Dary Smutné víly

(Divadelní pohádka)

(C) Semerád Václav, 1958

Osoby:

Král Viktor

Královna Katarína

Princezna Milena

Háta, její chůva

Smutná víla

Mstislav, nejvyšší královský hofmistr

Tvarlek, dvorní lékař a ranhojič

Obrajtr, chudý rytíř

Karasová, vdova po ševci

Jaroslav, syn vdovy Karasové

Jiří, jeho přítel, syn kováře.

vyslanec poledního krále

a další.

Jednání 1.

Výstup 1.

(V komnatě krále Viktora, ozářené pochodněmi.)

(Uprostřed je lůžko s nebesy, leží na něm nemocný král. U lůžka klečí dvorní lékař, doktor Tvarlek a drží krále za ruku. U dveří stojí nejvyšší královský hofmistr Mstislav.)

(Král, hofmistr, lékař).

Král (vyčerpaně): Zavolejte mi, prosím, moje drahé!

Hofmistr (zvučně): Zavolejte ihned její Veličenstvo, jasnou královnu Katarínu, a též její dceru, spanilomyslnou vévodkyni z královského hradu Věnštejna, korunní princeznu Milenu!

Lékař (po straně): Ale ať si pospíší, pokud chtějí s naším králem mluvit! Obávám se, že ať dělám, co dělám, mé lektvary jsou příliš slabé, aby se mohly měřit s kostlivou paní…

Hofmistr: Ty mlč, beztak budeš brzy o chlebě a vodě v nejhlubším patře Tmavé věže!

Lékař (uraženě): Kde se lehčí nemoc nachází, tam moje síly stačí. Ale proti Osudu ani já, ani nikdo jiný ničeho nesvedeme.

Hofmistr: To se brzy ukáže, až Frederik, náš mistr řemesla popravčího, tebe právem útrpným bude vyslýchat, cože to všechno ve tvých lektvarech namícháno bylo.

Lékař (zděšeně): Ale pane, já ze svých nejlepších znalostí krále léčil a léků vzácných nešetřil!

Král: Což se ani teď nepřestanete přít? Nechte konečně toho dohadování. Ty, hofmistře, poslyš mou vůli: není rozumné obviňovat lékaře, kde jeho síly nestačí, když Osud mi již dosti roků vyměřil… (rozkašle se dusivým kašlem).

Lékař (ulehčeně): Vidíš - jen našeho vládce rozčiluješ.

Vytáhne z kapsy lahvičku, nakape na lžičku lék a podá ji králi k ústům. Král spolkne medicínu a uklidní se.

Hofmistr (tiše): Ale našemu Frederikovi stejně neujdeš!

Výstup 2.

(Královna, princezna, předešlí.)

(Ozve se hluk, dveře se rozletí a vstoupí královna. Za ní cupitá vyděšená mladá princezna. Královna je oblečená do svých slavnostních šatů s korunou na hlavě, princezna si sotva stačila obléci jednoduché šaty, nemá korunku a je očividně neučesaná.)

Královna: Snad se mému muži nepřitížilo, že nás teď tak časně po ránu k sobě volá?

Lékař: Je mi to opravdu nesmírně líto, královno, ale zdá se, že máte pravdu.

Hofmistr: Náš mastičkář konečně začíná přiznávat, co až dosud úspěšně zatajoval - že totiž jeho medicínské umění nestojí za ty těžké peníze, které jsme mu dosud vyplatili.

Královna: Já doktorovi věřím. Vždycky byl pohotově pomoci všem, kdož jsme to potřebovali.

Hofmistr: Ale vždy za to dostal dobře zaplaceno!

Královna: Taky nám vždy dobře pomohl. Ale o to snad v této chvíli nejde!

Král (tiše): Ba, pravdu říkáš. Jde o mnohem vážnější věci, o osud našeho království.

Královna: Teď jde hlavně o to, aby ses co nejdříve uzdravil.

Král: O mne už nejde. Cítím, že už brzy odejdu. Ale nejprve vás musím seznámit s velikým tajemstvím.

(K hofmistrovi a lékaři): Zanechte nás o samotě!

Lékař a hofmistr: Ó ano, králi!

(pozadu vycouvají z komnaty).

Výstup 3.

(Král, královna a princezna).

(Dveře se s bouchnutím zavřou).

Král: Zdá se mi, že budete království spravovat beze mne…

Královna (ho plačky přeruší): Ale ne, vždyť to bez tebe neumíme. Ty nám to musíš ještě ukázat - a dál vládnout!

Král: Chtěl bych, ale je pozdě. Budete mít snad oporu v mých věrných úřednících, kteří dlouho bez nejmenší chybičky chod našeho království spravují.

Princezna (pláče): Ale vždyť jsi mi sliboval, že si se mnou na mé svatbě zatančíš - a já jsem na ni ani myslet nezačala!

Král: Sliby se mají plnit - a královské sliby zvláště. Ale občas se stanou chvíle, kdy za nás Osud jinak rozhodne a my potom své lidské sliby splnit nemůžeme. Na tvé svatbě si už nezatančím, ačkoliv jsem si to vždycky přál. S tvou svatbou, dcero má nejdražší, je však spojena malá podmínka, kterou budete muset dodržet i beze mne.

Královna (udiveně): Podmínka? Jaká podmínka?

Král: Odpusť mi, drahá, že jsem tě s ní doposud neseznámil, ale nebylo to možné, tím bych ji porušil. Jenom v den své vlastní smrti mám dovoleno prozradit ji vám dvěma, co jste mi nejdražší.

Princezna: Pokud je tomu tak, pak mlč a nic neříkej!

Král: Myslíš, že dnes není den mé smrti? Nic si nezapírej, je pozdě, my už nic nezměníme. Tu podmínku jsme dostali v den, kdy ses narodila. Byl to nevlídný den. Tvá matka toho dne málem umřela a přes naše severní hranice království se k nám valilo cizí vojsko. Sám jsem musel vést naše voje bránit zem. Měl jsem veliké obavy, aby se vám nic zlého nestalo. V hodině nejhorší nám přišla pomoc v podobě dítěte, které nebylo lidské.

Královna: Dítě – a ne lidské?

Král: Bylo to dítě, ale nenarodilo se lidskému osudu, jako my všichni. Byla to víla.

Královna: Jak to víš?

Král: Přesvědčila mne o tom. Darovala mi dárek, vzácnější než všechny poklady království.

(Vysune ruku z peřin a podává ke královně malou dřevěnou píšťaličku.)

Královna (ji přijme a udiveně si ji prohlíží): Ale to je přece obyčejná píšťalka, jaké si pasáčci na pastvě rádi dělávají. Co je na ní tak vzácného?

Král: Já jsem na ni zapískal jen jednou, jak mi víla předpověděla. Schylovalo se k bitvě u Závištejna, naše vojsko bylo sešikováno na nevysokém pahorku a proti nám stála početně dvojnásob silnější armáda severního souseda Doberta. Vzpomněl jsem si na ten dárek a rozhodl jsem se použít jej. Beztak jsem neměl co ztratit.

