AUTOBUS

Válka s mloky

doktora Jaroše

(Salamander Sapiens)

© 1999 Václav Semerád

Vydalo nakladatelství AUTOBUS

jako svou 2. publikaci knižní řady

© ing. Václav Semerád 1999

© illustrations 2000:

Jiří Stárek,

ing. Václav Semerád

& Václav Semerád jr.

Vytiskly tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Doporučená cena: 168 Kč

ISBN: 80-238-6054-2

****

Neuvěřitelný nález

Na tu cestu se mi nechtělo – a právem.

Měl jsem svůj úkol a byl jsem ve skluzu, každé zdržení mi přidělávalo jen další problémy.

„Je to tvůj obor, půjdeš tam a basta,“ byl závěr diskuse akademika Žeby. Říkali jsme mu tak všichni. Jediný argument, který používal, bylo zpochybňování všeho, co proti němu na podporu svého názoru přinesete. Diskutujte s někým, kdo na všechno odpoví poťouchlým úsměvem a vždycky řekne jen: »Že by?«

Nicméně byl mým šéfem a když se to tak vezme, nařídit mi to mohl a také to udělal. Už jsem se mu několikrát vzepřel, ale týkalo se to odborných věcí, kde jsem byl stejně tvrdohlavý jako on. Když mě nechal pracovat podle mého vlastního uvažování, nevadila mi ani jeho minulost, ani neschopnost. On to věděl a většinou mě nechával být a nemíchal se mi do práce, ale – občas si zkrátka musel dokázat, že má pravomoc.

Proti přikázané služební cestě jsem žádný odborný argument postavit nemohl. Dosáhl jsem aspoň toho, aby mi povolil vlastní auto. Dostanu sice proplacené jen kilometry podle tabulek za minulé desetiletí, což pokryje sotva třetinu ceny benzínu, zatímco všechno ostatní včetně opotřebení půjde na mé triko, zato mám šanci vyřídit tu trapnou záležitost bez průtahů. V opačném případě bych cestoval hromadnou dopravou – a kdo si může být jistý, jak je dnes provozovaná, či zda ji vůbec nezrušili? Strávím celé hodiny na všelijakých zapadlých zastávkách, nakonec abych si hledal někde nocleh, cesta se protáhne – a stojí mi práce na úkole.

Vyrazil jsem proto ještě před svítáním. Ulice Prahy byly volnější, výpadovka na Hradec Králové prázdná až k obzoru. Mohl bych jet i na plný plyn, ale zbytečně jsem se nehnal. Při vysokých rychlostech spotřeba mé škodovky rapidně narůstala a úspora času nikdy nebyla tak velká, aby to stálo za to. Dost na tom, že jsem si tenhle výlet ze dvou třetin financoval sám.

Naštěstí bylo počasí k takovému výletu příznivé. Nebylo horko a olověné mraky byly nízké a těžké, ale zatím nepršelo a silnice byla suchá. V takovém vzduchu i motor pracuje lépe a proto mi kilometry nadějně ubíhaly.

Do Hradce Králové jsem dorazil v ranní dopravní špičce a trochu jsem zabloudil v jeho ulicích, ale naštěstí jsem se vymotal a dostal se na správnou silnici. Zde byl provoz větší než z Prahy do Hradce; musel jsem se táhnout za kolonou kamiónů, ale ani to mi neubralo na náladě. Za volantem škodovky se vždycky cítím svým pánem, na rozdíl od ústavu, kde si na mě může dovolovat kdekdo, od vrátného po natvrdlého šéfa, který šéfuje jen díky tomu, že kdysi dávno vlastnil legitimaci správné barvy a pozice nenahraditelného odborníka mu už zůstala.

Odbočil jsem z poměrně široké silnice na užší.

Zbavil jsem se sice kolony kamiónů, ale na rychlosti mi to nepřidalo. Silnička tu byla úzká, že bych tu měl jistě problémy, kdybych potkal autobus. Vinula se nahoru do kopců, lemovaná z jedné strany strmým zalesněným srázem, zatímco na druhé straně sráz pokračoval dolů do potoka s kamenitým dnem a pěnící vodou. Pro romantické povahy by to bylo nádherné místo naší země, ale já jsem měl k romantismu daleko, pro mě to byl strašný zapadákov.

Konečně se za poslední serpentinou vynořilo pár venkovských rodinných domků a ještě starších chalup. Cedule u silnice mi oznamovala, že jsem u cíle. Silnice se rozšířila a přešla do bizarní venkovské návsi.

Zastavil jsem před domem, na kterém se skvěla cedule – pro takovou putyku až příliš honosná – „Hostinec U Žabků“. Zamkl jsem a šel se podívat, jestli tam nedostanu na mou žízeň aspoň limonádu, ale hostinec otevíral až v jedenáct hodin. Ve vesnici nebylo zřejmě živé duše. Čekal jsem nerozhodně ještě chvíli a uvažoval. Měl bych se někoho zeptat, ale koho? Zaklepat na okénko některého tichého stavení? Naštěstí mě vysvobodila stará babka, procházela kolem s taškou na příšerně skřípajících kolečkách.

„Dobrý den, matko!“ oslovil jsem ji. „Prosím vás, nevíte kde tady bydlí jakýsi pan Vaněk?“

Měl jsem to jméno naštěstí na papírku.

„Myslíte Jirku, nebo Karla?“ opáčila.

„Asi Jirku,“ upřesnil jsem. „Mám tady J.Vaněk.“

Ještě že tu nebydleli Vaňkové Jiří a Jaroslav, nebo tak nějak. Na vesnicích jsou často jednotlivé rody propletené, takže pouhé příjmení k jejich určení nemusí stačit. V Praze se to řeší jmény ulic a čísly domů, ale v této adrese nebyla ani ulice, ani číslo. Holt vesnice.

„Jirka bydlí támhle v myslivně, on je myslivcem, víte?“ ukázala mi směrem, kde jsem viděl jen stromy blízkého lesa.

„Dobře, ale jak se tam jede?“ zeptal jsem se.

„Nechte auto tady na návsi a skočte tam pěšky,“ nabádala mě. „Tam se beztak neotočíte.“

„To se uvidí,“ řekl jsem, ale poděkoval za cennou radu. Babku to uspokojilo, ale když jsem nasedl do auta a zamířil na označenou cestu, kroutila nad tím hlavou.

Měla pravdu a brzy jsem poznal proč.

Slušná cesta pokračovala jen k vratům posledního statku. Dál se změnila v něco, co jsem viděl naposledy předloni při vojenském cvičení – na tankodromu. K myslivně jsem jakž takž dojel, ale v oprávněných obavách o spodek auta. Zastavil jsem před nevysokou budovou s připevněným parožím – tohle znamení ani nebylo nutné, dál už byl jenom les.

Vystoupil jsem a pokoušel se navázat kontakt s lesníkem.

„Haló! Bydlí tu vůbec někdo?“ křičel jsem přes plot. Dál jsem si netroufal, protože za plotem vážně přecházel lovecký pes a nepřívětivě si mě měřil. Neštěkal, ale podle přísloví o štěkajícím a tudíž nekousavém psu to pro mě bylo spíš varování.

„Táta není doma!“ vyhlédla ze dveří po chvilce pětiletá holčička v zelenkavých kalhotách s velkými kapsami, hnědé bundě a s velkou bílou mašlí s červenými puntíky ve vlasech. Měla roztomilý hlásek a úplně to zazpívala. Prohlížela si mě ale nedůvěřivě a očividně nepřipadalo v úvahu, že by mě pozvala dál. Možná to tak bylo lepší, malá děvčátka cizím chlapům důvěřovat nemají. Ale nebyl bych rád, kdyby mi šla otevřít, už proto, že by tím nechala volnou cestu rodinnému ohaři. Ona se ho jistě bát nemusela.

„Potřebuji s tátou mluvit!“ snažil jsem se o dohovor.

„Přijde za hodinu,“ informovala mě ochotně. „Šel naproti nějakému Pražákovi.“

„To jsem já,“ ujistil jsem ji. „Kam mi šel naproti?“

„Na autobus,“ odpověděla ochotně.

„Kde je tady vlastně zastávka?“

„U mlékárny,“ opáčila uražena tím, že neznám něco tak samozřejmého. „Táta bude určitě v hospodě U Slavatů.“

„Tady jsou dokonce dvě hospody?“

„Jo,“ utrousila. „Jděte si tam za ním.“

Pak se otočila, zacouvala zpět do dveří a prásknutím audienci ukončila. Velká vrata zůstala zavřená a přijmout její návrh bylo jediné, co mi zbývalo. Opravdu jsem se ale neměl kde otočit. Polní cesta měla koleje vyježděné od traktorů, ty by se otočily třeba na poli, kdežto moje škodovka na tom byla nesrovnatelně hůř. Zalitoval jsem, že jsem na vojně nejezdil s tankem, ale to by mi asi nebylo nic platné. Manévrovat aniž bych utrhl výfuk bylo nad moje řidičské umění. Jedině kdyby mi hajný pootevřel vrata, abych se otočil na jeho dvorku.

Nebylo jiné vyhnutí, musel jsem auto nechat tady a dojít do druhé hospody pěšky. Mohl jsem si za to sám. Měl jsem poslechnout babku, když mi navrhovala jít k hájovně pěšky. Až teď jsem pochopil, proč se na mě divně dívala, když jsem se rozjížděl. Určitě místní tankodrom dobře znala a odlišit škodovku od terénního jeepu není nijak těžké.

Náves byla blízko, ale netušil jsem, že druhá vesnická hospoda bude kilometr daleko. Nicméně jsem po chvíli dorazil před otevřenou hospodu U Slavatů. Vešel jsem do šenku a rozhlédl se po hostech. Bylo to jednoduché, v mysliveckém tady seděl jen jeden chlap a nemohl to být nikdo jiný než Jiří Vaněk, tatínek té dívenky.

Dal jsem si aspoň u pultu limonádu a zamířil s ní k myslivci.

„Prý tu na mě čekáte,“ oslovil jsem ho.

„Á, to jste vy? Těší mě, ale kde jste se tady vzal?“ podivil se. „Autobus má přece přijet až za čtvrt hodiny.“

„Jsem tu autem,“ ujistil jsem ho.

„To vás jistě nesmím moc zdržovat,“ staral se a chystal se naráz dopít pivo.

„Nechte mě taky dopít, nebudu na vás spěchat,“ nabídl jsem mu bezelstně. „Mám na vás a na váš nález celý den. Psal jste, že máte nějaké zajímavé zvíře.“

Usmál se s mírně shovívavou převahou nad mou limonádou, ale zmínku o mém autě jistě správně pochopil.

„Je to opravdu velice zvláštní potvora,“ přikývl. „Netušil jsem, že něco takového může v Čechách vůbec žít.“

„Má to být nějaký nový mlok,“ vyzvídal jsem. „Vážně si myslíte, že je to nový druh? V Čechách žije mloků spousta druhů a pochybuji, že byste objevil nějaký nový, ještě nepopsaný.“

„Kolik druhů českých mloků má metr na délku, bratru čtyřicet kilo živé váhy a modrou krev?“ podíval se na mě vážně a trochu napjatě.

„Co???“

Na inteligentnější reakci jsem se nezmohl, tak dokonale mě to uzemnilo. Čekal jsem nějaké roztomilé zvířátko právě tak do ruky, ne obludu jako japonský velemlok. Nejde-li o mysliveckou latinu, byl by to – objev tisíciletí!

„To bych chtěl vidět!“ vyhrkl jsem po chvíli.

„Já věděl, že mi to nebudete věřit,“ odtušil spokojeně. Pak dopil pivo a počkal až vyprázdním sklenici limonády. Oba jsme platili předem u pultu, takže jsme se zvedli jako jeden muž a vyšli z hospody.

„Čím jste to vlastně přijel?“ rozhlížel se udiveně kolem.

„Auto mám před vaší hájovnou,“ informoval jsem ho.

„A safra,“ odtušil. „To abychom se stavili pro traktor. Nebo jste neuvízl?“

Bylo vidět, že má také docela správnou představu o případném souboji škodovky se zdejším tankodromem.

„Jen to tam nemám kde otočit,“ přiznal jsem. „Doufám, že mi dovolíte otočit se ve vašich vratech.“

„Kdyby to stačilo, jistě,“ slíbil. „To víte, nikdy nikdo tam autem nejezdil. Tam se dostanou jen traktory.“

„Vy auto nemáte?“ zajímal jsem se.

„Na chození po lese?“ odtušil pohrdlivě.

„Někam snad občas potřebujete zajet,“ nadhodil jsem.

„Jo, na okres,“ přikývl. „Ale tam jezdím autobusem. Kvůli jedné cestě do měsíce si nebudu držet nějakou benzínovou obludu, která se k lesu vůbec nehodí.“

Znělo to od něho jistě mnohem přesvědčivěji než od ekologického aktivisty, který auto má a jezdí s ním, ačkoliv se snaží hlásat opak.

Potkali jsme koňský povoz. Na koně jsem se zadíval zvědavě, tohle v Praze často nevidím. Jistě, pár bryček pro turisty tam najdete, ale tohle byli poctiví tažní koně. Hajný se pozdravil s kočím a hned mě omlouval.

„Pražáci každýho nezdravěj’ jako my, Franto. Je tu cizí, pochop to.“

„Křesťanský pozdravení uškodí leda čertu,“ zavrčel kočí, ale přestal se mračit.

Ve čtvrthodině jsme byli zpátky u hájovny. Na západě se ale začaly seskupovat mraky a hajný se na ně starostlivě díval.

„Poslyšte, nechcete si vyjet s auťákem na náves? Můžete to tam klidně nechat, tady se nekrade.“

„Nejdřív toho mloka,“ odmítl jsem. „Hořím zvědavostí.“

„Já jen, že bude pršet,“ připomněl mi. „Z téhle cesty se stane močál a nevyjedete pak ani s traktorem. Uschne to někdy v příštím létě – máte tolik času?“

Řekl to tak vážně, že jsem tentokrát raději potlačil zvědavost a rozhodl se jeho nabídku využít. Místní lidé to tady zaručeně znali lépe než já a neposlechnout jejich varování jsem si už jednou vyzkoušel. Tuhle hrozbu bylo nutno vzít vážně.

Otevřel mi vrata, úspěšně jsem se otočil a opatrně odjel zpět na náves. Zaparkoval jsem škodovku na místě, kde neměla nikomu překážet. Pak jsem se rychlým krokem vrátil do hájovny, kde mě už čekali. Hajný Jiří Vaněk, jeho drobná choť Ludmila, velice usměvavá a oblečená do něčeho připomínajícího kroj, totiž do široké tmavě okrové sukně a bílé halenky s vyšívanými rukávy a krajkami kolem krku i jejich malá dcerka, kterou mi představili jako Cilku. Držela se ode mě co nejdál a schovávala se jednak za bytelným dřevěným stolem a pro jistotu i za mámou.

„Jdi si hrát do pokojíčku,“ vystrnadili ji rodiče, když jsme se představili.

Poslechla a bylo na ní vidět, že na jednu stranu nechce zůstat v jedné místnosti s cizincem, na druhou stranu ji držela upřímná dětská zvědavost. Příkaz rodičů nakonec přivítala, neboť ji zbavil nutnosti vlastního rozhodování.

„Prosím tě, ten igelit,“ požádal hajný ženu. Oba vyšli na chodbu, ale obratem se vrátili. Paní Ludmila prostřela na stůl igelitovou plenu a hajný Vaněk mezitím v náručí přinesl slibované zvíře. Okamžitě jsem pochopil, že nepřeháněl. Bylo velikosti srnky a když je vybalil z několikerých novin, zkoprněl jsem úplně.

Ačkoliv jsem už čekal něco podivného, tohle bylo úplně mimo všechno, co jsem znal. Ten mlok, či co to bylo, měl opravdu metr na délku, spíš víc, ale velikost nebyla tím nejpodivnějším. Na Zemi žijí i větší velemloci, ale tohle bylo něco jiného. Prvním znakem, který mě okamžitě varoval, byla krev. Takový ultramarín jsem vážně ještě nikdy neviděl. Pravda, existují živočichové bez červeného krevního barviva, ale takhle modrou krev… Rychle jsem sbíral v hlavě, co jsem o tomhle problému věděl.

„Člověče, to snad ani nepochází z tohoto světa,“ vydechl jsem úžasem. „Není to nakonec z vesmíru? Nezpozorovali jste tady v poslední době nějaké – létající objekty?“

„Vy jako myslíte, že by to mohl být ufón?“ podíval se na mě nedůvěřivě Vaněk. „A víte, že mi to bylo podezřelé hnedle od začátku? Ono to na mě samo mávalo, jako kdyby mi to chtělo něco zajímavého říct.“

„Nemohl jste to chytit? Musel jste hned střílet?“ vyčetl jsem mu.

„A co byste dělal na mém místě vy?“ zachmuřil se hajný. „Jdu lesem, najednou potkám potvoru, velkou aspoň jako buldok a zubů má plnou hubu. Vezmete to do ruky? Ani za zlatý prase. Pískalo to na mě, syčelo a otvíralo papulu, ale rozhodně to na mě nemluvilo, to ne. Kdybych to nechal běžet, nikdo by mi to neuvěřil. A ještě to mohlo někoho pokousat. Naštěstí jsem měl flintu na rameni, naládoval jsem a zastřelil to.“

„A ono to čekalo, až je zastřelíte?“

„To jistě ne. Jakmile jsem popadl pušku, začalo to zvíře kvičet jako pominuté, zvedalo to pacičky nahoru jako kdyby se chtělo vzdávat a když vidělo, že láduju dál, začalo utíkat. Jenomže tam, co se to stalo, bylo vlastně v pasti.“

„Člověče nešťastná, víte, co jste udělal?“ vybuchl jsem.

„Myslel jsem, že budete nadšený, co jsem ulovil,“ odtušil bezelstně.

„Kdoví, možná jste zastřelil velvyslance nějaké vzdálené kosmické civilizace,“ lamentoval jsem. „Nejspíš to vážně nepochází ze Země.“

„Myslíte?“ podíval se na mě vážněji.

„Hlavu to má velikou, mozek nejspíš také,“ objasňoval jsem mu svůj názor. „Co když to byla opravdu nějaká inteligentní bytost?“

Hřbet toho tvora byl na cucky. Náboj z brokovnice udělal z modrozelené kůže fašírku, ale tvar těla i hlavy byl neporušený. Chyběl jen život, který dávno vyprchal.

„Ale to snad ne, pane doktore.“ vrtěl hlavou nesouhlasně a trochu zaraženě. „To by tady muselo lítat nějaký… co já vím, asi UFO. Tady zaručeně nic takového nebylo. Tohle že by mělo být něco inteligentního? Oblečený to není a nijak inteligentně se to neprojevovalo. Kdyby to mluvilo, nebo se o to aspoň snažilo, nestřílel bych na to, ale ono to jen trochu pištělo nebo syčelo.“

Nenapadlo mě tenkrát vysvětlení a bezděčně jsem tedy přikývl. Ale myšlenky na inteligentního tvora jsem se hned nevzdal.

„Přinejmenším to poznalo, že se na ně chystáte střílet,“ řekl jsem.

„Jo, ale to pozná i můj pes,“ vrtěl hlavou hajný. „Míval jsem čokla, ten okamžitě ocas mezi nohy, jakmile jsem popadl flintu do ruky. Musel jsem ho nakonec utratit, co s takovým nemehlem? Na honu bych s ním byl nemožnej.“

„Ano – pes musel pochopit, že je puška nebezpečná a pak se jí bál. Ale jak by se to mohla dozvědět ta bytost?“

„Co já vím? Třeba viděla nějaký hon. Puška je věc jako každá jiná.“

Samozřejmě, pro hajného byla nepochopitelná představa, že někdo nezná pušku, když ji zná i jeho pes…

Prohlížel jsem si tu bytost – nechtěl jsem už tomu říkat ani zvíře – podrobněji.

Nazvat to mlok bylo možné jen díky naprosté neznalosti, jaká se u venkovského hajného dala pochopit.

Předně to mělo zuby. Ve dvou nepravidelných řadách, což se na Zemi vyskytuje například u žraloků, ale neodpovídalo jim to tvarově. Vlastně to nebyly pravé zuby, jen jakési tvrdé plakoidní šupiny jaké mají žraloci, bílé, ale kuželovité, ne trojúhelníkovité. Kam bych toho tvora zařadil? Ke krokodýlům? Tomu by neodpovídala typicky mločí hladká kůže bez šupin a ruce se čtyřmi prsty. Oči však mlokům neodpovídaly. Ležely v otočných očních pouzdrech jako oči chameleónů a vystupovaly nad obrys hlavy. Překvapením ale nebyl zdaleka konec. Nejhorší byly uši. Mloci je nemají vůbec, kdežto tyto bytosti měly uši až neuvěřitelně podobné lidským – odmyslím-li si modrozelenou barvu. Žádné špičaté zvířecí slechy, nýbrž malé, kulaté boltce, umístěné po straně hlavy jako u opic a člověka.

„Je to pro mě naprostá záhada,“ řekl jsem ohromeně. „Měl bych to dovézt k nám do ústavu, abychom to mohli pořádně prozkoumat.“

„Dám vám na to velkou tašku,“ nabízel se hajný.

V té chvíli se náhle setmělo. Hajný se mechanicky otočil ke dveřím a rozsvítil. Venku zaskučel vítr a vzápětí začalo pršet, jen to ostře bubnovalo na skla oken.

„Vidíte? Neříkal jsem to?“

„To je pěkné,“ podíval jsem se z okna. „V tomhle mám teď běžet k autu?“

„Počkáte, až to přejde,“ utěšoval mě. „Zatím to aspoň pořádně zabalíme. Jak se tak koukám, támhle se na nás valí ještě větší čina.“

Přinesl další balík novin a začali jsme mrtvolku pečlivě balit do papíru jako kdysi egyptští balzamovači. Pak jsme ji oba společně vsunuli do igelitové tašky.

Požádal jsem hajného o přesnou adresu, abych ho uvedl do zprávy o podivném nálezu. Zapsané jsem to měl ihned a mohli bychom se rozloučit.

Nebylo to však tak jednoduché.

Jediný pohled ven mě ujistil, že v tomhle běžet bude o rýmu, nebo rovnou o zápal plic. Voda padala jako z protržené přehrady a nepřestávalo to, déšť ještě houstl.

„Tohle tu máte často?“ zeptal jsem se hajného.

„Ne, takový slejvák tady nepamatuju aspoň deset let,“ zhodnotil počasí. „Snad to aspoň tím dřív skončí.“

Byla tma a pršelo pořád víc a víc, takže jsem byl v malé hájovně jako uvězněný.

„Nepočkáte s námi na oběd?“ nakoukla do pokoje hajná.

„Ale počká, co by dělal jinýho,“ rozhodl za mě hajný.

Bylo opravdu k poledni, ale v sednici byla tma jako večer. Skučení větru, déšť, občas se ozvalo i zabubnování, jako kdyby v tom byly i kroupy, ačkoliv jsem venku nic bílého neviděl.

Mezitím hajná přinesla na stůl polévku a čtyři talíře. Malá Cilka donesla příbory a s vážnou tváří je rozmisťovala. Nezbylo mi než přijmout jejich pozvání – bylo míněno upřímně, odmítnutí by asi nebylo namístě.

Zkusil jsem je naopak pozvat do Prahy. Bydlím sám v dost velkém bytě ve starém domě na Žižkově a mohl bych návštěvu nějakou dobu i ubytovat, kdyby k nám do Prahy měli cestu.

Hajný se jen usmál.

„Až se pojedeme podívat do Prahy, to pozvání přijmeme,“ odtušil. „Musím se ale přiznat, byl jsem tam jen dvakrát v životě se školním zájezdem v Národním divadle, ale to už je pěknejch pár pátků.“

Dojedli jsme polévku a hajná přinesla druhý chod. Byly to buchty – takové jsem neměl od maminčiny smrti.

Mezitím se trochu vyčasilo, déšť zeslábl, ale mraky byly stále tmavé a zdálo se, že se na nás valí další vlna.

„Mohl byste u nás přespat,“ navrhoval mi hajný. „Máme tu místa dost.“

Poděkoval jsem mu, ale odmítl s tím, že mi opravdu stojí v Praze práce a každý den zdržení mě bude určitě mrzet. Teď do toho ještě tenhle nález… ačkoliv na druhou stranu, zdá se, že to je něco naprosto unikátního.

„Kdybyste tu někde potkal další takové tvory,“ nabádal jsem hajného, „zkuste je raději chytit. Do sítě, nebo do oka, nebo tak nějak.“

„Budu se snažit,“ usmál se, ale přikývl.

Doprovodil mě s deštníkem až k autu. Pořád ještě pršelo, ale už to bylo méně intenzivní a rozhodl jsem se nečekat, až to zase spustí naplno.

„Budete strašně mokrý,“ varoval mě hajný.

„V autě?“ pokrčil jsem rameny.

Nasedl jsem. Hajný mi zamával, ale na místě se dlouho nezdržoval, protože liják se začal vracet. Utíkal po cestě, jen mu od bot létalo bahno.

Nastartoval jsem.

V první chvíli motor nechtěl chytit. Už jsem se polekal, že mám poruchu – v tom psím počasí by to nebylo nic záviděníhodného. Ale motor nakonec zakašlal a rozvrčel se. Byl ještě studený, ale cestou se zahřeje.

Rozsvítil jsem reflektory a rozjel se.

Začalo opět pršet naplno. Tak silnou průtrž mračen jsem ještě nezažil. Po silnici se valil dvacet centimetrů hluboký proud vody, škodovka se jen pomalu sunula vpřed. Pod vesnicí to naštěstí přestalo, silnice tady vedla nad údolím potoka, takže se přes ni valilo jen to, co stékalo se stráně. Udělala se ale opět tma a stěrače nestačily odhazovat přívaly z předního skla, ačkoliv jsem je měl naplno. Mrknutím oka jsem viděl pod srázem koryto potoka. Valil se v něm hrozivý příval kalné vody, mohlo jí být alespoň dva metry, rozlévala by se i do šířky, ale v úzkém údolí neměla kam. Hučící divoký proud strhával nejen větve stromů, ale po chvilce jsem viděl, jak jeden strom nevydržel a pomalu se zvrátil do vln. Pak se větvemi vzepřel o další stromy a voda se chvíli valila přes jeho korunu. Počítal jsem s tím, že větve brzy uláme a holý kmen vezme s sebou.

