkuste, co umíte,“ obrátila se na mladíka i tulíka, „ale podle mě by byl zázrak, kdyby vám odpověděl.“

„A opravdu umí mluvit?“ zapochyboval Sváťa. „Co když mu nebudu rozumět?“

„Jestli ti odpoví, rozumět budeš. Za to ti ručím,“ ušklíbla se Helara a vykouzlila bránu, do jejíhož oblouku vkročila.

Sváťa osaměl. Obešel opuštěné stavení a našel místo, kde zřejmě bývalý majitel sedával. Uvelebil se a zvažoval, zda má význam tady strávit noc. Tulík odběhl prozkoumat nejbližší okolí. Smíšený les působil přívětivě. Mladík se dotkl javoru, který kdysi zastřešoval zdejší obydlí. Listy se jemně zachvěly.

„I tobě se, můj olistěný příteli, stýská? Žil tu někdo, s kým sis rozuměl?“

Ze stromu se uvolnil list a jako slza se snášel k zemi.

„Kdybys mi tak uměl poradit, zda má vůbec smysl přemlouvat netopýra, aby mi pomohl. Nejsem si jistý, zda si ze mě Helara neutahuje. Nerad bych byl hrdinou historky, jak si naivní kluk skvěle popovídal se zvířátkem, co tu visí hlavou dolů.“

Sváťa ucítil, jak se mu tulík šplhá po zádech.

„Co ty na to, Plavíku? Jsme tady netopýrovi pro legraci?“

Tulík si načechral ocásek a nahlas odpověděl: „Jestli on pořád potichu, Plavík půjde, rafne a hloupou létající myš vyplaší.“

„Máš pravdu. Taky nevěřím, že by mohl tenhle noční tvor někoho najít. Jenom tu ztrácíme čas. Hanka se nám vysměje, až jí povíme, kam nás Helara poslala.“

Vtom netopýr vylétl, a ačkoliv ještě nebyla tma, pustil se do pronásledování hmyzu.

Mlčky seděli a sledovali ho.

„Kéž by mě napadl jiný způsob, jak Vítka najít,“ nešťastně vzdychl Sváťa, když jim netopýr poněkolikáté prolétl nad hlavou a jinak neprojevil ani špetku snahy jim vyjít vstříc. Bylo to stejné jako si povídat s hvězdou na obloze.

„Tahle noc je ztracená,“ uvelebil se Sváťa na nejbližším mechovém polštáři, „aspoň se trochu prospím.“ Tulík se mu uvelebil pod bradou a ocásek si položil na Sváťův krk. Usnuli téměř okamžitě.

Když je probudily první paprsky, netopýr už spal na svém oblíbeném místě. Náhle se Sváťovi vybavil sen. Barevné javorové listy k němu ve snu mluvily – opakovaly dvě věty tak dlouho, až mladíkovi uvízly v paměti: Pravda se schovává lépe než kvanter. Hledání je cestou k pravdě.

Pohladil javorový kmen a marně hledal souvislost mezi stromem a větami. Jakou pravdu by tu měl najít? Zavolal na tulíka, a když přiběhl, podrbal ho na krku. „Tobě se Plavíku, taky něco zdálo?“

„Plavík viděl tvůj sen jako svůj vlastní.“

„A netušíš, co měl znamenat?“

„Strom dal tobě radu.“

„Jakou radu?“

„Ty nepamatuješ slova?“ podivil se tulík.

„Ale ano, vím, co říkal. Pravda se schovává lépe než kvanter. Hledání je cestou k pravdě.“

Náhle se na Sváťově košili zachytil netopýr. Ani se nevšimli, že se odlepil ze svého stanoviště a vzlétl. Sváťa se ho nešikovně pokusil vzít do ruky, ale netopýr se protáhl jeho výstřihem pod košili, kde se zaháčkoval drápky za látku a znehybněl. „Poletím hledat s tebou,“ ozval se Sváťovi v hlavě mentální hlas.

„Proč ses nerozhodl v noci, když jsme tě žádali o pomoc, ale teprve až teď?“

„Protože znáš slova, kterými mě vždycky žádal můj přítel. Teď budeš mým přítelem ty,“ odpověděl malý noční tvor a zavrtěl se, aby si udělal pohodlí. Sváťu jeho chloupky zašimraly na kůži.

„A jakým způsobem umíš hledat?“ zeptal se netopýra.

„Neodpoví ti. Usnul,“ podotkl Plavík a lítostivě pohlédl na kapsu, pod níž si jejich nový společník ustlal.

„Neboj se, koupím si v Santareně novou košili se dvěma kapsami, abys měl při cestě kde odpočívat. Ale nejdřív se stavíme u Zachariáše, co říkáš?“

„Jo,“ vypískl nadšeně tulík a přichytil se límce u košile, když Sváťa natáhl ruku, aby opsal oblouk brány, kterou měl v plánu vykouzlit.

*****

Prozrazená

Bubla ještě vyspával, když Hanka zamířila do kuchyně, aby pro sebe a pro něj vyzvedla snídani.

„To je ona,“ ukázal na ni muž v černém, který u stolku v kuchyni popíjel čaj, „tu chci.“

Vmžiku sáhla po magické obraně a ohlédla se ke dveřím, před které se pohotově postavili tři mohutní chlapi. Z kuchyně vedlo vícero dveří, ale ty nejbližší ke skladu, k nimž přiskočila, byly zamčené.

Těmi od jídelny sem vzápětí vstoupil velmistr, zamkl za sebou a klíč zastrčil do kapsy.

„Nemýlíš se? Opravdu je to ona?“ krátce mrknul směrem k černě oděnému chlapíkovi.

„Nepochybně. Poznávám ji. Včera večer nás práskla ochráncům. Ale než ji zabiješ, půjč mi ji. Potřebuju se jí na pár věci zeptat.“

Dívka ucítila, jak se magie kolem ní rozpouští. Nikdy se s podobným kouzlem nesetkala. Jako by blok její ochrany zrezivěl a rozpadl se. Při pokusu udržet kouzlo aktivní se situace ještě zhoršovala. Zkusila jiné kouzlo, ale nefungovalo ani půl vteřiny a dopadlo podobně jako to předchozí.

Muž v černém se usmíval. Vystartovala proti chlapům blokujícím jediné odemčené dveře. Skoro se jí podařilo je rozhodit fyzickým útokem, který od holky nečekali. Jenže ji zezadu dostihlo kouzlo ochromení, které nedokázala ani zrušit ani otočit proti sesilateli. Kouzelník se zálibou v černém oblečení pomalu vstal od čaje, přistoupil k ní a přes hlavu jí přetáhl šňůrku se zavěšeným zvířecím drápem.

„No vida. A jsi moje. Teď budeš hezky hodná, tichá a poslušná, bez odporu půjdeš se mnou a ukážeš mi, jak může člověk ovládnout dračí komunikaci. Souhlasíš?“

Hanka se snažila vzdorovat a odpovědět něco ošklivého, ale kůže ji zabrněla v místě, kde se jejího těla dotýkal zavěšený dráp. Proti své vůli přikývla.

Muži blokující dveře odešli a v místnosti zůstal jen velmistr a kouzelník v černém, jehož důstojnost poněkud narušovaly rozježené vlasy. Tvář mu zářila spokojeností, ale z jeho úsměvu Hanku mrazilo. S úlevou uvítala, když se otočil k velmistrovi: „Takže špiona máš z krku, ale ochránce ti věčně od těla neudržím, s tím nepočítej. Zítřejší turnaj nepochybně navštíví.“

„Nevadí. Zápas bude regulérní. Mohou čmuchat, jak chtějí, na nic nepřijdou.“

„To ale, bratře, znamená, že…“

„Přesně tak. I draci musí občas vyhrát, aby nezačali být podezřívaví.“

„Obětuješ dva ze svých nejlepších?“

„Čirou náhodou tenhle turnaj vyhráli dva namyšlení nováčkové.“

„Jasně, čirou náhodou! Vidím, že máš opět všechno pod kontrolou,“ zahrál kouzelníkovi úsměv na rtech, „ale co když budou hledat tuhle moji polapenou slečinku? Co jim řekneš?“

„Co by? Že běžela za svým kámošem, co se odtud vytratil před několika dny. Mám já snad čas hlídat všechny zdejší služky? Hlavně dej, bratře, pozor, ať ti neuteče!“

„Však já si své mazlíčky umím ohlídat.“

„Mazlíčky?“ pohlédl velmistr pátravě na svého bratra.

„Přece Kchuoka a tuhle holku.“

„Vymažeš jí paměť a pustíš ji někde hodně daleko odsud. Rozumíš?! Žádné mučení!“

„Jak bych mohl neposlechnout svého moudrého staršího bratra,“ lísavě odvětil kouzelník.

Hanka bojovala silou mocí proti působení podivného drápu na své hrudi, ale nenacházela způsob, jak na jeho ochromující účinek vyzrát. Antimagické náramky a náramky poslušnosti už zažila, ale tentokrát se cítila jinak. Nepřišla o magii ani o bojovné myšlenky. Jen se nedokázala vzepřít muži v černém. Tělo poslouchalo jeho příkazy, ačkoliv mysl poroučela pravý opak. Spojení s Plamem cítila, ale nedokázala ho využít. Obvykle její dračí bratr vycítil, když byla v úzkých, tak proč ne dnes? Mužova magie se táhla jako sirup. Nevyznačovala se útočností, ale rozleptávala kouzla způsobem, který byl Hance záhadou. Nevzpomínala si, že by někdo něco podobného dokázal nebo o nezvyklé metodě hovořil. Tajemný amulet na jejím krku byla magická výzva, která natolik zaměstnávala její mysl, že ani nevnímala míru nebezpečí, ve kterém se ocitla.

„Abych nezapomněl – přinesl jsi pera?“

„Nikdy nezapomínám: Schoval jsem je do stolu ve tvojí pracovně. Možná bys neměl pery Kchuoka příliš plýtvat, jinak bude mít za chvíli hlavu jako oškubané kuře.“

„Jedno je pro uznaného staršího, druhé pro zeleného bojovníka, co k nám pozítří přiletí, a třetí vyzkoušíme na gryfí bránu. Mládě je sice fajn, ale dospělý jedinec by se nám hodil mnohem víc.“

„Zahráváš si. Gryf je silná potvora. Co když se nenechá spoutat, nebo jich projde víc najednou?“

„Ty jsi kouzelník! Myslel jsem, že průchod ohlídáš.“

„Kdyby ti stačili mrtví gryfové, stačí říct. Můžeme k Harastuře přilákat pár draků. Ale odchytit živého je problematické. A přemlouvat ho, aby chtěl bojovat v aréně, je podle mě zatraceně hloupej nápad.“

„Vyjednávání nech na mě. Ty budeš jen překládat, aby mi gryfové rozuměli. V nejhorším použijeme mládě jako rukojmí.“

„Nezapomínej, že jeho zraněná matka sama zabila u Harastury šest draků. Téměř umírala, a přesto mi dokázala uniknout gryfí bránou.“

„To sice ano, ale já teď nutně potřebuju sjednat souboj před diváky. Jakmile se uskuteční, máme po starostech. Nebude se mluvit o ničem jiném a draci se sami do turnajových klání jen pohrnou, ani jim nebudu muset platit gryfími artefakty. Rytířské turnaje přitáhnou davy platících diváků a všichni z našeho řádu si budou žít jako králové.“

„Jen aby nás neskřípli ochránci. Už čmuchají docela blízko. Kdyby tušili, čí mládě ukrýváme, mágové z nejvyšší rady by nám pěkně zatopili.“

„Tvrdil jsi mi, že ho zaručeně nikdo nenajde,“ vloudila se do velmistrova hlasu nejistota.

„Buď klidný, bratře. Moji síť neprokoukne jediné oko, mazlíčky mám obzvlášť dobře schované.“

„Mazlíčky?“ hloubavě se rytíř zahleděl na bratra.

„Nebuď podezřívavý,“ zamračil se kouzelník, „moje umění tě přece postrčilo do nejvyšších společenských vrstev. Komandujeme lidi, draky a dokonce i jednoho dorůstajícího gryfa. Co bys chtěl víc? Čím hlouběji pronikám do dračí i gryfí magie, tím lépe tě dovedu ochránit před každým útočníkem. Vyjma ochránců. Dvě tři hole moci bych možná zmáknul, ale při větším počtu si neškrtnu.“

„A co úkryt? Nenajdou ho? Je bezpečný i před nimi?“

„Samozřejmě. Copak myslíš, že ochránci chodí pátrat s rozsvícenou holí? Tu používají pouze v případě konfliktu. A tomu se elegantně vyhneme.“

„V to doufám,“ přikývl velmistr, „takže urychleně zařiď vymazání paměti téhle slečny a ukliď ji na bezpečné místo.“

„S největším potěšením,“ zajiskřilo radostně kouzelníkovi v očích. Postrčil Hanku směrem k východu. Po třech krocích se ohlédla. Kouzelník naházel do vaku jídlo, které na stole zbylo, a mávl bratrovi na rozloučenou.

Hanka zdvihla ruku a nahmátla svůj amulet s Vronovou pamětí. Od konfliktu v Pasteku se v něm ukrývala i její paměť. Tiskla ho a toužebně si přála, aby nezapomněla nic z toho, co právě viděla a slyšela.

Herda do zad ji prostrčila dveřmi ven.

*****

V moci kouzelníka

„Následuj mě a předstírej, že jsi v mojí společnosti šťastná a spokojená,“ nařídil kouzelník a dívka poslušně vykročila vedle něj. Prošli vesnicí a pokračovali po cestě až do míst, kam na ně nebylo od domků a ubytoven vidět. Zde muž vykouzlil bránu a protáhl dívku na plošinu mezi skalami. Jednu stěnu tvořila zabezpečená iluze. Prošli špatně osvětlenou chodbou až ke schodišti. Hanka nedokázala odhadnout, jak dlouho kráčeli dolů a kolika iluzemi stěn při tom prošli. Potom jí muž zavázal oči a za ruku ji vedl klikatým labyrintem. Slyšela skřípání skály o skálu, padající vodu, kličkovali různými směry a nakonec opět zaskřípala skála a pásek z jejích očí spadl.

Stáli v obrovském jeskynním dómu. Muž sáhl do výstřihu svého oblečení, pod nímž ukrýval svůj náhrdelník. Hanka překvapeně hleděla na koženou šňůrku plnou drápů a žraločích zubů. Kouzelník jeden dráp vyvlékl a vložil ho do připraveného otvoru ve skále. Na podlaze se kolem nich objevila namalovaná čára.

„Tady na mě počkej, zlato,“ pohladil ji muž po rameni, „půjdu ti připravit lepší ubytování.“

Hanka chtěla jít za ním. On čáru překročil, jako by byla namalovaná křídou, ale jakmile na ni položila nohu Hanka, zasáhl ji tak silný výboj energie, že téměř ztratila vědomí. Zkusila si z krku sundat kouzelníkův amulet, ale jakmile na něj pomyslela, ochrnuly jí prsty a nedokázala ho uchopit. Třepala rukama, aby se do nich rychleji vrátil cit a mezitím obcházela ohraničený prostor a rozhlížela se. Koule u stropu osvětlovala neobyčejně rozlehlou jeskyni. Zaslechla nějaké zvuky, ale nedokázala určit, odkud přicházejí. Posadila se a zkusila kontaktovat svého dračího bratra. Ačkoliv vložila do soustředění vše, neuspěla. Ani mentální oslovení jednorožce se nezdařilo. Byla si jistá, že Plam i její adoptivní otec R’íhan brzo pojmou podezření, že je něco v nepořádku a začnou ji hledat. Otázkou zůstávalo, zda nebude magie jejího věznitele silnější, než schopnosti těch, kdo ji budou postrádat.

Vtom ji napadlo, zda by nemohla zub, který měla zavěšený na krku, nějakým způsobem setřást. Předklonila se a pokoušela se šňůru setřepat kolem hlavy. Málem nadskočila, když se ozval potlesk a smích.

„Skvělý nápad! Gratuluji,“ vesele komentoval její pokus kouzelník. „Avšak silové pole, kde se nacházíš, by ti stejně zabránilo ve všech nepatřičných aktivitách.“

Hanka se narovnala a potlačila vztek, který se jí při pohledu na smějícího se muže zmocňoval.

„Umoudřila ses? To rád vidím. Zvu tě na snídani.“

Dívala se, jak vyjmul ze skály zub a zrušil namalovanou linku na podlaze. Poslušně ho následovala. Zavedl ji do menší jeskyně, zařízené jako obytný pokoj. Posadila se ke stolu a její věznitel zaujal místo proti ní.

„Najez se,“ pokynul směrem k talířům s jídlem.

Mlčky poslechla a dumala, kdy se odhodlá k vymazání paměti.

„Máš pěkný magický potenciál. Zamlouváš se mi. Pověz mi, jak se může člověk naučit dračí komunikaci,“ požádal ji vlídně.

„Člověk se ji naučit nemůže.“

„Vážně? Jenomže ty ji ovládáš, zatímco já se dopracoval jen k jejímu odposlouchávání. Chci umět víc.“

„Nechceš mi pomoct?“ dotázal se, když Hanka na jeho slova nijak nereagovala. „Až mě ji naučíš, pustím tě.“

„Nedá se naučit,“ pokrčila rameny.

„Však ty jistě změníš názor,“ zamumlal a úsměv mu zmizel z tváře. „Vstávej a natáhni ruku,“ přikázal nazlobeně.

Hanka poslechla a strpěla, aby na její zápěstí připevnil náramek ozdobený drápem. Její původní náhrdelník jí stáhl z krku a odebral jí i zavěšený paměťový kámen.

„Pročpak jsi ho nosila?“ zeptal se zvědavě.

„Je to památka na přítele,“ odpověděla víceméně podle pravdy.

„Já si to prověřím,“ zastrčil její amulet do kapsy a potom dívku zavedl zpět do jeskyně. Jeden z drápů zapíchl do skály a vyznačil jí osobní prostor.

„Tady máš postýlku,“ ukázal na mechový obdélník. „A tuhle prohlubeň používej jako záchod, jinak ti to tu bude smrdět,“ ušklíbl se Hance do tváře. „Svou porci jídla sis už dneska vybrala a tu příští si budeš muset zasloužit,“ dodal a překročil vyznačenou hranici.

Jakmile odešel, pustila se Hanka do zkoumání svých magických možností. Mohla si posvítit, vyčistit oděv, ale jakmile se zaměřila na náramek nebo namalovanou hranici, začala mít s kouzlením potíže. Rovněž obranná, útočná a levitační kouzla se hroutila ještě před dokončením. Pouze tvarování kamene se jí dařilo. Po chvíli držela v ruce malý kousek skály. Mrštila jím do prostoru jeskyně. Vyznačená hranice jako by pro kámen vůbec neexistovala.

„Haló! Je tam někdo?“ ozval se ze vzdáleného koutu jeskyně dětský hlas.

„Kdo jsi? Jak se jmenuješ?“ zavolala. Odpověď znala ještě dřív, než se k ní donesla tichem jeskyně.

„Vítek. A ty?“

„Hanka.“

„Jé, to jsem rád, že jsi tady. Pomůžeš mi?“

„Ráda bych. Ale kouzelník mě uvěznil stejně jako tebe.“

„A Sváťa?“

„Neboj se, určitě nás najde,“ odpověděla nahlas, ale v duchu si přála, aby raději neuspěl a neocitl se ve stejné situaci jako oni.

„Chtěl bych mu říct, že jsem si to rozmyslel. Chci jít do školy a všechno se naučit, aby mě už nikdo nemohl nikdy nikam zavřít.“

„Tvoje rozhodnutí ho určitě potěší, až nás najde,“ odpověděla, ale cítila se mizerně.

Žádná škola člověka nepřipraví na všechno. Správně by se měla osamělému kouzelníkovi bez potíží ubránit. On však obratně využívá amulety a jeho nezvyklé magické praktiky jsou neuvěřitelně účinné. Dokáže narušit sesílání kouzel, umí odposlouchávat dračí komunikaci… Jak jen může takový mocný jedinec uniknout pozornosti ochránců?

Zatímco přemýšlela, jaké magické možnosti by se daly využít, uvolnila ze skály další kámen a aniž o tom přemýšlela, tvarovala ho do podoby tulíka. Nedostala se však dál než k hrubým obrysům, když do jeskyně vstoupil jejich věznitel.