Princezna: Takže jsi zapískal?

Král: Zapískal – a vojsko krále Doberta v téže chvíli jako na povel otočilo koně a ve zmatku začalo prchat.

Královna (zmateně): Ano, pamatuji se na to. Válka skončila, ale všichni vojáci se vrátili domů živí a zdraví. Několik týdnů tenkrát zvonily zvony pro radost ze slavného vítězství.

Král: Podivné na tom bylo, že jsem pískl jen krátce a nikdo z těch, kdo mě v čele mého vojska obklopovali, nic neslyšel.

Královna: Podivné. A ty sám si jistě myslíš, že je to dílo tvé píšťalky?

Král: Věřím tomu, jsem o tom přesvědčen. Ta píšťalička jako obyčejná jen vypadá. Ale – nepíská.

Královna: Jak je tedy možné..?

Král: Já jsem směl zapískat jen jednou. Proto mi už nikdy potom nezazněla. Komu ji věnuji, smí ji použít dvakrát, pokaždé ve chvíli nejvyšší tísně. Třetí, kdo ji dostane, bude mít tóny tři – a pak se píšťalka odmlčí navěky. Chci, aby jejím třetím majitelem byla naše dcera – a druhým tedy budeš ty, má choti. Opatruj ji jako já sám a až bude Mileně osmnáct jar, předej jí ten dar víly. Do té chvíle jí píšťalka ani v nejvyšší nouzi nepomůže.

Královna: A co kdybych si přála, aby ses dnes ještě uzdravil? Splnilo by se to přání?

Král: Obávám se, že proti mé smrti nebudeš mít ani v tomto daru lék. Nezapomeň, měl jsem vám tohle všechno říci jedině v den své smrti – a ten právě začal. Svítá.

Královna: Potom si tím víc přeji, aby ses uzdravil! (Zapíská).

Král: To jsi neměla dělat, Kataríno! Neměla jsi používat dar víly. Kdož ví, třeba ti bude chybět, až vám oběma bude opravdu nejhůř. Nezapomeň, že naše dcera může dar použít, teprve až jí bude osmnáct let!

(Pomalu vstane s postele).

Princezna (doběhne ke dveřím a otevře je): Doktore! Král se nám uzdravil! Zavolejte kuchaře, ať uvaří posilující polévku!

Výstup 4.

(Hofmistr, předešlí - v závěru lékař.)

(Princeznu náhle odstrčí silná ruka. Ozve se hvizd - a králi trčí z prsou opeřený šíp. Král padá k zemi, vstoupí hofmistr s dlouhým lukem a zastaví se ve dveřích.)

Hofmistr: Stráž! Ke mně! Spoutejte královnu – vdovu a do temnice s ní! I s princeznou!

Královna: To není možné! Ty vrahu! Sprostý vrahu!

Hofmistr: Myslel jsem, že král dnes ráno zemře a já se dám novým králem prohlásit, ale on by se snad uzdravil – proto jsem musel dílo smrti vlastní rukou uspíšit!

Královna: Aby ses na tom místě zalkl! I se všemi, kdo se dali do tvých služeb!

(Zapíská).

Hofmistr: Takové směšné přání se ti…

(Popadne se za hrdlo a pomalu se zhroutí na kamennou podlahu).

(Královna si ho už nevšímá. Sklání se ke svému muži.)

Královna: Viktore, prosím tě, neumírej! Chci, abys byl opět zdráv!

(Snaží se zapískat, ale píšťalka je němá.)

Princezna: Vyčerpala jsi obě přání, mami…

Královna (s hrůzou): Proboha – máš pravdu! Já nešťastná, co jsem to učinila!

Princezna (ji vezme za ruku): Neudělala jsi nic, za co by ses měla stydět, mami. Užila jsi dar víly v nejtěžších chvílích. Přání se ti splnila, ale smrt přece přišla. Proti Osudu se nemůžeš stavět!

Královna: Ale kdo nás teď ochrání?

Princezna: Nikdo se snad nemusí dozvědět o daru víl. Budeš vládnout sama – ty to přece dokážeš!

(Vběhne zoufale se tvářící lékař).

Lékař: Proboha – tady také? Co se to děje? Král mrtev, hofmistr také… vůbec ničemu nerozumím! Tady – i v hradu! Hrůza!

Královna(zaraženě): Co se stalo v hradu?

Lékař: Královský hrad je plný mrtvol! Všichni se náhle popadli za hrdla a zemřeli. Mor to není, ten bych snad poznal, ale tak náhlá smrt – to není samo sebou!

Královna (přísně): Kdo všechno zemřel?

Lékař: Jak říkám – všichni! Strážní na hradbách i ve strážnici, lovčí, podkoní, štolbové, no hrůza! V celém hradu zůstalo sotva pár kuchařů, švadlen a krejčí!

Královna (vážně): A ty, jak vidím.

Lékař: Ano, ještě zahradník, moje maličkost, vy, Jasnosti a naše princezna.

Královna: Jen my dvě a ti, kdo nám zůstali věrní…

Lékař: Zbylo tady ale příliš málo mužů na obranu hradu i země! Jak se máme bránit? Nikdy v životě jsem nedržel zbraň a naši kuchaři, ti teprve ne! Až se to dozvědí naši sousedé, vtrhnou sem s vojsky a bude zle!

Královna (vážně): Až se to dozvědí sousedé… budou se nám na sto honů vyhýbat…

Lékař: Proč myslíte, Jasnosti?

Královna: Rozhlásíš v podhradí, že se naplnila strašlivá kletba. Naše země je prokletá a propadla smrti. Také dej rozhlásit slib veliké odměny tomu, kdo nás té kletby zbaví.

Princezna: Ale mami, vždyť…

Královna (ji stroze přeruší): Jediné, čeho se nám nedostává, je čas, mé dítě. Musíme jej získat. Kletba smrti nás opravdu postihla, i když jen z ruky proradného člověka. To ale nevědí ti, kdo by nás chtěli napadnout. Ti se nám budou raději vyhýbat.

Lékař: Já… já vám rozumím, Jasnosti! Má-li to tajemství platit pro všechny, musíme od této chvíle mlčet jako hrob!

Královna: Jde o jediný rok… zbyli nám jen věrní. Ani to není málo. Doktore, povyšuji tě na nejvyššího hofmistra.

Lékař: Ale já nejsem hofmistr, jsem jen lékař…

Královna: K tomu se snad časem vrátíš, ale teď nemá nikdo z nás na vybranou. Ani ty. Nikdo vhodnější tu není, budeš tedy hofmistrem! Rozhlásíš smutek po celé zemi, zajistíš pohřeb pro svého krále. Rozuměl jsi?

Lékař: Ano, má královno.

Královna: A teď jdi – nejvyšší hofmistře! Nech nás tu s králem o samotě!

Opona - konec 1. jednání.

Jednání 2.