Trochu jsem přidal. Po silnici proti mně nic nejelo, teď bych jistě viděl reflektory na dálku. Ale víc než padesátkou jsem jet nemohl – i to bylo dost riskantní.

Ke všemu začala bouře.

V jednu chvíli jsem byl úplně oslněn bleskem, který padl do lesa po mé levé straně. Ve zpětném zrcátku jsem viděl, jak mohutný kmen stromu padl za mnou přes cestu. I kdybych se teď rozhodl vrátit, nešlo by to.

Trochu mi zatrnulo, když mě napadlo, že ten kmen mohl padnout přímo na auto. Zůstat trčet v rozbitém autě by určitě nebyl žádný med.

Najednou jsem v jasném záblesku zpozoroval vepředu něco, co mě donutilo naplno sešlápnout brzdy. Vozovka tady byla pokrytá mokrým bahnem a klouzala, ale ještě jsem zastavil. Na poslední chvíli. Silnice tady totiž náhle – končila.

Hučící proud rozvodněného potoka se v zátočině údolí do ní opřel a strhl ji. Ječící vody se valily v hloubce skoro pěti metrů a rvaly násep silnice dál a dál. Viděl jsem, jak se naproti sesula další část náspu a dvoumetrový kus asfaltu se převrátil, začal padat a pleskl hluboko dole do vody.

Naštěstí jsem nejel tak rychle a zastavil jsem, i když na poslední chvíli. Už už jsem se viděl padat i s autem do kalných vln. Uvažoval jsem, co teď? Za mnou leží přes cestu obrovský vyvrácený strom, přede mnou zuří vlny rozvodněného potoka. Byl jsem v pasti, ze které nebylo úniku.

Zůstat na místě jsem ale nemohl. Bylo mi jasné, že se musím otočit a vrátit se do vsi. Buďto se mi podaří korunu padlého stromu odtáhnout s cesty, anebo v nejhorším přečkám bouři v autě a zbytek cesty dojdu pěšky, v nouzi nejvyšší bych se do vsi musel vydat i v téhle průtrži.

Motor byl zahřátý a spokojeně vrčel. Zařadil jsem zpátečku a začal couvat.

Najednou jsem měl pocit, že jsem zařadil jinou rychlost. Místo abych couval, auto se pohnulo dopředu. Okamžitě jsem dupl na brzdy, ale auto nezastavilo, naopak se pohyb vpřed ještě zrychlil. Teprve když se začalo překlápět dopředu, pochopil jsem, co se stalo. Kus silnice se pode mnou – utrhl.

Co pak následovalo, neumím ani vylíčit.

Auto se zřítilo do hloubky pěti metrů přímo do ječící, zpěněné kalné vody. Na okamžik ji reflektory osvítily, ale pak následoval náraz, světla rázem zhasla a prudký živel začal auto převracet.

Při prvním otočení na střechu se vysypala skla a řvoucí voda se prudce vevalila do kabiny. Chtěl jsem odepnout pás, abych nezůstal v zaplavené kabině uvězněný, ale mým ramenem náhle prolétla nesnesitelná bolest. Ulomená větev nějakého stromu, či co to bylo, vnikla do kabiny – a přibodla mě za rameno k sedadlu. Levou rukou jsem ji ještě nahmátl, ale už jsem nenašel sílu to nestvůrné kopí vytrhnout.

Ke strašlivé, nesnesitelné bolesti jsem se navíc začal topit. Auto se v ječící vodě neustále převracelo, špinavá voda byla kolem mě i nade mnou, nikde nezůstala ani bublina vzduchu. Dusil jsem se a kolem sebe jsem cítil teplo – byla to moje krev…

Na malý prchavý okamžik jsem si naprosto jasně uvědomil, že to je konec – ale vzápětí jsem si přestal uvědomovat…

*****

Probuzení

Pozvolna jsem začínal vnímat teplo.

Nic víc – ale i to bylo příjemné. Pomalu jsem otevřel oči, ale neviděl jsem nic, kromě slabého nezřetelného světla, přicházejícího ze všech stran, příliš slabého, abych v něm něco rozeznal. Ani jsem si v první chvíli neuvědomoval, že mám být vlastně po smrti. Bohužel – bylo tomu tak.

Ačkoliv jsem měl oči chvíli otevřené naplno, nic jsem neviděl a začínalo mě to znepokojovat. Byl jsem stočený do klubíčka, kolena až u brady a ruce zkřížené na prsou, ale když jsem se chtěl uvolnit, narazil jsem lokty na tuhý odpor. Opatrně jsem se pokoušel zjistit co a jak, ale zdálo se mi, že jsem uzavřený do nějakého plastikového pytle, či co to bylo. Měl jsem stále dojem, že jsem ještě pod vodou; nedusil jsem se, ale sílící pocit stísněnosti byl čím dál tím příšernější. Nikdy jsem netrpěl klaustrofobií, ale tohle se prostě nedalo vydržet. Nebo aspoň ne dlouho.

Zabral jsem lokty, nešlo to. Pokusil jsem se vzepřít nohama, ale plastikový vak, ve kterém jsem byl uzavřený, byl pevnější než jsem si myslel.

Podobalo se to gumě, pérovalo to a tím pevněji mě to tisklo.

Cítil jsem, jak pomalu propadám panice. Pokusil jsem se prorazit ten vak prsty, vymrštěnými přímo vpřed, jako dvě beranidla nebo tupé nože; bůhví proč mě napadlo udělat právě to a ne nic jiného, ale bylo to správné, cítil jsem, jak houževnatý materiál konečně povoluje. Ještě jsem přidal, vložil jsem do toho veškerou sílu – a ruka mi náhle trhlinou pronikla do volného prostoru a hned za ní i druhá. Uvolněně jsem se rozmáchl, popadl okraje trhliny prsty a roztrhl plastik úplně. Zimničně jsem se dral ven, nejprve ruce, pak hlavu. Konečně jsem se uvolněně nadechl a naplno otevřel oči.

Ležel jsem v obrovském proutěném koši, pečlivě vystlaném jakousi peřinkou. Z roztrženého tmavě zeleného obalu, odkud jsem se tak mocně vyrval, vytékal sliz, byl jsem jím celý obalený, ale nepřinášelo mi to žádné nepříjemné pocity. Vlastně mi to ani nevadilo. Shora na mě pražilo světlo, ale nebylo sluneční, neboť pocházelo ze dvou obrovských svítilen, upevněných na stropě. Rozhlédl jsem se udiveně po velikém sálu s holými betonovými stěnami, nabarvenými na zeleno.

Chvíli jsem křečovitě kašlal. Vykašlával jsem nějaký hlen, vzduch kolem mě byl horký, ale dýchal jsem jej volně a to bylo v této chvíli nejdůležitější. Kašel ostatně brzy přestal. Chtěl jsem si ještě otřít sliz s očí, ale při tomto pohybu se v mém zorném poli ocitla má ruka. Vytřeštil jsem na ni oči – bylo věru proč.

Tohle přece – není lidská ruka!

Jednak je fialová, za druhé má proti palci jen tři prsty namísto čtyř, za třetí má úplně jiný tvar – nelidský! Otáčel jsem si rukou před očima jak to šlo a nemohl jsem uvěřit, že to co vidím, je skutečně moje vlastní ruka.

„Á, Pražák se nám vylíhl!“ ozvalo se za mými zády.

Okamžitě jsem se otočil po zvuku toho hlasu. To, co jsem spatřil, mi rozhodně na klidu nepřidalo. Vedle mě stál obr jako hora, nejméně čtyři metry vysoký, s nelidským zeleným obličejem a zelenýma rukama, podobný bájným hastrmanům z pohádky.

„Proboha!“ uklouzlo mi.

A bylo mi, jako kdybych dostal další pořádnou ránu pěstí mezi oči. Málem mě omráčil můj vlastní hlas – něco tak strašlivě pískavého jsem rozhodně nečekal.

„Podle dokumentů jste býval biologem, pane Míča,“ ignoroval zelený obr úplně mé zděšení.

Neodpověděl jsem. Nezdálo se mi taktní, že o mně hovoří v minulém čase. Já přece jsem doktor biologie!

„To mě nesmírně těší,“ pokračoval skoro normálním konverzačním tónem, jako by se nechumelilo. „Aspoň si můžeme odborněji popovídat. Nemám tu nikoho, s kým bych si občas poklábosil. Možná mi vás poslalo samo nebe.“

„Kdo vlastně jste?“ vyhrkl jsem – ale opět tak strašlivě písklavě, až mě samotného z toho zamrazilo.

„Jmenuji se Jaroš, doktor Karel Jaroš,“ představil se zelený chlap. „Jako biolog byste o mě mohl ledacos slyšet.“

„Nikdy jsem o vás neslyšel!“ zapištěl jsem vyloženě nepřátelsky. „Tak velkého zeleného doktora jsem nikdy v životě neviděl! Vy přece nejste člověk!“

„Na to si brzy zvyknete,“ ujistil mě. „Ode dneška budete žít jen mezi samými zelenými mužíčky. Aby vám to bylo jasné, pane kolego, nejsem žádný mimozemšťan, ačkoliv se vám to tak asi jeví. Mám docela normální barvu a dokonce jsem bledší než je průměrná barva pleti v této zemi, což je dáno tím, že často pobývám v prostorách, kam slunce nikdy nezasvítí. Vy mě ovšem vidíte trochu do zelena, ale s tím se budete muset nějak vyrovnat – jako už mnoho jiných.“

„Jste zelený jako brčál!“ ujistil jsem ho nevraživě.

„To je tím, že máte jiné oči,“ vysvětloval mi. „Vidíte proti dřívějšku v posunutém a navíc širším spektru. Tráva a listí stromů se vám budou jevit jako modré, obličeje lidí zelené a vlčí máky jasně žluté. Vidíte trochu víc nejen do infračervené části spektra, ale i přes fialovou. Není to žádná chyba, je to prostě vlastnost.“

„Co jste to se mnou udělaly, vy vesmírné obludy?“ vyjekl jsem.

„Kdo? Vesmírné obludy? Ujišťuji vás, jsem člověk, dokonce Čech. Zato vy jste teď tvor jako vystřižený z vesmíru. Ale nic si z toho nedělejte,“ roztáhl své žluté rty do pobaveného úsměvu. Pobavený byl jistě jen on, mně se to tak legrační nezdálo. Mlčel jsem značně nasupeně.

„Spíš mi vy vysvětlete, jak jste se dokázal tak zřídit!“ pokračoval klidně a věcně. „Nikdo na světě vás nedokáže identifikovat jinak, než podle dokumentů, které budeme muset k vašemu tělu přiložit.“

„K mému tělu?“

„Jistě, k vašemu tělu, rozfašírovanému jako prejt z jitrnic,“ pokračoval o poznání tvrdším tónem. „Abyste věděl, pane Míča, vy jste havaroval. Pokud z té doby nemáte okno, možná si na to vzpomenete, ale rozmlátil jste se i s autem na hadry a žádný doktor na světě by vás nedokázal dát dohromady. Chcete se podívat, co z vás zbylo? Vylezte už konečně z toho koše, jste určitě v pořádku a při síle – a podívejte se sem!“

Nadzvedl jsem se – a podíval se, kam mi obrovský zelený doktor ukazoval. Vedle proutěného koše leželo na zemi cosi velkého, přikrytého plachtou. Když ji ale doktor trochu odhrnul, zděšeně jsem vykřikl.

Leželo tam tělo člověka, také obrovské, ale naštěstí ne tak příšerně zelené jako obličej a ruce doktora. Mělo mnohem žlutější barvu, skoro okrovou. Bylo ale strašlivě zřízené. Pravá ruka mu chyběla úplně, z nohou zbyly jen pahýly po kolena, břicho mělo roztržené a splasklé – a očividně v něm všechno chybělo. Hlava byla bez vlasů, očí a nosu, s vyraženými zuby, těžko by kdo poznal jeho původní podobu.

„No ano! To jste přece vy!“ ujišťoval mě doktor.

„Tohle? Tohle – torzo?“ otřásl jsem se.

„Jistě,“ přikývl. „Ani sám sebe nepoznáváte? Tady aspoň vidíte výsledek vašeho spěchu! Hnal jste se jako blázen a nevšiml jste si, že kus silnice strhla velká voda. Vy Pražáci neumíte jezdit jinak než zbrkle a takhle to dopadá. Samozřejmě se vám to povedlo – vy sebevrahu!“

„To není pravda!“ vypískl jsem a přímo zoufale jsem tomu zelenému doktorovi vysvětloval, že jsem tam jel pomalu, v pořádku jsem zastavil a nemohu za to, že se další kus silnice utrhl přímo pod mým autem.

„No, možná jste si to nezavinil,“ ustoupil. „Možné to je, dobrá, já tedy odvolávám toho sebevraha; ačkoliv to tak v první chvíli vypadalo. Tím jste u mě hodně stoupl, ale – ať jste se tam dostal vlastní vinou nebo jen nepřízní osudu, měl jste smůlu. Když vás přinesli, byl jste mrtvý, dalo by se říci na fašírku, nedalo se s vámi nic dělat.“

„Ale.. co budu…“ koktal jsem písklavě.

„Podívejte se, pane kolego: co se vám stalo, můžete chápat buď jako nebetyčnou křivdu osudu, se kterou tak jako tak nic neuděláte, nebo – jako další životní příležitost.“

„Životní příležitost? Jak to myslíte?“

„Tak jak to říkám. Netvrdím, že jste se znovu narodil; sám nejlépe víte, že jste se před malou chviličkou vylíhl z vejce. Jste zkrátka – mlok. Ale žijete dál, jen v poněkud jednodušším těle.“

„To přece není možné!“ vyhrkl jsem.

„Můžete se na sebe podívat, vedle máme zrcadlo,“ navrhoval mi.

Neodpověděl jsem mu. Bylo to příliš neskutečné než abych tomu uvěřil.

„Je mi jasné, že vás bude zajímat, co se s vámi dělo po vaší smrti,“ pokračoval uklidňujícím tónem. „Vysvětloval jsem to už tolikrát, že to snad odříkám i ze spaní, ale vy můžete být první, kdo to konečně pochopí. Samozřejmě nezačnu od okamžiku, kdy jste se ocitl v té špinavé rozbouřené vodě, všechno začalo mnohem dřív. Doufám, že si ještě pamatujete, co je to kyselina DNA.“

„Samozřejmě,“ odtušil jsem. „Pokud tím myslíte nositelku dědičnosti a ne jinou zkratku.“

„Výborně, přesně tohle mám na mysli,“ chválil mě doktor. „Tím se všechno zjednodušuje. Určitě jste také slyšel o klonování, ne? To je sice jednoduchá záležitost ve srovnání s tím, čím se tady zabývám, ale právě tady můžeme začít s výkladem. Jako biolog o tom určitě něco víte, nejste přece žádný vesnický balík.“

„Kdo by o tom nevěděl? Jen bych si neodvážil tvrdit, že je to tak jednoduché,“ oponoval jsem mu. „Pokud vím, zabývají se tím už léta špičkové vědecké laboratoře celého světa.“

„Nicméně jenom přenášejí DNA z jednoho zdroje do jiného, přesněji řečeno do vajíčka, které se pak vyvíjí podle takto vložené informace.“

„To vám nestačí? Vždyť je to samo o sobě úžasné.“

„Nestačí! Co je obtížného na přenesení hotové DNA? To jsem dokázal už dvacet let před tou první ovcí. Jen jsem to nepublikoval, abych nepřišel o klid pro další práci.“

„Proč jste to nepublikoval? Kdyby to byla pravda, mohl jste být první člověk na světě, komu se něco takového podařilo! Pokud jste to dokázal, ale neuveřejnil, pobrali za vás všechnu slávu ti, co vás dohonili! Kdo vám to teď má věřit?“

„Poslyšte, pane kolego,“ trochu se zaškaredil, „o slávu přece vůbec nejde. Měl jsem mnohem větší cíl – a na cestě k němu jsem překonával mnohem komplikovanější překážky, než jsem dosáhl významnějších úspěchů.“

„Jakých?“ nadhodil jsem nevěřícně.

„Jste jedním z nich, pane kolego!“ ujistil mě. „Nestačí vám, že znovu žijete? Navíc v těle tvora, jakého za celé ty miliardy let naše Země nikdy nenosila?“

„Nikdy?“ zarazil jsem se.

„Nikdy!“ ujišťoval mě klidně doktor. „Jak vám opakuji, stal jste se mlokem. Ne obyčejným, ani klonovaným, rozumíte mi? Na tom by nic nebylo, klonovat dneska už dovede kdekdo, jenomže všichni k tomu používají hotovou DNA, kterou si jen někde vypůjčí. Já ne! Já jsem si vymyslel i tu vaši DNA!“

„Vymyslel?“ opakoval jsem po něm nechápavě.

„Přesně tak – vymyslel,“ uklidňoval mě tónem svého hlasu. „Samozřejmě ne do posledního detailu, to si člověk ani nemůže pamatovat, ale od toho jsou přece počítače. Já jsem všechno řídil, od první primitivní bakterie po současný vrchol – mé mločí děti! Stal jsem se stvořitelem odlišného života, dokonce schopného rozumu. Jste teď mým výtvorem – inteligentním mlokem Salamandra Sapiens, chápete?“

„Příroda se ale dostala dál,“ nedalo mi to aspoň trochu si nerýpnout.

„Příroda!“ ušklíbl se. „Příroda na to měla miliardy let, zanechala po sobě velká pohoří odpadků – vápencové skály bývají často tvořené drobnými mušličkami – kdežto já – já jsem začal před pouhými třiceti lety a dnes? Za těch pouhých třicet let jsem se dopracoval nejen k protobakteriím, ale přímo k bytostem, schopným nést vlastní inteligenci! Rozumíte? Já jsem si vás úplně, od první do poslední buňky, vymyslel!“

„Ano, ale já jsem přece… nebo jsem byl… člověk?“

„Jistě,“ přikývl doktor. „Bohužel jste zemřel – a ponechám úplně stranou způsob, jak se to stalo. Poskytl jsem vám jako útočiště jedno z těl, které se mělo brzy vylíhnout. Nemyslete si, že by to bez vás nešlo. Prostě by se vylíhl nový mlok, jako se tento týden před vámi vylíhli tři jiní. I po vás se vylíhnou další, jenom je s nimi více práce, musíme je vychovávat od samého počátku jako lidská nemluvňata. Zato se jim nezasteskne po lidském těle, když předtím lidmi nikdy nebyli. Všechno má své plus a své mínus.“

„Ale jak to, že…“

„Samozřejmě umím mnohem víc než jen přenášet předem připravenou kyselinu DNA, jako ti blázni, co se pyšní svou hloupou ovcí,“ usmál se. „Dokážu dnes přenášet – nebo klonovat, chcete-li – nejen informace, jak má ten který tvor vypadat, ale i takové, jakým většina náboženství zpravidla říká duše – jemňoučké, nepostřehnutelné předivo myšlenek, které se honí hlavou myslícím tvorům. Nikdy jsem sice lidskou duši neviděl, ale vím o ní určitě víc než jiní. Nejvíce se mi zamlouvá srovnání s holografií. Viděl jste už někdy nějakou? Na první pohled obyčejná šedivá deska – ta barva se mimochodem přisuzuje i kůře lidského mozku – ale v té nevzhledné šedivé hmotě je až neuvěřitelné množství informací. U holografií plastické obrázky, u mozku vzpomínky. Všechno – od útlého věku po pozdní stáří – občas nás samotné překvapí, co všechno si pamatujeme. A nejde jen o člověka druhu Homo Sapiens! Můj mlok, Salamandra Sapiens, je možná po tělesné stránce méně dokonalý, ale má schopnost myšlení, můžete to snad posoudit sám na sobě. Lidská duše se dá kopírovat – podobně jako fotografie. Potřebujete k tomu jen přístroje o tři řády složitější, ale to dnes není za hranicemi lidských možností.“

„To jako – že jste mě zkopíroval – jako na xeroxu?“

„Pokud se spokojíte s takovým primitivním srovnáním – budiž. Samozřejmě je to mnohem složitější, ale sám musíte potvrdit, že to možné je – jinak bychom si nemohli tak pěkně povídat, nemyslíte?“

„A to mám být až do smrti – mlokem?“ vyjekl jsem, co mi až teď došlo.

„Bohužel – ano,“ přikývl souhlasně. „První život jste prožil jako člověk až do své smrti, ale tu už máte za sebou. V dalším životě do nejbližší další smrti budete mlokem. Neslyšel jste nikdy nic o reinkarnacích? Vyznavači některých náboženství s tím přece počítají odedávna. Právě ti by vám nejspíš řekli: buďte rád, že nejste červem. Naštěstí jsem už mnohem dál, vývojové stádium červů jsem překonal zhruba před dvanácti lety, rozlezli se mi tenkrát po celé laboratoři… dnes jimi krmíme žáby, ale to sem nepatří… Nervová soustava červů inteligenci samozřejmě neumožňuje, nemají mozek. A pokud se vám perspektiva života mloka příliš nezamlouvá, poradím vám jen jedno – počkejte si, až se mi podaří vyvinout něco dokonalejšího. Jen po mně nechtějte, abych vám vrátil vaše původní lidské tělo – sám přece vidíte, že jste s ním definitivně skončil.“

A opět trochu poodhrnul plachtu.

Docházelo mi to – pomalu, ale neúprosně.

Jako člověk jsem skončil. Smrt v troskách auta, v dravém vodním živlu… Cítil jsem se bezmocně jako u nespravedlivého, podjatého soudu, proti jehož rozsudku není odvolání. Jsem tedy mrtev – a přece naživu, ačkoliv… je to vůbec život? Cožpak si mohu na něco tak absurdního zvyknout? Žít v těle zvířete, a navíc – umělého?

„Víte pane kolego,“ přešel doktor do chlácholivého tónu, když se nedočkal mé odpovědi, „nesmíte si to tak brát. Možná jste měl jako člověk jiné plány, ale o ty jste okamžikem smrti přišel. Je to smutné, ale změnit to je nad vaše i nad moje síly. Rodina vás opláče, uloží vaše tělo do hrobu nebo spálí a časem zapomene. Zkrátka jste zemřel, tečka a ámen. Z vašich blízkých a známých se už asi nikdo nikdy nedozví, že žijete dál – neříkejte, že za nimi přijdete jako mlok a budete po nich chtít, aby vás přijali nazpět. Nebýt mě, byl by to pro vás definitivní konec. Teď jste se vlastně znovu narodil, lépe řečeno vylíhl. Máte před sebou nový život.“

„Jako zvíře?“ zaúpěl jsem.

„Pojem zvíře laskavě odložte stranou,“ zavrtěl hlavou. „Zvířata nemyslí. Vy jste myslící tvor – ne člověk, ale aspoň na podobné úrovni. Teď jde o to, jak vás, moje děti, přijme původní lidská společnost, ale ať už je tomu tak nebo tak, mloci jsou už dnes skutečností, existují a myslí jako lidé – podle mého soudu mají stejné právo na život jako Homo Sapiens. Snad vás trochu utěší, že v tom nejste sám. Jste jedním z mnoha – oživil jsem před vámi už několik desítek bývalých lidí, však se s nimi brzy setkáte!“

*****

Blaník

Doktor mi podal ruku a pomohl mi vyhrabat se z koše. Byl proti mně hotový obr, dosahoval jsem mu sotva kousek nad kolena, ale pochopil jsem, že je tomu naopak – on je normální, zato já jsem teď ubohý, malý trpaslíček. Jeho ruka byla horká, ale nepálila. Také mi hned došlo, co to znamená. On má teplou krev a já jsem teď – studenokrevný. Což bylo proti ostatním pohromám zanedbatelné.

Obrovský betonový sál, kde jsem se právě vylíhl, jistě nebyl tak veliký, jak se mi zdál prve. Trpaslíkovi se ovšem musí zdát každá normální místnost obrovská.

Kromě mého koše zde stály i další. Všechny byly vystlány peřinkami a ve všech ležela obrovská zelenomodrá mločí vejce, veliká jako já.

Co – nebo kdo (?) se z nich asi vylíhne?

Doktor mě ale nenechal dlouho se rozhlížet a odvedl mě do sousední koupelny. Byla poměrně malá. Starých zrezivělých sprch tu bylo víc, ale jen jedna jediná měla kohoutky přemontované tak nízko, že jsem na ně dosáhl a mohl si je seřídit. Doktor mi ani nepotřeboval vysvětlovat, k čemu co je, jen mi pomáhal umýt se od… slizu, nebo spíš od vaječného bílku? Jistě, jako biolog bych měl nazývat věci, jak jsem se to naučil.

Brzy jsem ocenil, proč je tu kromě studené vody i teplá. Když jsem nastavil vyšší teplotu vody a ta mě patřičně prohřála, přestal jsem se cítit tak ztuhlý. Vjem tepla se ovšem rychle ztratil – jasně, vyrovnal se s teplotou mého těla. No nazdar, to mě teď asi čekají zkušenosti!

„Mločí miminka takhle samostatná nejsou,“ říkal mi doktor věcným, klidným tónem. „Musíme je jako lidská mimina koupat, neumějí chodit, zkrátka je s nimi více práce. S bývalými lidmi, jako jste vy, je to mnohem snazší.“

Mluvil jen on, já jsem mlčel. Stál jsem pod sprchou vzpřímeně, jen dlouhý mločí ocas mi trochu překážel. Nemohl jsem si zvyknout, že mám ruce příliš krátké a všude si jimi nedosáhnu. Jako určitou výhodu jsem brzy ocenil, že jsem mohl otáčet očima do všech stran a dokonce i dozadu, ale byla to slabá náplast na křivdu, kterou jsem stále pociťoval. Doktor Jaroš mi pořád trpělivě pomáhal, ale mě všechny mé nedostatky až neúměrně rozčilovaly.

„Nechcete něco na uklidnění?“ zeptal se mě, když jsem se už potřetí neudržel a šťavnatě zaklel.

„Já to vydržím,“ zapištěl jsem. „Vždycky jsem byl proti zneužívání prášků.“

„Nemyslím to ve zlém, pane kolego,“ ujišťoval mě. „To by nebylo zneužívání, ale indikované použití, já tomu rozumím, můžete mi věřit. Určitě je to pro vás pořádný šok, bez medikace to před vámi zvládli jen dva.“

„Tak budu třetí!“ zavrčel jsem.