Otevřel hranice jejího prostoru. Vstala s rukama za zády aniž pustila kámen. „Pojď za mnou, seznám tě s mými ostatními mazlíčky,“ vyzval ji.

Vstala a následovala ho. V okamžiku, když měla pocit, že jí přestal věnovat pozornost, mrštila kamenem po kouzelníkově hlavě ve snaze ho omráčit. Ze zvyku přidala i trochu magie umocňující přesnost a sílu úderu. Vtom pocítila palčivou bolest v zápěstí. Kámen svůj cíl zasáhl, ale ne dostatečně tvrdě. Muž v černém se otočil a jediným kouzlem ji ochromil. Sáhl si do vlasů a na jeho prstech ulpěla krev.

„Tohle od tebe nebylo hezké,“ oslovil ji téměř medově, „zasluhuješ si malou lekci.“

Ochromená Hanka sledovala, jak uvolňuje ze skály dráp.

„Kchuoko, pojď se seznámit s naší nejnovější návštěvou. Dávám ti ji na hraní.“

Před Hankou se zjevil tvor, jakého dosud neviděla. Lví tělo zdobil opeřený krk a hlava dravce se zahnutým silným zobanem. S inteligentním zájmem si prohlédl dívku a vzápětí jí zobákem sekl do nohy. Trhlina na jejích kalhotách se zbarvila krví. Tvor vzrušením poroztáhl nádherná opeřená křídla.

Ačkoliv Hanku bolelo poraněné místo a kouzlo jí bránilo v pohybu i čarování, pocítila místo strachu vlnu obdivu k nádhernému stvoření před sebou. Podle velikosti se muselo jednat o mládě. Snažila se vybavit všechno, co ve škole nebo od Sváti o gryfech slyšela. Divocí tvorové, přicházející z jiného světa, kde se nevyskytují lidé a kam nikdy nelétají draci. V knize se tvrdilo, že gryfové a draci jsou nejzarytější nepřátelé. Gryfové si s oblibou pochutnávají na dračích vejcích a draci na oplátku neváhají sežrat mláďata svých protivníků. Autor knihy se domníval, že gryfové byli vyhubeni zhruba před sto lety. Každopádně se mýlil. Hanka obdivně sledovala souhru svalů lvího těla a křídel.

Mládě nejspíš vycítilo její postoj a uprostřed druhého útoku se zarazilo. Strčilo do ní tlapou, ale drápy nechalo zatažené. Neschopná pohybu upadla na záda a uhodila se do hlavy. Zoban jemně klovl do jejích vlasů, ale neublížil jí.

„A to má být všechno?“ rozzlobil se kouzelník, když gryf složil křídla a jen lehce do Hanky žďuchal. „Asi tě moc krmím – ztrácíš divokost. Budeš tři dny o hladu!“

Gryf popohnán kouzlem odkráčel na své území, kde ho uvěznila energie bariéry.

Hanka si na zemi připadala hloupě a zoufale se pokoušela zbavit magického ochromení. Marně.

„Uvidíme, jak se ti bude líbit můj druhý mazlíček,“ ušklíbl se kouzelník. Nad Hankou se objevila černá hlava dračího mláděte se zvědavýma očima.

„A teď jí ukaž, jak pliveš oheň. Možná bys jí mohl trochu osmahnout vlasy,“ povzbuzoval ho muž v černém.

„Ne, Fuentisi, nedělej to!“ rozkřikl se uvězněný Vítek a způsobil tím hned několik věcí najednou.

Jméno dráčka v Hance vyvolalo mocnou vlnu emocí a ta na krátký okamžik pronikla všemi bariérami. Ucítila Plamův a R’íhanův kontakt. Sice byl ihned přerušen, ale informace o jejím uvěznění pronikla ven.

Kouzelník, jemuž Vítkův výkřik narušil koncentraci, si uvědomil svou chybu a rozlítil se na všechny kolem sebe. Častoval je vlnami bolesti jednoho po druhém a teprve po minutě si všiml, že lidé už ztratili vědomí a černý drak se ocitl na pokraji smrti. Dokopal ho do bariérou obehnaného prostoru a Hanku dotáhl k němu. Zuřil na nejvyšší míru, ale zatím dívku nechtěl zabít. Stálo ho veliké úsilí, aby se ovládl. Jestli ji chce potrestat, musí ji nechat žít. Přinutil se odejít z jeskyně. Dnes nechá své svěřence o hladu a vrátí se k nim až zítra, až se jeho vědomím přestanou šířit návaly vzteku.

V jeskyni se rozhostil klid. Vyčerpaná těla potrestaných se jen velice pomalu vracela k vědomí. Nikdo neměl sílu se zvednout a najít si pro odpočinek lepší polohu. Občas na okamžik otevřeli oči a znovu upadli do neklidného spánku. Hanka se v podvědomí přitulila k černému dráčkovi. Fuentis překvapeně zdvihl jedno víčko, ale dotyk lidského těla mu nevadil. Působil na něj konejšivě.

Zatímco ostatní spali, Kchuoko nervózně obcházel vyznačenou bariéru. Osamělý život v podzemí ho deptal. A nejvíc rozkazy černého muže. Toužil mu rozsápat hrdlo, avšak magické ovlivnění mu neumožnilo se vzepřít jeho vůli. V posledních dnech si povšiml přátelství draka a chlapce. Nic podobného Kchuoko ještě nikdy neviděl ani nezažil. Odmalička byl jediným dobře střeženým mládětem a doprovázel otce a matku na jejich cestách. Návštěva zdejšího světa jim však byla osudná. Prošli bránou do míst, kde číhal nejen tenhle zlý kouzelník, ale i bojovně naladěná skupina zelených draků. Kchuoko se schoval, zatímco jeho rodiče svedli lítý boj. Dlouho ve skrýši nevydržel a plížil se do míst, odkud se ozývaly zuřivé skřeky. Otec před jeho očima zahubil posledního útočníka. Vzápětí se však sám sesunul k zemi a přestal se hýbat. Kchuoko mezi mrtvými těly draků hledal matku. Brzo ji našel, ale nad jejím nehybným tělem dřepěl podivný rozcuchaný chlapík v černém. Vstal a překvapeně zíral na nezraněné mládě. Než se malý gryf vzpamatoval, přistála na jeho těle magická síť, v jejímž sevření ztratil vědomí. Probral se až v podivné uzavřené jeskyni. Nějakou dobu mu trvalo, než dokázal ze sítě vycucnout magickou sílu a rozcupovat ji. Z jeskyně však kromě úzké škvíry nevedla žádná cesta ven. Muž mu pravidelně dovnitř házel potravu, mluvil na něj, osobně se však dlouho neodvážil přiblížit. Jednou se však Kchuoko probudil a na krku měl jako přívěsek otcův dráp. Nedokázal ho strhnout. Od té chvíle byl nucen poslouchat mužovy příkazy, ať už chtěl nebo nechtěl. Byl přemístěn do jeskynního dómu a nakreslená hranice se stala jeho vězením.

Gryf přestal obcházet bariéru a jako každý den zaměřil svou pozornost na očarovaný přívěsek na své hrudi. Přece není možné, aby ho otcův dráp zbavil svobody. Jako amulet by měl pomáhat jemu a ne kouzelníkovi! Odčerpat z amuletu sílu se mu však prozatím nikdy nepodařilo. Je na čase zkusit něco nového, pomyslel si. Instinktivně se zaměřil na kořeny magie. Jejich gryfí podstata mu byla důvěrně známá. Síla umírajícího se přelila do drápů, per a zobáku. Kouzelník si tyto části těla přivlastnil a teď použil otcovu magii proti němu. Jak to udělal? Proč se gryfí magie obrátila proti němu?

Kchuoko si vzpomněl na příběh, který mu vyprávěla matka. Kdysi dávno jeden mladý nezkušený gryf bojoval s velkým drakem. Byl to těžký a vyrovnaný boj. Gryf rozsápal drakovi hrdlo, ale protivník mu ještě před smrtí úderem ocasu zlomil vaz. Zemřeli oba a gryfí tělo bylo skoro celé pokryto dračí krví. Vůdce rozhodl, že tělo musí být dovlečeno k sopce a svrženo do lávy. Jinak by drápy poznamenané dračí krví přesně v okamžiku smrti mohly posloužit drakům jako mocné artefakty. Jenže Kchuokův otec byl zabit draky a ne člověkem. V okamžiku smrti na sobě těžko mohl mít kouzelníkovu krev. Přesto má černý mág artefakty pod kontrolou. Jak to udělal? Copak znal gryfí příběh a pomazal svou krví pozůstatky mrtvého otce? Jak jinak by ovládl nahromaděnou magii? A nyní zneužívá otcovy artefakty k uvěznění mazlíčků? A copak se stalo s mámou? Její drápy u kouzelníka neviděl. Je mrtvá nebo žije? Kéž by mu mohla poradit. Zdalipak by pomohlo, kdyby na otcův dráp kápl trošku svojí krve? Kchuoko usoudil, že pokusem nic nezkazí.

Klovl se do tlapy a přitiskl poraněné místo k hrudi. Nyní cítil magii přívěsku intenzivněji. Opatrně sunul ocas k hranici bariéry, aby zkontroloval výsledek pokusu.

Sunul, sunul a málem ani nepostřehl, že jeho oháňka ční daleko za namalovanou hranici. Natáhl tlapu a záplava radosti se mu rozlila tělem.

Rozběhl se jeskyní a hledal východ. Prozkoumal celý prostor i všechny přilehlé chodby. Narazil na několik zavřených bytelných dveří, s nimiž si nedokázal poradit. Jeho radost se postupně měnila ve zklamání. Co teď? Zamyslel se a zaváhal. I kdyby se dostal ven, co by si počal? Tenhle svět je plný draků, snadno by ho zabili. A jak by na tak velikém území mohl najít mámu, když ani máma nenašla jeho? Sám se do gryfího světa vrátit nedokáže. Se skloněnou hlavou se loudal zpět. Je dokonale ztracený a opuštěný.

Závistivě pohlédl na černého dráčka, jak se tiskne k dívčímu tělu. K němu se nikdo tulit nebude, všem jim ublížil. Ačkoliv dívčino vědomí žádnou nenávist nevyzařovalo ani když ji zranil. A všichni tvrdě spí – možná aspoň na chvilku…

Kchuoko se nasunul k Hance z druhé strany. Nehybně strnul, když se otočila a položila ruku přes jeho tělo, aniž se probudila. Přivinul se opatrně blíž a ani si nevšiml, že černý drak na okamžik otevřel oči. Gryfova rozbouřená mysl se vedle Hanky zklidňovala a po chvilce usnul i on.

Jakmile Fuentis vycítil, že vetřelec spí, začal jemně žďuchat do dívky. Hanka pootevřela oči a jakmile do jejího mozku dorazila informace o tom, co vidí, vykulila je dokořán. Jak se u nich ocitl gryf? Že by se kouzelník vrátil a zlomyslně k nim přemístil agresivního tvora?

Hanka se nehýbala a uvažovala, co dál.

Fuentis jí tichou drakonštinou sdělil: „Před chvílí se k nám vplížil. Asi ho kouzelník zapomněl zavřít.“

„A jak dokázal překonat naši hranici?“ zašeptala.

„Třeba je vypnutá,“ natáhl černý dráček ocas k namalované čáře. Bolestivě syknul, když ho jiskra potrestala za narušení bariéry.

Výboj však probudil gryfa. Zvedl hlavu, hbitě uskočil stranou a přikrčil se do útočné pozice.

Hanka se pokusila zvednout do sedu, ale tělem jí projela nesnesitelná bolest. Při dalším pokusu o změnu polohy ztratila vědomí a zhroutila se bezvládně na zem.

Fuentis se nadechl a nastrčil hlavou před ni. Protože gryf nejevil snahu zaútočit, pomalu vydechl, aniž vypustil plamen. Pohledem sklouzl na Kchokovu zakrvácenou tlapu a hruď, která byla rovněž od krve. Kdo mu to asi udělal? Vycítil, že gryf netouží po boji, proto sklonil hlavu, aby zkontroloval bezvládnou Hanku. Promluvil na ni, strkal do ní čumákem, ale marně. Dívka na žádné podněty nereagovala.

Kchuoko se mezitím otočil a ladným skokem překonal nakreslené hranice. Zamířil k prostoru, kde spal Vítek. Volným krokem došel blíž. Zvolna obkroužil spícího chlapce a potom se uvelebil těsně vedle něj. Fuentisovi jeho počínání připadalo zvláštní. Chce snad naznačit, že nemá nepřátelské úmysly, nebo jako všechna mláďata usiluje o láskyplný kontakt? Měl by začít mluvit, pomyslel si dráček. Mimoděk zdvihl oči a pod stropem jeskyně zaznamenal přelet netopýra. Napadlo ho, jestli neslouží kouzelníkovi a nehlídá, co provádějí vězni v jeho nepřítomnosti.

*****

Ve stejnou dobu stál kouzelník se svým bratrem tváří v tvář gryfí samici. Vynořila se z temného otvoru Harastury a mlčky zobanem očichávala pero, které otevřelo prastarou magickou bránu.

„Oba dva žijete jen díky tomu, že jste zatím mého syna nezabili,“ mentálně proniklo do jejich myslí gryfovo sdělení.

„Čekal bych trochu vděku za to, že jsem ho ochránil před draky,“ vyčítavě se ozval mág.

„Lžeš. Snažil ses mě chytit a zajmout. Jsi záludný zmetek, který si nezaslouží soucit.“

„Když nám dáš, co chceme, syna ti vrátíme,“ vybídl velmistr bratra, aby tlumočil nabídku co nejpřesněji, což v mentálním vyjadřování nebylo snadné.

„Poštveš na mě draky a teď žebráš o spolupráci?!“

„Ano. Chtěl bych, aby ses postavila dvěma drakům u nás v aréně. Když zvítězíš, odvedeš si syna.“

„Snadno tě můžu roztrhat hned tady a teď.“

„Pokud jednoho z nás zabiješ, kouzelná pojistka se postará, aby žádný živý tvor nepronikl k tvému potomkovi. V takovém případě pozvolna umře hladem.“

„Vyhrožuješ?“

„Kdepak. Jen ti předkládám k posouzení pravdu. Opravdu nemáš zájem se dohodnout?“

„Nevěřím lidskému plemeni. Ať udělám cokoliv, dítě mi nevrátíte.“

Velmistr vytáhl pergamen a hodil ho na zem před gryfa. „Moje pozvánka tě pozítří zavede do arény. Tvoje mládě tam budou hlídat dva draci. Budeš-li chtít potomka osvobodit, musíš draky zabít. Nečekej dlouho a přileť se podívat. Jinak se odpoledne draci o tvé dítě postarají podle svého. Nabízím ti šanci zachránit tvoje mládě. Protože vyjednávání s tebou nikam nevede, končíme a už o nás víckrát neuslyšíš.“

Majestátní tvor se hrozivě nahrbil a z očí mu sršela zloba. Kouzelník bleskově otevřel bránu a protáhl svého bratra do bezpečí.

„Myslíš, že přiletí?“ zeptal se velmistr.

„Asi jo,“ svraštil obočí kouzelník, „ale těžko odhadnout kdy a nezaručuju, že vesnici i s arénou nesrovná se zemí.“

„Máme přece tebe. Poradíš si s ní stejně jako tenkrát, když jsi uvěznil její mládě.“

„Jenže tenkrát byla oslabená. A nezapomeň, že jsi mezitím rozdal některé z artefaktů, které jsem získal z jejího mrtvého druha.“

„Chceš mi tvrdit, že bude silnější než ty?“

Muž v černém bez odpovědi pokrčil rameny.

„Potřebuju se napít,“ prohlásil velmistr a gestem pozval bratra, aby mu dělal společnost. Měl by na pozítří pozvat víc diváků, hlavně těch dračích. Kdyby se něco zvrtlo, mohla by se jejich pomoc hodit. Zároveň ale musí počítat i s variantou, že gryf nepřiletí…

*****

Přípravy na utkání s drakem

Bubla se probudil. Jakmile se pokusil zvednout, vrátila se mu tepající bolest hlavy. Kocovinu jsem měl přece včera, pomyslel si znechuceně. Možná by pomohl kalíšek kořalky, zašilhal k polici, kde měl zásobu pro „léčebné účely“. Vtom si uvědomil, co je za den. Ne, dnes si musí zachovat čistou hlavu. Chystal se houknout na Hanku, když si vzpomněl, že tu není. K čertu s ní. Její odchod Bublu naštval. Ani se nerozloučila – ženská jedna hloupá. Bude si muset všechno obstarat sám. Při pomyšlení na snídani se k bolesti hlavy přidala i nevolnost. Musí se nejdřív postarat o klisnu, pak se uvidí.

Vesnice opět ožila turnajovým ruchem. Tentokrát dorazilo mnohem více prodejců a návštěvníků než minule.

Velmistr si mnul ruce. Naklonil se k bratrovi, kterému se v obličeji zračila únava. „Jak to jde? Všechno jsi zabezpečil?“

„Kdo bude na tribuně, tomu žádná újma nehrozí. Ostatní by se měli od arény držet dál.“

„Výborně, bratře, dobrá práce.“

„Potřeboval bych si konečně trochu odpočinout a nakrmit mazlíčky.“

„Mazlíčky?“ zahleděl se na něj podezíravě velmistr. „Tu holku už jsi přece pustil, ne?!“

„Co můj velký bratr nařídí, to udělám. Od včerejšího rána jsem obešel sto dvacet prominentních zájemců o turnaje, vybral od nich vstupné, zařídil pohodlnou cestu až na místo, magicky zabezpečil tribunu i přístupové cesty. Spal jsem necelou hodinu, a přesto se tvářil na tvé kamarádíčky mile a přátelsky. Co bys chtěl víc?“

„Ano, uznávám. Poslední tři dny jsem tě vytěžoval víc než jindy a bohužel i další dva dny tě budu potřebovat neustále vedle sebe.“

„Na pár hodin se beze mě obejdeš.“

„Dobře víš, že neobejdu. Může se zvrtnout spoustu věcí.“

„Ale co naše malé rukojmí?“

„Sám jsi mě ujišťoval, že jeho druh vydrží bez potravy a pití až dva měsíce. Takže pár dní, které strávíš se mnou, nehrají roli. Nebo snad máš u sebe nějakého dalšího živého tvora? Víš, co jsme si řekli! Žádné mučení, žádné experimenty, dokud neskončíme s naší velkou akcí.“

„Dobře, můj velký bratře, jsem ti k dispozici, na jak dlouho chceš.“

„Asi bych měl tu tvoji laboratoř zkontrolovat,“ zadíval se velmistr zkoumavým pohledem na sourozence v černém, „ale zrovna teď nemám času nazbyt.“

„Co bys tam asi tak našel? Pár netopýrů a jedno divoké mládě,“ ušklíbl se kouzelník.

„Jen aby!“ vrátil mu úšklebek velmistr. „A trochu se učeš. Máme tu významné hosty.“

Bránou dorazila další skupina lidí. Dva obchodníci s sebou přivedli osm nádherných koní. Přítomní rytíři se kolem nich okamžitě shlukli, aby si ušlechtilá zvířata prohlédli zblízka.

Ve stejné chvíli do vesnice dorazil osamělý mladík. Vypadal unaveně, jako by šel pěšky celou noc. Před ním běžela maličká veverka. Co chvíli se musela zastavit a vrátit o kousek zpátky, protože člověk se oproti ní pohyboval neuvěřitelně pomalu.

„Zpomal, Plavíku. Nepřitahuj na nás pozornost.“

„Je tady, už přišel!“

Sváťa se sehnul a zdvihl tulíka na rameno. „Chápu, že se ti stýská, ale buď opatrný. Brácha pořád ještě pracuje v utajení. Neprozraď ho.“

Tulík zašilhal po kapse, pod níž se ukrývalo netopýří tělíčko.

„Podle všeho se dnes koná nějaký významný turnaj,“ konstatoval Sváťa, když vkročil mezi domy. Zamířil k Bublovi a doufal, že někde v jeho okolí najde Hanku. Nutně se s ní potřeboval poradit.