(Před chudou chalupou.)

Výstup 1.

(Jaroslav, Jiří)

(Jaroslav na verpánku cosi spravuje, Jiří nad ním stojí a říká mu poslední noviny.)

Jaroslav: Prosím tě, to je přece nemožné. Že by se celý zámek změnil v márnici? Tomu se snad nedá uvěřit.

Jiří: Jak jsem slyšel, tak říkám. Ve městě pod hradem nakládá panstvo rance na vozy, všichni odjíždějí pryč. Nikdo tady nechce zůstat už ani hodinu!

Jaroslav: To by mohlo být vážné. Ne že bych věřil všem zprávám ze zámku, ale takhle nakvap panstvo prchalo naposledy za vojny s králem Dobertem. Nechystá se snad další vojna?

Jiří: Vojna? To by nám ještě scházelo! Ale jak vidím, pořád mi nevěříš. Dnes ve městě vybubnovali královskou odměnu pro toho, kdo nás zbaví kletby, co na naši zemi padla.

Jaroslav: Odměna? Ať si jí někdo užije ve zdraví!

Jiří: Nechápeš? Právě na to začali všichni páni balit saky paky.

Jaroslav: O odměnu nikdo z nich nestál?

Jiří: Nestál. Za tím vězí něco nebezpečného. To by se určitě někdo chystal na pomoc.

Jaroslav: Však on se jistě někdo najde, komu příjemný cinkot peněz zaplaší strach o vlastní kůži.

Jiří: Snad. Bylo by to potřeba. Slyšel jsem, že pod tou kletbou je i naše princezna.

Jaroslav (prudce vzhlédne): Milena?

Jiří: Máme jich snad víc?

Jaroslav: Ta malá holčička, co nám nedávno spadla do rybníka, když se splašili koně jejího malého kočáru?

Jiří: Ano, ta. Jenže od té doby vyrostla a dnes bys ji nepoznal. Ty už přece taky dávno nejsi kluk, co ji z rybníka tahal a sušil u kamen, zatímco štolbové honili splašené koně po polích!

Jaroslav: No jo, máš pravdu. (Drbe se za uchem).

Jiří: Mileně už bude brzy osmnáct. Stejně stará děvčata z naší vesnice už myslí na to, kdo jim čepec nasadí. Jenže Mileně se teď každý z dálky vyhne.

Jaroslav: Myslíš pro tu kletbu?

Jiří: Jak jinak?

Jaroslav: To je ale jiná. To by se měl co nejdřív někdo najít, kdo tu kletbu zlomí.

Jiří: Ale kdo? Jak říkám, páni odjíždějí, nikdo nechce kůži nastavit.

Jaroslav: Vždyť nikdo ani neví, co je to za kletbu, je-li vůbec jaká.

Jiří: Všichni se jí ale bojí. Tak to jistě musí být pravda!

Jaroslav: Já být rytířem, tak…

Jiří: Tak bys utekl, jako oni!

Jaroslav: A to tedy ne! Já mám pro strach uděláno!

Jiří: Já vím – ale stát o půlnoci na hřbitově, jak jsi vyhrál tu sázku s hostinským, je jen slabý odvar proti kletbě, které podlehlo tolik silných mužů. Jak říkám, celý hrad je plný mrtvol! Ta kletba je po čertech silná, je nebezpečné si s ní zahrávat!

Jaroslav: Což nikoho nenapadlo zeptat se moudrých lidí, co za tím může vězet?

Jiří: Mudrci sbalili svých pět švestek a odešli jako první! Nejspíš věděli víc než jiní.

Jaroslav: Ty mě chceš vyloženě polekat!

Jiří: Jenom ti věrně opakuji, co jsem sám slyšel.

Jaroslav: No, vím toho právě dost, abych zabalil tátův verpánek a vydal se na cestu… Šel bys se mnou?

Jiří (zaraženě): Kam, prosím tě? Teď, na noc?

Jaroslav: Na noc ne, to dá rozum. Ale hned po ránu vyrazíme do královského hradu.

Jiří: Co tam?

Jaroslav: Službu hledat! Myslíš, že tam nebudou po takovém neštěstí potřebovat pomoc? Čtyři silné ruce se jim mohou hodit!

Jiří: To bych se raději držel tátovy kovadliny a tobě bych radil totéž s kopytem po tvém tátovi! Myslíš, že tady ve vesnici nebude co dělat?

Jaroslav: Tady ve vesnici se jistě práce najde. Ale tam je teď větší nouze.

Jiří: Ale co ta kletba?

Jaroslav: Zastavím se ještě u staré Báry, říká se, že je moudřejší než študovaní doktoři.

Jiří: Nelíbí se mi to. Ale nechat tě tam odejít samotného, to se mi příčí ještě víc.

Výstup 2.

(Karasová, předešlí.)

(Vstoupí vdova Karasová, matka Jaroslava.)

Karasová: Járo, Jirko, slyšeli jste tu novinu? Na královském hradě prý řádí černá smrt!

Jaroslav: Už se to sem doneslo. Špatné zprávy snad mají křídla.

Karasová: Chudáci lidi! Co jich tam ta podivná smrt prý zadávila! A co jich ještě zadáví, prý to má ještě pokračovat!

Jaroslav: A což takhle zeptat se staré Báry, co ta si o tom myslí?

Karasová: Právě jdu od ní. Zastavila jsem se u ní, taky mě napadlo, co ona na to. Ale stará Bára je moc stará, kdoví, co jí v hlavě haraší. Řekla mi, no představte si to, že tam budou nové služebnictvo potřebovat.

Jaroslav (se zájmem): To že říkala?

Karasová: Nejen to – taky že by bylo dobré, kdyby se do služby dali naši lidé. Poslední dobou bylo na hradě víc cizích, zato teď bude královna jistě i našince potřebovat.

Jaroslav (mrkne spiklenecky na Jiřího): A co říkala na tu kletbu?

Karasová: Vždyť říkám, že jí v hlavě straší! Není divu, v takovém věku. Opakovala jen něco o smutné víle a o píšťalkách.

Jiří: To asi opravdu mluvila s cesty.

Jaroslav (vážně): Nesoudil bych tak zhurta. Bára bývala vždycky dobrá bylinkářka. Kdoví, které bylině se postaru říká smutná víla – a jestli nemá moc nad zlými silami.

Karasová (nedůvěřivě): Myslíš? O takové bylině jsem ani já nikdy neslyšela.

Jaroslav: Já jsem u Báry slyšel prastarých jmen, že jsem si z nich nepamatoval ani stou část. Bára je umí nejen pojmenovat, ale také ví kde rostou a na kterou nemoc je má použít.

Jiří (tišeji): Ale taky se o Báře říká, že zná zlá tajemství. A že je umí používat.

Jaroslav: Byliny jsou léčivé i jedovaté. I jedovatá bylina může při správném použití přinést zdraví.

Karasová: V tom máš možná pravdu, ale Bára už dávno není co bývala. Oči jí už neslouží, do lesa málokdy zajde.