„Na frajeřinky nejsem zvědavý,“ zachmuřil se.

„Kdybych cítil, že to nezvládnu, řeknu si,“ ujistil jsem ho. „Smím si z člověka nechat alespoň nějaké zásady?“

Uznal to pokrčením ramen. V jednom měl pravdu. Byl to pro mě šok, pořád jsem čekal, že se z toho probudím, ale probuzení nepřicházelo, ani když jsem na chvíli zavřel přívod teplé vody a nechal se masírovat studenou sprchou.

Konečně jsem usoudil, že by to mohlo stačit. Doktor mi pomohl s osuškou a pak mi podával oblečení. Nejprve podivné modré kalhotky, potom strakatou zelenomodrou kombinézu ve stylu khaki; obojí ušité jako na míru, vzadu s velikým otvorem pro ocas. Chybějící pohlavní znaky mě nevyvedly zmíry, dobře jsem si pamatoval, že u mloků je tomu jinak nežli u lidí, ale začínalo mě to zajímat – zatím spíše z odborného hlediska.

„Co jsem vlastně?“ zeptal jsem se. „Ženská, nebo chlap?“

„Jak bych to řekl…“ zamyslel se. Určitě to věděl dobře, jen hledal, jak by mi tu choulostivou skutečnost co nejlépe a nejšetrněji sdělil.

„Oboje, pane kolego, oboje. Moji mloci jsou na rozdíl od pozemských mloků tak trochu hermafroditi, obojpohlavní. Nedivte se, má vývojová cesta se od přírodní značně odlišuje, obojpohlavnost tu stránku zjednodušuje. K oddělení pohlaví je zapotřebí dimorfita chromozómů, známá jako X a Y. Já jsem si to zjednodušil, takže je většina mých tvorů hermafroditní. Dimorfismus jsem si nechal na později – je sice výhodnější z hlediska stability populace, ale složitější na vývoj. K pohlavnímu rozmnožování tedy potřebujete partnera, ale nerozhoduje, kdo koho oplodní. Můžete se oplodnit vzájemně a pořídit si vejce současně. Nic takového se zatím nestalo; ani nejstarší mloci pohlavně nedospěli, ale to se určitě časem změní. Pohlavní rozmnožování mi na jiných tvorech funguje bez chyb, ale až dosud všichni mloci bez výjimky vyšli z kreatoru. Kreator by vás mohl zajímat, nechcete se tam podívat?“

Souhlasil jsem. Vrátili jsme se z koupelny do sálu, kde jsem se znovu narodil – vlastně vylíhl. Doktor pokračoval do protějších železných dveří, za nimiž jsme se ocitli v šedozelené betonové chodbě, osvětlené třemi vodotěsnými elektrickými svítidly se sklem chráněným drátěnou klecí. Zastavili jsme se před těžkými kovovými dveřmi.

„Teď sejdeme trochu hlouběji,“ řekl doktor a na mou němou otázku pokračoval: „Nacházíme se ve spodních patrech pevnosti Blaník, součásti pohraničního opevnění bývalého Československa. Blaník není známý ani veřejnosti, ani odborníkům. Jeho existenci se podařilo dokonale utajit – nejen před Němci, ale i později.“

Nedivil jsem se. Neměl jsem sebemenší ponětí o dávném pohraničním opevnění předválečného Československa, kromě povědomí, že něco takového existuje.

Scházeli jsme po úzkých betonových schodech dolů, do tmy. Teprve ve tmě jsem si všiml, že doktorovo tělo ve tmě světélkuje slabou červenou září. Vypadalo to zprvu strašidelně, ale včas jsem si uvědomil možnou příčinu. Doktor přece prve něco hovořil o infračerveném světle. Znamená to snad, že ho vidím v infrasvětle? Vypadalo to tak. Infračervené světlo přece vydává každý teplejší předmět.

Doktor poslepu nahmátl vypínač a rozsvítil slabou žárovku za sklem v drátěném krytu. Spatřil jsem jen úzkou předsíňku s dalšími dveřmi, za nimiž byla další dlouhá chodba s betonovými stěnami.

„Kromě známého nedokončeného systému pevností plánovalo Československo stavbu tajné pevnostní linie,“ pokračoval ve výkladu doktor. „Měla být silnější a také dokonaleji utajená. Nevím, co všechno se z ní tenkrát podařilo realizovat, ale zdá se, že byla dokončena, vyzbrojena a zásobena jen pevnost Blaník. Chyběla tady posádka, ale počítalo se s jejím obsazením po vyhlášení války, aby nedošlo k jejímu předčasnému prozrazení. Bylo to jistě prozíravé opatření vzhledem k velice silné páté koloně sudetských Němců, kteří mohli pevnosti napadat z vnitrozemí – a určitě by to činili.“

„Ale ti co ji stavěli, ti snad…“

„Tuhle pevnost stavěla elita stavbařů,“ opáčil doktor. „Navíc ani ta nevěděla, kde přesně pevnost leží. Stavělo se převážně v noci, dělníci byli na místo převáženi potmě a částečně i podzemními chodbami, které byly také součástí pevnostního systému. Jen sedm lidí včetně hlavního konstruktéra znalo pravou polohu pevnosti. Ačkoliv čtyři zahynuli během gestapáckého mučení, Němcům se toto tajemství nepodařilo vypátrat. Po pravdě řečeno, Němcům šlo o úplně jiné informace a zdá se, že z jednoho mučeného vytloukli co chtěli – naštěstí se nic z toho netýkalo pevností. O těch Němci neměli ani tušení a proto je nezajímaly. Abwehr tady zkrátka totálně neuspěl.“

Kráčeli jsme dlouhou chodbou, než jsme se dostali k dalšímu schodišti.

„Schodiště jsou tady dost stísněná,“ podotkl doktor Jaroš. „To je ale v pevnosti nutnost. Blaník byl stavěn především jako léčka pro Wehrmacht. Kdyby se Němcům podařilo prorazit hlavní pásmo opevnění, cítili by se jistě jako vítězové – a zatím by se tady dostali do pasti. Blaník ovládá svými děly velkou plochu a pro Wehrmacht se mohl stát tím, čím byla pro Rusy Dukla – místem strašných jatek.“

„Proč ale armáda pevnosti nepoužila? To by vlastně znamenalo, že naše tehdejší opevnění bylo mnohem silnější, než se všeobecně vědělo!“

„Zdá se, že o existenci této záložní linie vědělo příliš málo lidí. Rovněž je možné, že její výstavba byla opožděná, takže jako celek nebyla zdaleka bojeschopná. Nicméně Blaník dokončen byl a podařilo se jej plně vybavit a utajit – až do úplného zapomnění. Z původní skupinky zasvěcených dnes už nikdo nežije a o pevnosti neví ani současná vláda, ani armáda.“

Šli jsme dál úzkou spoře osvětlenou betonovou chodbou. Bylo tu vlhko, se stropu občas visely krápníky, ale beton se nezdál narušený. Jen trochu zplesnivělý, což betonu obvykle nevadí.

„Ale jak to, že o této pevnosti víte vy?“

„Jednoduše. Jedním z těch zasvěcených byl i můj otec. Právě jemu uložili střežit její tajemství. Před Němci – i před nespolehlivými Čechy. Přečkal tady na kraji Sudet celou válku; což pro něho jako pro Čecha rozhodně nebylo lehké. Dnes už nežije, ale rozkaz zachovat za každou cenu tajemství dodržel až do své smrti a předal mi to až týden předtím, než vydechl naposled.“

„Ani po osvobození to nikomu nesvěřil? Že by něco tak rozsáhlého upadlo úplně do zapomenutí? Vždyť to muselo stát strašně moc peněz!“

„Po válce se k pevnosti Blaník nikdo nehlásil. Nicméně otec stále věřil, že se na ni nezapomnělo a pouze pokračuje její utajení. Udržoval ji a teprve před smrtí mi svěřil, že náš dům, o kterém jsem myslel, že tu znám každou spáru ve stěně, každou dlaždici, ve skutečnosti stojí na klenbách největší ze všech československých pevností.“

„A co jste udělal vy?“

„Pokusil jsem se zjistit, kdo o Blaníku ví, ale nebyla o něm žádná zmínka nejen v civilních, ale ani ve vojenských archivech. Upřímně řečeno, neměl jsem velký zájem věnovat otcovo tajemství Gottwaldově vládě. Krátce před válkou byly pozemky, kde Blaník stojí, i s poměrně širokým okolím zaknihovány na mého otce. Většinou jsou to neplodné skály, takže o ně nikdo neměl zájem. Ani Němci, ani soudruzi nás nevyháněli a pozemky otci nezabavili. Po otcově smrti jsem za ně československému státu poctivě zaplatil dědickou daň, takže mi dnes oficiálně všechno patří.“

„Včetně pevnosti? Správně by měla pořád patřit státu, přesněji naší armádě.“

„V pozemkových knihách doslova stojí: pozemky se všemi stavbami na nich se nacházejícími – takže i s Blaníkem. Opakuji, Blaník byl kdysi kvůli utajení oficiálně zaknihován na jméno mého otce. Mezi otcem a armádou určitě existovala nějaká tajná smlouva, která ten vztah upravovala, ale já jsem všechno zdědil bez podmínek. Dosud nikoho nenapadlo mé nároky zpochybňovat a kde není žalobce, není soudce. Upřímně řečeno, pochybuji, že by se tahle pevnost dala ještě někdy použít jako pevnost, v dnešní době je to anachronismus.“

(V tomhle, bohužel, pravdu neměl, ale určitě si to v této chvíli sám nepřipouštěl.)

Sešli jsme dolů po dalších krátkých úzkých zalomených schodech. Doktor se tou cestou trochu zadýchal, ale na svůj věk byl pořád velice čilý. Stáli jsme teď na pokraji téměř prázdné haly s betonovými stěnami. Před námi stál starý sálový počítač s něčím, co vzdáleně připomínalo zmenšené zařízení pivovaru.

„Tady jste si zařídil líhně svých mloků?“ zeptal jsem se zvědavě, když se za námi zavřely další těžké kovové dveře.

„Ano, tady mám svůj kreator,“ ukázal doktor pyšně na svůj výtvor.

Po pravdě řečeno, očekával bych něco modernějšího a snad i většího. Ovšem tady v prastaré vojenské pevnosti působil až nezvykle moderně.

„Odsud na tom není nic vidět,“ usmál se doktor. Zřejmě poznal, že mě to nijak nenadchlo. „Krása kreatoru není v jeho obalu, celá je ukrytá uvnitř.“

„Co to vlastně dělá?“ zajímal jsem se spíš ze zdvořilosti.

„Počítač všechno řídí. Je to obstarožní vyřazený ruský počítač EC, jen disky má modernější. Byl zadarmo, jen jsem si musel zajistit odvoz a uvést si ho do chodu, ale to jsem zvládl. Molekulární syntetizátor je modernější než počítač, je veliký jako pěst. Nachází se v podchlazené nádobě, aby se molekuly předčasně nerozpadly.“

„Tohle že dokáže udělat celé obrovské mločí vejce?“

„Samozřejmě že ne,“ řekl doktor. „Syntetizuje jen zárodečné jádro. Zbývá přenést je do vhodného prostředí a nechat vylíhnout. Zpočátku jsem si vystačil s živnou půdou, později jsem používal slepičí vejce. Odstranil jsem kuřecí zárodek a implantoval nový, pak už to šlo přirozeným způsobem, dalo by se říci.“

„Ale tak veliká vejce přece nejsou slepičí?“ nedal jsem se. „Panebože, co by to muselo být za slepici? Vždyť ta vejce jsou větší než pštrosí!“

„Jistě. V počátečních fázích, když jsem dával vznikat svým prvním primitivním červům, nepotřeboval jsem ani slepice. Později, když jsem postoupil dál, musel jsem se postarat o lepší prostředí, ale to už jsem měl vyšší a dokonalejší tvory. Slepičí vejce jsem používal celých pět let. Ta veliká dnes snášejí obří žáby. Mloci budou v tomto směru brzy soběstační, ale k produkci pokusných vajec je nepoužívám a nikdy používat nebudu. Jsou to přece jen rozumné bytosti a pokusy na jejich vejcích bych chápal jako pokusy na lidských dětech.“

„Tamty pokusné žáby nemyslí?“ rýpnul jsem si.

„Ne. Vyvinul jsem si je jen k produkci vajec, schopných vyživit mločí zárodky. Jejich mozek rozhodně na myšlení nestačí.“

„Proč ne nějaké obří slepice?“ nadhodil jsem.

„Ještě nejsem tak daleko. Ptáci jsou vývojově na vyšším stupni než žáby. Zatím jsem, obrazně řečeno, dospěl jen k obojživelníkům. Moje cesta se od přírodní evoluce značně odlišuje. Nejzřetelnějším důkazem je mozek, schopný nést rozum již u mloků, ale to zdaleka není všechno. Kdybyste byli pouhými kopiemi přírodních obojživelníků, potřebovali byste k vývinu vodní prostředí a líhli byste se jako pulci – se žábrami a bez končetin. Tak tomu ale není. Jste od chvíle vylíhnutí hotová imaga schopná vlastního pohybu, dokonce mnohem jistějšího, než by dokázala lidská novorozeňata. To snad musíte vidět sám! Neuplynula ani půlhodina od vašeho vylíhnutí a už samostatně, bez cizí pomoci chodíte. Dokonce vás to ani moc neunavuje.“

„Protože jsem to jako člověk už dávno uměl.“

„Lidská mimina neudrží vzpřímeně ani hlavičku, byť by se o to sebevíc snažila, dokonce ani s cizí pomocí ne. To je jedna z předností mloků. V okamžiku líhnutí jste lépe vyvinutí než lidská miminka a potřebujete i méně péče.“

„Sám jste mi před chvílí tvrdil, že mločí děti nechodí ihned po narození!“

„Ne, to se musí nejprve naučit. Chůze je pro lidi i pro mloky nezbytná, ale znalost jízdy na kole nezbytná není, takže ji mnozí lidé zvládnou až v pozdějším věku, někteří dokonce nikdy. Až se dostanete mezi ostatní, sám uvidíte, jak hbitě půlroční mločí děcka běhají po herně a některá už docela slušně mluví. Bývalí lidé, jako jste vy sám, chodí a mluví hned po vylíhnutí, ačkoliv jsou tělesně trochu slabší. Kromě toho jsou po stránce intelektu přímým pokračováním původních osobností.“

„No dobře, chápu. Chcete mě utěšit a skoro bych řekl, že se vám to daří…“

„To není utěšování, pane kolego, ale odborná vědecká diskuse! Vysvětluji vám přednosti svého vynálezu hlavně proto, že je budete brzy velmi intenzívně využívat. Mločí existence není pouhou náhražkou lidství. Například vaše modrá krev! To není známka šlechtického původu, ale výhoda, jakou asi brzy oceníte. Nemáte jako základ krve hemoglobin na bázi železa, ale AL-hemoglobin na bázi aluminia. Co to znamená? Především lepší přenos kyslíku. Jistě pochopíte, jak obrovský je to úspěch. Přírodní mloci dýchají plícemi vzduch a když je uvězníte pod vodou, utopíte je, protože jim plíce ve vodě nebudou nic platné. Existují sice i mloci bezplicní, kteří dýchají pod vodou i na suchu, ale mohou žít jen v horských potocích s dostatkem kyslíku aby jim stačilo dýchat kůží; na vzduchu vydrží příliš krátce. Žábry zase nedokáží pracovat se vzduchem. V přírodě existuje málo skutečně dvojdyšných tvorů. V tomto směru jste dokonalejší než všechno, co kdy v přírodě vzniklo. Vaše plíce pracují ve vzduchu tak jako ve vodě. Můžete se pod vodou zdržovat tak dlouho, jak chcete – podmínkou ovšem je, aby se v ní nějaký rozpuštěný kyslík nacházel. Ale určitě si na mě vzpomenete, až zkusíte pobývat tam, kde lidé nevydrží ani s dýchacími přístroji. V mnoha směrech jste dokonalejší nejen než přírodní mloci, ale i než my lidé – nejen co do schopností plic.“

„Jak tohle všechno můžete tak jistě tvrdit?“

„Nejste první, pane kolego. Máme už více zkušeností. Naši mločí průzkumníci podnikli již několik výzkumných podvodních výprav, Franta Koťátko dokončil okružní cestu po českých řekách a přehradách. Škoda, že Čechy nemají moře! Franta má svůj životní sen podívat se na vrak Titaniku. Leží prý v hloubce čtyř tisíc metrů, pro mloka to nebude nedosažitelné a pevně věřím, že se tam Franta jednou podívá. Zatím ho tam nechci pustit, je příliš malý – ohrožovali by ho i tuňáci, natož žraloci!“

„Mluvíte tak přesvědčivě, že se skoro divím, proč ještě zůstáváte člověkem!“ řekl jsem trochu kysele. Jistě, jemu se to mluví!

„To asi bude záležet na vás, pane kolego,“ povzdychl si. „Uznejte, že za vaši smrt nemohu. Naopak, čekalo by vás jen krematorium a urnový háj a místo toho jste ode mě dostal nový život. Co vám brání žít jako mlok? Inteligenci vám smrt nijak neubrala, během transkripce duše se ztrácí jen asi dvě procenta vědomostí, jako po dvou letech života, co vám brání stát se mým asistentem? Je mi už kolem osmdesátky, zvládnete-li kreator, můžete mi tu službu oplatit. Ani já přece jako člověk nebudu žít věčně.“

„A nenapadlo vás vyzkoušet mločí život na sobě? Třeba jen na krátkou dobu.“

„Kdyby to šlo, jistě bych to zkusil,“ usmál se. „Bohužel to není tak jednoduché. Přenos duše je děj destruktivní, podobně jako u feritových pamětí starší výroby včetně mého počítače. Tam čtení znamená přemazání původního obsahu, takže bez zpětného zápisu přečteného se obsah ztratí. U mozků jsem zvládl čtení i zápis, ale ne současně v témže mozku. Po zkopírování duše je přečtený mozek prázdný a v původním těle tak osobnost definitivně zaniká. Mrtvým je to jedno, ale živým by to vadilo. Kromě toho, kreator i transkriptor umím obsluhovat jen já – a sám na sobě to ovšem nedokážu.“

„Jde to i s mrtvými?“ zamrazilo mě. Neuvědomil jsem si, že to byl i můj případ.

„Právě, že to jde jenom s mrtvými,“ přikývl. „Na živých to podle mé teorie ani nepůjde, proto jsem to ani nezkoušel. Transkripce je kritická a v případě neúspěchu se nedá zopakovat, mozek je po ní zcela zničený. Mozek jinak umírá pomalu, ačkoliv se často stává nefunkčním jako první ze všech orgánů. Naštěstí transkriptor jeho aktivní spolupráci nepotřebuje, naopak, aktivita mozku mu překáží.“

„Jak dlouho po smrti je to vůbec možné?“ otřásl jsem se.

„Řeknu vám, byl jste na samé hranici mých možností – vaše tělo leželo dlouho ve vodě, než vás našli – naštěstí byla studená, skoro ledová. své vlastní tělo jste viděl, snad vám nemusím říkat, že to bylo jen tak tak.“

Musel jsem uznat, že jsem opravdu mohl skončit v urnovém háji, kde mé bývalé lidské tělo zřejmě skončí. Bylo mi ho pořád líto, kdo by se rád díval na vlastní mrtvolu, ale uznával jsem, že by mi po mé smrti stejně k ničemu nebylo. Měl jsem teď tělo jiné a bylo na mně, jak se s tím vyrovnám.

„Kolika mrtvým jste už tuhle možnost… nabídl?“

„Sám uvidíte. Mám kontakt na dvě nemocnice a na tři krematoria. Jinde mi vstříc nevyšli, ale i tohle mi stačilo, abych měl co dělat. Potřebuji tělo zemřelého dostat aspoň na dvacet minut sem, pak je zase vozím zpátky, většinou v noci. Musím zaklepat, zatím mi to procházelo. Těžko bych vysvětloval policii, kdyby objevila v mém autě mrtvolu, ale kdybych musel vždycky přesně dodržet kdejaké předpisy, nikdy bych nic neudělal. Myslím si, že mám svědomí čisté. Mrtvým ublížit nemohu, spíš jsou mi časem vděční.“

„Všichni?“

„Skoro všichni,“ pokrčil rameny. „Výjimky bych spočítal na prstech jedné ruky. Nejsem si jistý, zda jde o uraženost, vzdor nebo opravdový odpor. Upřímně řečeno, otevřeně se mi postavil jen Marcel. Největší disputace byly vždycky s očima. Vám se asi také v první chvíli nelíbilo, v jak širokém světelném spektru vidíte, ale jde o zvyk. Jistě je to jiné než lidské vidění, je to nezvyklé, ale uvidíte, že mi jednoho dne za ty oči poděkujete – a nebudete první.“

Mezitím jsme se otočili, opustili místnost s počítačem, ale místo návratu jsme odbočili do jiné chodby, tentokrát dlouhé a klikaté. Blaník musela být kdysi rozsáhlá pevnost, především horizontálně – bez ohledu na moje nová trpasličí měřítka.

„Zavedu vás mezi ostatní své děti,“ řekl doktor dobrosrdečně. „Doufám, že mezi nimi přijdete na to, že vaše neštěstí není tak strašlivé, jako to v první minutě vypadalo. Seznámíte se tam s některými našimi osobnostmi. Učitel Čupík určitě zajásá, že mu do školy přibude další žák – toho vás asi ušetřím a on mi promine, když vás budu raději vyučovat sám. Se mnou nemusíte čekat pravidla českého pravopisu ani násobilku. To víte – základy musí mít každý. Ti noví vždycky – a někdy i ti staří. Předpokládám, že máte nejen základy, ale že budu moci navázat hned na vyšší vzdělání biologa.“

„Vy tu máte i školu?“

„Jistě – jako u lidí nahoře. Máme jen jednoho učitele, ale zatím na své žáky stačí. Abyste si nemyslel, neučí jenom mimina, která se teprve nedávno naučila mluvit. Třeba taková Zlatuška Zikmundová se k nám dostala jako pětaosmdesátiletá babka. Za mlada toho škole moc nedala, takže jí dělala potíže i shoda podmětu s přísudkem a skončila mezi školáky. Čupík si vás jistě také vyzkouší, v tom mu bránit nebudu, ovšem pevně doufám, že vás nezačne učit pravopisu.“

„A to té babce nepřijde… trapné?“

„Zpočátku jistě ano, moc se styděla. Pomohlo, když jsem jí navrhl změnit jméno – Zlatuška pro ni beztak bylo nešikovné už jako pro babku. Přesvědčil jsem ji, že může s novým životem získat i nové jméno, aby se tak nestyděla. Pak tomu sama přišla na chuť, zejména když měla očividné pokroky. Co jako člověk zanedbala, to teď docela snadno dohání. Mloci se mimo jiné velice snadno učí, sám to na sobě poznáte.“

„A proč o ní vlastně hovoříte – v ženském rodě?“ napadla mě náhle nelogičnost v jeho slovech. „Netvrdil jste mi sám před chvílí něco o hermafroditech? Proč tedy používáte jednou mužský a podruhé ženský rod?“

„Máte pravdu, je to trochu nelogické,“ přiznal. „Je to takový – lidský atavismus. Kdo má za sebou lidský život, je na to zvyklý. Kdo žil jako chlap, užívá zpravidla dál mužské jméno, bývalé ženy ženské. Nevylučuji, že se bývalá žena časem stane otcem a bývalý muž snese vejce – i když na to máte zatím všichni dost času.“

„Smím se ještě na něco zeptat?“ napadlo mě cosi jiného.

„Samozřejmě. Jednak se jen tak něco dozvíte, za druhé mám radost, jak rychle přicházíte na chuť životu – to se netýká jen vás, ale skoro všech lidských mloků.“

„Zajímalo by mě, kdo ten výzkum vlastně financuje. Chápu, je to opravdu něco úžasného a pokud to mohu sám posoudit, světové špičky to převyšuje rozdílem třídy – pak to ale musí být nesmírně nákladné. Kdo na to dává peníze? Pokud vím, v Čechách se takové výzkumy dřív nedělaly. Investují snad do toho soukromé společnosti? Ty by to ale nenechávaly tak dlouho a dokonale utajené. Tedy armáda?“

„Vidím, že bude asi nejtěžší přesvědčit vás, pane kolego, že to všechno financuji sám – ze svého důchodu.“

Vypoulil jsem na něho oči. Jen obrazně, protože fyzicky mi to moc nešlo. Očima jsem mohl otáčet i dozadu, mrkat, ale jiné pohyby s nimi nešly.

„To víte, i proto také zůstávám pořád člověkem,“ usmíval se potutelně.

Už jsem si tak zvykl na odlišné barevné vidění mločích očí, že jsem v tomto barevném spektru rozpoznával i detaily, které mi v první chvíli unikaly. Když se dlouho díváte skrz barevné sklíčko, připadají vám naopak nepřirozené barvy okolního světa, když sklíčko odstraníte. V jedné chvíli jsem si všiml slabé červené záře kolem Jarošovy hlavy. Nebyla to samozřejmě svatozář, jen tepelná infračervená aura. Ten pohled jsem si ihned správně vysvětlil – a přece na mě zapůsobil tak nějak – zvláštně.

(Proto jsem se později ani nedivil, když jsem zjistil, že se někteří mloci, přesněji bývalé starší ženy večer k Jarošovu obrazu dokonce – modlí. Tutéž auru-svatozář měli samozřejmě i jiní lidé – ovšemže i vrahové.)