Netopýr Chlupáč se v noci vydal na svůj první průzkumný let a objevil v podzemí velice zvláštní jeskyni. Sama jeskyně asi nijak zvláštní nebyla, ale uvnitř se nacházela prapodivná skupinka tvorů. Chlupáč je popsal jako draka menší velikosti tmavé barvy, jednu normální lidskou bytost a jednu menší. S nimi zde pobýval podivný tvor, kterého netopýr ještě nikdy nepotkal – napůl pták a napůl šelma. Sváťovi se však vchod do podzemní jeskyně najít nepodařilo a doufal, že by třeba Hanka mohla být úspěšnější než Helara. Škvíra, kterou se dovnitř protáhl netopýr, se bez velkého zásahu použít nedala. Lidé se do podzemí museli dostat jinudy.

„No sláva, tebe moc rád vidím,“ zajásal Bubla, když na něj Sváťa narazil u stáje. „Nemůžeš něco udělat s mojí migrénou?“

Mladík se lehce dotkl Bubaldinovy hlavy.

„Pořádáte turnaj?“ sklouzl pohledem po připravené výstroji pro koně.

„Hanka ti nic neřekla?“ pookřál vyléčený vévoda.

„Ještě jsem ji tu nepotkal. Kde je?“

„Včera ráno prý odešla za tebou,“ naklonil hlavu Bubla. Viděl, jak se mladíkův výraz zachmuřil. Jenže teď potřeboval, aby se Sváťa věnoval jemu a ne Hance, proto ze sebe začal chrlit novinky o chystaném turnaji. Jeho snaha byla korunována úspěchem – získal mladíkovu pozornost.

„Dva proti drakovi? Bez magie? Ale to je sebevražda.“

„Byli jsme mezi rytíři nejlepší.“

„Nesmysl! Heron a Darembar vás schválně nechali vyhrát. Hanka měla pravdu. Potřebovali někoho, kdo za ně umře.“

„Co to říkáš?“ poklesla vévodovi brada.

„Kde je drak, se kterým máte bojovat? Rád bych si s ním promluvil.“

„Nevím. Turnaj začíná asi za hodinu, možná už tu někde bude.“

„Pojď se mnou,“ nařídil Bubaldinovi a vyrazil k aréně, aniž se ohlížel, zda ho vévoda následuje.

„Tohle se velmistrovi nebude líbit,“ protestoval udýchaně Bubla.

„Není důležité, co se líbí jemu, ale to, zda vy dva hlupáci přežijete,“ přestal si Sváťa brát servítky. „Nevím, jakou hru s vámi hraje, ale smrdí intrikami už na dálku. Jestli ti funguje mozek, oznámíš velmistrovi, že souboj vzdáváš.“

„Blázníš? Tohle je příležitost, po které jsem celý život toužil.“

„Nechat se zabít drakem?“

„Jsem dobrej,“ prohlásil Bubla, ale přesvědčivě to neznělo.

Náhle ho spatřili. Zelený drak ve své majestátní velikosti mířil k aréně. Bubla se zastavil s otevřenou pusou.

„Co ty na to?“

„Parádní exemplář. Jeho hlava by se báječně vyjímala nad vstupní bránou mého hrádku.“

„Než dvakrát mávneš mečem, spálí tě na uhel,“ bezradně rozhodil rukama Sváťa.

„Mám rychlého koně, netrefí mě.“

„Ještě mi prozraď, komu mám odevzdat škvarek, co z tebe zbyde? Máš nějaké poslední přání?“

„Jenom jedno. Abys přestal zbytečně mlátit pantem. A ten škvarek, jak lichotivě říkáš mým pozůstatkům, pošli sestře na Soví hůrku. Bude mít radost,“ odsekl Bubaldin, otočil se na podpatku a odhodlaně zamířil zpět ke stájím.

„Kuráž se mu upřít nedá,“ vzdychl Sváťa a podrbal tulíka na bříšku. Chtěl pokračovat v cestě za drakem, ale jeden z pořadatelů hlídal přístup do prostoru vyhrazeného pro dračího bojovníka. Sem nikdo nesměl. Mladík byl nucen se otočit a vrátit do míst, kde vyrostlo tržiště.

Vtom ho tulík zatahal za vlasy. Sváťa natočil hlavu a spatřil u koní Rafana. Přiloudal se až těsně k němu, čehož tulík využil a přeskočil na rameno svého přítele.

„Doufám, že ses mojí horské veverky nepolekal,“ mrkl spiklenecky na bratra.

„Miluju veverky a vůbec všechny živé tvory,“ oplatil mu Rafan úsměv. „Jenomže dneska tu někoho čeká smrt.“

„Jednomu z nich jsem se snažil utkání s drakem rozmluvit. Ale copak někdo poslouchá dobré rady?“

„Asi ta tvoje dobrá rada neměla visačku s upozorněním, že se jedná o mimořádně dobrou radu s životně důležitým významem.“

„Chápeš to? Viděl draka, málem se strachem po…, a přesto půjde bojovat. Prý na tuhle příležitost čekal celý svůj život.“

„Jak je vidět, definoval stav věcí naprosto přesně – čekal celý svůj život. Dál už jeho život pokračovat nebude.“

„Leda by se stal zázrak,“ přikývl Sváťa a poplácal koně, který se zvědavě natahoval z ohrady. „Poslyš, neviděl jsi tu někde Hanku?“ dodal potichu.

„Na totéž jsem se chtěl zeptat já tebe. Plam i R’íhan na mě znepokojeně dorážejí a tvrdí, že je v nebezpečí a neodpovídá na kontakt,“ stejně tiše odpověděl Rafan.

„Hej, máme tady zájemce o koně,“ houkl na Rafana obchodník, „přiveď k nám vraníka s bílou lysinou.“

„Mám práci, musím jít. Najdu si tě později,“ vrátil Rafan tulíka na bratrovo rameno a přehoupl se do ohrady s koňmi.

„Copak ti to bráška dal? Co to máš?“ všiml si Sváťa, že Plavík v tlapkách svírá tenkou koženou šňůrku s malým penízkem na konci.

„Amulet bojovníka proti dračímu ohni,“ vysvětlil tulík mentálně a pustil předmět Sváťovi do dlaně.

„Výborně! Ten by se Bublovi mohl hodit,“ rozběhl se Sváťa poklusem ke stáji. Zároveň mu došla jedna věc. Ochránci nerovný souboj rytířů proti drakovi nezarazí. Ačkoliv celým srdcem netoužil po ničem jiném, než začít pátrat po Hance, rozum ho nabádal, aby nejdřív do arény doprovodil nedávno jmenovaného rytíře.

Vévodu zastihl vedle osedlaného koně, jak se nešikovně souká do nové zbroje.

„To je dost, že jsi tady,“ uvítal Sváťu nevrle, „pomoz mi na sebe upevnit tuhle železnou nádheru. Co říkáš? Líbí se ti?“

„Rozhodně je lepší než tvoje stará.“

„Jo. Hanka tvrdila totéž. Ale oblékat se do ní je za trest.“

„Vážně nevíš, kde je Hanka?“

„Už jsem ti to přece jednou říkal. Utekla za tebou.“

Sváťa se rychle ujal role panoše a začal Bubaldinovi asistovat. „Tohle máš pro štěstí,“ navlékl vévodovi amulet a zastrčil ho pod hrudní pancíř. Ještě jednou zkontroloval, zda brnění sedí a ohýbá se v místech, kde se ohýbat má.

Vtom se rozlétly dveře a do stáje vpochodoval se dvěma sluhy rytíř Heron.

„Přišel jsem ti pomoct s přípravou, než vstoupíš do arény.“ Vysoký rytíř obešel Bublu kolem dokola a poplácal ho po brnění. „Jak vidím, už jsi připraven. Dovol, abych tě doprovodil.“ Natáhl ruku po helmici, kterou Bubaldin držel. Vévoda mi ji však nepodal, místo toho ji odložil na lavici, a obrátil se ke Sváťovi: „Mým průvodcem bude on,“ prohlásil a nechal si na natáhnout rukavice.

„Sluha?“ reagoval překvapeně Heron a do hlasu se mu vloudil výrazný opovržlivý tón. „Pravý rytíř by s sebou neměl tahat sluhy do arény. Dost na tom, že jim dovolí boj pozorovat zpovzdálí.“

„On není můj sluha,“ podíval se Bubaldin Sváťovi do očí, „je můj přítel. A tentokrát mě na turnaj doprovodí on.“

„Jak myslíš,“ pokrčil rameny Heron a kývl na svůj doprovod, aby vévodu vysadili do sedla, „doufám, že ti poskytne stejně dobré rady, jako bych ti dal já.“

Sváťa podal helmici Bublovi, aby si ji nasadil. Pak se chopil uzdy a vedl svého rytíře vstříc osudovému střetnutí.

*****

Útočník nebo přítel?

Vítkovi se spalo příjemně. Ruku měl zabořenou do srsti svého spolunocležníka, což ho neobyčejně uklidňovalo a zahánělo zlé sny. O to děsivější bylo probuzení. Když si chlapec uvědomil, vedle koho leží, vyskočil, jak by ho píchla včela. Tím probudil i malého gryfa. Zareagoval podobně jako Vítek, vyskočil a couvl do bezpečné vzdálenosti. Dívali se na sebe a čekali, co udělá ten druhý.

Fuentis několikrát žďuchl do Hanky, aby ji probudil. Cítil, jak dýchá, ale k vědomí ji nevyburcoval. Zanechal marné snahy a starostlivě pozoroval, jak dopadne setkání ve vedlejším ohraničeném prostoru. Když už se čekání neúnosně protahovalo, promluvil na Vítka: „Nemyslím, že chce útočit. Spal vedle tebe. Hledá kamaráda.“

„Pěkný kamarád! Ještě mám spoustu modřin od jeho zobáku. A tobě taky ublížil!“

Podle gryfova postoje se dalo usoudit, že rozumí všemu, co řekli. Sklonil hlavu a mírně se nahrbil. Střídavě se díval na každého z nich, jako by žádal, aby mu odpustili. Náhle se Kchuoko klovl do tlapy, kterou měl zkrvavenou už předtím. Znovu se podíval na spoluvězně a přitiskl tlapu na svůj náhrdelník. Zavěšený dráp se zaleskl krví.

Vítka jeho jednání zaujalo. „Radíš nám, abychom své amulety pomazali krví?“ zeptal se a nespouštěl oči z gryfa.

Kchuoko natáhl svou poraněnou tlapu směrem k chlapci.

„Máme je pomazat tvojí krví?“

Hlava se zobanem dvakrát přikývla.

„Dobře,“ souhlasil Vítek, „ale musíš přijít blíž ke mně. Stojíš za hranicí, přes kterou nemůžu.“

Gryf se krůček po krůčku přibližoval, aby kluka nevylekal prudkými pohyby. Vítka však natolik zaujala gryfova snaha se s nimi dorozumět, že na své obavy zapomněl. Natáhl ruku s náramkem a připevněný dráp vtiskl do gryfovy zakrvácené srsti. O Vítkovy vlasy se otřel pernatý krk.

„Chceš pohladit?“ zdvihl hlavu a nebojácně natáhl ruce k mohutnému zobanu. Kchuokova hlava se jemně opřela o Vítkovo rameno a nechala se hladit po drsném peří. Po chvilce se náhle velký zoban posunul za Vítkova záda a prudce do chlapce strčil. Vítek neudržel rovnováhu a rozplácl se na zem.

„Ty jeden zákeřnej zmetku! Já tě hladím a ty zatím…“ Vtom si uvědomil, že leží půlkou těla přes namalovanou linii vězení. A nic… Nic ho nebolí, nebrní, jako by hranice neexistovala. Zdvihl se a po kolenou přelezl tam a zase zpět.

„Paráda!“ otočil se ke gryfovi. „Teď můžeme utéct!“ Kchuoko odpověděl radostným skřekem.

„A co my?“ dožadoval se pozornosti i Fuentis.

Vítek opatrně vyzkoušel, jestli ho překročení další čáry nezraní, ale když nic necítil, přestal se o všechny namalované hranice starat. Mávl na gryfa, aby přišel blíž a ošmudlal o jeho zraněnou tlapu i amulety černého dráčka a Hanky.

„A teď bychom si to mohli sundat,“ rozhodl se rozjařeně a odmotal si ze zápěstí náramek s drápem. Kchuoko marně vrtěl hlavou, Vítek jeho gesto nevnímal. Jakmile však šlápl na namalovanou čáru, proběhl mu nohou bolestivý výboj. Gryf vzal do zobáku odhozený náramek a podával ho chlapci. Ten si ho se zachmuřeným výrazem znovu namotal na zápěstí.

Dráček se mezitím věnoval jiné záležitosti. Pokusil se otevřít bránu. Kouzlo se však zvrtlo. Nevytvořilo cestu, místo toho nabobtnalo, prasklo jako bublina a všem se na hlavu snesla lavina prachu a úlomků skály.

„Neblázni, Funetisi,“ zlobil se Vítek, „vždyť nás zabiješ!“

Dráček se celý schoulil a oprašoval z Hančina těla napadané kamínky. „Chci odtud pryč,“ prohlásil.

„Nejsi sám, my taky,“ zamyšleně hleděl Vítek na bezvládnou dívku, „ale co s ní?“

„Moc velká, moc těžká,“ mumlal drak.

„Už vím,“ ťukl se do čela Vítek, „někde ji tu schováme a přivedeme sem pomoc. Pomůžeš mi, Fuentisi?“

Společnými silami odvlekli Hanku do místa, kam na ni nebylo vidět, a začali pátrat po východu. Objevili kouzelníkovu místnost a jídlo, což je na chvíli zdrželo. Ale ne nadlouho. Báli se, že se muž v černém každou chvíli objeví a znovu je chytí. V průběhu dne prozkoumali několik chodeb, jenomže žádná nevedla ze skalního labyrintu ven. Vždycky se obloukem vrátili na místo, odkud vyšli.

Drak sebou unaveně plácl na zem. Chvíli trvalo, než srovnal křídla pohmožděná v úzkých průlezech poslední chodby. Vítek se posadil vedle něj a složil hlavu do dlaní. „Ta cesta někde musí být,“ ozval po chvíli, „budeme hledat dál, až si odpočineme.“

Gryf se k nim přisunul blíž a všichni tři svorně usnuli vedle sebe.

*****

Vévoda v ohni

Otevřenou magickou bránou proudil dav pozvaných. Velmistr si mnul ruce. První letošní souboj s drakem ho opět posune na žebříčku významných lidí směrem vzhůru. Bratra poslal hlídat k bráně, aby se jim mezi diváky nevloudil žádný z maskovaných ochránců či kouzelníků. Na turnaje nikdy nezval magicky nadané osobnosti, čímž si vysloužil velkou popularitu mezi těmi, jimž příroda sedmý smysl upřela. Konečně tu byla zábava pro normální lidi, které se mágové neúčastnili.

Náladu mu kazilo pouze pomyšlení na další turnaj, který byl podle smlouvy povinen uspořádat pro draky. Nedostaví-li se pozvaný gryf, bude nucen dát dvěma dračím bojovníkům, kteří v turnajích zvítězili, gryfí mládě. Neodvažoval se odhadnout, jak dračí turnaj skončí. Obával se, že se na něj bratr kvůli mláděti naštve. Vždycky reagoval nepříčetně, pokud mu někdo sahal na jeho mazlíčky. Pokaždé je chtěl usmrtit sám. Doufal, že tentokrát bude rozumný a nebude ze vzteku zabíjet draky. Někdy ho až mrazilo z moci, kterou bratr zdědil po jejich otci. Než se táta zabil – stále se musel ujišťovat, že bratr nemá s otcovou smrtí nic společného –, ukázal svému nadanému potomkovi, jak pracovat s gryfími artefakty a kde je hledat. Nyní se bratrovi nemohl rovnat žádný z kouzelníků. Před pár lety vzal otec kolem ramen i jeho a důrazně mu kladl na srdce: „Dávej na svého bratra pozor a drž ho v ústraní, nepouštěj ho moc blízko k mágům ani k drakům, jinak se jednou proti němu spojí a sprovodí ho ze světa. Dokud budete spolu, můžete si být užiteční navzájem.“ Ačkoliv se občas bratr vymykal kontrole a měl nepochopitelnou zálibu v trápení mláďat, dalo se s ním vyjít po dobrém. Usměrňoval ho, dopřál mu zábavu, dovolil mu tu a tam zabít draka, ale zatím mu nikdy nesáhl na jeho mazlíčka.

Velmistr zahnal nevítané myšlenky a vyrazil vstříc návštěvníkům, aby některé z nich osobně uvítal a zavedl na tribunu.

Dole se před zraky všech přítomných chystali dnešní bojovníci. Zelený drak bezstarostně ulehl na vyhrazeném místě. Dva rytíři na koních zatím neměli helmy a povídali si. Sváťa nervózně přešlapoval a marně se rozhlížel, zda neuvidí Hanku nebo některého z ochránců. Ještě nikdy nezažil situaci, kdy se chce známý člověk nechat z rozmaru zabít. Nejraději by zasáhl a odtáhl Bublu domů.

Tribuna se zaplnila diváky a krátký proslov zahájil turnaj.

„A ti z vás, kdo už podobné klání zažili,“ zaznělo z tribuny na závěr, „si jistě pamatují základní pravidla boje. Rytíř nepoužívá kouzla, ale smí vlastnit magicky vylepšené vybavení. Drak se zavazuje, že v průběhu boje nebude létat. To je vše, dobře se bavte.“

Osm rytířů na koních obstoupilo hranice arény a zabodlo do země magické praporce. Vyznačovaly místo souboje a zároveň vytvořily ochrannou bariéru, aby bojová kouzla nepronikla k divákům a aby naopak nikdo zvenčí nemohl ovlivňovat boj.

V místě, kam se žádní diváci nedostali, se otevřela brána a vstoupili dva zelení draci. I oni se přišli podívat na domluvený souboj.

„Doufám, že se budou vztekat a po zápase ohrožovat lidi,“ zašeptal velmistrovi do ucha jeho bratr.

„Doufáš marně, tentokrát vyhraje drak.“

„Škoda,“ ušklíbl se muž v černém a uvelebil se v připraveném křesle.

Sváťa vystoupil na připravené schůdky a připevnil Bubaldinovi na hlavu přilbu. „Kéž tě provází štěstí,“ řekl tiše na rozloučenou a stálo ho hodně úsilí, aby ještě jednou nezačal Bublu přemlouvat k odchodu z kolbiště. Místo toho k němu vyslal energii pro posílení hbitosti a jasné mysli. Odnesl schůdky mimo hranice bojového prostoru a začal se rozhlížet po Rafanovi. Ani se nemusel namáhat. Tulík ho s velkým nadšením navedl správným směrem.

„Kde jsou ti tvoji ochránci?“ dloubl Sváťa do bratra, který zpovzdálí pozoroval oba rytíře a draka. „Přece o tomhle souboji musí vědět!“

Rafan bratra počastoval soucitným pohledem. „Samozřejmě. Ale zatím se tu neděje nic proti zákonu. Je to sice zahrávání si se životem, ale obě strany souhlasí se stanovenými pravidly, nikdo není omezován ve svých právech nebo násilně nucen k něčemu proti své vůli.“

„Ale ten drak je zabije, jako když zaplácneš omámenou mouchu.“

„Možná ano, možná ne. Podle toho, co se nám podařilo o turnajích zjistit, někdy zvítězí rytíři, někdy drak. Zatím nevidím důvod, proč by se do toho měli ochránci plést.“

Nad arénou zaznělo troubení rohu a odstartovalo souboj. Mladí rytíři se rozjeli do stran, aby první úder vedli proti drakovi kopím. Předpokládali, že se drak otočí k jednomu z nich a druhý mezitím zasadí ještěrovi ránu, která ho přinejmenším zpomalí. I drak se však pohnul kupředu. Proudem ohně přinutil Bublu uhnout ze směru a druhý rytíř měl co dělat, aby se vyhnul prudkému švihnutí drakova ocasu. Enbergovi se nějakým zázrakem podařilo hodit oštěp a trefit drakovo křídlo. Vytasil meč a vzápětí jeho kůň bolestivě zaržál, když mu plamen přiškvařil srst.

„Na koně zřejmě použili bojové kouzlo, jinak by ho už shodil a utekl od ohně pryč,“ okomentoval situaci Rafan.