Jaroslav: Půjdu se za ní podívat.

Jiří: Půjdu tam s tebou.

Karasová: Jen abyste nebyli zklamaní. Járo, ať jsi do večeře zpátky!

Jaroslav: Vždyť je to jen kousek!

(S Jirkou odběhnou).

Karasová (se za nimi dívá): Jako vítr! Chvíli ticho, potom by střechy trhali. Ale co, však můj Josef nebyl o nic lepší…

(Zajde do chalupy).

Výstup 3.

(Karasová, rytíř Obrajtr)

(Z opačné strany vyjde z lesa chudý rytíř Obrajtr. Má na sobě drátěnou košili, jinak obyčejný oděv. U pasu se mu klátí meč.)

Obrajtr: No konečně! Snad už bude tomu prokletému lesu konec! Hej! Bydlí tu vůbec někdo?

Karasová (vyjde na práh): Jistěže, pane. Jste na kraji vesnice. Kam máte namířeno?

Obrajtr: Do toho ti nic není, babo! Někde tady má být královský zámek, kde potřebují rytíře ve zbroji! A to jsem já, rytíř Obrajtr!

Karasová: Pak jdete správným směrem. Zbývá vám jen asi tři hodinky chůze.

Obrajtr: Tři hodinky? Sotva pletu nohama, nejmíň šest hodin by mi to trvalo. Do té doby bude půlnoc, hodina duchů… Není někde poblíž zájezdní hospoda?

Karasová: Hospodu ve vsi máme, samo sebou. Je blíž než královský hrad. Jistě se tam i nocleh pro utrmáceného poutníka najde.

Obrajtr: A ty bys něco k jídlu neměla? Zaplatím, když bude třeba.

Karasová: Pozvala bych vás na večeři, jen co se syn vrátí z lesa. Musí tu být každou chvíli.

Obrajtr: A co bude k té večeři?

Karasová: Chléb se sýrem a navrch hrnek čerstvého mléka od naší kozy.

Obrajtr: Nic víc? Tfuj! Kozí mlíko – to je hotová drzost! A za to bys ještě chtěla platit, žebroto nevymáchaná?

Karasová: Vždyť jsem o placení neřekla ani slovo!

Obrajtr: A co takhle maso – nemáš?

Karasová: Maso nemám. Však není neděle.

Obrajtr: Tak víš co, babo? Sežer si ten svůj sejra i s tím kozím mlíkem sama! Já to radši do hospody vydržím o hladu.

(Nazlobeně odkráčí).

Karasová (potichu za ním): Jen jestli mají v hospodě pro tak mlsného pána maso! Nikdo ve vsi se už dlouho masa nepřejedl a hostinský není výjimkou…

(Zamyslí se).

No vida! Jak že to ta stará Bára říkala? Jestli se na královský hrad zase natáhnou cizáci, bude to špatné. Tenhle byl podle řeči náš, ale že by byl lepší..?

(Opět zajde do chalupy)

Výstup 4.

(Jaroslav, Jiří, pak Karasová).

(Přicházejí Jaroslav a Jiří.)

Jaroslav: Tak platí! Časně ráno se pro tebe zastavím a půjdeme.

Jiří: Poslyš – nejsem si pořád jistý, zda jsme na dobré, nebo na špatné cestě.

Jaroslav: Bára to snad řekla jasně. Máme se snažit zachovat jací jsme, aby na nás zlé síly neměly právo.

Jiří: Ale ona přece říkala, že ty zlé síly jsou už v nás!

Jaroslav: To sis trochu seděl na uších. Říkala, že největší zlo bývá usazeno v lidech samých a kdo mu odporuje, dobře činí.

Jiří: Ale ten kamínek jsi od ní neměl brát. Kdo ví, co je to za zlé kouzlo.

Jaroslav: Zlé? Od Báry? Nevím sice, k čemu nám bude, ale dárek od srdce daný bych tak lehce nezahazoval.

Jiří: Kdo to kdy viděl – průhledný kámen? Navíc zelený!

Jaroslav: Drahé kameny prý bývají všelijak barevné a často jsou i průhledné.

Jiří: Spíš mi to připadalo jako sklo z rozbité láhve.

Jaroslav: Nemyslím, že by to bylo sklo. Ten kamínek nemá ostré okraje a je kulatý. Ostatně, vždyť jsem tě nechal podívat se jím.

Jiří: Všechno bylo skrz vidět dvojitě. Už tohle by mě nenechávalo klidným.

Jaroslav: Dárek od Báry si nechám. Říkala, že je od smutné víly.

Jiří: No – jak myslíš. Tak ráno, platí?

Jaroslav: Platí.

(Jiří se vrací do vsi. Jaroslav si chvíli prohlíží sklíčko.)

Karasová (vyjde na práh): Tak co je? Večeře je na stole!

Jaroslav: Už jdu, mami!

(Podívá se na ni sklíčkem).

Jé, mami…

Karasová: Nezdržuj a pojď! S čím si to zase hraješ?

Jaroslav: Dostal jsem takový dárek, mami, víš? Od staré Báry.

Karasová: Co ti asi mohla dát, vždyť chuděra sama nic nemá!

Jaroslav: Dala mi takový kamínek, nebo sklíčko.

Karasová (zasměje se): Už jsem se lekla, že to bylo opravdu něco vzácného!

Jaroslav: Vzácné to snad nebude, vždyť je to pouhý kamínek. Ale něco je na něm zajímavého.

Karasová: Copak?

Jaroslav: Když se člověk podívá skrz, vidí všechno dvojitě. Jirka to taky tak viděl. Ale já jsem viděl jiné věci. Potkali jsme po cestě nějakého chlapíka s mečem. Podíval jsem se na něho kamínkem – a on byl úplně černý, jako uhlíř nebo čert. Zato ty, když se na tebe podívám, svítíš jako lucerna nad stolem.

Karasová: Ale jdi, rozumbrado! A pojď večeřet, mléko je nejlepší čerstvé!

(Zajdou do chalupy)

Opona - konec 2. jednání.

Jednání 3.

(V kuchyni královského hradu).

Výstup 1.

(Obrajtr, kuchař, později Jaroslav).

(Za stolem sedí rytíř Obrajtr. Má nový plášť a před sebou talíř s večeří a džbán vína. Stranou stojí kuchař.)

Obrajtr: Moc ses dneska nevyznamenal, kuchaři. Ta pečeně je jako vyválená v louži, nemá to chuť ani říz!

Kuchař: Všem ostatním chutnala, pane rytíři. I princezna s královnou si dnešní večeři pochvalovaly.

Obrajtr: Ženským to chutnat mohlo, ty vůbec nemají chuť. Povídám, chybí tomu troška pořádně ostrého koření.

Kuchař: Podle vaší libosti, pepř leží před vámi.

Obrajtr: Pepř, pořád jenom pepř. To je málo na můj jazyk. Nic ostřejšího nemáš? I kdybych na tu pečeni obrátil celou pepřenku, bude to chutnat jako kus hadru.