„Klíčové součásti kreatoru i transkriptoru jsem sám sestavil ještě ve výzkumném ústavu Akademie věd,“ pokračoval s povzdechem. „Pak mě ale vyhodili – nesouhlasil jsem se vstupem bratrských sovětských vojsk do Československa a nemínil jsem se už přetvařovat. Beztak jsem dávno přesluhoval, šoupli mě tedy do důchodu a aparaturu, které nikdo jiný nerozuměl, navrhli ke zrušení. Odkoupil jsem ji za zůstatkovou cenu, která se nijak nelišila od mého posledního platu. Mysleli si, že jsem se žalem zbláznil a milostivě mi ji přiklepli. Panebože, jak byli ale ti noví akademici pitomí! Jen jeden z nich, jakýsi skalní straník Jarec, ačkoliv měl jméno podobné mému, urputně trval na sešrotování přístrojů, aby ani náhodou nepadly do rukou kontrarevolučním živlům. Ostatní soudruzi, bohudík pitomější než on sám, ho ale přesvědčili, aby nevyšiloval. V ústavu zůstávala spousta rozumnějších lidí a ne že by se za mě otevřeně postavili, ale dávali najevo aspoň nelibost. Soudruzi je všechny vyházet nemohli, sami nikdy nic nevynalezli a někdo přece musel pracovat!“

„No dobře, ale všechno tady muselo stát spoustu peněz!“

„Stálo,“ přikývl. „Ale spočítejte si to se mnou. Důchod nemám nijak závratný, pravda. Na lidech jako já si režim smlsnul. Nejprve malými platy a pak ještě důchody – tak akorát na umření. Ale tady v Blaníku jsou zařízené dílny – počítalo se se vším. Klíčové součásti včetně odepsaného počítače jsem získal za cenu, kterou by jim zaplatil Kovošrot. Kromě nevelké pozemkové a domovní daně neplatím nic jiného a Blaník je docela soběstačný. Elektřinu mi dodává pět podzemních vodních turbín; malých, ale poměrně silných. Většina československých pevností měla dieselové zdroje elektřiny, ale tady stavitelé narazili na tak vydatnou podzemní říčku, že pro ni objednali hned pět malých turbínek. Byl to tenkrát vynikající nápad, turbíny nepotřebují žádné palivo. Nejsou velké, průměr přívodu vody mají jen padesát centimetrů, ale mají po celý rok stálý průtok, takže jim dali přednost, ačkoliv – diesely jsou tu také. Nahoře v chatě mám také menší dieselagregát, víceméně udržovaný v pohotovosti a spouštím ho snad jen o Vánocích – vlastně je tam jen jako kamufláž, aby se nikdo nedivil, že svítím, aniž by sem vedlo elektrické vedení. Živím se padesát let starými zásobami potravin – naštěstí jim nic nechybí, dodávky byly pečlivě vybírány a žádné nekvalitní zboží se sem nedostalo. Zeleninu, převážně hrášek, si s mloky pěstujeme ve vynikajícím malém miniskleníku s umělým světlem – tenkrát před válkou se počítalo s jejím pěstováním kvůli kurdějím, měl to být částečně i lékařský pokus. Vodné ani stočné neplatím, ani odpadky mi nikdo neodváží, za co bych měl ještě platit? Mám i malé dodávkové auto, tatřičku, ale moc nejezdím, takže za benzín moc neutrácím. Tak vyjdu i s důchodem pod hranicí životního minima – a ještě z toho všechno financuji.“

Bylo to logické a přesvědčilo mě to. Ačkoliv… no pravda, po zázraku umělého života bylo neuvěřitelné i financování tohoto podniku, ale umělý život pořád vedl.

„Mít na hlavě klobouk, pane doktore, smeknu před vámi. Opravdu vám začínám být vděčný.“

„To je devadesát devět procent mých dětí,“ usmál se. „I když existují bývalí lidé, kteří se s tím nikdy nesmířili. S jedním jste se ostatně setkal ještě zaživa. Marcel byl gauner, ani ho moc nelituji. Rozhodl se utéci a vyvolat skandál, ale zapomněl na to, že první série mloků měla hlasivky naladěné na vysoký ultrazvuk a lidé jim nerozuměli. Marcela pak zastřelil první hajný, kterého potkal – upřímně řečeno, nedivil jsem se ani jemu, mohl být z toho setkání dost vyděšený.“

„To byl ten mlok, kterého jsem si vezl ke zkoumání?“

„Ano, to byl Marcel,“ přikývl vážně doktor. „Měl smůlu. Když jsme ho našli, byl mnohem déle mrtvý než vy a nic už nešlo přepisovat. Zavinil si to ale sám. Kdyby aspoň nepohrdl kombinézou od naší mločí švadleny Ludmilky!“

Měl asi pravdu. Šaty dělají člověka, přinejmenším mohou být zřetelným znakem inteligence. Hajný Vaněk by oblečeného mloka možná ani nezastřelil.

„A co jeho tělo?“

„Pochopitelně jsme je tam nenechali,“ usmál se doktor. „Hajnému bez důkazů nikdo neuvěří a k jinému úlovku se bohdá nikdy nedostane. Bude lépe, když to zůstane i pro něho záhadou. On už nad tím ostatně mávl rukou, slyšel jsem, že si mnohem více vyčítá, že vás nezdržel na noc – prý byste tam ráno určitě nespadl.“

Neměl jsem proti tomu nic – nejspíš měl pravdu.

Mezitím jsme došli do míst, kde bylo zřejmě živěji. Tady se ozývaly různé zvuky – ačkoliv jsem dosud nespatřil jediného mloka kromě sebe. Tu se ozvala hudba, nejspíš z rádia, jinde bylo slyšet pištivé hlasy, kterým jsem zatím nerozuměl. Mloci se drželi stranou – nebo jsme přicházeli v neobvyklou dobu, takže nás dva nečekali.

Konečně jsme dorazili do veliké tělocvičny.

Že to je tělocvična, o tom nemohlo být pochyb, ačkoliv byla vpravdě stísněných rozměrů. Několik mloků tu dovádělo na žíněnkách, tři šplhali po koni s madly, který byl pro ně ovšem příliš velký, ale jakmile spatřili doktora Jaroše, okamžitě seskočili. Jak se zdálo, mrštnost nebyla mlokům neznámá. Všichni měli na sobě skoro stejné kombinézy jako já. Skvrnité, převážně tmavé, zelené nebo modré. Všichni mi připadali stejní.Většina z nich byla očividně starší než já – dosahovala doktorovi kousek nad pás, nejstarší z nich až k ramenům a na mě proto působili nepříjemným dojmem. Zkuste někde potkat živého tyrannosaura, určitě se vám také sevře žaludek. Ačkoliv mločí plakoidní zuby nebyly nijak hrozivé, měl jich každý mnohem víc než člověk.

„Dobré odpoledne!“ pozdravil doktor hlasitě. „Přivedl jsme mezi vás přírůstek.“

„Neznáme ho? Jak se jmenoval dřív?“ zapištěl jeden.

„Neznáte ho. Na jméno se ho zeptáme, až si sám vybere, zda chce své původní nebo si vymyslí nové,“ odmítl všetečku dosti rázně doktor.

Nikdo se nad tím nepozastavil, bylo to tu asi zvykem.

„Můžu si ho vzít hned?“ zeptal se jiný. Byl mnohem větší než já a působil docela rozumným dojmem.

„Jistě, Mílo,“ souhlasil doktor. „Ale asi tě zklamu. Býval to promovaný doktor biologie, nic pro tebe.“

„Třeba neumí správně česky,“ nadhodil mlok bez velikého zklamání. „Nech mi ho, já už si zjistím, jestli potřebuje učit nebo ne.“

Pochopil jsem, že je to – zdejší učitel Čupík. Ani on tedy nebyl člověk!

„Moc ho netýrej, je čerstvě vylíhnutý. V prvním týdnu přece každého šetříme.“

„Je-li to člověk, pak mu vyzkoušení neuškodí,“ opáčil na to klidně mločí učitel. „Možná naopak. Mozek občasné provětrání potřebuje, aby nezatuchl.“

„Ale s mírou,“ pohrozil mu žertem doktor.

Pak mě nechal ostatním mlokům a sám rychle odkráčel stejnou cestou zpátky.

Zůstal jsem sám – mezi svými.

Panebože, což mám být opravdu takovou obludou? Zdálo se, že je tomu tak. Opět mi to připadlo jako rozsudek nejvyššího soudu, proti kterému není odvolání. Ale vždyť je tomu tak! Jaképak odvolání proti – smrti? Ona je přece tím nejvyšším soudcem! Donedávna tu nebyla ani tato úplně nová a nečekaná možnost!

Všichni si mě zvědavě prohlíželi, ale potom se vzadu dva velicí mloci začali všelijak pošťuchovat a po chvilce z toho vznikla docela běžná, řekl bych až klukovská honička.Nejméně polovina mloků se jí ale neúčastnila.

Pochopil jsem. Ti hravější vzadu byli nejspíš mloky odmalička, takže to byly teprve děti, kdežto ti vážnější byli – bývalí lidé.

„To vás je tolik?“ povzdychl jsem si.

„Nás?“ opakoval po mně významně učitel Čupík. „Koho máš na mysli, bratře? Jsi přece jedním z nás, jenom se od nás neodděluj. Správně jsem tušil, že potřebuješ pár hodin češtiny!“

„Když já…“

„Já vím,“ přešel hned do smířlivějšího tónu. „Čerstvě ses nám vylíhl a ještě sis nezvykl, takže se pořád ještě cítíš jako člověk. Časem tě to přejde a uvidíš, že se ti mezi námi bude líbit. Kde jinde se uskutečnilo to pradávné, vytoužené, ale nikde na světě nedosažené: Liberté, egalité, fraternité? Jen mezi námi, co máme společného otce – a žádnou matku! Takže jsme všichni bratry – to je ono fraternité. Svoboda, liberté, zase spočívá v tom, že tady nikdo nikomu neporoučí – nanejvýš tě někdo o něco požádá, ale nevyžaduje splnění. A rovnost, egalité? Jsme jedné krve, ty i já, řekl by Mauglí. Tady to platí doslova. Muži i ženy jedno jsou, totéž platí o národnostech a rasách. Bývalé černochy mezi sebou zatím nemáme, ale až se tu objeví, budou stejní jako všichni.“

„Možná,“ připustil jsem trochu nevrle. „Ceterum autem censeo, ještě jsem si na to nezvykl.“

„Rozumím ti, bratře,“ přikývl učitel. „Jak vidím, latina ti jde, kdyby ti tak šla také čeština, nebudu mít o žáka víc, jak jsme se v první vteřině těšil. Ale tím lépe, zřejmě dostaneš lepšího učitele než mě. Nicméně – jistě neodmítneš, když si tě vyzkouším ze všech předmětů. Mohu ti přitom odpovědět na spoustu otázek. Náš otec Jaroš je sice génius, ale chybí mu praxe, ačkoliv ji víc než dostatečně vyrovnává znalostmi.“

„Ty jsi byl doktor? Nebo doktorka?“ otázal se mě jiný.

„Nech toho, Mančo,“ okřikl ji – nejspíš mločku – učitel. „Impertinentní otázky tu neklademe, to se nedělá. Ostatně, ať je doktor, nebo doktorka, na vesnické drbny vůbec nevypadá, takže – nemáš šanci.“

„Třeba ví nějaké novinky… Odkud vůbec jsi?“ obrátila se obludička na mě.

„Z Prahy,“ hlesl jsem.

„Tak vidíš. Nech toho vyzvídání, na žádné drby to nevypadá. Půjdeme se raději ubytovat, ne?“ obrátil se ke mně Čupík.

Přikývl jsem. Pravda, byl jsem teď to co oni, ale ještě ne docela a okukování mě plnilo rozpaky. Dal jsem se tedy od učitele snadno odtáhnout z davu čumilů pryč.

*****

Asistentem stvořitele

S učitelem Mílou Čupíkem jsme si brzy začali tykat. Odvedl si mě do bývalých ubikací pevnostního mužstva a ochotně mi je předváděl. Byly tu palandy jako na vojně, ale z prostorových důvodů po třech nad sebou. Jen část z nich byla obsazená mloky, místa tu bylo zatím nadbytek. Ukázal mi také menší ložnici pro jednoho oficíra; ti měli ve všech armádách nějaké výsady, naše československá nebyla výjimkou.

„Kdyby tě nebavila společnost, obsaď si důstojnickou kóji, je jich tu zatím dost,“ říkal mi. „Ale varuji tě, nebude ti tam dobře. Ve společných ložnicích mužstva je větší švanda a ať chceš nebo ne, legrace ledacos zmůže, my už to dobře známe. Jen Marcel se ubytoval v důstojnické kóji, ale to byla podivná existence, nikdy mezi nás kloudně nezapadl. Slyšel jsem o něm nějaké drby, podle nich mělo jít o bývalého zloděje, ale to jsou asi opravdu drby bez skutečného podkladu. Marcel nedávno utekl mezi lidi a ti ho omylem zastřelili. Pátrali jsme po něm, aby nevyvedl nějakou hloupost, a objevili jsme ho ve tvém autě – nejspíš ke tvému štěstí.“

O tom už jsem věděl a také jsem k tomu Mílovi dodal nějaké podrobnosti. Trochu to na mě zapůsobilo nepříjemně – ten mlok měl tedy lidský původ a je přece jen rozdíl stát nad mrtvolou zvířete a člověka.

Nakonec jsem si vybral palandu ve stejné místnosti, kde bydlel učitel s dalšími osmi bývalými lidmi. Měli to jednodušší, neboť se znali již jako lidé. Mohli vzpomínat na staré zlaté časy, kdy se potkávali v jedné vesnici. Ale jak jsem se měl brzy dozvědět, na svůj bývalý život si vzpomínali jen zřídka. Mnohem více se zabývali současnými problémy. Na ubikaci byla s jedenácti bývalými muži i jedna bývalá žena, ale vzhledem k chybějícím rozdílům na to vůbec nebrali ohled.

„Mařka se stará o naše mladé, dá se říci – mločí děcka,“ komentoval to učitel. „Má to z dřívějška v krvi. Dělal jsem to taky a rád, než jsem se trochu specializoval. Učitelování tu ale nikdo neumí, takže nemám konkurenci.“

Dal jsem na jeho radu, abych si ponechal původní jméno.

„Bylo-li poctivé, nemáš se zač stydět,“ radil mi vážně. „Můžeš si říkat jak chceš, je to tvá věc, ale pokud jsi byl na určité oslovení zvyklý, nemá cenu zvykat si na jiné. Tady se každý uvede podle toho co umí a k čemu se hodí. Jistě je trochu komické, když máme někdo mužské a jiný ženské jméno a přitom jsme všichni holky, ale to už je zkrátka takový mločí život.“

„Všichni že jsme holky?“ opáčil jsem, když jsme upravovali mé nové lůžko. „Co když je tomu naopak? Já se pořád cítím uvnitř jako chlap.“

„Tak nám to táta vysvětloval. Každý můžeme snášet vejce, takže máme blíž k těm holkám,“ pokrčil drobnými rameny. Byl to pohyb tak lidský, že jsem se až zachvěl. Ale i já jsem se přistihl, že občas udělám pohyb bytostně spojený s mou minulou existencí.

„Možná máš pravdu,“ řekl, když jsme to dokončili. „Nevím jak ty, ale když jsem učitelem, vystupuji jako chlap a odmítám se přizpůsobovat realitě. Za celý svůj život jsem si zvykl na role chlapa a otce – a abych teď v břiše nosil nějaké vejce? Radši na nic nemyslet. Snad nám to alespoň v nejbližších letech nehrozí. Znám hezkou básničku. Nejsem si jistý, zda ji umím doslova, ale je na nás jako šitá. Karel Havlíček si jistě nikdy nemyslel, že by se jeho epigram mohl jednoho dne naplnit – doslova:

»Kdo snáší ta malovaná vajíčka?ptá se zvědavé děcko.

Inu, to jistě nějaký Čech – ti snesou všechno.«“

Zasmáli jsme se oba, ale já určitě méně upřímně. Jistě je krásné dělat si legraci sám ze sebe, ale – do tohoto druhu humoru jsem se pořád musel křečovitě nutit.

Bylo poledne, odebrali jsme se na oběd. Tady hluboko pod zemí neodměřovalo čas slunce, ale rozvržení dne se nezměnilo. V hlavní chodbě pevnosti visely i hodiny, takové staré poctivé kuchyňské. Dokonce tikaly a nejspíš ukazovaly přesný čas.

„Stará se o ně Jarča, je taková pečlivá,“ komentoval to jako mimochodem učitel.

O vaření se starala služba dobrovolných kuchařů. Podle jmen jeden bývalý muž, jedna žena a jeden, který si asi dal jiné jméno a nedalo se zjistit, čím byl dříve. Nikdo po tom nepátral – to tady bylo přísné tabu. Mohl by to být i nový mlok, ti tady skutečně začínali od mimina – ale tenhle měl přece jen příliš dospělé chování. Jídlo se podávalo v místnosti s dřevěným stolem, kam je „kuchaři“ přinesli ve velké várnici, takže jsem je při práci v kuchyni neviděl.

„Každý dělá, nač se cítí,“ komentoval to učitel. „Mohl bych vařit právě tak dobře jako ostatní, jedná se přece o nepatrnou úpravu pokrmů, ale mám tady školu a jiným se vaření líbí, tak proč ne? Každý dělá něco užitečného. Flákače zde nemáme, ani když někteří zaživa flákači byli. Ono to nikomu nedá.“

Oběd byl podle mého soudu z konzerv, ale nepochopil jsem jejich podstatu a bylo mi divné se ptát. Byl to jen další omyl, zradily mě nejen barvy, ale i chuť, očividně jiná než dříve. Poznal jsem snad jen sůl. Podle jistých druhů vláken jsem odhadoval, že část pochází z masa, nebo z masových konzerv, něco bylo vzhledově i chutí těsto, ve všem byla zamíchána modrá zelenina. Řekl jsem si, že si na to musím co nejdříve zvyknout. Jíst se to dalo. Ostatní si jídlo polohlasem pochvalovali, ale málokdo si přidal. Porce vypadaly miniaturní, ale jídlo bylo syté, takže jsem po obědě hlad neměl. Bylo dobré, že jsem hned po vylíhnutí snášel stejné jídlo, jaké jedli všichni, ale to bývá obvyklé u nekrmivých druhů živočichů, ke kterým jsme zřejmě patřili.

Ještě jsem netušil, že chuť se u mloků ze všech smyslů nejvíce podobná lidské a nezvyklý, ale docela chutný guláš nepochází z konzerv, ale z umělých obřích – žab.

Po obědě se všichni rozešli po své práci, ale já jsem se dál držel učitele.

„Pojď se mnou na odpolední vyučování, beztak jsem tě slíbil vyzkoušet,“ navrhl mi s úsměvem. „Aspoň budu moci bez výčitek svědomí potvrdit, že jsi tam byl.“

Škola se nacházela v malém sále o patro výš, ale nevedl tam výtah, jen betonové točité schody. Původně tu byl nějaký štáb či co, nebylo ani co upravovat. Byla tu malá tabule, stolky i židle.

Přišli jsme, všechna místa byla plná. Žáci při příchodu učitele způsobně povstali, ačkoliv nebyl věkem od nich daleko. Naopak, mnozí byli jistě starší než on, nejen jako mloci, ale i ve svém původním životě. Ve třídě v něm všichni uznávali profesi učitele, zatímco mimo školu si už zase se všemi tykal jako se mnou.

Představil mě plným jménem a profesí i s titulem. Třídou to trochu zašumělo. Byla to konečně první novinka, kterou se ode mě dozvěděli – jak vidět, jen málo mloků tušilo, jakou cestou jsem se tu vlastně objevil.

Posadili mě na malou židli donesenou ze sousední kabiny a vyučování jsem spíš jen se zájmem pozoroval. Karel mě nevyvolával jako ostatní s ohledem na to, že mě má coby novorozeně šetřit.

„Dalo ti to aspoň něco?“ obrátil se ke mně po vyučování.

„Z češtiny nic – to všechno znám. Ale bylo to zajímavé.“

„Snad přece něco,“ usmál se, až se mu papule roztáhla do stran. „Neboj se, dobře vím, že mě jako doktor nebudeš potřebovat. Intelekt s reinkarnací nemizí, naopak se často obnoví v plné síle. Vidíme to zejména u bývalých starších, senilní dědků. Ti jako mloci omládnou nejen fyzicky, ale i psychicky – a to každý ocení! Já jsem zemřel po duševní stránce ještě poměrně svěží, ale i já jsem tu psychicky okřál.“

„Reinkarnace…“ vzdychl jsem si. „Jak si mlhavě vzpomínám, reinkarnace měla snad znamenat něco trošíčku jiného než tohle…“

„Jistě,“ přikývl učitel. „Mělo to být vzkříšení v jiném těle bez zachování vědomí bývalého života. Čili – začít úplně znova. Ale upřímně řečeno, něco takového považuji za nesmysl. Nač by nám něco takového bylo? Jaroš uskutečňuje mnohem víc – přenos, kdy se mění tělo, ale osobnost se zachovává. Je to víc než reinkarnace, ale říkáme tomu tak, protože slovo přenos se používá i v mnoha jiných významech.“

„Přesto potřebujeme školu…“

„V minulém lidském životě to někteří trochu odbyli… Ale povšiml sis, jakou tu máme kázeň? Nikde jinde jsem se nesetkal s tak pečlivými žáky. To není tím, že tihle jsou rozumnější. Ani naše mločí drobotina není zlobivá jako lidské děti. Možná je v nás něco genetického.“

„Můžeme se zeptat doktora Jaroše,“ navrhl jsem.

„To bys mohl nejlépe ty,“ rozjasnil se Míla. „Nikdo z nás se zatím neodvážil tátu vyrušit. Pracuje mnohem víc než my a má práce až nad hlavu. Však ho poznáš, možná lépe než my, jsi přece biolog jako on.“

Už jsem se vyznal i ve výrazech mločího obličeje, i když se nepodobaly lidským. Některé grimasy byly úplně jiné, jiné se nám podivuhodně zachovaly.

„Co tady vlastně v té pevnosti děláte?“ zajímal jsem se. „Vynecháme-li Jaroše, co vy ostatní? Ty vedeš školu, pár dalších kuchaří, někteří se starají o batolata, ale jistě ne všichni. Pracují snad všichni ve sklenících?“

„Tam dělá jen stará Puchejřová, bývala kdysi zahradnicí a na skleníky si nedá sáhnout. Pravda, vystačí si sama. Abys rozuměl – skleníky tady nejsou to, co si můžeš představit na povrchu – především v nich nenajdeš sklo. Z důvodů zdravotních pokusů chtěli v Blaníku ověřit experiment s hrachem. Měl klíčit na namočené vatě na velkých lískách pod obloukovými lampami, které dávají ultrafialové světlo nezbytné pro růst. Naklíčený hrách měl podle tehdejších doktorů obsahovat vitaminy a měl tu být jako hlavní prostředkem proti kurdějím. Na to si ale Puchejřová stačí sama.“

„A co ostatní? Byla nás přece plná jídelna.“

„Někdo se přece musí starat o pevnost?“ opáčil učitel. „Bylo to tu všechno dost zrezivělé, spousta mechanizmů zatuhla, ostatně – ani tahle pevnost nebyla dokončená.“

„Neviděl jsem tu nikde žádné velké hemžení,“ namítal jsem.

„Většina mloků razí tunely,“ řekl neurčitě učitel. „Ty neuvidíš. Party vede bývalý horník Josef Vocásko. Však táta v poslední době utrácí nejvíc peněz za cement. Beton si namícháme sami, ale cementu není nikdy dost.“

„K čemu tunely?“ zajímalo mě.

„Máme spojení s většinou okolních potoků a řek,“ vysvětloval mi pyšně. „Snad už víš, že můžeme dýchat pod vodou stejně jako na vzduchu. Většina našich nových tunelů je hluboko pod zemí a navíc jsou plné vody. Lidem by pochopitelně byly na nic, ale nám se v nich cestuje dobře – určitě to brzy poznáš, je to docela zajímavé. Vocásko chce s Blaníkem propojit i ostatní pohraniční pevnosti, ale ve skále to jeho partě jde pomalu. Dokončili nedávno tunel do Labe, to ti byla sláva! Máme spojení s Orlicí i s Labem, Franta Koťátko právě teď zkoumá vhodné napojení na Jizeru.“

„Dobře, ale k čemu to všechno?“

„Objevil tam rozsáhlé krasové prostory, plné čisté hlubinné vody. Podzemních prostor je pod Čechami víc, než jsme jako lidé tušili. Rovněž kyslíku je v nich dost a náš rybář Petr Skála tam nedávno začal chovat ryby. Samozřejmě ne kapry, ale Jarošovy lakoploutvé ryby Ichthys 42 J. niger. Ani v českých řekách tolik ryb není, navíc ty české jsou jedovaté nebo přiotrávené. Jarošovým se pod zemí daří. Máme už občas rybí maso, všimni si jich, až budou k obědu. Táta se pořád snaží, abychom byli soběstační. Tvrdí, že se nemůžeme spoléhat jenom na šedesát let staré vojenské konzervy. Ostatně má pravdu, i velká spižírna se jednou dobere až do dna.“

„Takže žijeme víc pod zemí než nahoře?“ shrnul jsem to lakonicky.

„Můžeme tak žít, ale není to docela tak,“ přikývl. „Výhodou nás mloků je, že se můžeme odvážit i do míst, kam se člověk nikdy nedostane. Ačkoliv můžeme žít i pod vodou, jsme i podzemní tvorové. Typickým prostředím jsou podzemní vody. Nejsou to jen ojedinělé prameny, ale celá podzemní síť. Pravda, někde jsou úzké i pro nás, ale většinou je stačí trochu rozšířit a zabezpečit před zasypáním – a další cesta je hotová. Zvlášť okolí Jizery je nadějné – je tam spousta přírodních krasových jeskyní, tunelů a dómů. Některé prostory jsou dokonce suché, voda je dávno opustila, ale člověk se do nich nikdy nedostane. Mločí krev má obrovskou výhodu – můžeme žít i ve vodě značně prosycené oxidem uhličitým, jen v ní musí být kyslík. Jistě, můžeme žít i na povrchu, ale s tím jsou potíže. Ženské začnou obvykle ječet, jakmile nás spatří, chlapi popadnou co popadnou a umlátili by nás k smrti.“

„Právě to by se mělo změnit co nejdřív,“ navrhl jsem.

„Jistě – ale kdo to změní? Táta pořád dělá na kreatoru a kromě něho v Blaníku žádného opravdového člověka nenajdeš.“

„Tak aspoň on…“

„Už to zkoušel mockrát, ale je to marná práce.“

„Aspoň pár přátel do toho mohl zasvětit,“ nesouhlasil jsem. „Já být ještě člověk, takovou příležitost bych ne pro marnil. Hajnému Vaňkovi jsem hned prvního dne vyčetl, že asi střílel na inteligentní bytosti – a to jsem nic konkrétního nevěděl, považoval jsem vás za mimozemšťany.“

„Však táta jistě na něco přijde,“ opáčil s důvěrou Karel. „Je to génius, vždycky si věděl rady líp než všichni mloci dohromady.“

„To sice ano, ale nemůže sám stačit na všechno,“ podotkl jsem skepticky.