„Ten Bubla se snad zbláznil! Podívej, co dělá!“ rozhodil nešťastně rukama Sváťa, když rytíře uviděl zabodávat oštěp do zadní tlapy draka. Nejenže se mu manévr nepodařil, ale vystavil své zvíře drápům nepřítele, čehož drak okamžitě využil. Bok koně se zbarvil krví a rytíř přepadl dopředu přes řičící hlavu, neboť pod zvířetem podklesla přední noha. Nakonec to bylo jeho štěstí, protože následující plamenný útok ho jen velmi těsně minul.

Enberg nezaváhal a pokusil se vrazit meč drakovi z druhé strany do krku. Zvolil však špatný úhel, takže v podstatě ještěra ani neškrábl.

„Vidíš to? On si s nimi hraje,“ nevěřícně zavrtěl hlavou Rafan, „ještě ani nepoužil kouzla.“

„Komu fandíš? Rytířům nebo drakovi?“ mračil se Sváťa.

„Nikomu,“ zavrčel mladík, „tuhle hloupou zábavu, při které umírají nádherní koně, bych jednou provždy zatrhl. Kdyby bylo po mém, zapálil bych pořadatelům i divákům sedadla pod zadkem, aby si taky něco užili na vlastní kůži.“

„Bezva nápad,“ vzdychl Sváťa a bezmocně sledoval Bublu, jak se ztěžka zvedá ve svém brnění a snaží se ze spáleného koňského sedla vypáčit meč. Drak se o něj přestal zajímat a začal si hrát s Enbergem.

„Vsadím boty, že má drak ve smlouvě doložku o době trvání zápasu. Jinak už by je musel dávno uškvařit,“ ušklíbl se Rafan, když drak složil Enbergova koně na zem, ale ohněm na něj nezaútočil.

Bubaldin konečně vyprostil svůj meč a přiskočil k drakovi zezadu. Prudce ťal po zadní noze, která před okamžikem rozpárala břicho jeho klisny. Podle bolestného dračího řevu a následného kulhání došel Sváťa k názoru, že ostří muselo zasáhnout a poškodit dračí šlachy. Ocas Bublu odmrštil až téměř k okraji arény a za řevu diváků byla postava statečného rytíře plně zasažena dračím ohněm.

„A má to za sebou,“ ztěžka polkl Sváťa. Ucítil, jak se tulík tiskne k jeho krku a mírní prudký nával vzteku a lítosti.

Enbergovi se podařilo zvednout, ale na koně už se vyškrábat nedokázal. Jeho bojové odhodlání pohaslo a nezdálo se, že by měl v úmyslu dál na draka útočit. Obecenstvo nespokojeně hučelo. Užuž se zdálo, že se dá rytíř na ústup, když drak přiskočil, rozevřel tlamu a vzápětí jeho zuby rozdrtily rytířův hrudník včetně brnění. Sváťa se odvrátil od arény, zatímco obecenstvo šílelo.

Troubení rohu ukončilo nerovný zápas a zvučný hlas prohlásil zeleného draka za vítěze.

Rafan popadl bratra za rukáv a táhl ho k okraji arény, kde skončilo spálené Bubaldinovo tělo. Diváci se mezitím začali rozcházet a o mrtvé se zatím nikdo nestaral.

„Vezmi tělo do Santareny k Zachariášovi,“ otevřel Rafan bránu a postrčil bratra směrem k ní, „trpaslík ti pomůže dát věci do pořádku.“

Sváťa bratra bezděčně poslechl a vzápětí se ocitl s mrtvolou rytíře v santarenské zahradě.

„Vidím že drak vyhrál,“ konstatovala vousatá tvář ve dveřích. Budeme ho muset vyloupnout z té jeho plechovkové skořápky,“ vytáhl Zachariáš nástroje, když Bubaldina dovlekli dovnitř. Pustil se do práce a poslal zdrceného Sváťu do kuchyně pro džbán s pivem. Než se mladík vrátil, leželo bezvládné tělo na plachtě a pokroucené zbytky plechu vedle něj. Ke Sváťovu překvapení seskočil tulík z jeho ramena a stulil se na břiše zabitého. Nebo snad není zabitý? Sváťa se sklonil k napuchlé hlavě, na níž vlivem žáru chyběly vlasy i obočí. Sten, který se prodral z Bubaldinova hrdla, ho téměř polekal.

„To není možné! On snad žije,“ udiveně zdvihl oči k trpaslíkovi.

„Ale je vydatně flambovanej. Budeš s ním mít plno práce,“ pokýval hlavou Zachariáš.

„Ale já nemám čas. Musím najít Hanku a Vítka!“ vzepřel se Sváťa.

„Jak myslíš,“ pokrčil rameny trpaslík. „Pojď odneseme ho aspoň na postel.“

„Do háje!“ popadl Sváťa židli a mrsknul s ní k posteli. „Když mu nepomůžu, umře.“

Tulík opustil Bubaldinovo tělo, vyšplhal ke Sváťově tváři a přitiskl se k ní.

„Já vím, Plavíku,“ podrbal maličkého přítele na bříšku, „Hanka je schopná se o sebe postarat sama. On ale ne.“ Znovu pohlédl na Bublovu opuchlou tvář a s tulíkovou pomocí se pokusil o zklidnění svých emocí. Musel vynaložit nemalé úsilí, aby se plně soustředil na léčení.

„Dobře, Plavíku, dáme se do práce,“ usmál se na tulíka a jemně ho položil na prsa nemocného. „Jestli ale tenhle nevděčný vévoda ještě jednou před mou maličkostí pípne o dračí trofeji nad bránou Soví hůrky, osobně mu omlátím hlavu o zeď.“

*****

Kouzelníkovi mazlíčci se bouří

„Všechno jde krásně podle plánu,“ zamnul si ruce velmistr, „dračí obecenstvo už je na zítřek celé nažhavené.“

„Pořád doufáš, že přiletí?“ kouzelník v černém zdvihl oči od večeře a tázavě pohlédl na svého bratra.

„Každopádně by sis měl odpočinout, abys byl na naši velkou akci magicky v kondici,“ usmál se velmistr, „sejde se tu nejmíň stovka draků. Aréna musí mít trojnásobně větší plochu oproti dnešku. Těžko odhadnout, co všechno se může zvrtnout.“

„Draky zvládnu levou zadní. Horší budou ochránci. Kouzla při tomhle souboji neututláme.“

„Kdyby se objevili, raději se jim kliď z očí. Já se o ně postarám.“

„A jestli gryf nepřiletí?“

„Máme v moci jeho dítě. Věřím, že přiletí.“

„A když ne?“

„Pak budu muset drakům předhodit mládě.“

„Cože?! Mládě drakům?! Souhlasil jsem s tím, že ti ho půjčím, ne že ho těm šupinatým bestiím věnuju,“ muž v černém zlostně odstrčil talíř, „tohle jsme si nedomluvili!“

„Uklidni se. Velká mamka přiletí a ty si pak svého mazlíčka můžeš zase odvést.“

Rozcuchaný kouzelník pohlédl na svého bratra se zachmuřenou tváří: „Zatím ti všechny plány vycházely a byli jsme spokojení oba dva. Ale tentokrát si zahráváš!“

„Nemám na vybranou, bratře. Draci požadují svůj podíl na výhře, jinak by je rytířské souboje přestaly zajímat. Musím dodržet, co jsem jim slíbil.“

„A ochránci?“

„Žádný strach! Nenapadne je, že se hned druhý den po velkém turnaji chystá další střetnutí.“

Černý kouzelník se zvedl od stolu. Nespokojený výraz z jeho tváře nezmizel. Rukou si neklidně prohrábl neposlušné vlasy. „Jdu zkontrolovat mazlíčky,“ zamumlal.

Nyní od stolu vyskočil i jeho bratr. Málem mu zaskočilo, jak se rychle snažil spolknout sousto. „Mazlíčky?!“ vyrazil ze sebe polekaně. „Copak tys tu dívku ještě nepropustil?!“

„Radši se starej o svůj zítřejší turnaj! A dohlídni, ať se na něm nemotají ochránci!“ odsekl kouzelník a práskl dveřmi.

Za pár okamžiků už stál ve svém podzemním království. Ihned mu padly do oka zotvírané dveře. Některý z jeho mazlíčků musel uniknout! Stačilo pár kroků, aby uviděl prázdná místa. Po názorové výměně s bratrem tohle byla poslední kapka, aby pohár přetekl. Zlostí se mu zatmělo před očima. Jeho narušená osobnost převzala kontrolu a přehlušila zbytky rozumu. Mávl proti stropu a rázem se po celé ploše obrovské jeskyně sesypaly k zemi ostré úlomky skály.

Hanka procitla, když ji jeden ostrý kámen sekl do ramene a druhý do nártu. Cítila se dezorientovaná. Nemohla si vzpomenout, kde je a co se jí přihodilo. Magická bariéra odsoudila její pokus o komunikaci k nezdaru. Dokázala sice pohnout rukou, aby odhrnula vlasy z čela, ale nic víc. Co se stalo? Zapátrala po vzpomínkách.

Mezitím kouzelníkova zlost nabírala na síle. Očekával, že vyplaší své zaběhlé mazlíčky, ale marně se rozhlížel po nějakém pohybu. Ani přivolávací rozkaz nepřinesl výsledek. Že by amulety přestaly plnit svůj účel? Sevřel ruku v pěst a rozeslal po celém podzemí iluzi plamenů a žáru.

Hanka se nejdřív vyděsila. Ani oheň ji však nevyburcoval k pokusu o útěk. Vtom si všimla, že látka šatů nehoří, a uklidnila se. No jasně! Co by tu v jeskyni mohlo hořet? A proč někdo plýtvá magií na iluzi ohně? Znovu se pokusila změnit polohu. Dotkla se šňůrky na krku a kamínku, který nosila místo amuletu. Jakoby z něj přeskočila jiskra přímo do její paměti. Zatočila se jí hlava a vybavila si, v jakém vězí průšvihu. A nejen ona!

Z přilehlé chodby se přiřítilo gryfí mládě. Proběhlo těsně kolem ní, nezpomalilo a mířilo přímo proti kouzelníkovi. Ten měl v úmyslu zastavit svého mazlíčka letmým mávnutím ruky a vysláním znehybňujícího kouzla. Podcenil však rychlost vyděšeného tvora a opozdil se o několik sekund. Ty bohatě stačily, aby mu mladý gryf zaryl drápy do krku a porazil ho. Zlostí celý bez sebe zbytečně silným kouzlem vymrštil znehybněné gryfovo tělo ke stropu a nechal ho vlastní vahou dopadnout na nerovný skalnatý povrch jeskyně.

„Ty zmetku nevděčnej, tohle si vypiješ! Kapka krve v tobě nezůstane! Vymačkám tě jako přezrálý rajče!“ sáhl po další várce magie a zamířil k místu, kam gryf dopadl.

Vtom mu do cesty skočil Vítek. „Ne! To nesmíte!“ zašermoval proti kouzelníkovi rukama. Krok po kroku couval před mužem v černém, ale neutekl. Stále svým tělem zakrýval zraněné mládě.

„Máš kuráž,“ zamumlal kouzelník a běsnění v jeho nitru ustoupilo stejně rychle, jako ho zachvátilo. Náhle si uvědomil, že nechybělo mnoho a Kchuoka zabil. Tváří v tvář klukovi se ovládl. Velmistr má kliku, o svou návnadu do arény nepřijde. Nejspíš by pěkně zuřil, kdyby mu ráno doručil mrtvolu mláděte.

Kouzelník Vítka zatlačil až k nehybnému gryfovi. Všiml si drobného pohybu po straně. No vida, dráče má chuť se zapojit do hry. Najednou ho začalo zajímat, jak by se mazlíčkové zachovali, kdyby jim poskytl iluzi, že mají situaci ve svých rukou. Skvělý nápad! Podobný experiment ještě nikdy nevyzkoušel. Najednou přesně věděl, co udělá. V okamžiku, kdy Fuentis zaútočil na jeho záda, klopýtl, zhroutil se a udeřil hlavou o zem. Uvolnil končetiny a předstíral ztrátu vědomí. Bylo zábavné naslouchat jásotu zúčastněných. Dráče prokázalo základní magickou dovednost a zrušilo Kchuokovo ochrnutí. Kluk doběhl pro provazy a spoutal mu ruce i nohy. Kouzelník se dobře bavil. Tahle pouta by ho neudržela ani dvě vteřiny. Nenápadně seslal na všechno živé v jeskyni kouzlo ospalosti.

Vítek kromě provazů donesl i pohár s vodou a vyrazil zkontrolovat Hanku.

„Chceš se posadit? Počkej, pomohu ti,“ odložil vodu a sklonil se k dívce. Sotva se jí dotkl, proudila z jeho rukou síla a Hanka vděčně přijala chlapcovu pomoc nejen fyzickou, ale i magickou. Posadila se, vypila donesený pohár a Vítek jí mezitím vylíčil, jak spoutali kouzelníka.

„Dobrá práce,“ usmála se Hanka. „Někam ho zamkněte, a až se trochu vzchopím, najdeme cestu ven.“

„Hledali jsme pečlivě, ale chodby jsou neprůchodné.“

„Žádný strach, magie nám pomůže.“

„Fuentis magii zkoušel a málem nám na hlavu spadl strop.“

„Fuentis je malé dráče. Ještě ani nezačal chodit do školy. Neumí s magií pořádně zacházet. Raději ať nic nezkouší.“

„Ale ty magii umíš, ne?“

„Umím.“

„Tak proč se neuzdravíš?“

„A co asi myslíš, že dělám? Jenomže tělo vstřebalo všechnu energii a z toho jsem unavená. Potřebuju si aspoň na okamžik zdřímnout a nabrat sílu.“

„Taky se mi chce spát,“ přiznal Vítek a vrátil se ke svým dvěma kamarádům. Ti se mezitím uvelebili na tvrdém skalnatém loži a jen pootevřeli oči, když se kluk uvelebil mezi nimi. Chviličku se prospíme a kouzelníka někam zamkneme až potom, usoudil Vítek v duchu. Drak, gryf i malý chlapec usnuli přitisknuti jeden na druhého.

Kouzelník ze sebe shodil provazy a vstal. Pomocí magie prohloubil kouzlo spánku zaměřené na mazlíčky a protáhl si ruce i nohy. Přistoupil blíž ke spícím mláďatům, aby zjistil, proč na ně jeho přivolávací magie neúčinkovala.

„Vida! Za všechno můžeš ty,“ prohlédl si zkrvavenou Kchuokovu tlapu a krví upatlaný dráp na jeho šíji. „Začínáš být nebezpečný.“

Sundal svůj náhrdelník, opatrně z něj vyvlékl jeden dráp a zamyslel se. Kouzlem obalil povrchovou vrstvu velice pečlivě, aby po ní tekutina sklouzla, a přitom se jí nedotkla. Novým drápem nahradil znehodnocený amulet na gryfím krku. Totéž zopakoval i u chlapce a draka.

„A teď jste opět moji,“ mrštil znehodnoceným artefakty co nejdál a zálibně spočinul pohledem na pochrupujících mláďatech. „Pěkně spinkejte, miláčkové. Až mi skončí zítřejší služba, budeme mít spoustu času na hraní. Napadá mě skvělá hra – lov na uprchlou čarodějku.“

Náhle ticho jeskyně narušil kolísavý tón.

„Ale, ale,“ zdvihl kouzelník hlavu, „zdá se, že si mě můj milovaný bratříček přišel osobně zkontrolovat.“

Magicky zdvihl chlapce i dračí mládě nad povrch podlahy a skluzem je poslal na druhý konec jeskyně, kam se nedalo dohlédnout. Obě těla se skulila do Hančiny blízkosti a tím dívku probudila.

Zdvihla hlavu a velice rychle ji přitiskla zpět k zemi. Zahlédla nejen kouzelníka, jak čaruje nad gryfím mládětem, ale i velmistra, který se vynořil z nedalekého tmavého oblouku chodby.

Bylo zřejmé, že pohled na Kchuokovo tělo návštěvníka ani v nejmenším nepřekvapil. Muž položil ruku kouzelníkovi kolem ramen a oba zamířili k obytné části jeskyně.

Jakmile zmizeli z dohledu, Hanka se opatrně zdvihla a přeběhla k Vítkovi. Zacloumala jím, ale spal jako zabitý. Drak rovněž. Rozhodla se jejich probuzení odložit na později a v tichosti sledovat oba muže. Nebylo by marné vyslechnout, o čem si velmistr přišel popovídat.

Ruce i nohy se jí ještě třásly slabostí, ale zatnula zuby a nenápadně magicky posílila svůj sluch. Snad to bude stačit. Větší kouzlo by ji mohlo prozradit. Doplížila se až ke dveřím ze stlučených hrubých prken. Měla štěstí. Zůstaly otevřené dokořán a dalo se za nimi částečně ukrýt. Zatajila dech, když uslyšela šoupání židle a chrastění nádobí. Nebylo rozumět, co kouzelník povídá. Potom ale rušivé zvuky ustaly a velice jasně zazněl velmistrův hlas: „Samozřejmě, že ti věřím, bratře, tohle žádná kontrola být nemá. Jen jsem prostě nemohl usnout.“

Jejich věznitel mluvil mnohem tlumeněji a Hanka musela hodně napínat uši, aby porozuměla. „Nelži, znám tě jako svý boty. Furt mi stojíš za zadkem a nedopřeješ mi žádnou zábavu.“

„Nezahrávej si! O tom už jsme přece mluvili tisíckrát. Pokud nechceš skončit se zablokovanou magií, mučení mláďat vynecháš.“

„Jenom si s nimi hraju.“

„To si vysvětluj ochráncům, až tě načapají.“

„Nenačapají mě.“

„Skutečně tu nikoho dalšího zavřeného nemáš?“

„Přece mě znáš…“

„No právě! Nezapomínej, co úsilí a majetku mě stálo, abych ti minule zachránil zadek.“

„Však už jsem ti to mnohonásobně splatil. Nebo snad ne?“ zvýšil tentokrát hlas i kouzelník.

„Nalej mi. Nechci se s tebou hádat. Jsem z toho zítřka nervózní.“

„Já taky. Celá akce smrdí malérem.“

„Přece už jsem ti vysvětloval, že nemám jinou možnost. Draci se dožadují splnění slibu. Musím jim alespoň jednou předhodit v aréně gryfa,“ velmistr se nakrátko odmlčel, asi se napil, a ztišil hlas, „jinak jsem skončil a éra rytířů taky.“

Hanka zaslechla ťuknutí pohárů a po chvilce velmistr zanotoval známou hospodskou písničku. Tohle bude nadlouho, pomyslela si. Doufala, že by mohla při velmistrově odchodu vypozorovat, jak se otvírá východ z jeskyně. Ale možná bude výhodnější neriskovat prozrazení a počkat na zítřek, až budou oba muži zaměstnaní na turnaji. K písničce se připojil druhý hlas. Nezdálo se, že by měla návštěva v úmyslu odejít.

Hanka opustila úkryt a vrátila se k Vítkovi a drakovi. Zaváhala. Raději kouzlo spánku zruší až bude kouzelník pryč. Úplně stačí, zůstane-li vzhůru ona. Vybrala si pozorovací stanoviště, odkud mohla vystrčit hlavu a mít v zorném poli spícího Kchuoka, osvětlené dveře kouzelníkova příbytku a částečně i místo, kde ležel uspaný drak s Vítkem. Byla přesvědčená, že ji nepohodlná pozice udrží v bdělém stavu. Ale mýlila se. Nedostatečně vyléčené tělo si zakrátko vyžádalo svou daň. S hlavou opřenou o skálu tvrdě usnula.

*****

Konec práce v utajení

Rafanovi chvíli trvalo, než Helaru našel. Seděla na skále nad mořem a nebyla sama. Demit vrtěl hlavou a odmítavě mával rukama.