(Vstoupí Jaroslav.)

Jaroslav: Á, tady je!

Kuchař: Vzácný pane, večeře už je připravena, jen jsem musel vyslechnout nějaké připomínky stran její kvality…

Jaroslav: Tebe jsem nemyslel, Floriáne. A už bys mi taky nemusel říkat vzácný pán. Na večeři dost času, ale tady ten pán by mi měl asi něco vysvětlit.

(Ukazuje na Obrajtra).

Kdo to dnes zase schvátil Siváka a potom ho nechal stát ve stáji uvázaného, že se ani nažrat, ani napít nemohl?

Obrajtr: To myslíš mě?

Jaroslav: Koho jiného? Odkdy se někdo smí takhle chovat ke koni?

Obrajtr (s plnými ústy): Odkdy má co štolba radit rytířům?

Jaroslav: Kdo koním nerozumí, měl by si občas dát vysvětlit, co potřebují.

Obrajtr: Ty usmrkánku, já jsem cválal na koni do bitvy, když tebe ještě houpali v kolíbce. Ty mně poučovat nebudeš, rozumíme si?

Jaroslav: Kdo schvátí koně a potom se o něho nestará, měl by se koním vyhýbat. O jaké bitvě je vlastně řeč?

Obrajtr (potěšen, že se může vytáhnout): Bojoval jsem za našeho krále ve slavné bitvě u Závištejna. Víš vůbec, kolik hlav Dobertových vojáků padlo mou rukou?

(Vstoupí princezna, která zaslechla pouze část sporu).

Princezna: Ani jedna, milý rytíři.

Obrajtr (vyskočí): Ale veličenstvo, co vy tady v kuchyni?

Princezna: Mohu si snad chodit, kam se mi zachce, nebo si myslíš něco jiného?

Obrajtr (servilně): Zajisté výsosti, chtěl jsem jen naznačit, že k tomu nemáte nejmenšího důvodu.

Princezna: Právě tak, jako ty nemáš důvod chlubit se nám bitvou u Závištejna. Vždyť tam žádné hlavy nepadaly.

Obrajtr: Ale vojsko krále Doberta jsme rozprášili a zahnali na útěk! Dobře se na tu lítou seč pamatuji! Útočil jsem na levém křídle královské kavalerie!

Princezna: Asi jste si spletl bitvu, pane Obrajtr. Královská kavalerie přece neútočila!

Obrajtr (uraženě): Vy jste tam snad nebyla, výsosti!

Princezna: Ani jsem tam být nemohla, když jsem v té době ležela v povijanu. Ale o té podivné bitvě všichni hovořili jinak. I můj otec, který tenkrát vojsko vedl. Od něho dobře vím, že jeho královská kavalerie vůbec nevyjela, protože vojsko krále Doberta se obrátilo na útěk ještě dřív než se bitva započala.

Jaroslav: Taky si myslím, že pan rytíř Obrajtr ani u Závištejna, ani v jiné bitvě nebyl.

Obrajtr (vyskočí): Tu urážku mi splatíš krví!

(Tasí meč).

(Kuchař se celý přikrčí a hledí, kudy by v případě nouze utekl. Jaroslav sice nemá zbraň, ale postaví se tak, aby mezi ním a rytířem stál těžký stůl.)

Princezna: Nechte sporů, pane Obrajtr! Jistě dobře víte, že královna všechny druhy soubojů zakázala.

Obrajtr (znechuceně): Baže, vím. Ale nesouhlasím s tím. Což si může pověsti dbalý rytíř nechat líbit bez trestu takovou neúctu? Království, kde si rytíř nechá vyčítat od štolby, nestojí za špetku tabáku!

Princezna: Myslela jsem, že se vám u nás daří dobře. Máte snad nějaký důvod ke stížnostem?

Obrajtr: Tak ať mi tady ten pohůnek nemluví do mé večeře! Nebo se neznám!

(Zastrčí meč a opět se posadí ke stolu).

Kuchař: Mohu už odejít? Musím dohlédnout, aby se maso v komíně správně udilo.

Obrajtr: Já už tě nepotřebuji, leda tady výsost.

Princezna: Jen jdi, Floriáne.

(Kuchař ulehčeně odkvačí).

Princezna (k Jaroslavovi): Odkdy se staráš o večeři pana Obrajtra, Jaroslave?

Jaroslav: O jeho večeři mi nejde, ale o Siváka. Ten necita ho nejprve schvátil a potom ho jen tak uvázal u kůlu a šel se najíst. Dobrý jezdec se stará nejprve o koně a až pak o sebe!

Obrajtr: Jezdím v rámci výcviku, do toho ty nemáš co mluvit. Rytíř se o koně nestará nikdy, usmrkánku. Od toho jsou štolbové. Nemohu za to, že ve stáji nebyl ani jediný. To bys měl vědět nejlépe ty sám, nebo ne?

Jaroslav: Všichni koně kromě toho jednoho byli včas a řádně obstaráni. Chasa odešla na večeři a na zasloužený odpočinek. Ale stačilo zavolat a určitě by někdo koně od vás převzal.

Obrajtr: To mám někoho prosit, aby si koně odvedl? Měli byste být rádi, že jsem ho uvázal, aby neutekl.

Jaroslav: Kdyby ten kůň utekl, asi by dobře udělal. Sám se divím, co všechno ta němá tvář vydrží. Být na jeho místě, dávno bych už takového pána shodil.

Obrajtr: Taky si někdy přeju, abys byl ty na místě toho koně. To bys teprve viděl, jak umím vzpurné koně krotit!

Princezna: Ke zvířatům bys měl být mírnější, rytíři. Ale za tebou jsem nepřišla. Jaroslave, má matka se dává poroučet, máš k ní zajít.

Obrajtr: Nechápu, proč má takové vzkazy vyřizovat princezna, služek je tu habaděj.

Princezna: Třeba se mi chce!

Jaroslav: Já už jsem vlastně řekl, co bylo třeba, nic mi nebrání splnit přání královny. Nevíš, Mileno, o čem bude řeč?

Princezna: Musíme přijmout vyslance poledního krále a máti chce, abys u toho byl.

Obrajtr (uštěpačně): Ovšemže, dvorní jasnovidec se má podívat, zda je návštěva vhodná k přijetí, či zda se má vypoklonkovat! Pchá – jasnovidec, a neví, o kom je řeč!

Princezna: Do toho zase není nic tobě, rytíři. Měl by ses starat, aby stráže v noci nespaly, nehrály v kostky a hlídaly. Kolikrát už jsem je sama přistihla – a rozhodně nemám ve zvyku ponocovat.

Obrajtr: Máte divná přání, výsosti. Nejprve mi zakážete provinilce veřejně zbičovat, aby si to řádně pamatovali, pak chcete, aby ve vojsku byla kázeň. Přitom každý dobře ví, že změkčilost a kázeň spolu jaksi nejdou dohromady.