Měl jsem pravdu, ale netušil jsem, jak – strašnou…

*****

Večer jsem se poprvé uložil ke spánku s ostatními novými přáteli. Před spaním se klábosilo, ale nevydržel jsem až do konce debaty. Vzpomněl jsem si přitom na prastarý Epos o Gilgaméšovi. Tento mocný vladař a pyšný válečník prý kdysi vyzval na souboj samotnou smrt, aby si vybojoval nesmrtelnost. Jen se na něho útrpně usmála: „Tvůj čas ještě nenastal, ale když se chceš bít, rozdej si to s mým mladším bratrem Spánkem.“

Gilgaméš samozřejmě souboj se Spánkem prohrál a pochopil, že ani tak mocný člověk jako on tady nemá šanci.

Ani já jsem dnes neměl sílu vzdorovat spánku. Byl jsem teď mimino a jak známo, ta většinu času prospí. Dost na tom, že jsem nemusel spát přes den – mločí podstata byla nejspíš i v tomhle směru výhodnější.

Zabalil jsem se do starodávné vojenské přikrývky a brzy mi bylo příjemné teplo. Jak říkal učitel – jsme tvorové studenokrevní, ale nějakou energii přece jen vydáváme, takže jsme o pár stupňů teplejší než naše okolí. Tepelnou izolaci nutně nepotřebujeme, na rozdíl od přírodních mloků přežijeme i zmrznutí, ale je nám vítaná, protože teplo je pro nás příjemnější.

Můj první spánek v mločí podobě!

Ani nevím, jestli se mi něco zdálo. Asi ne, nevadilo mi to. Mohl bych mít noční můry plné povodňových katastrof, nic bylo v tomto případě lépe.

Probudil jsem se zvonkem, ozývajícím se ze starodávného reproduktoru ve velké desce nade dveřmi. Vyskočil jsem stejně tak jako ostatní. Hromadné buzení jako kdysi na vojně mě kupodivu nerozladilo, zejména když se z reproduktoru ozval hlas doktora Jaroše. Měl jsem za ním přijít ke kreatoru. Nazval mě mým plným jménem, teď už to pro nikoho nebylo žádným tajemstvím.

Brzy jsem proběhl spojovací chodbou do sálu s počítačem. Doktor mě tu přivítal jako svého kolegu a začal mě zaučovat. Zatím ne do tajů kreatoru, ale do transkriptoru; byl podle jeho mínění jednodušší.

„Navrhl bych vám tykání, pane kolego,“ nabídl mi. „Jednak si tykáme všichni, ale především, vykání by mi vadilo při výkladu. Potřebuji, abyste všechno vzal za svou vlastní věc a co nejdříve všechno uměl naprosto samostatně. Nač bychom mezi sebou udržovali nějaký umělý odstup?“

Souhlasil jsem. Také mi to tak bylo milejší.

Pak mi začal přednášet jako na vědecké konferenci nebo na univerzitě. Vnutil mi dokonce sešitek a doporučil mi pořizovat si poznámky, ale neohlížel se příliš, zda si je stačím dělat nebo ne, jel jako rychlovlak. Kupodivu ale správně odhadl, jak mi to půjde. Mluvil srozumitelně a jasně, chápal jsem ho dobře. Látky bylo hodně, ale dala se nejen pochopit, ale také snadno zapamatovat.

„Členitost lidského a mločího mozku je souměřitelná, ale shodné nejsou. Rozdíly geometrie naštěstí nejsou podstatné. Mnohem větší odlišnosti jsou v samém principu jejich funkce – což je pochopitelně zdrojem problémů.“

Ukazoval mi přitom na velikém obraze rozkreslený mozek, očividně ne lidský, ale mločí. Udivilo mě, jak podrobně je nakreslený – a nešetřil jsem obdivem.

„To jsem nekreslil já, ale počítač,“ vysvětloval mi. „Simulační program umí dobře kreslit – také se s ním seznámíš. Máte jinak vedené krevní vlásečnice; roli tu hraje i odlišná krev, ale jsou i horší diference. Pro zápis i čtení mozku potřebujete proti lidem intenzivnější ultrazvuk, ale také magnetické i elektrické pole. Ultrazvuková maska je pro mloka o jeden a půl oktávy vyšší a téměř o sto dvacet procent silnější. Proto před přepisováním mozku musíme na obou stranách přepnout úrovně podle toho, zda jde o člověka nebo mloka, jinak z toho kouká nezdar.“

„Mloci snad ještě neumírají stářím?“ podivil jsem se.

„Ne, ale došlo už ke dvěma smrtelným úrazům – jeden při stavbě tunelů, druhý bylo postřelení lidmi. V takovém případě je třeba zachránit co se dá, především mozek, mrtvého rychle dopravit k transkriptoru a mozek přepsat do dosud nenarozeného vejce. V líhních je neustále připraveno několik mločích vajec v různém stupni vývinu. Nikdo nemůže tušit, kdy bude nutné přepisovat duši zemřelých – ať lidí, nebo mloků. Mrtvé lidi mi vozí víceméně náhodně. Bohužel u mloků nemáme dosud rozvinutou lékařskou vědu. Infekční nemoci se mezi nimi zatím nevyskytly – a podle mého ani nevyskytnou, zdá se mi totiž, že umělý život na bázi AL-hemoglobinu je vůči dosavadním přírodním mikrobům odolnější. Také zkušenosti z drobných úrazů jsou pozitivní. Všechno se dobře hojí a funguje i regenerace – useknutý prst mlokům za pár dní doroste.“

„Dá se přepisovat i skrz obal vejce?“

„Jistě, jak jinak?“ opáčil – a na nejbližším mločím vejci mi ukázal, na co si musím dávat pozor. Obal mločího vejce byl kožovitý a bylo snadné nahmatat uvnitř hlavičku. Kukla se musela na vejce nasadit podle šipky, aby ukazovala k nozdrám.

„Zápisovou kuklu transkriptoru nemůžeš nasadit, jak tě to napadne! Její poloha musí být správně fixovaná a orientovaná. Snímací kukla je větší, těžší a složitější. Obě musíš nakalibrovat podle mozku uvnitř – naštěstí se o to stará počítač, postačí vyvolat příslušné programy,“ upozorňoval mě.

Hlavní řídící program byl poměrně jednoduchý, ale vyvolával mnoho složitějších podřízených. Proces byl dost automatizovaný, ale nad všeobecným stavem bylo nutné pečlivě dohlížet. Především na snímací straně byla nutná neustálá opatrnost. Kdyby si Jarošovy programy nebyly jisté, že mají všechno pod kontrolou, mohly by se zeptat co mají dělat dál a na rychlé odpovědi by pak záležel život nebo smrt.

„Ne každá mrtvola má mozek schopný transkripce,“ nabádal mě Jaroš. „Spustit proces na úplně rozloženém mozku neznamená jen fiasko, ale dokonalé zničení mozku příjemce. Není-li mrtvola v pořádku, raději nech zárodek normálně vylíhnout. Bude s ním potom víc práce, ale je to lepší než bezradně stát nad dvěma mrtvolami.“

„Zdá se mi až neuvěřitelné, že by tahle prehistorická mašina, která už pamatuje kdovíco, dokázala něco takového přenést,“ staral jsem se. „Vždyť lidský mozek musí obsahovat příšerné množství údajů!“

„Ne tak docela,“ ujišťoval mě. „Mozkovou kapacitu máme my lidé velikou, naše krátkodobá paměť pojme neuvěřitelné množství podrobností, ale – nezapamatujeme si ani zdaleka všechno. Kdo si druhého dne pamatuje, co včera viděl a slyšel? Z každé miliardy informací nám zůstane jen to nejdůležitější a jen tak můžeme v hlavě uchovat to, co skutečně potřebujeme nutně znát. Kdybys znal počítače…“

Ujistil jsem ho, že o nich něco vím.

„…věděl bys o kompresních programech, které pomáhají uchovat neuvěřitelné množství dat, aniž k tomu potřebují závratné místo. Obrázek, který zabírá v původním stavu několik megabytů, se často smrskne na pár kilobytů.“

„Záleží i na tom, jakou ztrátovost připustíme.“

„Vidíš – to je ono! Lidská paměť je také ztrátová a nepamatuje si každý barevný bod a každý šum. Vyškrtá všechno co nutně nepotřebuje a zbytek se jí vejde na menší místo, než bys čekal. A kromě jiného má vlastnosti holografie, takže v každém střípku je uschován celý obraz. Proto pak není nutné přetahovat do nového mozku všechno do posledního puntíku – to by nestihly ani nejnovější americké superpočítače. Řekni mi ale upřímně, cítíš se jako vygumovaný, nebo si vzpomeneš na všechno? Nemohu všechno posoudit, ale nezdá se, že bys měl v biologických znalostech fatální mezery.“

Pokusil jsem se vzpomínat a měl jsem v hlavě všechno, od samého dětství až po mou nešťastnou cestu lijákem.

„Něco tak úžasného nedokázali nikde na světě,“ rozplýval jsem se. „Právem tě mloci nazývají táta, či stvořitel. Někteří se k tobě večer i modlí.“

Jaroš se trochu zachmuřil.

„Pokud se ke mně modlí bývalé svíčkové báby, pochopil bych to, ale i pak bude nutné jim to opatrně rozmluvit. Jakýpak stvořitel? Vytvořil jsem vás z ničeho k obrazu svému? Ani to, ani ono. Nejsem všemocný. Vytvořil jsem jedině umělý život – jistěže mám dostatečný důvod k hrdosti, ale převratné byl jen dva okamžiky. Když mi obživla první umělá baktérie – a když jsem přenesl první obraz lidské duše do mločí hlavy.“

Doktor Jaroš byl skutečně naším tátou a toto označení mu bylo tou nejmenší možnou mírou vděčnosti. Pochopitelně o tom věděl, nazýval jsem ho tak i já. Bylo to výstižné, v jistém smyslu pravdivé a používali to všichni – jen on sám to neschvaloval.

„Vždyť je to až neuvěřitelné! Umělý rozum, jeho přenášení z jednoho tvora do úplně jiného…,“ nadhodil jsem.

„Jakmile jsem zvládl sestavovat první životaschopné DNA, byla to už jen běžná rutina. Přepis duše je vedlejším jevem, vzniklo to při mapování mozku. Důležité byly jiné kroky. Například když jsem vytvořil simulátor, který mi ověřoval, co která změna v DNA vyvede. Mnoho vysloveně slepých uliček jsem tak mohl včas obejít.“

„Překonal jsi i smrt,“ vytáhl jsem největší trumf. „Jistě by bylo přijatelnější vracet lidem život v jejich původním těle, ale reinkarnace není o moc horší.“

„Všechno je to otázka života a smrti,“ odtušil po chvíli přemýšlení. „Věř mi, není snadné být stvořitelem. Musím dnes zodpovídat za to, co jsem vytvořil. Přiznám se, netušil jsem ani část problémů, když jsem s tím začínal. Musím ještě…“

„Budeme raději pokračovat, kde jsme přestali,“ otřásl se náhle, jako kdyby na něho sáhla smrt, o které jsme mluvili.

Netušil jsem, že – ne jenom obrazně.

*****

První křest ohněm jsem zažil sotva týden poté, co jsem se stal mlokem.

Ten týden byl velice náročný na mou psychiku a mnoho nechybělo, byl bych se aspoň dvakrát zhroutil. Poprvé, když jsem poslouchal rádio a uvědomil jsem si, že svět, přicházející po rozhlasových vlnách, už není můj. Anebo když jsem si vzpomněl na své rodiče, jak asi truchlí. Nebo když mi táta jen tak mezi výkladem oznámil, že v říčce hasiči našli mé tělo a odvezli je na patologii. Kdyby mě neustále plně nezaměstnával, asi bych se užíral více a déle. Takhle jsem měl určitý cíl – co nejdřív se naučit ovládat transkriptor. Pokud mi to půjde, měl bych časem zvládnout i kreator.

Poslední přepisy provedl táta Jaroš krátce po mně, ale to jsem se ještě nevylíhl. Od té doby se nic nekonalo.

Pevnostní rozhlas mě vyvolal nezvykle večer, ačkoliv jsme s tátou Jarošem před chvílí skončili a už jsem byl zpátky mezi mloky.

Volal mě táta a v jeho hlase byla nezvyklá naléhavost. Vyletěl jsem jako šipka a v mžiku jsem byl na sále u počítače. Netušil jsem ještě, že nebudu pouhým svědkem.

Jaroš už tady na mě čekal. Vedle konsole počítače stál sanitní vozík pro odvoz raněných, přikrytý bílou plachtou. Stranou stál muniční vozík, na kterém místo granátů ve velkém koši spočívalo – mločí vejce. Zachvěl jsem se. Pochopil jsem, co asi bude následovat. Budu svědkem nejpodivuhodnějšího ze všech zázraků – přepisu duše.

„Máš tu případ,“ řekl Jaroš nevzrušeně. „Dnes zemřela stará Koťátková, vdova po Frantovi. Naštěstí mi to Pepík Skalický včas avizoval a dokonce ji sám přivezl.“

Vdova po Františku Koťátkovi, našem legendárním mločím průzkumníkovi? Jaké asi pro něho bude setkání s jeho bývalou polovičkou? Jedno mi bylo předem jasné. Zaručeně to pro ně nebude totéž jako za minulého života.

Maně mě napadlo z Bible: Čí bude žena, která na tomto světě ovdověla a vzala si jiného, až všichni tři zemřou? Má v nebi patřit prvnímu, nebo druhému z nich? Na to kdysi Ježíš odpověděl, že to je zbytečná otázka, v nebi budou všichni andělé a tyto starosti mít nebudou. Že se setkají už tady na zemi jako mloci? Bylo to trochu podobné a přece – jak strašlivým způsobem odlišné!

Bohužel nebyl čas na podobné filosofické otázky. Čas se nezastavil, bába byla prý celé odpoledne studená a do rána jsme ji museli vrátit. Džentlmenská dohoda Jaroše a jeho známých v pohřebním ústavu předpokládala, že nezpůsobíme žádný skandál.

„Začni, budu se dívat,“ pobídl mě doktor Jaroš. „Jako kdybych tu nebyl…“

Přiznám se, trochu se mi třásly ruce. První setkání s přepisem lidské osobnosti do mločí hlavy – a mám to vykonat sám? Bez ukázky, bez spolupráce tvůrce toho zázraku – nevěřil mi až příliš?

Zkontroloval jsem počítač, byl v pořádku. Spustil jsem úvodní testovací program a spěchal nasadit obě kukly – menší na hlavičku zárodku, větší na hlavu mrtvé ženy na vozíku. Podařilo se mi oboje – zárodek patřil mezi ty, co by se brzy samy vylíhly, uvnitř byl správně vyvinutý, neměl jsem s ním problémy. Trochu víc jsem se zachvěl, když jsem musel připevnit snímací kuklu na hlavu starší paní s trpitelskou grimasou stařecky pootevřených úst. Koťátková byla strašně vyhublá, kost a kůže.

„Myslím, že jsem připraven,“ ohlásil jsem Jarošovi, když jsem to měl hotovo.

„Tak do toho! Já jsem jako v Praze, čekat na mě nemůžeš, čas taky nečeká!“

A nic, ani pochvala, ani výtka. Doufal jsem, že mě od stroje vyhodí, kdyby se mi to vymklo z rukou, ale on nic. Spustil jsem synchronizaci a sledoval obrazovku.

Na vejce se stroj synchronizoval rychle, u mrtvé ženy to bylo pomalejší, ale brzy se i tady dostal ke spásnému OK. Přenos byl připraven.

„Spouštím to,“ oznámil jsem lakonicky.

„Já tu sice jako nejsem, ale test kompletnosti paměti by mi pak možná chyběl,“ ozval se doktor Jaroš. „U čerstvě mrtvých není nutný, ale tahle bába je skoro na samé hranici možností.“

„Viděl jsem, že má ještě vzpomínky,“ vzpomněl jsem si rychle na krátkou hlášku synchronizačního programu.

„To jsem chtěl slyšet!“ zazářil doktor Jaroš. „To může pomalý test plně nahradit. No, mělo by to dopadnout dobře, ale uvědom si, když některý přenos zkazíš, budeš mít místo jednoho pohřbu dva a bude tě to hryzat. Můžeš ještě tvrdit, že je spěch, i to ti uznám. Jednej jak myslíš.“

Pravda, bylo naspěch. Podle mě bylo výhodnější riskovat. Testy kompletnosti by zabraly čtvrt hodiny a mezitím by se mohla další část osobnosti rozložit.

„Jedeme,“ oznámil jsem úsečně a zadal další, poslední příkaz.

To bylo – všechno. Teď už to nezávisí na mně, ale na stroji. Udělal jsem všechno, co bylo třeba? Pokud ne, pokazím mozek tvora, který by se jinak narodil – či spíš vylíhl, zase se mi sem plete stará terminologie – a vlastně ho zabiji… ostatně, krátký výpadek elektřiny by určitě udělal totéž, tak co… pravda, neměl jsem ještě k mlokům, zejména nevylíhnutým, tátův vřelý vztah… Ale měl jsem dojem, že jsem na nic nezapomněl.

Bylo ticho, jen ventilátory počítače tiše funěly. Cosi vysoce pištělo, ale ultrazvuk byl soustředěný uvnitř kukly, venku se skoro neprojevoval. Bylo geniální spojit účinky ultrazvuku, vlastně kmitání vzduchu, se zcela odlišnými elektromagnetickými vlnami, aby bylo možné snímat i zapisovat tu křehkou holografickou pavučinu, prostupující náš lidský – ale i mločí – mozek?

Pak obrazovka trochu trhnutím poskočila. Objevilo se na ní lakonické „OK.“

Pohledem na displej jsem se ujistil, že to trvalo jen čtvrt hodiny. To je všechno? napadlo mě. Bájná reinkarnace člověka do jiného těla, ve kterou věřily miliony věřících celého světa, že je tak krátký, byť z mé strany nervově napnutý časový úsek? Skoro se mi nechtělo věřit, že je konec.

„Výborně,“ přistoupil ke mně náš mločí táta doktor Jaroš a podával mi ruku ke gratulaci. „Tímto jsi u mě složil první zkoušku – z obsluhy transkriptoru.“

Pravda, byla to jen jednodušší části tátova tajemství. Kreator byl pro mě i nadále záhadou, tam jsem ještě nezačal a bude to prý těžší. Nicméně – i tohle byl úspěch.

„Můžeš paní Koťátkovou odvézt do líhně,“ řekl táta. „Já se postarám o navrácení jejího bývalého těla.“

Odvážel jsem opatrně veliké mločí vejce v koši na muničním vozíku dlouhými chodbami tam, kde jsem se sám nedávno… vylíhl. Teď to tedy čeká starou paní. Jak to přijme? A navíc – jak se asi bude tvářit, až se setká se svým manželem, před pěti lety oplakaným? Koťátko tenkrát zemřel na infarkt, jeho paní dnes také. Za dva až tři dny se spolu setkají, oba už po smrti – a přece naživu.

Cítil jsem povznášející pocit. Ne pýchu, nic se tu přece nestalo mou zásluhou, to náš mločí táta, doktor Jaroš, se stal opravdovým stvořitelem nového života. Ale blažilo mě, že jsem se toho mohl aspoň zúčastnit. Nemělo by se to ale ještě více rozšířit? Nemohli by se mloci stát dalším stupněm, druhou fází lidského bytí?

*****

Vozík byl na mě velký, ale vezl jsem svůj výsledek hrdě a odmítal jsem ochotné nabídky pomoci od mloků, kteří mě jakoby neúmyslně potkávali. Všichni už věděli, že jsem dnes přepis duše řídil já.

Opatrně jsem dovezl vejce se spící paní Koťátkovou do sálu, kde se mloci líhli. Musel jsem vyběhnout poslední schody – vejce jsem zavezl do muničního výtahu, ale sám jsem se tam nevešel a musel jsem výtah obsluhovat zvenčí. Do mločí líhně jsem vstoupil sám. Na stropě viselo několik silnějších svítidel, podle barvy jsem už viděl, že jejich světlo obsahuje velký díl infračervených paprsků. Intenzívně zárodky hřály.

Náhle jsem zpozorněl.

Vejce v jednom koši sebou začalo podivně zmítat. Nemělo pevnou skořápku, ale kožovitý povrch, takže jeho pohyby byly naprosto zřetelné. Nový mlok se právě začal líhnout. Podobně tomu bylo přece nedávno se mnou!

Táta mi už vysvětlil, že se do procesu nemám plést, pokud to není nutné. Mlok uvnitř má dost síly, aby prorazil obal vejce a vysvobodil se. První instinkty mu řeknou, jak nejlépe roztrhnout kožovitý obal – jak si snad ještě pamatuji. Je ale třeba, aby tu ve chvíli líhnutí někdo byl, kdo se o přírůstek postará po psychické stránce. Proto tu byla všude na stropě instalována moderní a jistě ne levná čidla pohybu. Jenže teď jistě reagovala na mne – očekávalo se přece, že se tu budu pohybovat. Nezbývalo mi než tu zůstat a postarat se o přírůstek sám. Věřil jsem si, že to zvládnu.

Pohyby blanitého povrchu se stávaly prudšími. Ten uvnitř se snažil dostat ven. Nejspíš zkoušel kopat nohama, potom se pokoušel rukama prorazit obal – přesně jako já. Ano, instinkt tam byl, všechno bylo v pořádku.

Podařilo se mu to. Jakmile byla obálka vejce porušena, trhala se už snáze. Spatřil jsem mločí ruce, pak vyhlédla i puntíkovaná hlavička, mlok se nadechl a začal kašlat. To také bylo v pořádku, brzy vykašle hleny z plic a bude mu dobře.

Mlok se skutečně brzy nadechl a rychle si otřel zbytky bílku s očí.

Potom začal až nepřirozeně ječet. Byla v tom hrůza, strach z neznáma, zděšení. Jistě to byl bývalý člověk, chápal jsem ho. Přirození mloci z nevysvětlitelné změny nepociťují hrůzu jako my, bývalí lidé. Prostě se vylíhnou a cítí nanejvýš zvědavost.

„Uklidněte se, prosím,“ snažil jsem se nově vylíhlého tvora povzbudit. Je-li to člověk, měl by mi porozumět a jakmile pochopí, že mu chci pomoci, musí se zklidnit, aby se mnou mohl komunikovat. To snad dá rozum.

Rozum ale v tomto případě ustoupil panice.

„Pomóc!“ křičel nový mlok česky. Bylo mi hned jasné, že je to bývalý člověk, ale tohle slovo to zpečetilo.

„Nebojte se, nic zlého se vám neděje,“ promlouval jsem na něho vlídně, abych ho příliš nepoplašil.

„Pomóc, chce mě to sežrááát!“ ječel nový mlok a odtáhl se ode mě co nejdál.

Došlo mi, že se tak polekal – mě. Nebylo těžké pochopit jeho zděšení. Sám jsem to přece zažil také – a to jsem jako prvního tvora spatřil člověka. V barevně posunutém spektru působila i důvěrně známá lidská tvář nepřirozeně, natož moje mločí papule! Také mi nebylo poprvé v bezprostřední blízkosti mloků nejlépe, ačkoliv se od ještěrů lišíme dost podstatně.

„Klid, prosím,“ pokračoval jsem. „Já vás nekousnu.“

Bylo mi jasné, že nesmím dopustit, aby úplně propadl panice, mohl by si ublížit, nebo kdoví, třeba i zešílet.

„Vono to mluvííí!!!“ zakvílel mlok tím víc.

„Vy přece taky mluvíte,“ pokrčil jsem rameny. „Nemáme si vůbec co vyčítat. Je to normální, nejsme němí.“

„Ať mě to nechá!“ dožadoval se vřískavě novorozenec.

„Nechci vám ublížit, ale pomoci,“ pokračoval jsem ve své agitaci. „Dovedu si dobře představit, jak vám je, sám jsem to zažil nedávno.“

„Co je? Co se stalo?“ trochu se uklidňoval. Pak nejspíš pohlédl na své ruce, což jeho hrůzu obnovilo ještě ve větší míře.

„Pomóc! Tohle přece nejsem já!“

„Proč myslíte?“

„Tohle nejsou mé ruce! Vraťte mi mé ruce! A hned!“

„Proč by to neměly být vaše ruce? Co proti nim máte? Neposlouchají vás?“

Mlok si zděšeně prohlížel ruce a opatrně zkoušel pohybovat jednotlivými prsty.

„Chybí mi malíček!“ obrátil se na mě vyčítavě.

„To se vám jenom zdá,“ ujistil jsem ho. „A co je podle vás tohle?“

Popadl jsem ho jemně za krajní prst ruky.

„Tak mi chybí… já nevím, něco jiného. Umím snad počítat do pěti, ne?“

„Ale co vám chybí? Podle mě máte všechno jako já.“

Přiblížil jsem se až na dosah a přiložil jsem k jeho ruce svou. Shodovaly se.

„Já se na ten heroin vážně vykašlu,“ uklidnil se náhle novorozený mlok. „To byl ale pitomej nápad! Tak příšerný halucinace jsem teda eště neměla. Člověk by se z nich nakonec vážně zcvoknul. Zlatá marjána!“

A byl jsem doma.

Jiřina Macháčková, mrtvola z patologického oddělení nemocnice. No nazdar, to bude dáreček! Našli ji nedávno pod mostem studenou, nedalo se nic dělat. Škoda mladé dívky ve věku sotva čtrnácti let, teprve v pubertě! Zapůjčili ji prý tátovi z krematoria jen na dvě hodinky – takže se teď ocitla mezi námi.

„Člověk může na předávkování heroinem i zemřít,“ začal jsem soustrastně.

„To se mi naštěstí nemůže stát,“ odtušila tak sebevědomě, až jsem se trpce usmál. „Nestarejte se, já se vyznám, jo?“

Její přítomnost tady to vyvracela nejlépe, ale nesnažil jsem se ji přesvědčovat, jak krutě se mýlí. Bylo mi jasné, že je ochotná se s tím vyrovnat jen proto, že to považuje za drogovou halucinaci, ale až zjistí, že to žádná halucinace není a že je definitivně po smrti, bude ta estráda pokračovat. Táta Jaroš se řídil heslem, že se skutečnost nikomu zastírat nemá a jednal s probuzenými na rovinu, já jsem to kruté poznání raději ještě trochu odložil. Nicméně byla zatím docela klidná, až jí to dojde podruhé, bude to slabší – ušetříme možná jednu uklidňující injekci.