„Ne, ne! Do ničeho mě nezatahuj, já jsem byl určen pouze jako poradce a nemíním překračovat svoje kompetence.“

„Jsi zatraceně protivnej dědek! A pohodlnej!“

„Helaro, děvče, tyhle přemlouvací praktiky si trénuj na někom mladším.“

Ochránkyně si konečně všimla Rafanovy přítomnosti. „Á, dorazila mi posila. Vysvětli prosím tě tomu starýmu páprdovi, že máme co do činění se zatraceně účinnou magií a že potřebujeme jeho konzultaci přímo na místě.“

„Mám lepší nápad, Helaro. Místo něj s sebou vezmeme Plama nebo jednorožce. Ať trochu rytířům provětrají faldy. Oba už se jen třesou, aby mohli jít hledat Hanku.“

„Copak ona se ještě nevrátila?!“ zamračila se ochránkyně a znovu se významně podívala na staříka. „No prosím! Na co sáhneme, je na levačku. Drak v turnaji zabil oba rytíře – přesně jak se dalo čekat. Tím pádem jsme o podivných amuletech nezjistili nic nového. Bojovníci je neměli a nepoužil je ani nikdo jiný. Možná na něco přišla Hanka. Jenomže ta zmizela a není k nalezení. Stejně jako ten malej kluk. Jestli, Demite, ještě něco žbleptneš o kompetencích, tak si mě vážně nepřej.“

Stařík se zavrtěl, podrbal ve vousech a pohlédl na Rafana: „Ještě nějaká novinka, o které nebyla řeč?“

„Jen pár podezřelých drobností. Většina prodejců po turnaji odešla jako obvykle. Ale zaslechl jsem, že výrobce koberců a dodavatel masa pro draky byli pořadatelem požádáni, aby se o den zdrželi. Diváci sice opustili vesnici, ale velká skupina draků se rozhodla utábořit opodál.“

„A co z toho vyvozuješ?“

„Ať do mě hrom bací, jestli se na zítřek nechystá něco výlučně pro draky.“

„No prosím! U toho bychom neměli chybět,“ ušklíbla se ochránkyně a upřela tázavý pohled na Demita.

„Dobrá, dobrá,“ zabručel, „ráno budu doma, můžeš se pro mě zastavit.“

„Ty pojď se mnou,“ mávla ochránkyně na Rafana, „musíme podat hlášení Bdělému. Jestli máš s tím zítřkem pravdu, tvoje práce v utajení skončila.“

Porada u Bdělého se protáhla do večera. Rafanovi přidělili úkol nenápadně se vrátit do vesnice společně se Sváťou a setrvat na místě, dokud se nevyjasní podrobnosti o chystané akci. Péči o Bublu měl prozatím převzít jiný léčitel. Než se podařilo zorganizovat vše potřebné, nastala noc. Tulík vklouzl do kapsy Rafanovy košile a odmítl se kamkoliv stěhovat. Bratrům nezbylo, než nad tím pokrčit rameny a smířit se s Plavíkovým rozhodnutím.

Přemístili se daleko za vesnici, aby nevzbudili pozornost. Sváťa vypustil Chlupáče, aby si nalovil něco k snědku, a byl mile překvapen, když se netopýr vrátil a hlásil: „Dole v jeskyni spí malý člověk, dospělý člověk, malý drak a zvíře – napůl dravý pták, napůl kočka. A nedaleko nich se zdržují dva hlasití velcí lidé.“

Na dotaz kudy dovnitř však opět ukázal jen uzoučký vletový otvor.

„Vrátíme se sem až zítra po akci,“ vzal Rafan bratra za loket a odtáhl ho zpět na pěšinu, „teď potřebujeme zůstat nenápadní.“

Proklouzli do Bublova obydlí, které se zatím nikdo nepokusil vyklidit.

„Aspoň mu sbalíme těch pár věcí, co tu zbyly,“ rozmrzele se rozhlédl Sváťa. Nejraději by se okamžitě proboural do jeskyně a štvalo ho, že ochránci tuhle záležitost odkládají. Ač obvykle nemíval zlé sny, dnešní noc mu to vynahradila.

Ráno se probudili brzo a zvědavě vykukovali, co se venku děje. Rytíři i sloužící měli plné ruce práce. Společně vytyčovali novou – nezvykle rozlehlou plochu arény. Objevili se první draci. Někteří přilétli, jiní vstupovali připravenou bránou.

„Parádně zorganizované,“ ocenil hladký průběh prací Rafan.

Do prostoru vymezeného pro přípravu bojovníků vstoupili dva draci – černý a s ním i zelený vítěz ze včerejška.

„Budou bojovat proti sobě?“ vrtalo hlavou Rafanovi, když sloužící zatloukli poslední kolík po obvodu bojového pole. „Tribunu pro lidi chrání pořádně silná kouzla, málem jako před válkou. A proč dorazilo tolik draků?“

„Těžko říct. Asi chystají něco zajímavého. Skoro se jim sem dračí diváci ani nevejdou,“ podotkl Svá.﷽﷽﷽﷽﷽﷽﷽﷽vátu převážně dračí diváci,”spoustou diváků…” kolík po obvodu arény.éčitel. Než se podařilo všechno zorganizovat, naťa.

Náhle se nad vesnicí rozhostilo ticho. Něco se dělo v aréně pod tribunou.

„Odtud nic víc neuvidíme. Musíme blíž,“ protáhl se Rafan ven a Sváťa ho následoval. Naštěstí se všude motali rytíři i služebnictvo. Všichni se dohadovali, co velmistr chystá.

„Viděl jsi, co nesli? Takové zvíře jsem v životě neviděl,“ ukazoval rukou muž v zástěře, který si sem odskočil z kuchyně.

„Gryf není zvíře,“ oponoval mu druhý, „pokud vím, je stejně inteligentní jako my.“

„Tak proč je spoutaný a přivazují ho ke kůlu?“

„Gryfí mládě!“ vydechl překvapeně Rafan. „Nechápu, kde se tu vzalo. Gryfové už tu přece dávno nežijí. A i kdyby, neměli by s ním takhle zacházet. Doufám, že mu neublížili.“

„Zřejmě ho jenom uspali,“ natáhl krk Sváťa. „Ale vstávají mi všechny chlupy na těle z toho, jak ho hltají očima draci! Podívej!“ dodal polekaně.

„Máš pravdu. Nejvyšší čas zavolat Helaru. Než se vrátím, dohlédni, ať se mláděti nic nestane,“ tiše bratrovi nařídil Rafan.

„Jasně. Žádný problém. Kouzelníky, rytíře i stovku draků zmáknu jako nic,“ stejně tiše zamumlal Sváťa.

„Však ty si poradíš,“ plácl ho po rameni Rafan a vytratil se z davu přihlížejících.

Mezitím zelený drak, který včera zvítězil, došel k velmistrovi a natáhl čenich k mláděti. „Tohle má být náš soupeř?“ zafuněl nespokojeně.

Kolem arény hlasitě zahučela drakonština. Velmistr vyběhl na tribunu a gestem všechny utišil. „Buďte trpěliví, moji vážení hosté,“ promluvil drakonsky, „skutečný soupeř našich dvou zdatných bojovníků dosud nedorazil. Měl by se objevit, než slunce mine nadhlavník.“

Mručení draků vyjadřovalo nespokojenost. Kouzelník v černém mezitím gryfí mládě probudil a upoutal tím pozornost přihlížejících. Kchuoko sebou škubal v poutech, mával křídly a zlostně kloval do kůlu, který mu bránil v pohybu.

„Uklidni se, můj milý. Tebe drakům do oběda nepředhodíme,“ pohladil ho věznitel po krku. Sváťu překvapilo, jak rychle mládě poslechlo. Posadilo se a zvědavě se rozhlíželo kolem sebe. Žádný strach neprojevovalo, ani když si ho přišel prohlédnout druhý bojovník. Černý drak natáhl tlamu až k němu jako by ho chtěl očichat. Kchuoko se ohnal a klovl draka do čenichu. Sváťa vmžiku sáhl po magii, ale použít ji nemusel, neboť černý kouzelník byl rychlejší. Drak škubl hlavou, když ho kouzlo zasáhlo, a couvl o dva metry zpět. Muž v černém se postavil mezi něj a mládě. Přítomní černí draci se nebezpečně nahrbili.

Vtom se nad arénou rozlehla zvučná výzva: „Jménem Bdělého vyzývám všechny přítomné ke klidu a pořádku!“ Nepřeslechnutelný Helařin hlas zopakoval stejnou výzvu drakům i lidem. Hůl moci se mohutně rozzářila, když prošla magickou bariérou vytvořenou kolem arény. Za Helarou napochodovali do centra dění další čtyři ochránci včetně Rafana. Každý z nich třímal hůl moci. Demit mezi nimi nebyl.

„Identifikujte se!“ nařídila ochránkyně muži v černém.

Vztáhl ruku v magickém gestu, ale hole moci kouzlo vycucly rychleji, než trvalo jeho seslání. Pokusil se uniknout bránou, ale Helara se jen zazubila a zmrazila mu nohy.

„Nuže?!“ přistoupila těsně k němu.

„Theomil Busus,“ zamumlal neochotně, „mám na starosti zaštítění hlediště před dračími kouzly.“

„Kde jsi ukradl mládě gryfa?“

„Zachránil jsem ho.“

„A jeho rodiče?“

„Otec byl zabit draky a zraněná matka utekla.“

„Kde ji najdu?“

„Dneska se tu má zastavit a mládě si vyzvednout.“

„A teď otázka, která nás zajímá nejvíc. Proč je mládě připoutané uprostřed arény?“

Draci znovu začali mručet. Sváťu by velice zajímalo, co si o mláděti myslí. Kouzelník mlčel a podmračeně si ochránkyni prohlížel.

Konečně k nim doklusal velmistr. Musel slyšet, na co se ochránkyně ptá, ale přesto si její dotaz nechal zopakovat.

„Naprosto nechápu, z jakého důvodu zasahujete. Máme s jeho matkou smlouvu, že přijde bojovat a potom si odvede svého potomka.“

„Ústní smlouvu?“

„Samozřejmě.“

„Jistě, jak jinak. Jen mi vrtá hlavou, proč byste tu měli násilím držet mládě, kdyby gryfova účast byla dobrovolná.“

„Léčba se mláděti nelíbila, ale měl jsem na zřeteli jen jeho dobro,“ ohradil se kouzelník. „A kdybych ho teď pustil, mohlo by přijít k úrazu.“

„V tom případě jistě nemáte námitky, když tu na matku počkáme spolu s vámi a přesvědčíme se o její ochotě bojovat.“

„Gryf je nejhorší nepřítel, jakého známe. Bez boje odtud neodejde,“ skočil jim do řeči černý drak. „A je nám úplně fuk, jestli se vám to líbí nebo ne.“

Rafan položil Helaře ruku na rameno a odpověděl místo ní. „Respektujeme váš postoj. Ale máme v plánu zde setrvat a stát se svědky férového střetnutí mezi vámi a gryfem. Ať už chcete nebo ne, lidé se do téhle záležitosti už zapletli a my jen dohlédneme, aby kvůli vašemu sporu nikdo z nich nepřišel o život.“

Sváťa pocítil hrdost na staršího bratra, když vycítil, jak se draci zklidnili a naslouchají tomu, co jim říká. Nebylo mu však dopřáno si vychutnat další Rafanovy diplomatické řeči, neboť se mu u ucha ozval sice tichý, ale naléhavý hlas: „Tady nás nepotřebují. Následuj mě.“

Otočil hlavu a zahlédl Demitova záda. Alespoň doufal, že jsou jeho. Prodíral se přihlížejícími lidmi a měl co dělat, aby staříkovi stačil, aniž by se musel pohybovat poklusem. Jakmile se dostatečně vzdálili od arény a z dohledu lidí i draků, Demit se uchýlil za zeď nejbližší budovy. Sváťa zahnul za ním a málem do staříka vrazil.

Demit přitiskl prst na rty a hned v zárodku zarazil Sváťovy omluvy.

„Podle všeho je nejpříhodnější čas najít tvého malého svěřence a Hanku. Zaveď mě na místo, kde jste je naposledy s Helarou hledali.“

„Pěšky je to tímhle směrem asi dvacet minut. Ale mohu otevřít bránu,“ nabídl Sváťa.

„Bránu ne. Bude lepší nebudit pozornost. Hole moci by nás vyhmátly. Pojďme,“ nasadil bělovlasý mág tempo jako mladík. Za čtvrt hodiny byli na planině.

„Přesně tady končila Vítkova stopa,“ upřesnil Sváťa.

Demit zavřel oči a ustrnul v zamyšlení. Sváťa potlačoval nutkání se vyptávat, co dělá. Stařík se k němu otočil a ušklíbl se. „Tady se vážně nedá pracovat. Z jedné strany mě ruší tvoje zvědavost…“

„Mlčím přece jako ryba,“ ohradil se mladík.

„… a z druhé strany do mě dloube šmírovací magie tamtoho černého ťulpase.“

Sváťa upřel pohled ve směru Demitova ukazováčku. Jedna černá skála se pohnula a přikolébala se blíž.

„Co kdybyste si povídali někde opodál a na pár minut zapomněli, že existuju?“ odehnal je čaroděj gestem ze své blízkosti.

„Co tu děláš, Plame?“ zeptal se Sváťa, když usoudil, že jsou dostatečně daleko, aby Demita nerušili.

„Proč kladeš otázku, na kterou znáš odpověď?“ zafuněl černý drak.

„A našels ji?“

„A ty?“

„Já vím, pořád se ptám hloupě. Mám o ni strach. Co je to sakra za divnou magii, že si s ní neporadila ani ochránkyně?“

„Strašně rád bych ti odpověděl. Jenomže jsem dal slib uznanému staršímu, že tyhle informace lidem neposkytnu. Promiň. Závazný slib opravdu porušit nemůžu.“

„Tvrdíš, že víš, co za tím vším vězí. A přesto Hance nedokážeš pomoct?“

„Nedokážu. Proti artefaktům, které vytvořil černý mág, bratr velmistra rytířů, jsou draci bezmocní jako slepice před liškou. Víc ti bohužel říct nesmím.“

„S tebou je teda hovor!“ zamračil se Sváťa. Ale ani drak se netvářil o mnoho přívětivěji. Svorně se zahleděli směrem k Demitovi. Jakoby vycítil jejich pohled, zdvihl hlavu a kývl na ně.

„Nedělejte si velké naděje, mládeži, naše situace nevypadá nejlíp,“ podrbal se v bílých vousech. „S něčím podobným jsem se setkal kdysi dávno. Bylo mi řečeno, že za tímhle typem magie stojí gryfové. Jenomže… kde ti by se tady vzali?“

„Napůl pták, napůl kočka,“ zamumlal zamyšleně Sváťa.

„Cože?“ pozdvihl obočí Demit.

Sváťa si všiml, jak Plam mlčky přikyvuje. „Chlupáči, probuď se,“ vytáhl zpoza košile rozespalého netopýra a zatřepal s ním. „Můžeš ještě jednou popsat divné zvíře, které jsi v jeskyni viděl?“

„Netřepej se mnou, nebo se nic nedozvíš,“ zaprotestoval mentálně Chlupáč. Sváťa ho tedy zavěsil na rukáv a čekal, až si srovná křídla.

„Hlava a zobák připomínají orla,“ řekl po chvíli, kdy mu netopýr promítl do mysli to, co v jeskyni spatřil. „Pírka na hrudi se mění v srst, přední nohy jsou slabší než zadní, které by mohly spolu s ocasem patřit lvíčeti. Na hřbetě pera pokračují až ke křídlům.“

Demit si namotával vousy na prsty a tvářil se nevěřícně.

„Tvor, kterého jsi viděl, byl živý?“ zeptal se přímo Chlupáče.

„Kdyby nebyl živý, nevšímal bych si ho,“ odpověděl netopýr a chystal se zalézt zpět pod košili.

„Počkej,“ chmátl po něm bělovlasý kouzelník, „potřebuji, abys mi z jeskyně přinesl něco gryfího. Stačilo by malé pírko.“

„Ve dne nelétám. Najdi si ho sám,“ vysmekl se mu Chlupáč a dral se Sváťovi za výstřih.

Mladík jemně odtrhl netopýří drápky od látky a zdvihl netopýra před oči. „Dobře víš, můj milý, že škvírou, kterou jsi nám ukázal, se nikdo z nás dovnitř neprotáhne. A navíc! V jeskyni ani nepoznáš, že je den.“

Chlupáč se pokusil vyprostit z lidských dlaní, ale jak naklonil hlavu, zahleděl se přímo do dračího oka. Vypískl a změnil názor. Nechal se vyhodit do vzduchu, roztáhl blanitá křídla a zamířil ke skalnímu otvoru. Prokličkoval chodbami až k jeskyni a zarazil se. Gryf tady nebyl. Peříčko ale ztratit mohl, pomyslel si netopýr a začal prohledávat dno jeskyně zblízka. Žádné pírko však neobjevil. Jediné, na co mu padl zrak, byl jakýsi špinavý dráp. Sebral ho a zamířil zpět na denní světlo.

Pustil svou kořist Sváťovi do dlaně a hbitě se nasoukal pod jeho košili. Mladík podal upatlaný dráp Demitovi.

„Ano, přesně tohle jsem potřeboval,“ zajásal stařík a vytáhl nůž.

Plam i Sváťa udiveně sledovali jeho počínání. Přejel ostřím po bříšku prsteníku a nechal na dráp skápnout kapku krve.

Nad planinou zavířila mocná magie a Plam najednou radostně zdvihl hlavu. „Hanka je v pořádku. A Vítek taky. A dokonce je dole s nimi i Fuentis! On žije?!“ zajásal a tlama se mu roztáhla do obrovského dračího úsměvu.

Neuplynulo ani pět vteřin, vedle nich se otevřela brána a dívka, kluk i černé dráče se přemístili nahoru na povrch.

„Ani netušíte, jak ráda vás vidím!“ zářily Hance oči a nevěděla, zda má dřív obejmout Plama nebo Sváťu.

Černé dráče se nadšeně přitulilo k Plamovi. Vítek však velkého černého draka raději obešel obloukem a schoval se za Sváťou.

„Nerad vás ruším,“ poklepal Hance na rameno Demit, „ale měli bychom odsud urychleně vypadnout. Za chvíli nám půjde o život.“

„A co náš kamarád Kchuoko?“ zatahal Vítek Hanku za rukáv.

„Má strach o gryfí mládě,“ uvedla Hanka na vysvětlenou, „tam dole jsme se všichni spřátelili. Ale teď nevíme, kde je.“

„Přivázané v aréně,“ ozval se Sváťa. „A Rafan je tam s několika ochránci taky.“

Hanka pohlédla na staříka a vůbec nemusela mluvit. Demitovi bylo hned jasné, že odtud neodejde ani ona ani Sváťa.

„Právě teď míří k aréně šest gryfů,“ vzdychl bělovlasý kouzelník. Dřív než mohli o jeho slovech zapochybovat, rozpoutalo se nad vesnicí peklo.

*****

Bitva v aréně

Řev draků musel být slyšet na míle daleko. Strašidelné gryfí skřeky jim se stejnou hlasitostí konkurovaly a děsivě se rozléhaly nad bojovou vřavou. Plam vzlétl a ostatní poklusem zamířili k vesnici.

Žádný hezký pohled je nečekal. Mrtvoly draků jim přehrazovaly cestu k aréně. Museli obejít domy a najít volný průchod. Nad hlavami zuřila nepředstavitelná bitva. Gryfové se míhali mezi tou dračí záplavou jako zlatá tornáda a sráželi z oblohy další a další okřídlená těla ještěrů. Jedno jim málem spadlo na hlavu.

Malý gryf zůstal připoután v aréně a nervózně škubal pevnými pouty. Hned vedle něj statná gryfí samice rvala vnitřnosti z černě oděného těla.

Bránou na místo dorazila další skupina ochránců a snažila se zabránit zmasakrování přítomných lidí. Magický zrak se vůbec nedal použít, protože jedinec by z té přemíry energie přišel o rozum.

Jeden z gryfů spatřil Fuentise a zuřivě na jejich skupinku zaútočil. Hanka měla plné ruce práce, aby ochránila dráče i Vítka. Gryfovo kouzlo se naštěstí odrazilo od Demitova zrcadlového štítu a zasáhlo útočníka. Otřepal se a vrhl se do boje o to zuřivěji. Demit se pokusil odpoutat pozornost několika draků, kteří zaútočili na matku a mládě v aréně. Podařilo se mu přesměrovat rozzuřeného gryfa proti nim. Hanky se zmocnil pocit, že každý bojuje s každým bez ohledu na následky. Koutkem oka zahlédla, jak se Fuentis protáhl mihotavou bránou. Doufala, že ji pro něj vytvořil Plam.