Jaroslav: Stáje, zahrada a kuchyně jsou v naprostém pořádku i bez biče. Každý tam dělá, co je třeba. Kdyby byla hradní stráž…

Obrajtr: Do hradní stráže mi nemluv, to není tvůj rajón.

Princezna: Nech toho, Járo. A pojď, ať máti s panem vyslancem nečekají.

(Odpluje zpátky, následována Jaroslavem).

Obrajtr: Všichni jsou stejná pakáž. Ani ta pečeně za nic nestojí. Je samý pepř a pálí od ní huba. Ale kde by ze mě udělali velitele hradní stráže, i když je to jen sebranka pobudů? Co se dá dělat, musím to ještě nějakou dobu vydržet. Ještě že aspoň víno je tu dobré.

(Zhluboka si přihne ze džbánku).

Jednoho z té dvojice mladých bláznů se mi už podařilo vyštvat, ten druhý je tvrdší… Ale i na něj dojde, čím dřív, tím líp.

Opona - konec 3. jednání.

Jednání 4.

(V přijímací síni královského hradu)

(Uprostřed stojí velký stůl, kde proti sobě sedí královna s vyslancem. Vyslanec má před sebou talíř s koláči, královna už je zřejmě po večeři).

Výstup 1.

(Královna, vyslanec.)

Královna: Doufám, že jste byl u nás spokojen. Je od vás hezké, co nám nabízíte, ale jak říkám, máme sice problémy, ale neznamená to, že bychom potřebovali pomoc.

Vyslanec: Nic vám nevnucujeme, veličenstvo. Vaše království se zdá spořádanější, než odpovídá jeho – promiňte mi to – nevalné pověsti. Máte velice pracovité poddané, vaši úředníci jsou jistě na výši. Jenom, jak bych to řekl, poněkud neutěšený stav vaší armády…

Královna: Naše armáda je taková, jakou potřebujeme. Nechceme nikoho dobývat.

Vyslanec: Zajisté, výsosti. Ale na druhé straně, ačkoliv nemáte potřebu zvětšovat svou říši, nedá se totéž říci o ostatních vladařích na všech stranách kolem vás.

Královna: Přesto nás nikdo nenapadl – a jak doufám, ani v budoucnu nenapadne.

Vyslanec: Slyšel jsem – však i taková kletba může být výhodná, není-liž pravda? Ale kdo k vám přijede dnes, nikde se nesetká s nejmenšími stopami po nějaké kletbě.

Královna (zamračí se): O tom bychom opravdu neradi hovořili. Je to naše bolavé místo, pochopte.

Vyslanec: Ó, promiňte.

Královna: Jsou tu nejméně dva příklady, kdy kletba zasáhla. Poprvé, když vojsko krále Doberta zničeho nic uprchlo před začátkem bitvy. Podruhé, když zemřela na morovou ránu většina obyvatel našeho hradu.

Vyslanec: Často se stává, že se takové věci opakují třikrát po sobě…

Královna (s povzdechem): Ba, právě. A nikdo neví, jak bude vypadat ta třetí událost. Po pravdě řečeno, dělá nám to starosti. Vždyť se u nás ani na plesech a bálech, které jsme zkusili pořádat, nikdo ze zvaných hostů neobjevil. Všichni se zdvořile omluvili, všichni měli nějaké neodkladné práce, ale nikdo nenapsal, že se bojí té kletby. Moje dcera, princezna Milena, musí tancovat s venkovskou chasou pozvanou na hrad – aspoň ti mladí se nás nebojí. Ale takhle to nemůže jít věčně. Mileně bude pozítří osmnáct let a ještě nikdy netančila se žádným urozeným pánem, neřkuli s princem, jak by se slušelo.

Vyslanec: Opravdu, podivné bály a plesy, kde s princeznou tančí její poddaní.

(Vrtí hlavou).

Královna: My už jsme si na to zvykli.

Vyslanec: To by se snad dalo změnit. Kdybyste mi dovolila, rozhlásím v naší zemi, že je tu krásně a ta kletba, o které se u nás také mluví, že je zažehnána.

Královna: Prokázal byste nám tím velikou laskavost. A dokonce to bude nejspíš pravda. Jakmile bude princezně Mileně osmnáct let, má být ta kletba vskutku u konce. Takže jde už jen o dva dny a já doufám, že teď už se nic zlého nepřihodí.

Vyslanec: Přál bych vám ze srdce, Jasnosti, aby to byla pravda.

Výstup 2.

(Princezna, Jaroslav, předešlí).

(Otevřou se dveře a vstoupí princezna, následovaná Jaroslavem).

Princezna: Dobrého večera přeji.

Jaroslav (se jen mlčky ukloní a zůstane stát u dveří).

Vyslanec: Á, my o princezně a ona již na cestě sem.

Královna: Mileno, představuji ti velvyslance krále Rudolfa, našeho poledního souseda.

Vyslanec (udiveně se rozhlédne): Vy nemáte komorníka, Výsosti, že sama své hosty představujete?

Královna (s úsměvem): Považujte to za výraz mé radosti nad tím, že můžeme přivítat tak milou návštěvu.

(Jaroslav nenápadně vytáhne sklíčko a na krátkou chvíli si je přiloží k oku. Potom je opět zastrčí a klidně stojí dál).

Vyslanec: To je opravdu zajímavý výraz úcty. Jistě to tak budu tlumočit našemu králi.

Královna: Mohl bys, Jaroslave, zatím podat křeslo pro princeznu?

Jaroslav: S radostí!

(Přistoupí ke stěně, kde je srovnána řada křesel a krajní z nich přinese doprostřed dlouhého stolu.)

Královna: A zavolej ještě kuchaře!

Jaroslav: Zajisté, Veličenstvo. Posaďte se zatím, princezno, večeře bude hned.

(Odkvapí).

Výstup 3.

(Královna, princezna, vyslanec).

Vyslanec: Nechci být příliš nezdvořilý, ale i já se domnívám, že by byla škoda, aby překrásná princezna jako Vaše zůstala v této prosté zemi. Perla její nádhery by byla ozdobou i na těch nejbohatších dvorech.

Královna (potěšena): Jen nám ji tolik nechvalte, ať nezpychne.

Vyslanec: Proč by neměla? Pýcha k takové růži patří sama o sobě!

Královna: Tady se to tak neříká.

Vyslanec: Pravda, vaše království je mnohem prostší než okolní. Ale to se dá snadno napravit, Veličenstvo. Dovolte mi čest vás jménem našeho krále pozvat na kterýkoliv z plesů, co pořádá.

Královna: Kdy se koná nejbližší takový ples?

Vyslanec: Ten, s odpuštěním, sotva stihnete, neboť se koná právě dnes. Ale o nic nepřijdete, na našem dvoře se konají plesy každou neděli. Nestihnete-li dnešní, bude za týden jiný. Pokaždé se k nám sjíždějí pánové ze širokého okolí.