„Nechcete se raději vykoupat?“ navrhl jsem jí.

„Proč? Mně se to líbí!“ vyhrkla. Přejela si levou rukou přes hřbet pravé a setřela si z ní trochu vaječného bílku, pak si na ruku zálibně popleskala.

„Opravdu, člověk přímo cítí ten sliz! Vážně to stojí za to!“

„Máme tady sprchu,“ trval jsem na svém. „Ani netušíte, jak je to zajímavé.“

„No, vodzkoušet by se to mohlo,“ přivolila. „Apropó, kdo ty vlastně seš?“

„Doktor Míča,“ odpověděl jsem po pravdě a přitom neutrálně.

„Ty z nás ale musíš bejt vodvázanej, co?“ uchichtla se.

„Ani ne,“ odtušil jsem. „Už jsem si na to zvykl. A teď hezky vstaneme a půjdeme se osprchovat, ne?“

Přijala podávanou ruku, pomohl jsem jí z koše. Venku se na sebe opět zvědavě podívala, pak na mě.

„To neplatí,“ řekla uraženě. „Ty máš šaty – a já ne! Proč?!!“

Na okamžik jsem strnul. Některé bývalé ženy prý v této chvíli začaly zděšeně ječet, že je někdo vidí bez šatů. Byla to celkem pochopitelná reakce. Jiřinka nic – asi byla i v tomto směru otrlejší.

„Já jsem doktor,“ ujistil jsem ji. „Dostanete čisté oblečení, až se pořádně umyjete. Nechcete si přece všechno hned ušpinit?“

Byla samozřejmě celá od bílku, ale pochopila to jinak než jsem to myslel.

„Aha! Já sem se tady poblila, co?“ připustila. „To ale musím vypadat! A ještě si do toho pleskám, já čuně! Vypadá to ale vo třídu líp než v reálu – to je ale vodvaz! Ani mi to nepřijde tak eklhaft – jako to nejspíš je.“

„Jdeme!“ uťal jsem další diskusi.

Cupitala se mnou poslušně do sprchy. Nastavil jsem studenější vodu, aby ji tak nerozpálila a pomáhal jsem jí od bílku. Naštěstí se vodou splavoval poměrně snadno. Vůbec jí nevadilo, že jí pomáhám a dotýkám se jí – ale tím lépe!

„Docela by mě zajímalo, jak se v tomhle souloží,“ obrátila se na mě náhle bez okolků. „Nechceš si to se mnou rozdat? Neboj, už se mi blejt nechce.“

„Na to máte ještě – nejmíň pět let času,“ odmítl jsem ji.

„Moulo, já už měla kluků…“ zavrčela. „Nebyl bys první ani náhodou. Bojíš se, že bych ti dělala trable, že je mi čtrnáct, co? Nikomu jsem je nikdy nedělala, to si piš!“

Nic jsem na to neřekl. Dívenka bývala zřejmě značně emancipovaná.

Zastavila vodu a přijala nabízenou osušku.

„Bylo to studený, ale teď je mi fajn,“ prohlásila uspokojeně. „Ale co je tohle?“

Podával jsem jí totiž mločí kalhotky, ušité přesně podle tvaru mločího těla.

„To k tomu patří,“ ujišťoval jsem Jiřinku. „Vypadáte snad jako mlok, nebo ne?“

Mločí garderobou se v Blaníku zabývala bývalá švadlena Ludmila. Její výtvory jsme nosili všichni, Liduška na to byla právem pyšná a pochopitelně měla práce nad hlavu. Právě to jí asi pomohlo překonat šok. Nejlépe na tom byli, kdo jen pokračovali v tom, co předtím dělali jako lidé, ale nějakou užitečnou činnost si rychle našel každý. Výjimek bylo méně než prstů na jedné mločí ruce – vlastně jsem ještě nikoho neviděl doopravdy lenošit.

„No vážně, to je ale rajcovní!“ pochvalovala si. „Hele, doktorskej, neměl bys mít větší úctu k dámě? Já vím, seš doktor, ale – musíš mě pořád šmírovat? Voblíct se umím sama – svlíkat mě beztak nebudeš, seš na to jistě móc fajnovej!“

„Dělám tady jenom svou povinnost,“ udrtil jsem sotva na půl úst.

„No jo, dyť říkám, fajnovka študovanej!“ ušklíbla se a přejela si zálibně rukama přes místa, kde jako děvče mívala ňadra.

„No ale vážně,“ uchichtla se. „Já jsem opravdu – úplně placatá! Ty mě ale musíš vidět normálně, nebo ne?“

„Vidím vás přesně tak, jak skutečně vypadáte,“ odtušil jsem. Nepochopila, že to myslím dvojsmyslně. Ano, viděl jsem ji jako mloka – či spíš mločku, když už se cítila být dál ženou, ale viděl jsem v ní především bývalou feťačku bez jakéhokoliv hlubšího citu. Nezamlouvala se mi a tušil jsem, že s ní bude horší práce než s mločími miminy.

„Tak co, jaký je mám?“ kasala se sebevědomě.

„Jako každý mlok – žádné,“ odtušil jsem jedovatě. „Placatá jako prkno!“

„Sprosťáku!“ odvrátila se uraženě. „S tebou je taky zábava – jako v márnici!“

Pořád ještě nic netušila. Panebože, to jsme to dostali přírůstek, opakoval jsem si v duchu už aspoň potřetí. Zručně si oblékla i kombinézu, ale otočila se ke mně uraženě zády. Teprve potom se ke mně obrátila – a zase tak vyzývavě jako předtím.

„Kam ste mě vlastně vodvezli?“ zajímala se. „Máte to tu nádherně pomalovaný, ale musím být včas doma, nebo bude průser, fotr by mě zase seřezal jako alíka.“

„Domů spěchat nemusíte,“ mávl jsem rukou. „Vaši už to vědí.“

„A sakra, to bude malér,“ zvážněla. „Co jste jim vlastně nabonzovali?“

Řekl jsem si, že maškarády s halucinacemi už bylo dost, nejvyšší čas nalít Jiřince čistého vína – ať si to přebere jak chce. První šok překonala, další bude menší.

„Malér už byl,“ podotkl jsem suše. „Už vás dokonce oplakali.“

„Voplakali?“ zarazila se trochu. „To myslíš vážně? Blbost, nehoupej mě, vím svý! Fotr aby pro mě uronil slzu? Ten mě nejspíš zmlátí do modra! Ále co, beztak jsem uvažovala, že zdrhnu. I když je to těžký, vobčas mi přece jen dávali nějakou almužnu, člověk se někdy nedokáže včas rozhodnout… Ale co, ňák bylo, ňák bude – holka která nedokáže přimět kořena, aby za ni zaplatil, nemá co chodit do baru!“

„Domů se tak jako tak nevrátíte,“ ujistil jsem ji. „Rozhodně vám tam už nic dávat nebudou, to vám mohu zaručit.“

„Že voni mě vyšoupli z domu?“ sondovala opatrně.

„Tak trochu,“ přikývl jsem. „Dokonce vás už pohřbili.“

„To by se jim hodilo!“ vybuchla. „To si nenechám líbit, na to jsou paragrafy!“

„Pohřbili vás přesně podle předpisů a se vší parádou,“ ujistil jsem ji už dost tvrdě. „Vy jste totiž na ten heroin zemřela, Jiřinko, rozumíte mi? Pod mostem, snad se na to aspoň trochu pamatujete? Anebo jste tam jen tak usnula?“

„Srandisto!“ zpražila mě pohledem. „Tohle tady jsem já, nebo můj duch?“

„Slyšela jste ještě zaživa slovíčko reinkarnace?“ odpověděl jsem jí protiotázkou. „Česky se to řekne převtělení. Nebojte se, tělo máte, jen – trochu jiné.“

Otočila ke mně obě pouzdra očí, jako kdyby mě chtěla provrtat pohledem.

„To jako myslíš, že bych měla bejt vážně převtělená – do tohodle neřádu?“ utrhla se na mě. „Nafurt? To snad nemyslíš vážně!“

Natáhla ruce před sebe a začala si je se zjevným odporem prohlížet.

„Snažím se mluvit dost srozumitelně, ne?“ odsekl jsem. „Bohužel, myslím to smrtelně vážně! Nejste už, čím jste byla. Vidíte se dobře, to není halucinace!“

„A ty seš co? Taky duch?“ uchichtla se najednou.

„Nejsme duchové, vždyť máme těla. Jsme reinkarnovaní mloci. Oba.“

„To bys musel bejt nejdřív taky mrtvej!“ vykřikla vítězně s uspokojením, že mě nachytala při lži. Oběma rukama mě přitom ale zoufale popadla za kombinézu.

„Taky že jsem zemřel, nedávno před vámi,“ sebral jsem jí přikývnutím poslední naději. „Na autonehodu, kterou jsem nezavinil, ne jako vy na nějaké svinstvo v žilách.“

„Ty to fakt myslíš – vážně?“ roztřásla se najednou.

„Naprosto vážně,“ přisvědčil jsem. „Pohřbili mě stejně jako vás. Taky mi chvíli trvalo, než jsem se se svou nynější podobou vyrovnal. Jistě si na to zvyknete, ostatně – nic jiného vám nezbude. Odtud není návratu, zanechte vší naděje!“

„To jsou vážně pitomý fóry! Nech toho, rozumíš?!“ vybuchla.

„To nejsou fóry, ale skutečnost. Měla jste prý nádherný funus. Večer vám potom vaši kamarádi zapalovali na hrobě marihuanu, sebrala je přitom policie. No, můžete být ráda, že jste aspoň tohle. Červi by se vám asi líbili ještě míň.“

Pokusil jsem se jí jemně vytrhnout. Byli jsme oba mločí mrňata, ale stisk rukou měla dost pevný, aby mě udržela.

„Poslyš, doktůrku, snad to vopravdu nemyslíš vážně?“ snažila se zatřást se mnou jako kmenem jabloně.

„Myslím to vážně. A nevyvádějte tolik, jsme na tom stejně, nebo skoro stejně. Můžeme si na to klidně podat ruce.“

„To bych to schytala! Dávat ruku takový ohavě ohavný! Ani nápad!“

„Vypadáme velice podobně,“ ujistil jsem ji jedovatě. „Skoro jako jednovaječná dvojčata. Nemáme si vůbec co vyčítat. Oba jsme přece mloci!“

Táta mě ujišťoval, že v programech jeho kreatoru je malý generátor náhodných funkcí, který má možnost ovlivňovat pár jinak nepodstatných genů. Bez toho bychom byli jako jednovaječná dvojčata všichni, ale později bychom mohli rychle degenerovat. Některé z těchto znaků, například nepravidelné hnědavé skvrny na kůži, byly dokonce tak nápadné, že jsme se podle nich rozeznávali. Například Jiřinka měla skvrnitý nos, já zase podlouhlé hnědé skvrny od očí skoro až k nozdrám.

„A to mám jako zůstat – taky taková stvůra? A nafurt?“ zaúpěla.

„Přesně tak,“ přikývl jsem. „Také jsem si na to zvykl.“

My bývalí lidé jsme stále měli lidské estetické cítění a nikomu z nás se naše nové tělo nezdálo krásné, neměli jsme ale jinou možnost výběru.

Rozbulila se opět bez nejmenšího varování, ale tentokrát už v tom nebyla hrůza ani zděšení, spíš obyčejná sebelítost. Přitiskla se ke mně a vzlykala mi v náručí. Pravda, trochu jsem ji litoval, ale velké sympatie jsem k ní necítil. Nějaké city by při takové příležitosti mohly časem vykřesat hormony, ale dokud jsme byli jenom mločí mimina, neměly k tomu příležitost. Jiřinka byla navíc ze sprchy studená a mokrá jako obrovská žába Rana Gigantea Eryops 24 J, které jsme měli místo krav, což jí ovšem na přitažlivosti určitě nepřidalo. Ach jo!

„Co jsem komu provedla?“ vzlykala.

„Nikomu nic,“ přiznal jsem jí. „S tím heroinem se vám podařila perfektní sebevražda, ale ublížila jste jen sama sobě.“

„Já jsem ale nechtěla umřít!“ vykřikla zoufale. „Pod tím mostem mi bylo blbě, to jó, ale po vopici mi dycky bejvalo hůř…“

„Kdo si píchá heroin, musí s tím počítat. Tvrdila jste, že se vám nic stát nemůže – jak vidíte, stalo se.“

„A nedá se… nedá se to ještě…“ chytala se stébla. „Neděláš si přece jen fóry?“

„Se smrtí se nežertuje,“ usekl jsem tu naději tvrdě. „Zemřela jste a vaše původní lidské tělo už pohřbili. Kdo vás znal, poplakal si, anebo si oddechl, každý podle svého, ale vrátit se mezi lidi rozhodně nemůžete, přinejmenším ne v téhle podobě. Nezbývá mi nic jiného, než vás přivítat mezi nás mloky.“

„Ale – co budu mezi takovejma vobludama dělat?“

„Vždyť jste také taková,“ ubezpečil jsem ji. „Co budete dělat? To záleží na tom, k čemu se hodíte. Nebojte se, tady je pořád co dělat a pro každého se něco najde.“

„To jako, abych…“ ztuhla. „Žádnou práci neberu, to na mě nezkoušejte!“

Jen jsem se na ni útrpně usmál.

„Ostatně – není mi ještě ani čtrnáct!“ dodala vítězoslavně.

„Budete to mít asi těžké,“ politoval jsem ji, i když ne dost upřímně. „Není vám čtrnáct let, ale čtvrt hodiny. Rodiče nemáte a nikdo vám už žádné almužny dávat nebude. A že byste někoho okouzlila sexem? Na to koukejte velice rychle zapomenout. Už proto, že jste mimino a navíc – napůl chlap! Jenže mimina jsou tu všichni a nikdo se ulejvat nebude, jinak to tady nejde!“

Čekal jsem od ní něco jako zoufalé zavytí a proto mě ani nepřekvapilo, že jsem to odhadl skoro přesně. Jiřinka se rozbulila jako o závod.

„A co… co Lukáš?“ napadlo ji náhle.

„Jaký Lukáš?“ zeptal jsem se.

„Kluk, co s ním chodím!“ vyhrkla nešťastně.

„S tím jste se přece rozešla! Jestli vás měl rád, určitě si zabrečel, ale opustila jste ho a tím to mezi vámi definitivně skončilo.“

„Já jsem ho nenechala! Já ho mám ráda!“ bulila naplno.

Napadlo mě, jaká to asi byla veliká láska – byla by mu nevěrná chvíli po svém probuzení, jak mi to před chvílí sama navrhovala! Tomu Lukášovi nevadilo, že jí je teprve čtrnáct? Asi ne.

„Dala jste přednost heroinu, proto jste tady. Nikdo vás přece nenutil, abyste si to svinstvo píchala.“

„To je nespravedlivý!“ rozbrečela se opět naplno.

„Pro koho? Pro vás ne, můžete si za to sama. A pro Lukáše? Snad si najde lepší děvče a kdybyste ho měla ráda, budete mu to přát. Vy už jste pro něho mrtvá – bohužel nejen obrazně, ale doslova a do písmene.“

„Proč já ano a on ne? Píchá si to dýl a víc,“ vybuchla.

Podíval jsem se na ni smutně. To jsem si mohl myslet! Žádná Julie a Romeo! Oba feťáci jako poleno – oba živoucí mrtvoly, tahle už skutečně po smrti, to je asi mezi nimi jediný rozdíl.

„Pak mu aspoň přejte, aby mu vaše smrt byla dostatečnou výstrahou. Nemusí tady skončit tak mladý jako vy,“ uťal jsem tvrdě další debatu.

„Přeju mu, aby tu byl co nejdřív,“ zasyčela.

„Vy jste ale přející! Nevykládejte mi aspoň, jak ho milujete!“

„Oči bych mu s chutí vyškrábala! Dyť mě do toho heroinu uvrtal, pořád tvrdil, jaká jsem nemoderní buchta, až jsem to taky zkusila – já kráva nebeská!“

„Při větší smůle může dopadnout hůř a k nám se ani nedostane,“ zavrčel jsem na Jiřinku. „Dostala jste tady druhou životní příležitost. Můžete to podruhé zkusit líp.“

„Pěkně děkuju!“ vyjekla. „Myslíš, že o to stojím? Radši si podřežu žíly.“

„Žábo hloupá!“ okřikl jsem ji. „Vzdát se života, to je přece nebetyčná hloupost! Už jsi to jednou udělala a co jsi tím získala? Přišla jsi o mladé a možná i hezké dívčí tělo a stal se z tebe mlok. Koukej se vzpamatovat, příště by to bylo ještě horší! Jestli tě ani smrt nenapraví, co s tebou máme dělat?“

Nevydržel jsem už a přešel na tykání, abych jí mohl pořádně vynadat. Ztuhla překvapením a zmlkla. Popadl jsem ji za ruku a vyvlekl ji, pořád ještě vzlykající, ven na chodbu. Budu ji muset předat učiteli, třeba z ní ještě něco vykřeše.

Napadlo mě, zda by táta neměl lépe vybírat, komu nový život nabídne a kdo o to nestojí, ale včas jsem si uvědomil, že jsem o mločí existenci v první chvíli nestál – a také mě považovali za sebevraha. A hleďme, stačil týden a zvykl jsem si.

Zvlášť když jsem se zde setkal s něčím, o co dosud marně usilovaly nespočetné generace vědců od dávného starověku.

Umělý život, umělý tvor, člověku podobný homunkulus. Panebože, to mi tak někdo nabídnout jako člověku, dal bych za to nevím co.

Vzápětí mě sice napadlo, že jsem za to dal vlastní duši, ale nebral jsem to už tak tragicky.

*****

Zlom

K mému údivu měl Čupík pro Jiřinku pochopení.

„Zvykne si jako všichni,“ komentoval to s klidem. Čupík lidem rozuměl, uměl vystihnout jejich silné i slabé stránky a věděl, jak na ně zahrát.

Nicméně jsem si v duchu pomyslel, že menší seřvání ode mě také nebylo bez užitku. Nebylo to ostatně tak horké – většinou jsem jí přece vykal. Kromě toho jsem se obával, že u ní i tak zkušený pedagog jako byl Čupík narazí. Jiřinka byla prázdná, jako plechovka od snědené konzervy. Dávno už žila bez cíle, od jedné dávky k druhé.

Rovněž táta Jaroš se mnou souhlasil a neodpustil si ani připomínku, že on sám nemá sebevrahy ani narkomany rád.

„Když člověk zemře věkem, je to přirozené,“ přemítal. „Když zahyne při nehodě, je to smutné. Ale když si někdo zkrátí život sám a úmyslně, navíc pro nějaké svinstvo, jako jsou cigarety, chlast a drogy, je to už jenom – pitomé.“

Přiznal se, že jednoho mrtvého dokonce neoživil, když mu kamarád z Pohřební služby sdělil, že chlapa zastřelil při přestřelce během ozbrojené loupeže policista.

„Abych kamaráda neurazil, převzal jsem ho jako ostatní, ale pak jsem mu ho vrátil, aniž bych s ním něco dělal.“

„Takže jsi ho definitivně odsoudil k smrti!“ komentoval jsem to. „Připadá mi, že si občas trochu hraješ na boha. Jsi možná stvořitel, ale ne pánbůh!“

„Kdo jiný to ví lépe než já?“ odtušil. „Už jsem ti přece vícekrát říkal, že to není snadné. A nemáš pravdu, že jsem toho grázla odsoudil, ačkoliv by se mi ortel nad ním jevil jako spravedlivý. Reinkarnaci nemůžeme brát ani jako odměnu, ani jako trest. Ale nezdá se mi správné dávat grázlům další šanci, když svým prvním životem dokázali, jaké jsou to bestie.“

„Ale přece – ten člověk zemřel definitivně, úplně zmizel ze světa!“

„Jako nespočetné miliardy jiných, čistších!“ opáčil prudce. „Uvědom si, transkripcí dáváš šanci člověku, ale současně ji bereš mloku, který by se jinak vylíhl. Chápej to konečně jako život za život! Jde o nesnadné dilema, zda má mít jeden život přednost před druhým.“

„Když to bereš takhle – pak by byly transkripce nemravné a možná zločinné od samého počátku,“ zarazil jsem se při pomyšlení, že tím vlastně odsuzuji i sám sebe.

„Ani tak to nesmíš chápat. Stává se, že máš výběr jen mezi dvěma zly a zvolíš-li menší, zvolíš dobře. Do stejné škatulky patří otázka, čí život má větší cenu, když máš možnost zachovat jen jeden ze dvou a musíš se rozhodnout.“

„Krutá možnost!“

„Častější, než se zdá. V mnoha situacích to máme jako lidé vyřešeno už dávno. Když se lékař musí rozhodnout, zdali zachrání novorozence nebo jeho matku, když bezpečně ví, že oba současně zachránit prostě nemůže, dává vždycky přednost matce. Také policista musí zločinci zabránit ve vraždě, třeba i tím, že ho zastřelí. A není to vražda, i když to není nutná sebeobrana. Život oběti má zkrátka větší cenu než život vraha – to platilo, platí a vždycky platit bude. Moje transkripce vezme naději na život osobnosti, která ještě ani nevznikla, aby ji dala jiné – podle mého potřebnější.“

„To ti ale vůbec nezávidím.“

„Nemusíš. Je to srovnatelné s rozhodováním mezi životem dítěte a matky. Ty se tak budeš také rozhodovat. Pořád si neuvědomuješ, že každou transkripcí zabíjíš toho, kdo by se jinak vylíhl? Zárodek mloka by byl jednou rozumným stvořením. Není to už dnes jen moje dilema, jedeš v tom se mnou!“

„Hu – to je příšerné,“ otřásl jsem se.

„Je,“ souhlasil. „Jako s tou Jiřinkou. Zabila se vlastně sama. Bylo by možná spravedlivé nechat ji zmizet úplně. Proč dávat takovým troskám novou šanci za cenu sebrání téže šance jiným? A přece jsem ji reinkarnoval, ačkoliv nemám jistotu, zda jsem udělal dobře. Věřím, že to bylo správné. Budoucnost mě ostatně brzy usvědčí.“

„A kdyby se ukázalo, že to byla chyba?“

„Chybami se člověk učí,“ pokrčil rameny. „Vezmeme si pak z toho příkladné poučení oba a dalším takovým už to nenabídneme. Škoda námahy!“

Vzdychl si, ale pak se obrátil ke kreatoru a začal mě bombardovat informacemi, které budu muset zvládnout, abych ho, jak říkal, jednou důstojně zastoupil.

*****

Pobýval jsem teď většinu svého času ve spodních patrech Blaníku a na ubikaci jsem docházel jen ke spaní. Mločí mozek se podobá lidskému i co do potřeby spánku. Dočasně je možné ji potlačit, ale táta nám to zakázal s odůvodněním, že jsme ještě děti a mohlo by nám to škodit.

Někteří brblali, ale nezbylo nám, než to uznat.

Ano, byli jsme teď všichni malé děti, ale nebylo to tak jednoduché. Biologicky nejstarším, kteří vznikli na počátku, chyběly předchozí lidské zkušenosti, byli tedy na úrovni dětí i rozumově, ačkoliv fyzicky byli největší a také nejvyspělejší. My později vylíhlí jsme měli mladší těla, ale ve valné většině vzdělání a často i bohaté zkušenosti ze svého předchozího života. Na našem chování to bylo znát. Nekočkovali jsme se, nehráli si jako noví, ale ani jsme se nad nimi nevyvyšovali. Oni nás také respektovali. Mezi mloky neplatilo, že větší znamená silnější. Tady rozhodovala rozumová stránka. Bývalý karatista Salaba (také nezaviněná autohavárie) cvičil mločí nováčky jiu-jitsu; ale ačkoliv byli fyzicky mnohem silnější, žádný ho zatím neporazil.

Učitel Čupík neučil své žáky podle biologického věku, ani podle jejich životních zkušeností, ale podle potřeby. Kdo neovládal správně češtinu, toho učil česky. Komu chyběla matematika, dostával lekce z počtů. Nemohl zvládnout individuální přístup ke každému žákovi, ale rozdělil je podle vyspělosti na jednotlivá oddělení. Modrava, jak si dnes říkala bývalá pětaosmdesátiletá Zlatuška Zikmundová, dnes chodila do druhé třídy s novými mloky a nikdo se nad tím nepozastavoval.

V pevnosti Blaník zavládl od počátku prvobytně pospolný komunismus, částečně srovnatelný s izraelskými družstvy typu kibuc. Každý dělal co bylo zapotřebí a čemu rozuměl. Dokonce i ti, kdo za své lidské existence prosluli jako flákači, což se nakonec, jak jinak, neutajilo, tady nezaháleli.

Buďto jim to samotným nedalo, nebo se obávali ostudy, ačkoliv si dříve jako lidé z něčeho takového nedělali hlavu.

„Jiřince asi prospěje třetí třída češtiny a zopakuje si část matematiky, biologie a přírodních věd vůbec,“ rozhodl o ní učitel.

„To máte marný, já nejsem studijní typ,“ vzepřela se z trucu Jiřinka, ačkoliv před ním vůbec nevystupovala tak sebejistě jako na počátku.

„Všichni mloci jsou studijní typy,“ ujistil ji klidně Čupík. „Potřebovali bychom ale učitele pro vyšší stupeň, já jsem doma v první až páté třídě a i to sotva stihnu.“

Bohužel by to předpokládalo, že tam nahoře zemře nějaký středoškolský učitel a dostane se k nám. Smrt jsem samo sebou nikomu nepřál, ale bylo mi jasné, že tam lidé umírají a jejich zkušenosti mizí v nenávratnu.

Jak to udělat? Diskutoval jsem o tom s tátou Jarošem – ani on si nevěděl rady.

„Což takhle zasvětit do tajemství někoho z lidí?“ navrhl jsem bezelstně.