Sváťa se připojil k ochráncům a Rafanovi, ale žádná moc nemohla zastavit masakr, který se tu odehrával. Kolem se otvíraly další a další brány. Jimi sem přicházeli narychlo svolaní ochránci, bojoví mágové, ale i další draci zelení i černí. Bitva nabírala na síle.

Náhle se skupině draků podařilo proniknout do těsné blízkosti gryfí samice a zuřivě zaútočili na ni i její mládě.

Plam srazil svými pařáty dva menší draky ndolů, ale jeho zásah situaci nijak zvlášť neusnadnil. Tři zelení bojovníci využili příležitosti a v plné rychlosti přirazili svými těly samici k zemi. Nejbližší z nich jí rozsekl kůži na hrudi a zakousl se jí do krku. Demitovo kouzlo odhodilo draky stranou dřív, než ji mohli zabít, ale ve vzduchu už číhali další bojem rozvášnění soupeři. Konečně Kchuokova pouta povolila a on mohl uhnout a zachránit se před smrtícím plamenem útočníka. Když se Hanka podívala pořádně, došlo jí, že pouta mláděte rozvázal Vítek. Nyní svým tělem chránil gryfího kamaráda před ohněm. Na nic nečekala a vystartovala k nim. Demit však byl u chlapce dřív. Hanka se před mohutným plamenným zášlehem schovala do brázdy, kterou v zemi vyrylo tělo padajícího draka. Vzápětí vedle ní na břiše přistál i Sváťa, který se sem rozběhl ze stejného důvodu jako ona.

„Já věděl, že sem nemám chodit,“ zamručel stařík a uhasil Vítkovo doutnající oblečení. „Jak se začnou ochránci plést do konfliktu jiných druhů, vždycky je z toho malér.“ Z jeho kapsy vyskočil tulík, oběhl mládě gryfa a ukryl se mezi tlapami jeho poraněné matky. Mezitím Demit popadl chlapce za ruku, vyčíhal si bezpečný okamžik a dotáhl ho do výmolu, odkud Hanka svými kouzly chránila Kchuoka, naříkajícího u těla své matky.

„Už jsem myslela, že je po tobě,“ pohladila Vítka a udělala místo starému kouzelníkovi.

„Chvíli mě poslouchejte vy dva,“ promnul si Demit oči a přísně na ně pohlédl. „Slibte mi, že vyjednáte tomuhle rošťákovi přijetí do školy v Santareně,“ postrčil přikrčeného Vítka směrem k Hance.

„Bojím se, že jsme všechny určené termíny prošvihli,“ zavrtěl nešťastně hlavou Sváťa, „na Ostrov volby a zpět se včas nedostaneme. Má smůlu.“ Stočil lítostivý pohled ke chlapci, na němž ohořelé oblečení drželo snad jen silou vůle.

Demit vykryl další útok magickým ohněm se stejným úsilím, jako by odháněl dotěrnou mouchu, a nevzrušeně pokračoval v hovoru: „Jak znám Dianu Renu ve štychu vás nenechá. Pozdravujte ji ode mě. Při nejhorším ať do zápisu vpašuje správné datum.“ Demit se ohlédl přes rameno a drak za Kchuokovými zády byl bělovlasým kouzelníkem odmrštěn do bezpečné vzdálenosti. Stařík promnul v dlani krví zamazaný dráp a ušklíbl se. Znovu se otočil k Hance a Sváťovi: „Něco Vítek ale přece jen potřebovat bude. Hm. Prsten mít musí, bez něj by to nešlo. Ale co – i tohle vyřešíme…“

Hanka vykulila oči, když si Demit stáhl z prstu kouzelnický prsten a kroužek vzápětí úplně změnil barvu. Zešedivěl a velice se podobal tomu, který kdysi Hanka našla v písku na pobřeží nedaleko Útulného domova.

Stařík podal kroužek Vítkovi. „Navlékni si ho,“ usmál se na něj uprostřed bojové vřavy. Plam se mihl kolem nich a zahnal zeleného útočníka, který se chystal ukončit trápení vyčerpané Kchuokovy matky.

„Je moc velký,“ namítl Vítek, a aby názorně demonstroval své tvrzení, zkusmo si kroužek nasadil na prsteníček. Vyjekl překvapením, když se prsten přizpůsobil jeho velikosti a rudě se v něm zaleskl nejbližší dračí plamen.

„Labyrintem může projít klidně až příští prázdniny. Školu ale tenhle rošťák potřebuje víc než prase drbání. A ať se učí jazyky. Jednou by mohl být tím, kdo se domluví s lidmi, draky i gryfy. Dohlédněte, až nevyvádí hlouposti.“

„Já nic vyvádět nebudu. Chci se učit!“ odtrhl Vítek oči od svého prstenu a bezelstně pohlédl na bělovlasého kouzelníka.

„Ještě něco, tohle si pořádně schovej,“ podal Demit chlapci své hodinky, „ve škole sice dostaneš nové, ale až dostuduješ, vyzkoušej si ty moje. Jsem si jist, že ti budou k užitku.“

Helara odrazila ve spolupráci s ostatními ochránci gryfího útočníka, který málem dostal Plama, a ohlédla se ke skupince kolem Demita právě ve chvíli, kdy Vítek převzal hodinky a poděkoval.

„Demite!“ vmžiku stála vedle nich. „Co to sakra děláš?!!!“

„Podej mi hůl moci, Helaro.“

„Co máš v úmyslu, ty starej medvěde?“

„Přišel čas na jedno staré dobré kouzlo. Hezky se pak všichni přidejte, aby zabralo.“

Natáhl ruku a jeho přítelkyně mu zdráhavě předala symbol moci ochránců.

*****

Kouzlo obětování

„Co chce dělat?“ tiše se ženy zeptala Hanka, když Demit vykročil zpět na bojiště a postavil se vedle umírající gryfí matky.

„Ten starej pitomec! Sakra, sakra… do háje,“ Helara vzápětí sklouzla i k výrazům, které v žádném případě nemají používat ženy, pokud nechtějí vypadat jako zaostalé trhovkyně.

Hanka vystrčila hlavu z úkrytu a zvědavě zapojila magický zrak. Kouzelník i hůl moci zářili energií ve společném souznění. Demit natáhl volnou ruku. Na dlaň mu přelezla Demitka, která doteď střežila život Kchuokovy matky. Jakmile byl tulík u něj, zabodl starý kouzelník hůl moci do země, ruku, v níž svíral svého tulíka, položil lehce na hřbet umírajícího gryfa a svit magie zesílil natolik, že Hanka musela magické vidění přerušit.

„Zastavte boj!“ zazněla jeho žádost ve všech rovinách vnímání. Zároveň jakoby splynul se dřevem rukojeti, kterou svíral. Hance připadalo, že spolu s holí moci zapustil kořeny do země. Část magie se přelila do Kchuokovy matky a vyléčila její smrtící zranění. Z krystalu, který byl ještě před okamžikem součástí hole moci, se stalo zlaté klubko magických nití, které se ježilo stovkami volných konců. Vmžiku tu byli černí draci a vyslali k holi plamenné jazyky posílené temnými kouzly.

„Zastavte boj,“ ozvala se Helara a Hanka by přísahala, že zaslechla potlačovaný vzlyk a že vlhkost na jejím obličeji není pot. Opět zapojila magický zrak a viděla, jak ochránkyně navazuje vlastní zlaté magické vlákno na jeden konec Demitova klubka. Hned po ní se začali připojovat další ochránci.

Do výmolu vedle svých kamarádů skočil Rafan. „Rychle! Připojte se taky. Ukážu vám, jak na to,“ vyzval Hanku a Sváťu. Dívka se chystala napodobit staršího kamaráda a natáhla se pro jeden volný konec v klubku, které se stalo středem vznikající zlaté sítě.

„Nemá dost síly udržet kouzlo,“ zamumlal Sváťa a Hanku obešla hrůza, když se střetla s jeho láskyplným pohledem. Vycítila, že jí dává sbohem. Vytrhl Rafanovi z ruky zářící hůl moci a přiskočil k Demitovi. Plynulým pohybem i s ukořistěnou holí posílil základnu zlatého klubka a podobně jako starý kouzelník i on splynul se dřevem. „Bráško!“ zašeptal Rafan a čelo se mu stáhlo do vrásek bolesti. Pak si přitáhl jednu zlatou nit a propojil s ní svou auru. Další konec podal Hance, která ho napodobila. „Zastavte boj,“ zamumlala mezi vzlyky a ucítila, jak jí starší kamarád položil Plavíka na krk.

„Zastavte boj,“ odhodlaně pronesl Vítek a trochu nešikovně se zapojil do kouzla i on.

Nad hlavou jim prolétl Plam a z jeho drápů vypadlo černé klubko, které se dokoulelo do jejich blízkosti, narovnalo se a protřáslo otlačená pomačkaná křídla.

„Fuentisi,“ rozběhl se k černému mláděti nadšeně Vítek, „ty žiješ!“

Oba museli urychleně couvnout, aby uvolnili místo přistávajícímu Plamovi.

Hanka s drakem na sebe pohlédli a nepotřebovali ani slovo, aby pocítili sílu vzájemné náklonosti.

„Zatavte boj,“ dolehl ke sluchu bojujících zvučný drakonský pokyn a Plam se připojil ke zlaté Demitově síti. Nárůst energie zavibroval široko daleko.

„Zastavte boj,“ odhodlaně sáhl po jednom zlatém vláknu i Fuentis a zamotal se do něj.

„Jak tohle kouzlo vlastně funguje?“ obrátila se Hanka na Rafana.

„Copak to necítíš? Stali jsme se součástí kouzla nejvyššího obětování,“ trochu smutně ji poučil bratr, „kdo je navázán, už nemůže dál bojovat a je připraven zemřít, pokud na něj někdo další zaútočí.“

„Ale já umřít nechci,“ namítla Hanka.

„A kdo ano?“ ušklíbl se Rafan.

„Tak proč jsme se do sítě připojovali?“

„Protože chceme Demita podpořit stejně jako Sváťa a možná díky nim zabráníme dalšímu vraždění a dost možná i válce.“

„A co když nás začnou zabíjet?“

„Být jimi, rozmyslel bych si to. Útočník totiž zemře spolu s tím, koho zabil. Síť ho pohltí jako zralou malinu.“

„Podívejte,“ ukázal Vítek směrem k Demitovi.

V místě, kde kouzelník a jejich kamarád splynuli, se tyčil uprostřed magické sítě podivný strom s dvojitým kmenem a bílou kůrou. Gryfí matka se postavila na nohy, hlavou se otřela o strom, jakoby chtěla poděkovat, a dovolila Kchuokovi, aby jí oždiboval krk těsně pod zobákem.

Fuentis vyskočil a vyrazil směrem ke gryfímu kamarádovi. Hanka chytila Vítka za límec, aby mu zabránila následovat dráče, ale zteřelá látka jí zůstala v dlani a chlapec se připojil ke svým přátelům. S povzdechem se i ona vydala spolu se Sváťou a Rafanem ke stromu.

Vtom zahlédla, jak jejich směrem nalétávají draci, jeden černý a hned za ním dva zelení. Uvědomila si, že připojení do sítě jí zabraňuje kouzlit.

Do háje! Není hloupé umřít zrovna teď? pomyslela si a natáhla ruku ke kmeni v němž zmizel Sváťa. Kdyby tu byl s ní, určitě by ji přitáhl k sobě a skryl ve své náruči. „Pokud máme umřít, tak spolu,“ zašeptala přitiskla čelo ke kmeni. Z jedné větve vzlétl netopýr.

„Kchyaka ka,“ ozval se ptačí skřek a mentální obraz přenášel do myslí přítomných něco jako „zastavte boj“.

Kchuoko se navázal k jedné zlaté magické niti a natáhl hlavu k Vítkovi, aby se od něj nechal pohladit a podrbat. Všichni byli tím nečekaným připojením zaskočeni. V síti se promísila magie lidí, draků i gryfů.

Náhle s nimi zamával prudký nárůst magické aktivity a na bojiště se přihnali tři jednorožci. Zaštítili Hanku a všechny kolem bílého stromu proti útočícím drakům.

„Kchyaka ka,“ tentokrát byl ptačí skřek mnohem silnější a mentální poselství výraznější. Síť zakolísala, ale během malé chvíle se ustálila. Gryfí samice velice rychle pochopila, o jaké kouzlo se jedná, a podvolila se jeho účinkům.

Bojiště se jako zázrakem začalo zklidňovat. Gryfové přestali útočit a shromáždili se opodál ke společné obraně.

Draci zaváhali. Někteří použili bránu a zmizeli. Ti nerozhodní vzlétli a kroužili nad nesourodou skupinou kolem bílého stromu. Všichni navázaní tu stáli ve svornosti, spojeni mocným Demitovým kouzlem, a touha bojovat se z jejich mysli vytratila. Nepřipojení ochránci, kteří stále ještě přicházeli bránami, se rozestoupili po vnějším okraji, aby byli oni první na ráně, kdyby se některý drak nebo gryf ještě pokusil zaútočit. Ale žádnému z přítomných draků se nechtělo zbytečně umírat. Jak se ukázalo, kouzlo nejvyššího obětování respektovali i ti nejzuřivější jedinci. Párkrát obletěli arénu a postupně mizeli z bojiště. Ti poslední s sebou vzali i své mrtvé bojovníky. Gryfí artefakty, po kterých dračí mágové tolik toužili, tentokrát nikdo z nich nezískal.

Skupina gryfů přežila a nyní všichni její členové ulehli v bezpečné vzdálenosti, aby dali přítomným na vědomí, že po dalším boji netouží.

„Podívejte, jsou tady jednorožci,“ zatahal Vítek Hanku za oblečení.

„Chovej se k nim slušně. Tohle je Hančina adoptivní rodina,“ poučil chlapce Rafan.

„Chceš se s nimi seznámit?“ vzala ho za ruku Hanka. „Tohle je můj otec R’íhan, moje matka L’gala a můj bratr P’ujibo.“

„Senzace! Moc se mi líbí,“ zvedl Vítek oči k Hance.

„Můžeš se obrátit přímo na ně. Rozumí ti,“ usmála se na něj.

„Jejda! Já, já… omlouvám se,“ koktal Vítek, když ho P’ujibo oslovil.

Magie kolem nich začala slábnout.

„Omluv nás, H’anaríjo, ještě se o něco malého postaráme,“ kývl R’íhan na družku a syna. Zamířili ke stromu, který tu zbyl po Sváťovi, Demitovi, jeho tulíkovi a dvou holích moci. Dotkli se ho všichni svým rohem a usměrnili rozpadající se magii sítě. Zlaté klubko se rozplynulo, ale strom zůstal.

„Hotovo,“ vrátil se R’íhan k Hance, „byla by škoda tak nádherný strom nechat zaniknout.“

„Takže Sváťa i Demit zemřeli?“

„Ano. Velice dobře věděli, jakou daň si kouzlo obětování vyžádá. Nicméně část jejich šlechetné duše přetrvá. Máme v úmyslu strom přemístit do našeho hvozdu, aby se necítil opuštěný. Dryády mu budou zpívat a my budeme nablízku, abychom vzdali dík míru, o který dnes bojující strany požádal.“

„Dědek jeden zatracenej hloupej,“ stáhla obočí Helara a několikrát rychle zamrkala. „A toho tvýho ňoumy je taky věčná škoda,“ kývla směrem k Hance.

„I ty je k nám někdy můžeš přijít navštívit,“ potřásl hřívou R’íhan při pohledu na uplakanou tvář drsné ochránkyně, „možná se časem, podobně jako naše stromy, naučí mluvit.“

„Myslím, že už mluvit umí,“ hladila Hanka bílou kůru stromu a polykala slzy.

„Bratříček stromů tě miloval. Jistě mu brzo porozumíš,“ pokývala svou krásnou hlavou L’gala.

„Budeme netrpělivě čekat na tvůj návrat,“ rozloučil se s ní R’íhan a všichni tři jednorožci prošli bránou, kterou vykouzlil.

„Páni! Vezmeš mě s sebou, až k nim půjdeš?“ dožadoval se Vítek. „Víš, zezačátku jsem si myslel, jaká nejsi protivná ženská, ale máš moc prima rodinu a kamarády.“

„Však ty taky. Ale za tvojí mámou už znova nejdu.“

„Bojíš se jí, co?“

„A kdo ne?“

„Hrozně nadává, sem tam mi jednu ubalí, ale vlastně ji mám rád.“

„Hm. Moje máma taky nebyla žádný andílek,“ ušklíbla se Hanka. „Rozhodně tvojí mámě pošleme zprávu, že jsi v pořádku. Ale uvidíš ji asi až o prázdninách.“

„Aspoň ji do té doby přejde ta nejhorší zlost,“ usmál se uličnicky Vítek. „Jednou bude ráda, že má v rodině čaroděje.“

„Taky si myslím,“ přikývla a pohladila Vítka po rozcuchané kštici.

„Jejda! Podívej! Gryfové odcházejí. Letím se rozloučit s Kchuokem,“ vystartoval Vítek za malým kamarádem.

Hanka se rozhlédla. Ještě nikdy neviděla tolik ochránců a bojových mágů pohromadě. Zřejmě sem dorazili všichni, kdo se o krizové situaci doslechli. Zahlédla Artitana, Pohromaka, Cintariona, nechyběl tu ani Mojerana s Tomem, Samem a Tulianem, strážci z Magického lesa včetně druidů a s nimi pochopitelně i Nik a Sváťův otec Dundar. Jistě už ví, co se stalo Sváťovi. Zahlédla i ohnivé vlasy profesorky Ferinové a vsadila by se, že někde tu je i Diana Rena. Teď s ní ale mluvit nechtěla. Nechtěla mluvit s nikým. Kdyby neměla na starost Vítka, už by dávno utekla k jezeru u dračího hrobu. Takhle musela strpět soucitné úsměvy přátel a známých.

„Vsadil bych se, že to teď s rytířským řádem půjde od desíti k pěti,“ pronesl známý hlas Hance za zády.

„Profesore Rohane, kde se tu berete?“ vykulila oči na trpaslíka ve zbroji.

„Přece si nenechám ujít takovou legraci,“ ušklíbl se na svou žačku. „Zachariáš mi dal echo, takže jsme si oprášili bojovej mundúr.“

„Zach je tady taky?“

„Že váháš! Někde se tu courá s Gehanem.“

Po chvíli se jmenovaní trpaslíci objevili v doprovodu Nika a Rafana.

„Laridon nás poslal, abychom tě přivedli,“ kývl na Hanku Nik, „potřebuje tvoje svědectví a spolupráci.“

„Ale co Vítek?“

„Vezmu ho do Kouzelných zahrad,“ nabídl se Zachariáš. „Než se vrátíš, trochu ho nakrmím.“

Kývla a následovala Nika s Rafanem. Bdělý pozorně vyslechl celý příběh a potom donutil velmistra, aby doprovodil skupinu ochránců do podzemního doupěte svého bratra. Po smrti kouzelníka některé iluze vyprchaly a zbytek ochran přítomní snadno zrušili. Ochránci pečlivě sebrali všechny gryfí artefakty, které se jim podařilo objevit, a uzavřeli je do připravené magické schránky.

Laridon ukončil Hančinu smlouvu o spolupráci s ochránci, a oficiálně jí poděkoval za účinnou pomoc. Poté ji propustil a dívka konečně mohla vyhledat samotu a truchlit nad ztrátou milované osoby. Jen nerada se večer vracela do Santareny. U Zachariáše bylo živo, proto zalezla do opuštěného stromového domku a schoulila se tu do křesla. Po chvíli se objevil Rafan a nesl večeři.

„Jez!“ nařídil jí a čekal, až v ní zmizí aspoň polovina naservírované porce.

„Co se stalo, nejde vzít zpátky,“ vzdychl a už nic nenamítal, když Hanka zbytek večeře odstrčila. „Na zítřek jsem domluvil schůzku s Dianou Renou v santarenské magické škole. Zařídí všechno potřebné přesně podle Demitova přání. Taky už jsem poslal vzkaz Vítkovým rodičům, že je jejich syn v pořádku, ale že ho uvidí až v době prázdnin. Do té doby se o něj během víkendů postaráš ty. Potřebuje se naučit pořádně číst, psát, počítat a základy obecných vědomostí. Dohlédni na to.“

Hanka jen mlčky přikývla.