Princezna (zvědavě): Takže tanečníků je tam dost?

Vyslanec: O tom není třeba pochybovat. Mohu zajisté nejprve pozvat na váš hrad našeho učitele tanců, mistra z Frankrajchu?

Princezna (udiveně): Myslíš si, že tančit neumím?

Vyslanec: O tom se nemohu vyjadřovat, ale při stavu vaší země bych si dovolil pochybovat, že se na vašich plesech tančí podle poslední módy z Frankrajchu.

Princezna: No, tak se tu tančí jinak. Myslím, že bych se dokázala naučit poslední módu za čtvrt hodinky. Jde mi spíš o to, aby tanečníci stáli za tu cestu.

Vyslanec: O tom nepochybujte, Jasnosti. Všichni, kdo na našich bálech tančí, jsou nanejvýš urozeného původu. Baron je nejnižší rod, který na takový ples obdrží pozvánku. Pro vás ji mám ovšem předem s sebou.

(Vytáhne kartičku a podává ji královně, která si ji s radostí prohlíží).

Princezna: Dobře, baron sem, baron tam, hlavně aby vydrželi v kole celý večer.

Královna: Mileno, nemluv tak… nevhodně!

Vyslanec: Dcera zřejmě není zvyklá na dvorský mrav, ale to se dalo čekat. Mohu-li se snad za ni přimluvit, nekárejte ji…

Královna: My jsme tu zvyklí mluvit poněkud příměji, než je asi zvykem u vás. Ale to nic, však Milena ví, jak se má chovat na vznešeném dvoře.

(tišším hlasem): Bože, když si vzpomenu, jak jsem já…

Vyslanec: Ostatně náš panovník má syna právě v tom věku, kdy mu mohl na zkoušku svěřit vládu nad jedním velkoknížectvím, též součástí naší říše. Princ Vilhelm si vede skvěle, jak mohu sám potvrdit. Vzhledem k tomu, že princezna Milena jako jediná dědička dostane jednou celé království, nebyla by špatnou partií pro žádného prince z panovnického rodu.

Královna: Princ Vilhelm je ale mladším synem vašeho krále. Jak se vede staršímu Eduardovi?

Vyslanec: Eduard spravuje další velkoknížectví, ale ten je již zadán. Letos se bude ženit, dostane hispánskou princeznu Armidu. Armida byla dosud příliš mladá a nedostane věnem žádné území, neboť její bratr získá celou Hispánii, nicméně její poklady jsou podle pověstí pohádkové a množství vozů potřebných k jejich převezení do naší říše je velké. Apropó, máte vyčíslené, jaké věno dostane princezna Milena?

Královna: O takových otázkách jsme neuvažovali, ale to se dá snadno napravit.

Vyslanec: Není třeba spěchat, Veličenstvo. Vilhelm má bohatství dostatek, nemusí se spoléhat na věno. Přínosem princezny Mileny, o kterém nikdo nepochybuje, bude nezanedbatelné území, které navíc vhodně sousedí s Vilhelmovým velkoknížectvím.

Princezna (rázně): Když je to tak jasné, proč se k nám jeho Jasnost princ Vilhelm nevypravil sám?

Vyslanec: To je otázkou diplomacie. Vzhledem k tomu, že není známo mínění Vašich Jasností, je nanejvýše vhodné poslat předem na takovou misi někoho, kdo umí zjistit stav věcí. Proto jsem zde.

Princezna: Prosím, zjišťujte, jak je vám libo. Mami, smím se vzdálit?

Královna: Co to do tebe vjelo? No dobrá, jdi si, ale při tak důležitých jednáních bys měla vydržet déle, i když to není tancovačka.

Princezna (udělá pukrle směrem k vyslanci): Dobrou noc přeji.

(odpluje).

Královna: Co dělat, je to ještě mládě. Ach ano, kde jsme to vlastně přestali?

Vyslanec: O územním přínosu. Ale neobávejte se, Vás jako královny se to zatím nijak netýká. Předpokládáme, že budete vládnout v zemi i nadále, to se týká případného dědictví. Tyto otázky jsou, jak jistě uznáte, zatím vzdálenou budoucností… Nemáme v úmyslu očekávat, že by princezna Milena dostala část území ke spravování. Jednak je k takovým povinnostem skutečně mladá a nezkušená, jednak by vaše poměrně malé království šlo těžko nějak dělit. To by se ani nevyplatilo…

Další rozhovor přikryje opona.

Konec 4. jednání.

Jednání 5.

(V komnatě princezny Mileny).

Výstup 1.

(Princezna, chůva Háta).

Princezna (brečí chůvě na klíně): Tak už to víš, Háto. Co bys tomu řekla? Chtějí mě prodat!

Háta: Snad provdat? To je přece trochu jiné!

Princezna: Ba ne, prodat mě chtějí. Abych si vzala krále, který se ani neobtěžoval přijet se podívat, co to vlastně kupuje. Prodávají mě jako zajíce v pytli! Za mladšího syna poledního krále.

Háta: Aspoň, že je mladší. Třeba je i hezčí než jeho starší bratr.

Princezna: Ani o můj obrázek se nezajímali. Kdyby mě chtěli aspoň vymalovat, aby se na mě okem mrkli, než smlouvu podepíší.

Háta (ji těší): Vždyť ji ještě nepodepisují.

Princezna: To bych jim taky neradila. Doufám aspoň, že k té smlouvě budou potřebovat i můj podpis – a já se budu moc rozmýšlet, než něco takového podepíšu!

Háta: To ti schvaluju. Dobře si rozmysli, nežli něco podepíšeš. Ale na druhé straně, jako princezna to máš těžší. Musíš být nakonec ráda, že o tebe některý princ projevil zájem.

Princezna: Ale to se mi vůbec nelíbí.

Háta: Tak to ale na tomto světě chodí.

Princezna: Mně se to ale protiví. Je tak nenormální chtít někoho, koho bych mohla mít opravdu ráda?

Háta: Máš pravdu, máš trochu menší výběr. Ale snad se to dá snést. Určitě jsou hezcí chasníci i mezi princi.

Princezna: Jen aby Vilhelm nebyl postarší frajer, celý poďobaný od neštovic. Proč si vyslanec na námluvy nevzal aspoň jeho podobenku?

Háta: Třeba ho to ani nenapadlo.

Princezna: Já mu nevěřím ani pozdrav. A vůbec, kde je Jaroslav? Slíbil mi, že přijde nejprve za mnou.

Háta: Asi se zdržel u audience.

Princezna: Odešel odtud ještě přede mnou. Kde se jen zdržel? V kuchyni? Florián je sice starý klábosil, ale Jára s ním pokaždé prohodí sotva pár slov.

Háta: Jen trpělivost, Mileno. Však už slyším na schodech čísi kroky.

Výstup 2.

(Jaroslav, předešlí).

(Jaroslav vrazí do komnaty celý udýchaný. Není ani znát, zda je to schody).

Jaroslav: Promiň mi, že jdu pozdě. Musel jsem ještě řešit jeden problém.