„Myslíš z Akademie věd?“ zamračil se. „Tam už každý myslí komerčně, ještě by to prodali US Army. Nechtěl bych se dočkat chvíle, kdy by cvičení mloci potápěli lodě s lidmi. Jistě uznáš, že by to byla tragédie.“

Uznal jsem to. (Kdyby mi v té chvíli někdo řekl, že to budu právě já, kdo jednou vydá osudový příkaz potápět lodě lidí, považoval bych ho za nesvéprávného idiota…)

„A co tvoji přátelé, kteří nám dodávají mrtvá těla z nemocnic a krematorií?“

„Nevím,“ vzdychl si. „Abychom o ně nepřišli! Není to pevné kamarádství. Vědí, že dělám výzkumy mozkové činnosti, ale domnívají se, že ta mrtvá těla potřebuji jen k povrchnímu zkoumání. Dodržuji dohodu, že žádné tělo ani v nejmenším nepoškodím, aby nevznikl skandál. Mrtvým tělům tady nesmí přibýt ani škrábnutí, aby si příbuzní během smutečních obřadů něčeho nepovšimli. Kdyby se dozvěděli, že mrtvé oživuji, navíc v takovéhle podobě, třeba by to považovali za nepřípustné.“

„Risknul bych to,“ přemlouval jsem ho. „Třeba u Pepíka Náhlovského, ten přece dodal zatím jen dvě těla. Kdyby se mu to nelíbilo a odmítl by dodávat další, bude to menší škoda.“

„Tihle se všichni navzájem dobře znají. Náhlovský by mohl ostatní varovat.“

„Nebo by to mohl správně pochopit jako druhou šanci pro ty mrtvé,“ pokračoval jsem. „Třeba by mohl o něčem takovém časem uvažovat… je to přece starší pán.“

„Dobře, něco zkusím,“ slíbil táta.

S lidmi jednal výhradně on. Já jsem tu možnost neměl – nebyli na něco takového připraveni. Nejlépe to bylo vidět na nových přírůstcích. Většina bývalých lidí se po vylíhnutí chovala hystericky, jen výjimky to přijaly bez nutnosti aplikace sedativ.

*****

Čas ubíhal, aniž bych měl příležitost to pozorovat.

Ovládl jsem i kreator a Jaroš mi svěřil klonování nových zárodků. Uvolnilo mu to ruce, aby mohl pokračovat ve vývoji dokonalejších tvorů. Zajímalo mě to také, ale uznal jsem, že on má k tomu větší právo. I tak mi často ukazoval některé své úspěchy a měl jsem volný přístup k jeho datům. Mohl jsem si prohlížet co mě napadlo – a také jsem toho využíval.

K výhodám Jarošovy počítačové geneze patřila také simulace. Jarošův geniální program dovoloval postupovat rychle právě díky této projekci nezáživných dat. Každé navazování genetických řetězců bylo možné simulovat a Jaroš měl už velikou databázi zmapovaných míst. Co bylo v současném světě považováno za naprostou vědeckou špičku, měl Jaroš dávno zvládnuté. A co víc, nejenže přesně věděl, kde se co v genech nachází, která skupina genů vytváří plakoidní zuby, která otočná pouzdra očí a jiné orgány, ale dokázal to i uměle syntetizovat. V knihovně měl mimo jiné spousty úplných genetických schémat přírodních tvorů – žab, mloků, ještěrek, ale i savců – myší, kočky, krávy a samozřejmě i člověka. Čas od času je studoval a jak sám říkal, chodil si k nim pro inspiraci. Nikdy ale nepoužil genetický řetězec člověka – tvrdil, že je to pro něho cíl, ale ne šablona. Nepřevzal také ani nepatrnou část genového řetězce, aniž se s ní důkladně neseznámil – v podstatě jakoby příslušnou pasáž vždycky napsal samostatně, i když to nedělal – byla by to hrozná piplačka.

„Musím vědět, co dělám,“ tvrdil. „Nebudu nic slepě přebírat, to bych to rovnou mohl nechat, jak to je. Na inspiraci není nic špatného, asi jako když technici přebírají konstrukční prvky vyvinuté jinými, ale celek musí navrhnout každý sám. Kdybych měl metodou pokus-omyl vyřešit každý detail, nebyl by to úkol na desetiletí, ale na tisíce let. I tak je na vývoji živoucích bytostí práce víc než na kostele. Mám jednu výhodu. Když mám pochyby, dám si to odsimulovat. Kód mloků je zatím proti kódu současného člověka mnohem jednodušší.“

Program pro simulaci byl ale příliš složitý a pomalý. Některé části byly poměrně rychlé – vnějškovou projekci například zvládal ve slušném čase. Vnitřní podrobnosti mu trvaly mnohem déle a občas nám nezbývalo nic jiného než všechno prověřit naostro – syntetizovat.

Igor Filip, důchodce a dříve elektrikář, zesnulý ve věku dvaasedmdesáti let, tak získal tělo poněkud odlišné od nás ostatních. Když se vylíhl, měl ocas o třetinu kratší, což mu dovolovalo vzpřímenější chůzi. Vidění měl posunuté k infračervenému konci spektra, což mu ještě více zlepšovalo orientaci ve tmě. Jinak se nijak nelišil. Nejprve propadl panice, měl nás za ďábly, chtěl se do krve hádat, že si peklo nezasloužil. Pak nám od plic vynadal, co jsme to sním vyvedli a nakonec si jen odevzdaně postěžoval, že už byl na smrt dokonale připravený – a teď aby začínal od začátku.

Čupík ho poté seznámil s inženýrem Skálou a doporučil mu, aby se začal zajímat o elektrické rozvody Blaníku. Správně vytušil, že to bude pro Igora nejlepší lék, když už Igor jeho učení v rozsahu základní školy nepotřeboval.

„Nádherná práce,“ pochvaloval si to Igor už první večer po svém znovuvzkříšení, když s námi poprvé uléhal na palandu. Během dne se Skálou prolezl část pevnosti, kde si všechno podrobně prohlížel. Skála mu ochotně všechno ukazoval.

„Taková poctivá práce se už dneska nevidí!“ plesal Igor. „Žádný hliník, jen samá měď, tu a tam mosaz nebo dokonce bronz. A ty podzemní turbíny! Nikdy bych neřekl, že existuje něco jako Blaník a vůbec ne, že to je soběstačné co do elektřiny. Věděl jsem, že Jarošova chalupa nemá elektrickou přípojku a její ubohý diesel utáhne nanejvýš pár žárovek, ale že nepracuje víc než jeden den v roce, to jsem netušil. Přitom má Blaník spotřebu jako průměrná vesnice v době žní. Vezměte si třeba skleníky! Kde dnes ještě uvidíte skutečně fungující obloukové lampy? A přitom jsou nutné, protože dodávají ultrafialové světlo. Rostlinám by se prý pod žárovkami nikdy nevedlo. Zajímavé – to jsem předtím nevěděl.“

Z utahaného, letargického dědy se stalo opět zvídavé dítě v tom nejlepším slova smyslu. Navíc – což všichni oceňovali, začal působit i ve škole. Žáků se samozřejmě našlo dost a Filip je začal vyučovat elektrikářskému řemeslu. Tušil jsem za tím učitele – a nejspíš jsem se nemýlil. Čupík věděl, jak bývalým lidem vracet chuť do života.

Každý týden jsem teď musel syntetizovat tři až čtyři zárodky a implantovat je do vajec. O jejich produkci se starala Inka Mráčková, bývalá ošetřovatelka krav. Obří žáby rodu Rana Gigantea Eryops 24 J. sice vypadaly jinak než její dřívější svěřenkyně, ale zvykla si na ně brzy, stejně jako na svou vlastní novou podobu.

„Člověk by řekl, že i ta němá tvář myslí,“ posteskla si. „Jak se na mě divně koukají, když odvážím jejich děti, to se snad ani nedá popsat.“

„Část vajec jim přece neměníme a používáme jen přebytky,“ utěšoval jsem ji. „Víc bychom jich stejně neuživili!“

„Říkejte si co chcete, je jim to líto.“

Nebyla to pravda a ani nemohla být. Inteligence žab byla hluboko pod inteligencí žab přírodních. Inka se dokázala vcítit do jakéhokoliv zvířete, včetně umělých obřích červů Annelis Longissimus 124 J., jimiž žáby krmila a které chovala nedaleko odtud ve velkých plechových silech nazývaných červária na zkažené mouce, slámě a různých odpadcích. Červi měli jako ústní ústrojí kruhovitý jazýček, radulu s ostrými zoubky, takže byli schopní zkonzumovat prakticky všechno – dokonce i dubové dřevo. Proto tu byli ve velké plechové krabici – jinak by utekli. Krmička Inka si musela dávat pozor na prsty, ale měla už vypracovaný bezpečný hmat, kterým vyhlédnutého červa hbitě popadla. Před každou turbínou byla v přívodním podzemním kanálu umístěna nevelká komůrka s česly, odkud mohlo být odstraňováno zachycené smetí. Nebylo ho tam nikdy mnoho, ale občas se s povrchu do podzemí něco spláchne – drobné větvičky, listí, rozmělněné drny. Všechno organické šlo červům a ti si s tím rychle poradili. Kromě toho měli mloci na několika místech přístup na povrch a v době vegetace občas chodili v noci sklízet trávu a plevel. Červům prospívalo, když dostali něco čerstvého – ačkoliv spořádali vždycky absolutně všechno, pokud to bylo organické.

Ani žáby si v jídle nevybíraly. Zužitkovaly také kdeco, polykaly dokonce i obaly od vlastních vajec – takových koloběhů bylo v Blaníku víc. Pevnost nebyla soběstačná, ale vnitřní produkce potravin významně snižovala spotřebu neustále ubývajících zásob. Brzy jsem si zvykl na jiné než dosavadní počty. Mloci potřebují obecně mnohem méně potravy než lidé a zásoby proto ubývaly pomaleji. Můj dojem z prvního jídla byl tedy správný. Miniaturní porce nás nasytila, trávicí soustava se třemi žaludky potravu dokonale využila, takže malá porce, která by nebyla dostačující ani pro lidské mimino, nám vystačila na celodenní námahu.

Žáby měly mnohem kratší životní cyklus. Již po půl roce dosáhly dospělosti, ale po dalších dvou letech produkce vajec klesala a byly používány jako jateční zvířata. Dokonce i táta Jaroš si občas dopřával žabí řízky a nevypadalo to, že by to dělal jen aby nám ukázal, že se to dá jíst. Jedl jsem žáby také a nepřipadalo mi to nijak nepřirozené.

Mloci snesou v mnoha směrech víc než lidé a tohle ještě ušlo.

*****

Uprostřed zimy se táta Jaroš rozhodl úplně přestěhovat k nám do podzemí.

„Už jsem příliš starý, než abych se trmácel těmi dlouhými chodbami,“ posteskl si. „Budu raději s vámi, ubytuju se asi v důstojnické kabině. Nevyženete mě?“

Zbytečná otázka!

Po dlouhé době jsem měl příležitost podívat se opět na svět. Zatímco Igor Filip se svou partou přemisťoval nutná elektrická vedení, pomáhal jsem tátovi stěhovat jeho drobný osobní majetek. Přitom jsem se několikrát podíval z okna jeho dřevěné chaty. Na svazích okolních kopců leželo půl metru sněhu a od vzdálené cesty nevedla k chatě ani úzká pěšinka. Chata ležela stranou od silnice, ale ačkoliv vypadala mírumilovně a navíc trochu sešle, přímo pod ní ležel veliký dělostřelecký srub se dvěma otočnými a výsuvnými věžemi, tajně dovezenými z Francie, jejichž těžká děla by ovládala nejen silnici, ale v podstatě celé údolí.

Současně jsme nahoře v chatě zařídili příbytek mlokům z naší lidské party. Měli vykonávat strážní službu, aby návštěvníci nepoznali, že tam Jaroš nebydlí. Bylo nutné natahat nahoru nové telefonní linky, Igor Filip během noci na hlavní dveře umístil nové elektrické vrátné a všechno zapojil. Dobrovolníci prošlapali ve sněhu od silnice k chatě cestičku, aby si každý myslel, že tudy Jaroš nedávno prošel.

Doktor si s námi večer přišel povídat. Zdržel se trochu déle než jindy.

„Nejlépe by bylo, kdybychom se dali dohromady s doktorem Míčou,“ vzdychl si. „Nikoho jiného bych nechtěl odbornými problémy unavovat, ale nám dvěma by možná přišlo vhod popovídat si před spaním. Myslím si, že je nejvyšší čas, aby se tady Míča začal věnovat vývoji. Podle mého mínění má už pro tvoření dost znalostí.“

Byla to pro mě veliká pochvala, ale byli jsme příliš unavení, než abych se sebral a stěhoval se s lůžkem. Odložili jsme to tedy na zítra. Velice brzy jsem toho litoval…

*****

Ráno jsme se vzbudili jako vždycky zvonkem z pevnostního rozhlasu. Vyskočil jsem, ustrojil se a spěchal k Jarošovi do sousední důstojnické ložnice.

Jaroš ještě ležel. Zkusil jsem ho jemně probudit, jenže jeho ruka byla podivně ztuhlá a - studenější než moje. Podíval jsem se mu na zorničky. Nebylo pochyb. Doktor Jaroš, náš táta, v noci tiše zemřel.

V první chvíli se mi zastavilo srdce a na několik vteřin jsem úplně ztuhl hrůzou. Pak jsem vyskočil, vyběhl na chodbu a začal ječet. Ze všech otevírajících se dveří ihned vyhlédlo několik udivených mločích hlav. Učitel Čupík, Franta Koťátko, Igor Filip.

„Co se děje, Pavle?“ pospíšil si s dotazem učitel.

„Táta nám zemřel!“ vykřikl jsem. „Pojďte mi s ním někdo pomoci!“

„Chceš ho vzkřísit?“ zvážněl Čupík.

„Na to už je pozdě,“ rozhodil jsem rukama. „Můžeme ho jedině reinkarnovat. Pomozte mi s ním na vozík, musíme ho dostat na sál k počítači, já s ním sám nehnu!“

„Snad nechceš z našeho táty udělat mloka?“ zeptal se mě nesouhlasně a téměř výhružně Franta Koťátko. Sahal jsem mu jen k pasu, kdyby se do mě pustil, zle bych dopadl. „Vždyť jsi přece doktor, udělej s ním něco!“

„Jsem doktor biologie, ne medicíny! Ale i kdybychom tu měli zázračného lékaře, tohle nikdo nenapraví,“ odtušil jsem. „Na každého doktora je pozdě. A nestůjte tu jako dřeva – nebo o něho přijdeme úplně.“

Vozík byl naštěstí po ruce a ochotných rukou také dost, jen co se všichni trochu vzpamatovali z prvního šoku. Překulili ztuhlé tělo na vozík, já jsem jenom přihlížel.

„A ty si myslíš, že se ti to podaří?“ nedůvěřoval mi ani učitel Čupík.

„Musí!“ vykřikl jsem. „Jinak to můžeme všichni zabalit!“

Poslal jsem je napřed a vypravil se do líhně pro vejce. Potřeboval jsem takové, které by se brzy vylíhlo. Uvnitř musel být dostatečně vyvinutý zárodek, schopný svou mozkovou kapacitou přijmout vědomí člověka. Jinak mohl být v podstatě libovolný.

Pospíchalo se mnou celé procesí mloků, kteří se pořád nemohli z té nešťastné zprávy vzpamatovat. Vybrané vejce mi i s košíkem naložili na muniční vozík.

„Nevezmeme ještě tohle?“ ukazoval mi Josef Králů na sousední vejce.

„Nač?“ vybuchl jsem nervózně. „Opakovat se to nedá! Buď se mi to podaří napoprvé, nebo je všemu konec.“

„Takže – kdyby se ti to nepovedlo?…“ zděsila se Inka Mráčková…

„Musí se to povést! Jinak by celá naše existence ztratila smysl!“ odsekl jsem. Byl jsem hrozně nervózní, ale lamentování by způsobilo paniku a na tu jsme neměli čas.

Spěchali jsme k muničnímu výtahu a rychle do sálu. Tam už bylo plno, ta zpráva sem dostala všechny a všichni už netrpělivě postávali kolem druhého vozíku s mrtvým tělem doktora Jaroše. Zapnul jsem počítač i transkriptor. Naběhly v pořádku – kdyby se něco stalo s počítačem, nevěděl bych si rady, takhle byla ještě naděje. Zatímco běžely testy, nasazoval jsem a fixoval snímací a zapisovací kukly. Kontroloval jsem všechno raději dvakrát. To mě nezachránilo, aby se mi napětím nerozklepaly ruce – naštěstí to nerozhodovalo. Hlavní slovo bude mít počítač a ten bude přesný jako vždycky.

Test kompletnosti paměti jsem vynechal. Transkripce se prostě musí podařit a kdyby se nepovedla, zmařeného zárodku bude menší škoda, než zničené osobnosti táty.

Synchronizace proběhla rychle. Smrt nastala poměrně nedávno, tělo ještě nebylo mrtvolně ztuhlé a anagramy byly jasně zřetelné. Za mými zády všichni svorně mlčeli, sledovali co dělám a neodvážili se ani špitnout. Dokonce i noví, kteří by bez kočkování za jiných okolností nevydrželi, postávali tiše vzadu.

Spustil jsem přepis. Nastala snad nejdelší čtvrthodina mého života – současného i minulého. Všichni se na mě dívali s nadějí – nedůvěru se mi nikdo neodvážil projevit.

Konečně obrazovka poskočila a objevil se krátký řádek s lakonickým textem: OK.

„Zaplaťpámbu!“ oddechl jsem si – a se mnou všichni mloci v sále.

„Myslíš, že se to povedlo?“ sondoval opatrně učitel.

„Transkriptor tvrdí, že ano. Na potvrzení si budeme muset počkat dva dny, než se táta vylíhne, ale myslím si, že je to na dobré cestě.“

„Poslyš Pavle – on to táta musel tušit, že ano?“ napadlo učitele.

„Možná byl nemocný,“ přikývl jsem. „Nejspíš proto říkal, že mu třeba budu moci všechno brzy oplatit. Ale – vždyť už mu bylo přes osmdesát let, to člověk nikdy neví. Ještě že mě to stačil naučit, řekl bych že – právě včas.“

„Zaplaťpámbu za tu průtrž mračen, co tě k nám taky právě včas přivedla!“ řekl Čupík procítěně.

„No, možná máš pravdu,“ zašklebil jsem se kysele. „Já si vlastní smrt jako nějaké velké štěstí nepředstavuji, ale pro další existenci mloků to asi důležité bylo.“

„Sláva Pavlovi!“ neudržel se Franta Koťátko.

„Počkejte do pozítří,“ odmítl jsem jeho nadšení. „Ještě není vyhráno.“

Kromě Jiřinky a Igora jsem byl vzrůstem nejmenší, ale všichni mě tady najednou uznávali jako stvořitele. Ačkoliv pravda, na tátovu popularitu by nikdo nedal sáhnout.

Menší hloučky začaly mezitím mezi sebou živě diskutovat.

„Zaplaťpámbu neznamená zaplatit, ty troubo, ale že už si můžeme jít zase hrát!“ zaslechl jsem z jedné skupinky.

Usmál jsem se a ještě jako ve snách jsem pomalu, poctivě povypínal počítač. Pak jsem se obrátil k východu ze sálu.

„Vy jste tady?“ obořil jsem se na mloky, co měli hlídat nahoře v doktorově chatě. „Upalujte na svá místa. Teď to bude dvojnásob důležité. Nebudete už návštěvníky zdržovat, než se táta dostane nahoru, musíte všem tvrdit, že odjel na výlet do města. A musíte jim to monotónně opakovat tak dlouho, dokud to každá návštěva nevzdá. Budete se tam chovat jako automatické dveře, rozumíte?“

Poslechli mě bez nejmenšího náznaku protestu. Měl jsem ostatně pravdu. Získal jsem okamžitě váhu i nad staršími a zkušenějšími.

„Můžeme si už jít hrát?“ zeptal se mě jeden z nových.

„Jděte,“ přikývl jsem. „Koukejte moc nezlobit, aby se na vás táta nemračil, až se probudí.“

*****

Návštěvníci

Tělo doktora Jaroše jsme uložili do pevnostní márnice, což byla místnost hluboko ve spodní části Blaníku, kde byla i bez chlazení nízká teplota. Co bude dál, nikdo nevěděl. Všichni jsme byli nenadálou ztrátou omráčení. Dokázal jsem ještě zahnat všechny zpět na místa, ale potom jsem se zavřel do jedné volné ložnice – kde jsem tak upřímně neobrečel ani vlastní smrt…

Učitel mě tam přišel pozvat na schůzi, kterou mezitím mloci svolali do velkého přednáškového sálu. Námětem byla stručná otázka, kterou si kladli všichni: Co budeme dělat dál? Čupík pronesl krátkou úvodní řeč, zakončenou právě touto otázkou.

„Co bychom dělali?“ odpověděl jsem. „To co dosud! Pokud se mi přepis povedl, bude táta pozítří mezi námi. Sice v jiné podobě, ale na tu jsme si všichni zvykli. Bude zkrátka jedním z nás, na inteligenci mu to rozhodně neubere.“

Už jsem se přece jen vzpamatoval a věděl, že nesmíme podlehnout skepsi.

„A kdyby se to nepovedlo?“ nadhodil někdo z davu.

„Nestraš!“ okřikl jsem ho. „Nebylo to tak složité, jako u některých. Mě jste našli rozbitého, jen si vzpomeňte, jak jsem vypadal! Paní Elišku našli den po smrti a další den jim trvalo, než ji z krematoria přivezli sem. Táta zemřel teprve dnes v noci, to bude v pořádku.“

„A kdyby ne?“ ozvalo se opět pochybovačně.

„Ani pak by se svět nezbořil,“ pokrčil jsem rameny. „Já ale pevně doufám, že tu s námi táta bude dál.“

„Zapomínáš na jedno,“ odtušil vážně Čupík. „Táta měl až dosud lidskou podobu, proto jen on jednal s lidmi. Nebudeme mít do světa lidí jediného prostředníka.“

„To bude možná problém,“ připustil jsem. „Nepočkáme s tím ale, až bude mezi námi? Nemůžeme to přece řešit bez něho.“

„Spoléháš na to, že on si vědět rady bude? A co když ne? Co budeme dělat pak?“

„Jsme tu všichni krátce, zatímco táta to jistě promýšlel celý svůj život. Moc bych se divil, kdyby to dávno neměl nějak zajištěné. Zatím mu to pokaždé vyšlo. I to, že mě naučil právě včas přepisovat. On i s tím určitě počítal.“

„Možná máš pravdu,“ připustil učitel. „Ačkoliv – ani on nebyl všemocný a vůbec ne vševědoucí. Nám nejspíš opravdu nezbývá nic než odložit to, až bude mezi námi.“

„To tvrdím od začátku,“ přikývl jsem. „Musíme pokračovat, jako kdyby se nic nestalo, jako kdyby táta skutečně odjel na dva dny do Prahy. Až se probudí, nesmí mít důvod kárat nás za nějaké opomenutí. Navrhuji schůzi rozpustit a každý ať se vrátí na své místo. Hlavně ti nahoře. Ještě že tátu napadlo zajistit si včas předsunutou hlídku.“

„Dobrá,“ přikývl učitel. „V tom případě je nejvyšší čas začít vyučování. Žádám žáky, aby si pospíšili do třídy.“

„Má to ještě smysl?“ opáčil kdosi.

„Ale to víš, Jiřinko,“ obrátil se k ní učitel. „I kdyby se stalo nevímco, matematiku budeš potřebovat. I kdyby zítra nastal konec světa, by bylo lepší, kdybys nedělala chyby při dělení. Jen hezky pojď!“

*****

Zdánlivě jsme tedy pokračovali, jako by se nic nestalo, ale každý z nás věděl, že se cosi podstatného změnilo. Dosud byl náš mločí svět jakž takž spojen s lidským, ale tohle pouto se právě přerušilo.

Netušili jsme, že příliš důkladně a – navždy.

Den však uplynul bez nejmenších změn. Inka Mráčková si vyžádala pomoc dvou dalších, protože se jí jedna obří žába utrhla a začala po žabíně tropit neplechu. Museli ji chytit a uvázat, což nebylo jednoduché, neboť žáby rostly rychleji než mloci a tahle byla mnohem větší než naši největší, kteří jakožto noví neměli dost zkušeností. Žába se dostala k červáriu a pustila se do červů, jen to mlaskalo. Pak se podařilo žábě navléci postroj a do žabína vrátit klid a pořádek.

Večer se konala další schůze, kterou tentokrát vyvolala parta razičů tunelů.

„Neměli bychom zastavit práci?“ vyrukoval se stručnou otázkou jejich předák Josef Vocásko. „Připadá mi nesmyslné dělat další tunely.“

„Proč jste je vlastně dosud razili?“ zeptal jsem se ho.

„Protože to táta chtěl.“

„A myslíš, že by teď nechtěl?“

„Nevím,“ mračil se Vocásko. „Pořád mám dojem, že tunely mají něco společného s Hladovou zdí v Praze. Že nás v tom táta podporoval, aby nás nějak zaměstnal.“

„Neřekl bych,“ oponoval mu učitel. „Tunely byly, pokud vím, značně finančně náročné. Dovedeš odhadnout, kolik peněz stál cement? Kdyby to nemělo smysl, táta by dával peníze na něco užitečnějšího, neměl jich nikdy dost.“

„Pachtíme se s tím, okolní hory jsou provrtané jako ementál, ale k ničemu to není,“ dorážel na něho Vocásko. „Jaký to má smysl?“

„Nevím,“ odrazil otázku učitel. „Jistě to nějaký smysl má, jinak by vás zaměstnal jinak. Nechápu, proč ses ho na to sám nezeptal, dokud byl ještě naživu!“

„Netroufal jsem si,“ couval ze sporu Vocásko.

„Chyba!“ komentoval učitel. „Já měl s tátou po svém vzkříšení dlouhé hovory.“

„Ty ses s ním bavil – o tunelech?“

„Samozřejmě ne,“ odsekl učitel. „Ty mě nebolely, ale pochyboval jsem o smyslu našeho dalšího mločího života, rozumíš? Přesvědčil mě, že musíme žít jako lidé, byť v jiné podobě. Máme teď mnohem více zkušeností – kdo z lidí prožil svou vlastní smrt? Tudíž je nutné naučit mloky češtině, počtům a fyzice, jak jen to půjde. Dokonce tvrdil, že mě k němu mezi mloky poslalo samo nebe. Víš asi, jak mě to naježilo? Nedávno se pro stejná slova rozčílil i tady Míča, ale táta měl pravdu. Mloci by naopak potřebovali nejméně dva další učitele, na jednoho je toho příliš mnoho.“

„Ale k čemu budou nějaké tunely hluboko pod vodou?“

„Zeptej se táty, až se vylíhne,“ odkázal ho učitel. „To jsi měl ostatně udělat dávno. Určitě by ti to řekl a neměl bys pocit, že stavíte Hladovou zeď. Ostatně – ani ta neměla jen ten smysl, aby Karel Čtvrtý zaměstnal lidi. Tenkrát byla významnou částí opevnění Prahy. Účel tunelů neznám, ale opakuji, táta by to jen tak nedělal.“

Přišli se nám přihlásit mloci, kteří měli vystřídat své kolegy na hlídce v chatě, ale pak už jsme postupně usnuli. Naše mladá těla mločích dětí prostě potřebovala spánek.