„Dneska jsem ho šoupl do postele u Zachariáše, ale ráno nečekej, že tě nechám vyspat. Musíme Vítkovi obstarat všechno potřebné do školy a stihnout domluvenou schůzku. Jasné?“

Hanka znovu přikývla.

„Snaž se trochu vyspat,“ sebral kamarád talíř s nedojedenou večeří a zmizel. Trouba ve stromovém domku cinkla. Hanka ji otevřela a objevila zmrzlinový pohár s velkou čepicí šlehačky a džbánek se Zachariášovou medovinou. Smutně se usmála a pustila se znovu do jídla. Medovina zafungovala a uspala ji.

Probudila se s bolavou hlavou. Konečně se donutila umýt, učesat a skočit se do srubu převléknout.

„No sláva! Už vypadáš zase jako ženská,“ ušklíbl se Rafan, když se s ním sešla u snídaně.

„Zdravím,“ ozvalo se z kouta. Teprve teď si všimla židličky zasunuté za pracovním stolem, kde se na polštáři krčila schoulená postava s tulíkem za krkem. Odulé rudé tváře bez vlasů a bez obočí, škvírky očí mezi oteklými víčky, ruce samý puchýř. Hanka si nemohla vybavit, odkud by toho člověka měla znát.

„Proč nejsi v posteli?!“ zahromoval Zachariáš, který přinášel čaj a kakao.

„Piju hojivej lektvar,“ zamumlala postava.

„Bubla? Vévoda Bubaldin?“ konečně ho Hanka poznala po hlase. „Tys přežil?“

„Přinesl jsem pro něj amulet proti dračímu ohni a brácha mu ho před bojem navlékl. Všichni byli přesvědčení, že z něj po dračím útoku zbyl jenom škvarek. Sváťa ohořelé tělo přemístil sem a udržel ho přes noc naživu. Náš léčitel ho pak postavil na nohy,“ vysvětlil Rafan.

„Chci Sváťovi poděkovat. Kde je?“ snažil se Bubla udržet oři otevřené, ale moc mu to nešlo.

„Tys přežil, on ne,“ odsekl Rafan stroze.

Zachariáš sebral Bubaldinovi prázdný pohár a zahnal pacienta do postele. Plavík se při té příležitosti opět vrátil k prostřenému stolu.

„Kdyby nechtěl zabíjet draky, tak by se mu to nestalo,“ podotkl Vítek a nabral si k pečivu další várku medu. „Myslíte, že se uzdraví?“

„Určitě se uzdraví,“ přikývl Rafan. „A jestli má jen kapku rozumu, vykašle se na rytíře a vydá se k domovu.“

„Taky se vykašlu na rytíře. Budu slavnej kouzelník,“ olízl Vítek upatlané prsty a hrdě vztyčil hlavu. „Jako Sváťa,“ dodal o něco tišeji a vehnal tím Hance do očí slzy.

„A kdo o tom bude pochybovat, toho si podám,“ šťouchl do něj přátelsky Zachariáš a Rafan se musel opravdu rychle natáhnout, aby se po tom přátelském gestu žide nepřeklopila i s Vítkem.

Cesta do školy se poněkud protáhla, ale nakonec se vše podařilo zařídit.

„Nebudou mě tady bít?“ ujišťoval se chlapec.

„Učitelé určitě ne a se spolužáky si jistě poradíš,“ chlácholil ho Rafan.

„Nikoho tady neznám,“ posmutněl Vítek.

„Neboj se. Za pár dní si tě vyzvednu, a když bude potřeba, nějaké kamarády ti najdeme,“ usmála se na něj Hanka. „Snaž se nezlobit a neudělat nám ostudu,“ pohladila ho na rozloučenou po rameni. Vtom ji Vítek objal. Ztěžka polkla a rovněž ho k sobě přitiskla.

„Abych nezapomněl,“ sáhl chlapec do kapsy, když ho pustila, „Kchuoko dal všem svým kamarádům dárek. A tenhle posílá tobě.“ Ve Vítkových prstech se lesklo malé zlatavé pírko. Hanka si ho okouzleně prohlížela, ale Rafan ji přinutil gryfí dárek ukrýt, protože k nim právě přicházela Ferinová, aby si vyzvedla nového žáka. Oba Vítkovi zamávali a opustili školu.

Rafan se zastavil a otočil Hanku k sobě. „Nic jsem neviděl! Rozumíš?!“

„Co jsi neviděl?“ nechápala.

„Ochránci prohledali Pustinku centimetr po centimetru, aby se ujistili, že nikdo nevzal žádný gryfí dráp nebo pírko. Už tak je velký průšvih, že někteří dračí kouzelníci dotyčné artefakty získali. Mohli by z nich vytvořit amulety nevídané moci.“

„Ale tohle je jenom dárek na památku,“ namítla.

„Správně byste ho ty i Vítek měli odevzdat.“

„Chceš vzít klukovi jedinou památku na přítele?“

„Jak říkám, nic jsem neviděl,“ naznačil gestem, že od téhle záležitosti dává ruce pryč. Pak se rozloučil se slibem, že se o víkendu ukáže.

Hanka znovu osaměla a přemístila se domů. Vtom ji oslovil měkký hlas jednorožce: „Nechceš přijít za mnou?“ Něco v R’íhanově hlase ji přimělo souhlasit. Před srubem na ni čekal mihotavý oblouk magické brány, který ji přenesl na včerejší bojiště.

Pustinka se krátce po svém znovuzrození opět proměnila v ruiny. Kam oko dohlédlo se táhlo spáleniště s troskami rytířského vybavení a uprostřed nehostinné pustiny v popelu zářil jen strom s bílou kůrou a jednorožec s tmavou skvrnkou na krku. Vtom zahlédla ještě něco živého – netopýra zavěšeného na horní větvi.

„Ráda tě vidím,“ objala jednorožce a usedla mezi kořeny stromu. Nemohla rozpoznat, zda vlna útěchy, kterou cítí, proudí od jednorožce nebo zevnitř kmene. Nemusela mluvit, nemusela se stydět za slzy, dovolila bolesti, aby vyvřela napovrch.

Teprve zaškrundání v žaludku jí připomnělo, že se neohlíží na čas a potřeby těla. „Kdy můžete strom přestěhovat na naše pastviny?“ zeptala se mentálně svého adoptivního otce.

„Jakmile mu zesílí kořeny, bude možné strom vyjmout a přenést. Odhadem zhruba za šest týdnů.“

„Chtěla bych u toho být.“

„Samozřejmě H’anaríjo.“

Poděkovala a pohlédla do koruny, v níž vyrašily první zelené listy.

*****

Terezčin talent pro dobré konce

Na víkendy s Vítkem se Hanka těšila. Jako obvykle svého svěřence vyzvedla u školy – už potřetí – a ihned čelila záplavě informací o vyučování, nových kamarádech, o kouzlech, které Vítek zvládl, a za co byl pochválen. Věci, za něž pochválen nebyl, z něj postupně vytáhne až doma. Byla vděčná, že se pořád ještě do školy těší a drobnými neúspěchy se příliš netrápí. Z nekonečného povídání ji brněly uši, takže ani nepostřehla, co se mezitím u srubu změnilo. Nesrovnalostí si jako první všiml Vítek.

„Někdo tady je?“ natáhl krk a začal se rozhlížet. Hanka zbystřila. Kdosi zalil povadlé květiny, ptáci se cachtali v novém koupátku a ze srubu zavonělo jídlo.

„Překvapení!“ ozval se zvonivý hlásek, dveře se rozlétly dokořán a Hance skočila do náruče Terezka. Za ní se ve dveřích objevil Vron a Hančino smutné srdce pookřálo.

„A ostatní?“ zadívala se tázavě na Vrona.

Neznatelně zavrtěl hlavou. „Ochránci ani draci nám původně nechtěli povolit návštěvu vůbec. Ale jednorožci trvali na svém a u draků nejspíš zabralo, že se ze svých cest vrátil Hor a u soukmenovců se za nás zaručil. Příměří mezi lidmi a draky pořád stojí na vratkých nohách. Zeleným i černým drakům pěkně leží v žaludku rytířské osady, a ochránci mají s bojovými skupinami plné ruce práce.“

„Není divu. Poslední masakr zasáhl lidi i draky,“ kývla chápavě Hanka. „Chvíli potrvá, než opadnou emoce.“

Zatímco si Hanka s Vronem povídala, Vítek s Terezkou se okamžitě skamarádili. Než se dospělí stačili ohlédnout, už se ráchali v potoce a stavěli rybníčky. Bez ohledu na chladné počasí byli vmžiku zmáchaní až po ramena.

„Ani netušíš, jak mě těší, že se právě tenhle kluk dostal do školy. Úžasný magický potenciál! Podle mě má slibnou budoucnost,“ usmál se na Hanku Vron.

„Jo. Ferinová si ho chválí. Původně do školy nechtěl a teď se tam každý týden těší. Akorát někdy zlobí.“

„A co ty? Jak to neseš?“ opatrně sondoval půdu Vron.

„Byla jsem hrozně hloupá,“ sklonila hlavu dívka, aby zakryla zrádné slzy, „požádal mě o ruku a já ho kvůli tomu poslala k vodě. Nechala jsem ho trápit. Proto to udělal.“

„Podle toho, co vím, pomáhal zachránit spoustu životů. Neměla jsi na tom vinu.“

„Kdybych mohla vrátit čas, vzala bych si ho hned a bez otázek. Nebýt sobecká, mohl být šťastnější.“

Vron přivinul Hanku k sobě, protože dobře chápal, že bolest může utišit jen čas.

„Zavoláme děti a najíme se,“ řekl po chvilce a Hanka si utřela oči.

Dlouho nevydrželi jíst mlčky, protože Vítek překypoval touhou všechno své nové kamarádce vypovědět. I Hanka se zájmem naslouchala, co zažil a dělal od okamžiku, kdy utekl z domova. Terezka na něm obdivně visela očima a pobízela ho k dalšímu vyprávění i ve chvíli, kdy se odmlčel, aby si z talíře nabral sousto.

„…a ten ťulpas rytíř teďka vypadá jako rožněné sele a bojí se jet domů, že se mu tam všichni budou smát. Museli jsme mu slíbit, že ho doprovodíme až na Soví hůrku a dosvědčíme, že opravdu bojoval s drakem.“

„Taky jsem bojovala s drakem a nedělám z toho žádnou vědu,“ odfrkla znechuceně Terezka.

„No jo. Jenomže ty máš hodně magie a von žádnou,“ zastal se Bubaldina Vítek.

Hance se ulevilo, že se nemusí dětem starat o zábavu, Terezka s Vítkem si vystačili sami. Vron se s Hankou posadil před srub jako za starých časů a užívali si v tichu příjemný podvečer, zatímco děti dováděly uvnitř.

„No nazdar! Všechno obrátili vzhůru nohama,“ zhrozila se Hanka, když ji a Vrona přilákalo dovnitř ticho.

„Spí jako dva andílkové,“ přitakal přítel a tiše začal uklízet. Hanka se přidala a rázem bylo všude čisto.

Druhý den se Vron s Terezkou rozhodli, že své přátele doprovodí a udělají si výlet na Soví hůrku. U Zachariáše na ně čekal Rafan s tulíkem. Plavík se nadšeně vítal s dětmi. Když Hanka zahlédla Bublova zavazadla poklesla jí brada. Tohle by nepobraly ani dva povozy.

„Musím přece domů přivézt nějaké dárky,“ nadšeně kolem pobíhal uzdravený vévoda. Na hlavě mu rašil ježek šedivých vlasů a podle hnědé svraštělé kůže by mu každý hádal o dvacet let víc. Hanka se ohlédla na trpaslíka s Vronem, kteří už se zase slovně popichovali. Trpce si pomyslela, že nebýt Sváti, všechno by bylo v nejlepším pořádku.

Rafan se šarmem sobě vlastním organizoval celé Bublovo stěhování a nyní pro ně otevřel magickou bránu. Jako ochránce měl možnost se dostat i do míst, kde nikdy předtím nebyl.

Zachariáš s Vronem začali přenášet mihotavým obloukem přichystané bedny. Bubla vedl koně, ale jeho milovaná klisna to nebyla. Za bránou nasedl a volným krokem zamířil k nedalekému hradu. Hanka s dětmi kráčela vedle něj. Z hradu se znenadání ozvalo troubení a po padacím mostě jim vyrazila vstříc skupina ozbrojených mužů na koních. Přehradili celou šíři cesty.

„Kdo jsi? A proč přicházíš?“ otázal se velitel přísně.

„Stavirone, Stavirone! Slábne ti zrak? Nepoznáváš přítele, se kterým jsi honil pod předělem divočáky?“

„Bubaldin? Vévoda Bubaldin?“ roztáhla se mužova tvář do úsměvu. Běžte vyřídit, kdo přijel,“ mávl na své mužstvo, které poslušně schovalo zbraně a zamířilo zpět do hradu. Kolem návštěvy se začali sbíhat zvědaví vesničané.

„Kdopak to tu na komoni neúspěšně draky honí?“ ozval se posměšný hlas a přihlížející lidé se rozesmáli.

„Bojoval jsem s drakem, ale ta potvora byla silnější,“ ohradil se Bubaldin.

„Povídali, že mu hráli. Celé dny ležel na slunci, abychom si mysleli, že ho ožehl dračí oheň,“ dál se poškleboval vesničan.

„Nechceš mu dát pěstí?“ zamračila se Hanka, když Bubla sesedl.

Z hradu přicválali na noblesně osedlaných koních muž a žena. Madam sklouzla na zem a popadla vévodu do náruče. „Bratře, konečně ses nám vrátil.“ Muž jen s kyselým úsměvem přikývl: „Jo. Jsme rádi.“

„Jak se daří, švagře?“ potřásl si s ním rukou Bubaldin.

„Žádná sláva, však vidíš sám,“ znechuceně mávl kolem sebe.

„No jo,“ rozhlédl se pozorněji Bubaldin, „pole nesklizené, louku jste nechali zarůst plevelem a nevidím žádná stáda. Takhle vzrostlý plevel budeme muset vypálit, jinak nebude na jaře kde pást.“

„Kvůli neúspěchům lovce, sežrali nám krávy, ovce,“ přisadil si vesnický básník. „Teď však přišel vévoda, všecičko se změní, hostinu nám udělá z toho, co tu není.“

„Tak už tu máš všechno,“ zahalekal Rafan od hromady a zrušil bránu. Vron opřel o bedny štít z dračích šupin, který jako jediný z vévodovy výstroje přežil dračí oheň bez úhony.

„Tvoji noví sluhové?“ pohlédla žena s nechutí na Hanku a děti.

„Ne. Všichni jsou moji přátelé a rád bych je pohostil,“ prohlásil Bubla, ale sklidil jen otrávený pohled.

„Radši je pošli domů. Nemáme na rozhazování.“ Její neochota přivedla Bublu do rozpaků. Očividně tu neměl žádnou autoritu – ani jako člověk ani jako vévoda.

Hanka se namíchla. „Neříkal jsi, že ta louka potřebuje vypálit?“ drcla do Bubly.

Nechápavě přikývl. Hanka se ušklíbla a za zády vesnického básníka vykouzlila magickou bránu, jejímž obloukem na scénu vstoupil černý drak.

„Támhletu louku, Plame,“ mávla rukou. Drak oblétl vymezené území a jeho plamen sežehl polosuchou trávu s plevelem. Okolostojícím lidem poklesla čelist.

„Dovolte, abych vám představila Bubaldinova přítele. Doufám, že se vám Zuřivý plamen líbí. Ale raději bych ho sem už nevolala, protože vaše pohostinnost by se pro změnu nemusela líbit jemu.“

Plam přistál vedle Hanky a naklonil se k Bubaldinovi: „Mám někomu připomenout, že jsi vévoda a pán zdejší tvrze?“ zeptal se lidskou řečí, aby mu všichni rozuměli.

„Děkuji za nabídku, příteli, ale není třeba. Všichni určitě pochopili, že se na Soví hůrku vrátil rytíř,“ trochu roztřeseným hlasem se chopil Bubaldin příležitosti, aby si upevnil postavení mezi příbuznými i vesničany. Pouze Hanka si všimla, jak si oddechl, když drak zmizel.

„Bojovat s draky není snadné. Je lépe s nimi vycházet po dobrém,“ prohlásil už mnohem sebevědoměji. Jako první před ním poklekl do prachu básník a vesničané. Nakonec mu vzdala čest i sestra se svým manželem.

„Výborně. Vidím, že je všechno v nejlepším pořádku, takže se můžeme rozloučit,“ podala mu ruku Hanka. „Hodně štěstí.“

„Děkuju za všechno,“ srdečně se usmál Bubaldin. „Opravdu nechcete zůstat na oběd?“

Hanka však zavrtěla hlavou a otevřela průchod do Santareny. Oddechla si, že má vévodu z krku.

„To bylo super,“ zasmál se Vítek. „Že ale vesničani čuměli, co?“

„Já nevím,“ nakrčila nos Terezka, „mně se ten vévoda vůbec nelíbil.“

„Pojďte dovnitř. Děti si zatím mohou hrát venku,“ kývl na Hanku a Vrona Zachariáš.

Vedl je dozadu do kuchyně. Počkal, dokud se neusadili, občas něco zamíchal, něco přikořenil, podlil, odstavil. Hanka se tázavě podívala na Vrona, ale ten jenom pokrčil rameny. Konečně si trpaslík utřel ruce a hodil před dívku roličku pergamenu. „Tuhle žádost poslal Dundar Bdělému.“

Rozvinula pergamen a nevěřícně hleděla do textu.

„Co píše?“ natáhl se Vron po dokumentu a povytáhl obočí. Pomalu ho přečetl nahlas.

„Vážený Laridone,

dovoluji si požádat o přemístění stromu, který uvěznil a usmrtil mého syna, na pietní plochu vedle mého domu, kde bude do dřeva vytvarována podobizna mého syna na věčnou jeho památku. Předem děkuji za kladné vyřízení mé žádosti. S úctou

ředitel Útulku pro nemocná magická zvířata

Dundar v.r.“

„Ale jednorožci už pro něj vyhlédli místo mezi magickými stromy, aby nebyl osamělý. Dokud ho nepřesadí, pořád u něj někdo z nich drží stráž,“ složila Hanka obličej do dlaní.

„Jenomže táta ho chce mít u sebe,“ sroloval Vron pergamen a odložil ho.

„Kdybych se s ním zasnoubila, taky bych teď mohla podat žádost,“ zesmutněla Hanka, „jenomže já se s ním rozešla. Neumím si představit, že budu nosit květiny na Dundarovu zahradu.“

„Do falanských močálů s ním,“ mumlal trpaslík a zuřivě míchal polévku.

Náhle se zvenčí ozvaly rozčilené dětské hlasy. Vron i Hanka vyběhli ven.

„To je můj náhrdelník! Vypadl mi z kapsy,“ křičela Terezka na stejně starou dívenku, se kterou si ještě před chvílí hrála na honěnou.“

„Není tvůj! Já ho našla! Když něco najdu, je to moje!“

„Jsi ošklivá zlodějka! Řekni jí něco, Vítku!“

„Co mám říct?“

„Že je to můj náhrdelník!“

„Ale on tak úplně není tvůj,“ zaváhal kluk, čehož okamžitě využila druhá holčička.

„Tak to vidíš! Není tvůj! Já ho našla, takže je můj!“

„Ale, ale,“ vložil se do jejich sporu Vron. „Pročpak se hádáte?“

„Ukradla náhrdelník,“ namířila na holčičku ukřivděně prst Terezka.

„Podáš mi ho prosím?“ požádal Vron malou dívenku.

Jen velice neochotně mu vložila do dlaně předmět sporu. Vron se zahleděl na magické kamínky a udiveně hvízdl. „Tenhle předmět je opravdu vzácná práce. Jistě budete všichni souhlasit, když ho vrátím pravému majiteli.“

„Ty sis ho půjčila z mého stolu? Bez dovolení?!“ zamračila se Hanka na Terezku. Druhá holčička se přikrčila a bez velkého ohlížení se rozběhla za svými rodiči.

„Pojď ke mně, Terezko,“ nařídil své adoptivní dceři Vron. Schlíple poslechla.