Princezna: Jaký problém? A kde?

Jaroslav: Ve stájích. Náš velitel hradní stráže se zase opil a šel si vybít vztek na koních. Mlátil je bičem hlava nehlava, až jsem se jich musel zastat.

Princezna: Dopadlo to, doufám, dobře.

Jaroslav: V podstatě ano. Obrajtr na mě vytáhl meč, ale skončilo to jinak, než si myslel.

Princezna: Meč, povídáš? Jak to? Souboje jsou přece zakázané!

Jaroslav: Sama víš, co o tom Obrajtr soudí. A když je napitý, tím spíš.

Princezna: Ale jak vidím, neublížil ti. Jak se to vlastně seběhlo?

Jaroslav: Jeho chybou bylo, že to bylo ve stájích. Koně vycítili, o co jde a když se na mě vrhl s mečem, dostal kopytem, až odlétl do protějšího boxu a kdybych ho nevytáhl ven, byli by ho koně snad k smrti ukopali.

Princezna (ulehčeně): A co je s ním teď?

Jaroslav: Leží na strážnici a stará se o něho náš starý dobrý doktor Tvarlek. Jenom doufám, že si to bude dobře pamatovat.

Princezna (odhodlaně): Postarám se, aby se z hradu pakoval co nejdříve. Pěkný rytíř! Nesnese se s koňmi a koně se nesnesou s ním. Vojáky by jen mlátil, ale jinak se o ně nestará. Nežli takového rytíře, to raději najmeme mladší chasníky – aspoň by mohli pomáhat i o žních.

Jaroslav: Už jsem tě před ním jednou varoval, nevzpomínáš si?

Princezna: Ale to víš, že ano. Však teď od něho bude pokoj. Dva dny bude ležet jako Lazar – a pak už se ho bát nemusím. Ale pověz mi, jak poznáš, že je někdo zlý a jiný dobrý? Kdybys byl šedivý, jako náš doktor, řekla bych, že máš zkušenosti. Nejsi ale o moc starší než já – a přitom tvoje předpovědi vždycky vycházejí.

Jaroslav: Víš – mám takové tajemství…

Princezna: Ani mně ho nepovíš?

Jaroslav: Tobě… tobě ano, ale nikomu jinému.

Princezna: Háta by ti taky vadila?

Jaroslav: Dobrá, Hátě věřím, beztoho je dobračka, že lepší nenajdeš. Mileno, mám zvláštní dárek. Pochází od víly.

Princezna: Ty taky?

Jaroslav (zaraženě): Jak – taky? Ty víš o někom, kdo má také takový kouzelný kamínek?

Princezna: Já sama mám dar od víly, i když trochu jiný než tvůj. Někdy mě z toho jde až hlava kolem. A co umí tvůj dárek?

Jaroslav: Nic moc – a přece hodně. Když se skrz ten kamínek na někoho podívám, spatřím, jaký doopravdy je. Zlí lidé jsou černí, dobří světlejší. Když potom víš, kdo stojí před tebou, lépe se rozhoduješ.

Princezna: A co ten dnešní vyslanec?

Jaroslav: Bát se ho nemusíš, ale velkou naději bys do něho vkládat neměla. Je to poctivý a přičinlivý úředník, věrný svému pánovi. Obchodník, nic víc a nic méně.

Princezna (trpce): To už jsem sama poznala.

Jaroslav: Bát se ho nemusíš, rozhodně ti neublíží.

Princezna: Už ublížil… ale nic moc. Už jsem se vzpamatovala. Ale co já? Také ses na mě skrz ten kamínek díval?

Jaroslav (vážně): Také. Ale neboj se, ty úplně záříš. Proto ti své tajemství říkám, věřím, že mě nezradíš.

Princezna: Já tebe – nebo ty mě?

Jaroslav: U zrady může jít o vzájemnou zradu, ale toho se nebojím.

Princezna: Poslyš, Jaroslave, nepůjčil bys mi svůj kamínek? Ráda bych se skrz něj podívala.

Jaroslav: Jak myslíš…

(Podává jí sklíčko)

Princezna (dívá se střídavě na něho a na Hátu): Takhle je to tedy… Ale kdo ti dovolil vzít si tátovu korunu?

Jaroslav (udiveně): Jakou korunu?

Princezna: Ach, promiň – to bylo jenom ve sklíčku… Poslyš, Jaroslave – kdybych tě poprosila, dal bys mi ten dárek?

(S těmito slovy mu však sklíčko vrací).

Jaroslav: Nevím, Mileno. Mému nejlepšímu příteli se ten dárek jevil jako bezcenný. Mám obavu, že se projevuje jen v rukou některých lidí, zatímco jiní…

Princezna: Já jsem poznala při prvním pohlédnutí, že to není obyčejný kamínek. Ale mohla bych ti za to sklíčko dát něco jiného. Tady tu mou píšťalku. Tobě už přece bylo osmnáct let – ty už na nic nemusíš čekat.

Jaroslav: Nevím, k čemu ta píšťalka je. Takovou si umím udělat ve chvilce, ale jak se dívám, také nebude obyčejná.

Princezna (vážně): V té píšťalce je tajemství smrti.

Jaroslav: Snad ne kletby naší země?

Princezna: Ano, té. Píšťalka ji nepřivolala, ale sama ji uskutečnila. Pozítří mě začne poslouchat, ale kdybych ji dala tobě…

Jaroslav: Nech si ji, Mileno. A vezmi si i kamínek. Budeš je potřebovat víc než já.

Princezna: To by nebylo spravedlivé.

Jaroslav: Kdoví, třeba ano. Kamínek může být ve tvých rukou spravedlivější než u mě, můžeš mnohé vykonat sama, aniž by se tě někdo ptal na radu.

Princezna: Tak jsem to nemyslela. Já vím, s kamínkem by bylo všechno snadnější, ale to, co navrhuješ, by nebylo spravedlivé. Nemohu tě o takový dárek připravit. Vezmu si ten kamínek pod jednou podmínkou.

Jaroslav: Nepotřebuji žádnou podmínku…

Princezna: Ale já ano. Vezmu si ten kamínek jen když si k němu vezmu i tebe.

Háta: Mileno, nebudete to mít jednoduché, ale bylo to nejlepší rozhodnutí, jaké jsem ve zdech tohoto hradu kdy slyšela…

(Pochopitelně se rozbrečí).

Jaroslav (přece jen trochu zaražený): Mileno, to myslíš vážně?

Milena: Myslíš si snad, že jsem horší než ostatní děvčata? Jen abych tě na nejbližším bále neutancovala!

Jaroslav: Tak to nemyslím. Ale co Vilhelm?

Milena: Ten si jistě najde vhodnější území. Naše země mu zkrátka patřit nebude.

Háta: A Smutná víla už nemusí být smutná…

(Průvan sfoukne svíčku. Když ji Jaroslav opět rozsvítí, stará chůva nikde…)

Konec.