„Za jednu věc tě pochválím a za druhou ti vyhubuji. Dokážeš uhodnout, co mám na mysli?“

„Nepoužila jsem kouzlo, abych tu parádu získala zpět,“ tázavě vzhlédla, vzdychla a pokračovala, „ale neměla jsem si to půjčovat bez dovolení.“

„Velice správně. Chválím tě za magickou kázeň a zlobím se na malou všetečku, která strká prstíky do cizích věcí.“

„Hanka není cizí,“ zaprotestovala. „Ale příště se zeptám. Je to moc hezká ozdoba a příjemná. Proč ji Hanka nenosí?“

Bezelstné dětské oči by obměkčily každého. Hanka se sehnula a pověsila šperk Terezce na krk. „Když se ti tak líbí, smíš ho dneska nosit až do večera. Pak mi ho vrátíš, ano?“ Holčička ji objala kolem krku a vtiskla jí na tvář pusu.

„Pověz mi, jak ji dokážeš vychovávat?“ vzdychla Hanka a Vron se zasmál.

„Jako vždycky. Důsledně, přísně, s humorem a trpělivostí,“ odpověděl a vzal ji kolem ramen. Děti se opět pustily do hry.

„Ukážeš mi po obědě Pustinku?“ zeptal se Vron a Hanka přikývla. Zároveň poslala vzkaz Plamovi a R’íhanovi.

Po jídle se i s dětmi přemístili na opuštěné spáleniště s bílým stromem uprostřed ruin. Vítka přešel humor a držel se hned vedle Hanky.

„Neboj se,“ poskakovala kolem něj Terezka. „Jsou tady jen přátelé – Plam, R’íhan a jeden mrňavej netopýr.“

Černý drak nadšeně vítal svého dávného vychovatele a nechal se od Terezky pohladit po čumáku, zatímco Vítek se raději držel zpět. Najednou problikla magická brána a vlétl mezi ně malý černý drak.

„Fuentisi!“ zařval naštvaně Plam.

Dráče se přikrčilo a hnalo se k Hance a Vítkovi.

„No vida! Další kvítko do sbírky,“ škodolibě mrkl na Hanku Vron.

„Koukám, že si nemáme co závidět,“ konstatovala při pohledu na dětskou smečku, která se začala honit kolem trosek tribuny.

R’íhan na ně čekal u stromu. Hanka přiložila dlaně na bílou kůru a vzhlédla do koruny. Netopýr se zavrtěl a shodil dolů podivný chuchvalec. Vron se sehnul a záhadný předmět si prohlédl. „Nechápu, co to je,“ pokrčil rameny. Najednou se vedle něj objevila Terezka a zvláštní nález mu sebrala z ruky. Otáčela ho v malých dlaních, zatímco pomaličku obcházela strom.

„Cítím tebe a Sváťu – oba dohromady,“ zdvihla oči a podala chuchvalec Hance.

Ta jakmile se předmětu dotkla, okamžitě věděla, co drží. Větvičce propletené s jejími vlasy vrátila původní tvar. Jakoby se čas posunul o pár týdnů zpět do okamžiku, kdy ji Sváťa požádal o ruku. Málem zakolísala pod přívalem velikého stesku. Váhavě si položila věneček do vlasů a pohladila kůru stromu.

„Jsi moje životní láska a ani netušíš, jak ráda bych teď odpověděla ano,“ zašeptala bezmocně a na větvičce se objevily dva kvítky.

Terezka vykulila oči. „Vítku!“ otočila se na kamaráda. „Něco mě napadlo. Podej mi svoje peříčko.“

„Pst,“ položil si prst na rty, „slíbila jsi, že se o něm nikdy nezmíníš.“

„Já vím. Promiň. Ale na chvilku ho potřebuju.“

Pozornost ostatních přitáhla rozkvétající větvička a nikdo z nich nevěnoval pozornost tomu, co holčička provádí. Obrátila šperk na svém krku, odklopila placaté víčko a vložila pod něj Vítkovo pírko. Potom se sehnula ke kořenům stromu. Hanka se zapotácela pod mohutným tokem magické energie. Měla pocit, že ruka, kterou se dotýká kůry, jí úplně zdřevěněla. Jednorožec odskočil a zachvěl se na celém těle.

„Pomoz mi, Vrone,“ zašeptala Terezka a natáhla ruku.

K její natažené dlani se však přitiskl Fuentisův černý čumák.

„Uhni,“ odstrčil ho Vron a sám nabídl holčičce magickou oporu. Vedle R’íhana se náhle objevila jeho rodina a hned za nimi S’faidea. Sklonila roh a nabídla Terezce magii stáda.

„Chci být s tebou už navždycky,“ objala Hanka kmen a nohama zakořenila vedle Sváti.

„Hej! Nemělo by to být obráceně?“ dloubl Vítek do Terezky a chytil Hanku za oblečení. Snažil se ji odtrhnout od stromu, ale neměl na to dost sil.

„Dobrej nápad, mladíku! Pusť mě k tomu,“ odsunula Vítka mohutná černá dračí tlapa a chytila Hanku místo něj. „Vrať se ke mně, sestřičko, z tebe žádnej zatracenej listnáč nebude! Koukej ji pustit, strome jeden nenažranej. Koho chceš ještě schlamstnout?!“

„Už nemáme žádnou magii! Přestaň!“ strhl Vron Terzce amulet z krku a odhodil ho. Spolu s holčičkou udělal kotrmelec vzad. Jen taktak stihla S’faidea uhnout se svým rohem. Strom se rozpadl na několik částí. Plam popadl Hanku a položil ji stranou. Magicky hnal krev do jejích rukou a nohou. Dívčino srdce začalo tepat rychleji, zmateně otevřela oči a posadila se.

„Náš strom! Zničili jsme ho,“ pokoušela se zvednout a balancovala, aby udržela rovnováhu. Náhle podklesla v kolenou a sesunula se k zemi vedle zbylé části dřeva, které drak spolu s ní odtrhl od stromu. Plam natáhl krk, aby jí pomohl, a nevěřil svým očím. To co se zdálo být dřevem, se měnilo před očima a nabíralo lidský tvar. Hanka si Sváťovo tělo přitáhla do klína a smáčela ho svými slzami.

„Vrať se mi, vezmu si tě,“ šeptala stále dokola a ani nevnímala, jak se ostatní shromáždili kolem ní a veškerým svým umem, se zbylou energií ze sféry magie draků, jednorožců, lidí, i těch s Martisovou krví, se pokoušejí léčit proměněné tělo a vrátit ho společnými silami zpět do života.

„Já tě slyšel, Hanko,“ otevřel oči Sváťa a pomalu zdvihl ruku, aby si ji prohlédl.

„Jak ti je?“ polkla slzy a hladila ho po tváři.

„Cítím se – zdřevěnělý,“ pokusil se posadit, ale neúspěšně.

„Však on tě Zachariáš vykurýruje,“ uchopil Vron Sváťovo tělo do náruče. „Vezmi děti, já jdu napřed,“ houkl na Hanku a zmizel. Dívka se namáhavě zdvihla a místo berličky použila čumák černého draka.

„Jak se dá poděkovat za něco tak…?“

„Už se stalo,“ přerušila ji S’faidea. „Co nejrychleji vezmi děti i draky pryč. Musíme okamžitě přenést zbytek stromu na naše území a zachránit poškozenou část.

Terezka prohledávající okolí stromu radostně vypískla a zdvihla odhozený amulet. Přiběhla k Vítkovi, který taky sebral cosi ze země a strkal pod triko. Opatrně odklopila víčko. Z otvoru se však vysypalo jen trochu prachu. „Je mi to líto,“ pokrčila rameny holčička, „tvoje gryfí pírko se úplně rozpadlo.“ Chlapec posmutněl. Hanka nevěřícně zírala na předmět v Terezčiných rukách a zvolna jí docházelo, že pískle z Martisovy krve přišlo na způsob, jak amulet použít.

„Počkej,“ zalovila Hanka v kapse, odfoukla z uprázdněného místa jemný prach a vložila pod víčko svoje zlatavé pírko.

„Skvělé,“ zaradovala se Terezka, „už bych zase mohla čarovat.“ Otočila se ke stromu a zacelila trhlinu v jeho kůře.

S’faidea se zarazila a mentálně oslovila přímo Hanku. Ani se nesnažila zakrýt překvapení a údiv. „Amulet, který dítě používá, mění magickou strukturu kouzel. Vůbec bych nepoznala, že vycházejí z Martisovy krve. S amuletem by mohla žít normálně mezi námi, aniž by ji naši či dračí kouzelníci odhalili.“

„To stačí, Terezko,“ zarazila Hanka holčičku. „Jak jsi věděla, kam patří Vítkovo pírko?“

„Nevím,“ zarazila se a zamyšleně nakrabatila čelo, „možná někdy dávno, jako hodně malá, jsem něco podobného viděla. Strašně mi vynadali, že jsem se podívala dovnitř. Pamatuju si, co bylo pod víčkem.“

Hanka vyjmula z amuletu lesklé pírko. Usmála se a podala ho Vítkovi.

„Opravdu mi ho chceš dát?“ opatrně sáhl po Kchuokovu dárku.

„To tvoje vrátilo Sváťovi život. Velice ráda ho vyměním za svoje. Má velkou cenu. Schovej si ho a s nikým o něm nemluv.“

Vítek naznačil zamknutí pusy a Hanka spiklenecky přikývla.

„A tobě, Terezko, za tvoje úžasné kouzlo věnuji tenhle starodávný šperk. Bez pírka sice nemá tu správnou moc, ale rozhodně ti sluší.“

„Díky. Ale musíš to zopakovat i před Vronem. Mně by nevěřil.“

„Spolehni se,“ pohladila holčičku po vlasech.

Vítek se mezitím lítostivě loučil s Fuentisem. Hanka s Plamem na sebe pohlédli ve vzájemném porozumění. Bylo jasné, že příště se u dračího hrobu sejdou ve čtyřech.

Poté se všichni přemístili domů, aby mohli jednorožci v klidu doléčit bílý strom a přesadit ho na své území. Nyní už nehrozilo, že by ho chtěl Dundar přemístit na svou zahradu.

*****

U Zachariáše se motalo plno lidí. Všichni kdo se doslechli o Sváťově znovuzrození, se toužili přesvědčit na vlastní oči. Trpaslík chránil pacienta vlastním tělem a na kuchyňský stůl položil svou největší sekeru. Rafan přivedl k bratrovi nejlepšího léčitele z řad ochránců a mnul si ruce, když kolega prohlásil, že kouzlo na mladíkově těle nenapáchalo žádné vážnější škody. Hanka se ke Sváťovi proplížila až pozdě v noci. Nebudila ho, jen držela svého milého za ruku. K ránu ji Zachariáš vyhnal do postele. Uložila se k Vítkovi a poprvé po dlouhé době spokojeně usnula.

*****

Vron s Terezkou zůstal u Hanky celý týden. Navštívili společně rezervaci Magický les, kamarády v útulku a večer dělali společnost uzdravujícímu se Sváťovi. Usilovně trénoval ohýbání končetin, chůzi i česání. Stále se pohyboval pomalu a žádal, aby na něj nespěchali, že mu posun ze stromového času nedělá dobře. Dundar na syna naléhal, aby se přestěhoval domů, ale Sváťa argumentoval tím, že mu klid u Zachariáše náramně prospívá.

„Táta ti možná věří,“ ušklíbla se Hanka, když Sváťův otec odešel, „ale já tipuji, že nejvíc ti prospívá zdejší kuchyně. Nikdo jiný by tě nerozmazloval tak jako Zachariáš.“

Po týdnu se Vron s Terezkou loučili a chystali se odplout domů na Ostrov zasvěcení.

„V létě se ukaž. Budeme na tebe čekat. Představím ti zbytek naší rodiny,“ připomínala Vítkovi Terezka, zatímco Hanka pomáhala Vronovi odpoutat malou plachetnici.

*****

V neděli se Hanka s Vítkem a Sváťou vydala k jednorožcům. Vítka si vyzvedl P’ujibo a dospělé zavedl R’íhan k přesazenému Demitovu stromu. Hned poté se nenápadně vytratil a dopřál jim soukromí.

„Chlupáči,“ zaradoval se Sváťa, když ve větvích zahlédl zavěšeného netopýra.

„Nechoď tak blízko,“ zadržela přítele Hanka, když se chtěl dotknout zjizveného kmene.

„Neplaš se. Nevzal by mě zpátky, ani kdybych si to přál. Vlastně mě sám Demit vykopl mezi živé. Dokázal se ode mě odtrhnout, aby mi umožnil návrat k tobě. Zachoval si svůj díl moci i jako strom. Obdivuju ho.“

„Díky, příteli,“ pohladila Hanka bílou kůru a přála si umět mluvit se stromy, aby lépe vyjádřila svůj vděk.

Usedla do trávy a Sváťa se uvelebil vedle ní. Najednou ani jednomu z nich nebylo do řeči. Hanka nevěděla, jak začít, a Sváťa byl spokojen s tím, že ho dívka drží za ruku a neodtahuje se. Spolu s větrem sem doléhal zpěv dryády a stromy spokojeně ševelily.

Mezitím se Vítek nabažil rozhledů po krásné krajině a škemral, aby ho P’ujibo svezl.

„Jestli se chceš projet, pořiď si koně. Jednorožci nemají ve zvyku někoho vozit.“

„Nebuď suchar, byla by to legrace,“ hodil Vítek po svém průvodci šiškou a zasáhl P’ujiba do tlamy.

„Dej pokoj! Nebo požádám H’anaríju, aby tě odvedla domů.“

„Přece bys ji teď nerušil! Co myslíš? Kdo koho políbí jako první?“

P’ujibo nespokojeně odfrkl: „Tohle není tvoje starost.“

„Ale no tak. Neříkej, že nejsi zvědavý,“ poňoukal jednorožce Vítek. „Nenápadně se k nim připlížíme a mrkneme se.“

„Ani náhodou!“ nesouhlasně potřásl hřívou P’ujibo.

„No jasně! Bojíš se! Jsi velkej, hlučnej, hned by si tě všimli.“

„Umím se skrývat lépe než ty,“ ohradil se jednorožec.

„Tak schválně! Vsadíme se. Když si tě všimnou dřív než mě, povozíš mě.“

„Ale…“ chtěl P’ujibo Vítkův nápad zamítnout, jenomže chlapec už uháněl k lesu, kde mezi buky svítila bílá kůra přesazeného stromu. Tohle nedopadne dobře, pomyslel si jednorožec a nehlučně následoval nezbedného kluka. Musel uznat, že ukrývací magii využívá skvěle. Připlížil se ke stromu téměř neviditelně. V jednu chvíli se zamotal do skloněných nízkých větví, přesto si ho ani Hanka ani Sváťa nevšimli. Leželi v trávě, hlava vedle hlavy a drželi se za ruce. Náhle se větve bílého stromu začaly kývat, jako by si cosi předávaly.

Jedna z větví se sklonila níž a Hanka udiveně hleděla na věneček se dvěma kvítky. Posadila se a natáhla se po něm. Váhavě ho podala Sváťovi. Ten však zavrtěl hlavou: „Já už tě nechci žádat o ruku.“

„Ani když ti odpovím ano?“

„Nemám v úmyslu tě jakkoliv omezovat.“

„Už o mě nestojíš?“ zarazila se Hanka.

„Kvůli tomu, abychom byli spolu, se přece nemusíme brát.“

„Nejsi ty dřevo?“

„Hlava dubová?“ usmál se a rovněž se posadil.

Hanka se natáhla a pověsila věneček zpět na větev. Sváťa jí odhrnul pramen vlasů a prstem něžně přejížděl po křivkách jejího obličeje. Rozkvetlé větvičky sklouzly zpět na Hančinu hlavu a samy se jí začaly zaplétat do vlasů. Vyrašil třetí kvítek, čtvrtý a dál už je nikdo nepočítal.

„Měl jsi pravdu. Demit stále ovládá magii. A tímhle zpečetil náš osud,“ dotkla se rozkvetlého věnečku. Přitáhla si Sváťu blíž a něžně ho políbila.

Náhle zaslechla cosi jako odfrknutí. „Pujibo?“ rozhlédla se.

„Vítku?!“ zpozorněl i Sváťa a přistižení hříšníci zkroušeně vystoupili ze stínu. Vítek se ale nevydržel tvářit zkroušeně. V očích mu probleskovaly rošťácké jiskřičky.

„Vidíš?“ mrkl na P’ujiba. „Vyhrál jsem. Tebe si všimli jako prvního.“

„Protože jsi mě šimral trávou v nozdrách,“ dotčeně odfrkl jednorožec.

„Proč neuznáš, že jsem lepší?! Zakletej strom mě prošacoval, ukradl mi z kapsy věneček, který Hanka ztratila, když vysvobozovala Sváťu, a přesto jsem zůstal nenápadnej. Zatímco tebe si hned všimli.“

„No dobře. Uznávám, že se umíš výborně ukrýt,“ zafuněl P’ujibo zdvořile.

„A povozíš mě?“ dál pokoušel své štěstí Vítek.

„Jen k jezírku a zpátky.“

„Jupí,“ zajásal Vítek a Hanka se zdvihla, aby mu pomohla na jednorožcův hřbet. P’ujibo se rozběhl loukou a chlapec se chytil vlající hřívy, aby nespadl.

„Víš, co to znamená?“ zeptal se Sváťa.

„Vím. Kdykoliv bude Vítek nablízku, nebudeme mít žádné soukromí,“ vzdychla Hanka.

„Ale než se ti dva zvědavci vrátí, třeba stihneme aspoň polibek,“ stáhl ji Sváťa zpět do trávy a náhle vůbec nepůsobil dřevěně.

*****

Poděkování

Vážím si všech svých čtenářů a mám velkou radost, jsou-li naladěni na stejnou vlnu jako já, milují pohádky, kouzelníky, draky i jednorožce. Tímto chci poděkovat všem, kdo si našli čas a něco hezkého o Sedmém smyslu napsali, i všem, kdo se na vzniku knížek podíleli.

Za všechny dopisy bych ráda citovala jeden z nejhezčích:

Vaše knihy jsme začaly číst, když bylo mé dceři Elišce 9 let. Byla to láska na první pohled. Zamilovaly jsme si hrdiny příběhů, při čtení jsme se smály, plakaly, bály se i vysvětlovaly a ještě po čtení si povídaly po tmě. Vaši hrdinové s námi byli přítomni v lese na houbách, u moře, u lékaře, doma, zkrátka všude. Všude jsme si o nich povídaly. Četly jsme to dlouho, 2 roky, protože když člověk předčítá, čte pomalu, mění hlasy, prožívá emoce, k lecčemu se vrací a také se musela někdy učit :-) Ty dva roky nás velmi sblížily, ani jedna z nás nezapomene na tohle období. Napsala jsem jí na první stránku první knihy a poslední stránku knihy poslední – věnování. Jsem si jistá, že to jednou bude číst svým dětem a znovu prožívat s nimi nejen příběhy hrdinů, ale také vzpomínat na svůj dětský čas s mámou. Začaly jsme číst, když byla ještě „dítě“ a skončily „se slečnou“. Vaše knihy ji krásně převedly do dívčího věku a od té chvíle si už čte jenom sama. S nostalgií na ty dva roky vzpomínám. Hanka

Ač jsem se zařekla, že už žádný další díl nenapíšu, přece jen jsem se ještě jednou kvůli svým čtenářům do světa Sedmého smyslu vrátila…

*****

KONEC

Obsah

Rozchod

Hnízdo v ohrožení

Dítě vám nedáme!

Vypálená vesnice

Plavíkova volba

Útěk z domova

Potulní umělci

Bubaldin ze Soví hůrky

Vévodovi služebníci

Karavana vyráží

Panoš Vítek

Puraga – město rytířů

Nesnadné podmínky

První kolo turnaje

Nečekané setkání

Klání na koních

Všichni proti všem

Opilý rytíř

Objev ve skalách

Spolupracovníci ochránců

Vražedné kouzlo

Dračí kamarád

Ztracená stopa

Čáry místo mříží

Turnajový den

Kdo pomůže najít Vítka?

Prozrazená

V moci kouzelníka

Přípravy na utkání s drakem

Útočník nebo přítel?

Vévoda v ohni

Kouzelníkovi mazlíčci se bouří

Konec práce v utajení

Bitva v aréně

Kouzlo obětování

Terezčin talent pro dobré konce

Poděkování