*****

Druhého dne se táta ještě nevylíhl a někteří mloci na mě začali hartusit, jiní se mě zastávali. Žádný zárodek se dnes nevylíhl a nebylo to tím, že bych vybral nevhodný. Nervozita mezi námi ale pomalu stoupala.

Dopoledne hlídky nahoře v chatě odrazily první návštěvu. Vysvětlily pošťačce, že pan Jaroš odjel do Prahy, a že mu má dát poštu do schránky na vratech.

„To nepůjde,“ prohlásila. „Důchod mu smím předat jen do vlastních rukou. Dám vám sem oznámení a ať se pan Jaroš staví na poště, až se vrátí.“

Byla to jistě hodná paní, ale předpisy dodržovat musela, zřejmě to jinak nešlo. Když se otáčela od vrátek, hlídka jí aspoň zdvořile popřála šťastnou cestu.

„A máme konec s penězi,“ prohlásil rezignovaně učitel.

„Proč?“ nechápal Láďa, jeden z nových.

„Protože je tátovi nedají. Kdyby si pro ně osobně přišel na poštu, nepoznají ho.“

„A potřebujeme je vůbec?“

„Krátkodobě to jistě vydržíme,“ pokrčil rameny učitel. „Kolik máme v zásobě cementu? Jak vím, moc ne. Stavba tunelů se asi zastaví jako první.“

„Omyl,“ řekl Vocásko. „Máme ještě v rezervě původní československý cement typu ‘A’, používaný ke stavbě pevností před válkou. Je lepší než dnešní, ale táta nám na něj zakázal sahat, má zbýt na horší časy. Nevadí. Vrátíme se k poctivému ražení ve skalách. Je to obtížnější, ale nepotřebujeme k tomu žádný materiál. Elektřinu, vodní vrtačky, kalová čerpadla a požární hadice z Blaníka máme, půjde to i bez cementu.“

„Vrtačky máte jen dvě,“ ochlazoval ho učitel.

„Já vím – byly strašně drahé. A přece je táta kdysi koupil. Jenže v tunelu může pracovat na čele jen jeden, ti ostatní se starají o odsávání hlušiny. Problémem je známá otázka: kam s ní. Zatím ji řešíme jednoduše; kaly vypouštíme do nejbližšího potoka. Trochu se tím zanáší, ale nikdo to nerozezná od přírodní vodní eroze, voda tak jako tak hlínu odplavuje. Bohužel, můžeme takhle razit pouze dva tunely současně – na víc už stejně nemáme lidi.“

„Lidi nemáš vůbec,“ připomněla mu Modrava.

„Když říkám lidi, myslím tím bývalé lidi,“ odsekl Josef. „Noví jsou sice větší, ale taky větší nemehla. Ne že by se to nenaučili, ale holt nemají ty správné gryfy. Já teď nejsem žádná velká vazba – a razím třikrát rychleji než ti siláci. Podívejte se sami, jak mi od toho rostou svaly!“

Měl pravdu – svaly na rukou měl nejméně dvojnásobné než kdokoliv jiný.

„Svaly nejsou všechno,“ pokáral ho učitel.

„No právě!“ souhlasil Vocásko. „Nemůžu dát nové na předek, když nepoznají, že se chystá zával. Horničina, to nejsou jen svaly, to je taky fortel a cit.“

Uznali jsme mu to.

„Nejde ale jen o cement,“ staral se dál učitel.

„Jistě,“ pokrčil jsem rameny. „Až se táta probudí, jistě něco vymyslí. Pokud s tím už dávno nepočítá.“

*****

Toho večera jsme měli další návštěvu, kterou jsme nemohli odbýt jako pošťačku. Před venkovními vraty stálo na silnici černé auto Pohřební služby a na zvonek zazvonil pan Josef Náhlovský – funebrák.

„Přivezli dalšího nováčka,“ vyburcoval mě učitel. Spolu jsme pospíchali nahoru, abychom byli u jednání, pokud k nějakému vůbec dojde.

Pan Náhlovský zatím vstoupil do vrat, otevřených na dálku elektrickým zámkem, a kráčel zvolna k chatě.

„Co budeme dělat?“ nevěděli si rady hlídkující mloci.

„Nechte to na nás,“ odtušil učitel. „Schovejte se někam, ať se vás nelekne.“

„Vždyť vypadáte stejně jako my,“ urazil se Jaromír.

„Právě proto postačí, když tu budeme jen dva. Já a tady Pavel Míča.“

Dveře do chaty se mezitím opatrně otevřely.

„Pojďte dál, pane Náhlovský,“ oslovil návštěvníka ještě přes mikrofon učitel.

Zesílený zvuk nešel do reproduktoru na chodbě přímo, ale přes ekvalizátor, který náš písklavý mločí hlas frekvenčně upravil do podoby trochu zastřeného ženského. Až pan Náhlovský vstoupí mezi nás, bude to mít horší.

„Kdo jste?“ zarazil se návštěvník, zatímco si čistil od sněhu boty.

„Dcera pana Jaroše,“ opáčil klidně učitel. Vlastně – ani příliš nelhal.

„Víte… mám s vaším otcem nějaké jednání…“

„Mohu vás přivítat za něho?“ zeptal se zdvořile učitel. „My o tátových jednáních víme, nemusíte se nás obávat.“

„Vy o tom víte?“ zachmuřil se. „Dohodli jsme se, že se to nikdo nedozví. Kromě toho mi Jaroš tvrdil, že žádné příbuzné nemá. A přitom má dceru. To je divné.“

„Všechno vám vysvětlím, pojďte dál,“ řekl netrpělivě učitel. „Dáte si kávu?“

„Jo, když už jsem tady,“ přikývl Náhlovský.

Vstoupil do místnosti, ale když nás dva spatřil, vyjekl překvapením.

„Slečno Jarošová!“ vykřikl nahlas. „Co to tu chováte za potvory?“

„Posaďte se,“ natlačil ho učitel na židli, dříve než se zkoprnělý návštěvník zmohl na protest. Jak známo, sedící člověk je vždycky přístupnější jednání než stojící.

„Slečno Jarošová, kde jste?“ pokusil se přivolat toho, kdo stál přímo před ním.

„Neděste se nás, pane Náhlovský, že mluvíme,“ oslovil ho rychle učitel. „Jsme rozumné bytosti jako vy.“

„Ono to – vážně mluví!“ vyjekl.

„Ano, mluvíme a myslíme,“ přikývl učitel. „Dovolíte nám něco vám vysvětlit?“

„Ale kde je… slečna Jarošová?“

„To jsem já,“ řekl učitel. „Jsem adoptovaná dcera pana Jaroše. Mikrofon mi dává trochu jiný hlas, ale mohl byste mě poznat.“

„Adoptovaná?“ třeštil na nás oči. „Vždyť vy… vy přece nejste lidi!“

„Nejsme,“ pokrčil učitel docela lidsky rameny. „Jaroš nás adoptoval a nevadilo mu, že nejsme lidského původu. A vám nelhal. Žádné pravé lidské příbuzné nemá.“

„Odkud jste se tu vzali? Z vesmíru?“

„Ne,“ odtušil učitel. „Táta Jaroš si nás vymyslel, takže jsme pozemšťané jako vy. A navíc jsme Češi.“

„Vy? Takové…“ zarazil se. Slovo zrůdy, obludy, nebo něco jiného stejně málo lichotivého mu nějak zamrzlo v krku.

„Nezdáme se vám lidské, že?“ vrkal klidně učitel. „Nezlobte se, vy lidé si někdy o sobě moc myslíte. Právě na nás je přece vidět, že i jiné bytosti mohou myslet i jednat podobně, nebo dokonce stejně jako vy. Nebojte se nás, nekoušeme.“

„A co tu děláte?“ vybafl. „A kde je Jaroš?“

„Žijeme, co víc si můžeme přát?“ usmál se učitel. „Bohužel, Jaroš nečekaně odjel. Vás bychom ani dál nepustili, kdyby mezi ním a vámi nebyla – jakási dohoda. Rádi bychom se s vámi dohodli i bez něho.“

„To mám jednat – s vámi?“ zdráhal se. „Víte, naše dohody jsou poněkud…“

„Choulostivé, vím,“ ujistil ho učitel. „My je známe. Jde mu o to, co nejpřesněji zmapovat mozkové pole nežijícího člověka. My to dokážeme také – pokud by vám to nevadilo. Pomáhali jsme mu už dřív a v nouzi to zvládneme i bez něho. Pokud vám to nebude vadit… Chápeme, že se vám moc nelíbíme, ale vy jistě pochopíte, že chceme jenom udělat tátovi radost. Nechceme, aby litoval, že odjel.“

„Ale co potom?“ staral se.

„Bylo by to naprosto stejné, jako kdyby to zařizoval táta,“ ujišťoval ho učitel. „My tělo v nejmenším nepoškodíme a po skončení mapování je vrátíme. Chceme jen tátovi pomoci v jeho výzkumech, nic víc. Myslíme si, že víte dost na to, abyste se dozvěděl i o nás. Vy to přece nebudete kdekomu na potkání rozkecávat. Táta nám říkal, že se to mezi džentlmeny nedělá. Nás se nemusíte obávat, my to těžko někomu z lidí řekneme. Táta vám přece nikdy žádný skandál nezavinil a vy mu snad také nechcete dělat nepříjemnosti. Jediný rozdíl je v tom, že jste se seznámil s námi.“

„Myslíte?“ ohradil se nervózně. „Ale co vy?“

„My tady bydlíme už pěkných pár let,“ ujistil ho Čupík. „Pochopte nás, chceme jen udělat tátovi radost a protože tu není, riskli jsme to. Jak říkám, pomáhali jsme mu už dřív, jen jsme se nikomu neukazovali – jistě chápete proč, můžeme pro většinu lidí znamenat tak trochu šok. Ale – vy snad snesete více než jiní, ne?“

Pravda, uměl polichotit, kde bylo třeba.

„No, když je tomu tak… Máte tu někde tátův vozík?“

Vozík pro raněné tu byl v okamžení.

„Vás je tady víc?“ podivil se Náhlovský, když spatřil s vozíkem i partu našich mločích siláků. „Kam se tam vlastně vejdete?“

„Tátova chata má veliké sklepy,“ ujistil ho vyhýbavěji učitel. „Tam má taky své laboratoře.“

„Mohl bych je vidět?“

„No… víte, pane Josef, my bychom se nejprve museli táty zeptat,“ snažil se to Čupík rychle uhrát do autu. „Máme zakázáno někoho tam vodit. Vy jste jeho kamarád, vás tam možná jednou vezme i sám, ale na nás by se mohl zlobit. Dost na tom, že jsme se vám ukázali, ale to snad přežije.“

„Odkdy je na své výzkumy tak tajnůstkářský?“

„Vy byste nebyl? Zejména když jde o něco, co se nikomu na světě nepodařilo?“

„To je to tak světoborné?“ usmál se.

„Je, pane Náhlovský,“ ujistil ho učitel. „Jaroš tu pěstuje umělé tvory – nás. Jistě uznáte, že jsme trochu zázrak. Jsme umělí a navíc inteligentní. Na celém světě se nic takového nikde a nikomu nepodařilo. Ale jestli vás to potěší, jste kromě táty absolutně první člověk, kdo nás vůbec viděl.“

Zatímco jsem v čele party siláků odvážel staršího mrtvého muže na vozíku do hlubin Blaníku, učitel dál vrkal s Náhlovským. Měl geniální nápad. Klidně mu přiznal své nepřeberné znalosti o lidech z okolních vesnic. Udivoval ho zasvěcenými dotazy, co dnes dělá ten a co onen, přičemž dával klidně najevo, co o dotyčných lidech ví on sám. O starší generaci věděl skoro všechno a nakonec rozpovídal i pana Josefa.

Přepis proběhl úspěšně. Když jsme Náhlovskému vraceli tělo pana Lipinského, byli už s Čupíkem skoro kamarádi. Pili spolu kávu a pojídali sušenky. Když se to tak vezme, Náhlovský byl přímý chlap, se kterým se dalo vyjít s pravdou. Zřejmě to vycítil, takže nám nejen uvěřil, ale přislíbil i brzkou návštěvu, až se Jaroš vrátí.

„Jak tohle dopadne?!“ staral jsem se.

„Jsou jen dvě možnosti,“ pokrčil rameny učitel. „Buďto dobře, nebo špatně.“

Což byla pravda, o které nemělo smysl diskutovat.

*****

Následující návštěva byla ještě méně příjemná. Přišla zřejmě v dobrém úmyslu, jenže nevhod – a k tomu drze. A každý ví, že to bývá u návštěvy značný nedostatek.

Zdravotní sestra Ilona Ryšavá byla mezi pacienty proslulá pod přezdívkou Harpunářka, což samo o sobě nepotřebovalo komentář. Navzdory své drobné postavě byla ráznější povahy a s ničím se nepárala.

Zazvonila nám krátce po obědě na zvonek a dožadovala se vehementně vstupu.

„Nesnažte se mi vykládat, slečno, že doktor Jaroš odjel do Prahy,“ zahartusila na naši mločí službu, která urychleně a zoufale přivolávala učitele v dobré víře, že si bude vědět rady.

Byl jsem právě u něho ve třídě, šli jsme tedy spolu.

„U žádného autobusu jsem doktora Jaroše neviděla, přitom mám okna ordinace přímo proti zastávce. Autem taky neodjel, já už jeho prskolet poznám po zvuku, ani se nemusím koukat. Vyřiďte mu, že si včera zapomněl vyzvednout v lékárně prášky a že mu jdu vycinkat. S angínou pectoris se nežertuje. A pusťte mě k němu, neukousnu ho, jen se na něho podívám,“ uslyšeli jsme její vodopád už zdálky.

Jakmile zvedla stavidla, nedalo se to zřejmě zastavit.

„Snad ji zpacifikujeme,“ povzdychl si Čupík. „Pusťte ji, snad nám to projde jako s Náhlovským. Já ji ostatně dobře znám.“

Jakmile se Ilonka ocitla v chodbě, už pokračovala.

„Máte tu příšernou zimu, víte o tom? Proč si nezatopíte, chcete dostat zápal plic?“

Konečně vstoupila do místnosti, kde opravdu nebylo žádné vedro – voda ve starodávném plechovém umyvadle měla na sobě ledový škraloup. Nám to nevadilo, jen jsme byli trochu malátnější. Možná i proto nikoho z nás nenapadlo zatápět. Kromě toho bychom pro dříví museli ven do dřevníku a mohl by nás tam někdo vidět. My jsme ale teplo tolik nepotřebovali. Vadilo by nám to prý až od mínus pěti Celsia.

„Kde je Jaroš?“ zahlaholila ve dveřích. Teprve pak si nás všimla a patřičně na nás vytřeštila oči.

„Proboha, co je zas tohle za maškary?“ vyjekla.

„Buďte nám vítána,“ oslovil ji klidně učitel. „Nechcete se u nás posadit? Ať nám nevynesete spaní.“

„Kde je Jaroš?“ nedala se odbýt.

„Není tu,“ ubezpečoval ji Čupík.

„Pane Jaroši!“ křičela, aby ji bylo slyšet i ve vedlejší místnosti. „Laskavě si ty svý japonský plastikový příšerky schovejte pro někoho jiného, já mám pro strach uděláno a neleknu se jich. Nějak nám dětinštíte, hračičko jeden!“

Jiřinka mě nedávno považovala za heroinovou halucinaci, ale ani tohle nebyl špatný nápad. Hrát si na plyšové robotky by nemuselo být od věci, napadlo mě, mohli bychom toho využít. Jen jsme se s Čupíkem na sebe usmáli – ale učitel to vzápětí zkazil.

„My nejsme dálkově řízení,“ ujistil ji.

„Tak ho koukejte zavolat a vyřiďte mu, ať si sem pospíší. Tedy – pokud máte něco takovýho v programu.“

„Nejsme japonské příšerky,“ ujistil sestru učitel. „Mluvíme a dokonce myslíme. Jsme živé bytosti jako vy sama. Jaroš tu opravdu není, musíte si to vyjednat s námi.“

„Ježišikriste!“ vyhrkla Ilonka a na okamžik ztuhla, jako kdyby na ni zdejší chlad působil stejně jako na nás.

„Co tady, proboha, děláte?“ zeptala se pomalu a opatrně. „Snad nejste – ufóni?“

„Ufóni nejsme, ale to by bylo dlouhé vysvětlování,“ řekl učitel klidně. „S námi se jistě dohodnete, nemáme zájem na žádném nedorozumění.“

„Co tady děláte?“ vyhrkla a postavila se opět bojovně.

„Žijeme,“ odtušil učitel. „To už je samo o sobě zázrak, nemyslíte?“

„Kde je Jaroš? Že vy jste ho – sežraly, vy bestie!“

Velice tvrdé obvinění, zejména když byl Jaroš opravdu po smrti. Mohli bychom je snadno vyvrátit, ale to bychom jí Jaroše museli ukázat a nic bychom tím nezískali, byl přece mrtev.

„Nechcete si sednout, paní Ryšavá?“ nabízel jí učitel.

„Jak to, že mě znáte? Já s vámi sedět nebudu! Chci vidět doktora Jaroše! Ať sem okamžitě přijde, nebo jdu pro policii.“

„Jaroš spí a kvůli vám ho nebudeme budit,“ pokusil se ujistit návštěvu Čupík.

„To bych se na to podívala!“ naježila se Harpunářka. „Jsem tu kromě jiného jako sociálka a Jaroše vidět musím, jinak uvidíte vy! Vzbuďte ho! Ve dne spát nemusí!“

Jak bylo vidět, postavila si hlavu.

„To bude potíž,“ povzdychl si učitel. „Jaroše teď dva dny nikdo nevzbudí.“

„Jen mi ho ukažte!“ trvala na svém. „Já to posoudím. To bych se na to podívala, abych ho neprobudila! Probudím každého pacienta, ať chce nebo nechce!“

Napadlo mě, že bychom se s ní mohli směle vsadit, že Jaroše neprobudí ani ona, ale hned mě přešla chuť na vtipy.

„Paní Ryšavá, věc je opravdu příliš složitá, nic z toho nepochopíte,“ pokračoval v provokačním duchu Čupík.

„Cože? Já že bych nic nepochopila? Mám zdravotní školu a už jsem viděla víc takových případů, než vy dva dohromady!“

Nadzvedlo ji to více než jsem čekal, mýlila se ale kardinálně. Pochyboval bych, že se někdy předtím setkala s umělými myslícími bytostmi.

„Ukážeme jí ho?“ obrátil se učitel na mě.

„Nic už asi zkazit nemůžeme,“ pokrčil jsem rameny. „Jinak půjde na policii, tam by to teprve nepochopili – o inteligenci policie víme své…“

„Dobrá,“ obrátil se učitel k zadním dveřím. „Pojďte tedy dál, paní Ryšavá.“

„Jděte napřed!“ odmítla nabízenou přednost ve dveřích. „Půjdu za vámi, abyste mě nemohli něčím zezadu praštit.“

Tu myšlenku jsme oba přešli povzdechem. Kdyby se nás opravdu bála, nešla by s námi. Zejména ne k tmavým schodům dolů do sklepa.

„Ty schody jsou strmé a kluzké,“ hudrovala, ale srdnatě po nich sestupovala za námi. Sklep byl jasně osvětlený a brzy jsme došli na jeho druhý konec.

„K čemu jsou ty bedny? A proč je na nich napsáno: Pozor, výbušnina? Nemůže tady nakonec něco vybuchnout?“

„Ty bedýnky původně obsahovaly dynamit,“ uklidňoval ji učitel. „Nemusíte se jich bát, jsou prázdné a leží tady už od války.“

Bedýnky tu byly opravdu nejen od války, ale o něco déle. Ilonka Ryšavá neměla tušení, že původně obsahovaly dynamit, že by vystačil ne na jednu dřevěnou chatu, ale na celou vesnici – a že je teď ve zdech všude kolem. Mělo to být velké překvapení pro Wehrmacht. Ilonka v naší armádě jistě nikdy nesloužila a nevědomost ji chránila před šokem, jaký by při takovém pohledu utrpěl nejspíš každý voják od frajtra výš.

„Dynamit?Ten je přece velice nebezpečný..“ opatrně nás pro jistotu sondovala.

„Samozřejmě,“ přikývl učitel. „Ale nebojte se, v těch bedýnkách už žádný není.“

„Jen aby!“ musela mít samozřejmě za každou cenu poslední slovo.

„Podívejte se,“ Čupík klidně nadzdvihl víko jedné z nich.

Prošli jsme nevzrušeně kolem těch smrtonosných dekorací k železným dveřím, za kterými začínala pevnost Blaník. Kdybychom opravdu chtěli Ilonce ublížit, pomoci by se nedovolala. Obdivoval jsem její odvahu. Podezírala nás – a přece šla dál.

„Teď půjdeme dlouhou chodbou a pak po schodech,“ upozorňoval návštěvu učitel. „Dejte pozor na hlavu, ať si ji nenatlučete.“

„Proč to máte tak děsně stísněné?“ stěžovala si.

„Nevím, já jsem to nestavěl,“ vytáčel se učitel.

Věděli jsme to ovšem oba, ale nechtěli jsme jí přiznat, že procházíme vrchním patrem dělového srubu, kde je tloušťka betonu větší než světlost chodeb a místností.

Další schody dolů, tentokrát vedly opravdu do hlubin. Zvládli jsme je, ačkoliv se Ilonka od nás odtahovala co nejdál a dávala nám najevo, že je ve střehu.

„Proboha,“ napadlo Ilonku, „Vždyť musíme být kdovíjak hluboko ve skále!“

„Jsme v hloubce osmnácti metrů,“ sděloval jí ochotně Čupík. „To je jen počátek.“

„Jaroš je ještě níž?“

„Skoro až dole.“

„Já tam s vámi nepůjdu!“ napadlo ji náhle. Asi se v ní konečně ozval normální pud sebezáchovy!

„Vaše přání je jistě i naším. Vidět Jaroše jste chtěla vy, ale rádi se s vámi vrátíme.“

„A just ne!“ otočila se vzdorovitě. „Jdem dál.“

On ji opravdu chce dostat až dolů, došlo mi. Ublížit jí jistě nechce, ale cožpak od ní můžeme čekat pochopení?

Místo až dolů jsme zabočili k líhni. Aha, došlo mi, to pro ni bude překvapení!

Vstoupili jsme do místnosti.

„Tady máte pana Jaroše,“ ukázal Ilonce na obrovské mločí vejce.

„Cože? Tohle? Nedělejte si ze mě legraci!“

„Nedělám,“ ujistil ji učitel. „Když už jste tady, poslechnete si to od Adama.“

„Nebudu tady. Jdu pryč! Na policii!“ utrhla se na něho.

„Jestli mě nebudete poslouchat, otočím teď tady tím vypínačem a potmě se ven nedostanete,“ pohrozil jí. „Máme tu nedaleko žáby veliké jako krávy. Nepřál bych vám mezi ně zabloudit.“

„Žáby velké jako krávy? To je nesmysl!“

„Stejně jako mluvící mloci velcí skoro jako člověk. Dva přitom stojíme přímo před vámi, ale my jsme teprve mláďátka. Chcete, abychom sem pozvali ty větší? Nebudete křičet, až je uvidíte!“

„No, raději ne…“ ustoupila neochotně.

„Výborně. Raději mě poslouchejte. Určitě jste netušila, jaký je Jaroš génius. Tím pojmem se označuje i spousta lidí, kteří Jarošovi nesahají ani po kolena. Jaroš totiž vytvořil umělý život. Nás.“

„Vy jste…“

„Umělé bytosti,“ přikývl učitel. „Nejen to, Jaroš byl více než génius. Podařilo se mu přenést z člověka do umělého tvora i lidskou duši. Vy jste ateistka, chápejte to tedy jako přenos dat mezi dvěma různými počítači. Člověk se zkrátka probudí v těle mloka, což neznamená, že by byl zvířetem. Myslí dál jako předtím.“

„To by bylo… to by bylo příšerné!“ bledla čím dál víc.

„Jaroš nás stvořil a dal nám nový život. Většina z nás žila předtím jako lidé. Já vás přece dobře znám, vy mě také. Vzpomeňte si! Ve škole vám spolužáci žertem říkali »ciluláček«, když jste jedno do sešitu místo slova »cibule« napsala »cilule«. Pamatujete se na to ještě?“

„Jak to víte?“ zrudla.

„Pamatujete se, jak jste byla dobrovolně po škole – místo pětky? Naučila jste se tenkrát přírodopis tak dobře, že vás od té doby začal bavit.“

„To nemůžete vědět!“ vybuchla. „Byla jsem tam jen já a pan učitel Čupík, ale ten před pěti lety zemřel!“

„Učitel Čupík stojí právě před vámi, Ilonko. Ano, jsem to já. Jen proto vím, co nikdo jiný vědět nemůže,“ uklonil se jí jemně.

„Proboha! Ale – co to s vámi udělali?“ vykoktala s hrůzou.

„Jaroš mi dal nový život,“ řekl učitel. „Tady doktor Míča je také bývalý člověk.“

„To je – to je strašné! Příšerné! Nelidské!“

„Není,“ zavrtěl hlavou učitel. „Není to život člověka, ale žijeme dál.“

„Jako – tohle? Co je to za život?“

„Představte si, že je vám sedmdesát. Život máte za sebou a jste sama. Nečeká vás nic než skleróza, bezmocnost v domově důchodců a nakonec komín krematoria. Pak skutečně zemřete, ale v té chvíli vám někdo daruje nový život, i když – ne lidský. Budete začínat odmalička, jako mlok, ale s dosavadními vědomostmi a zkušenostmi. Povězte mi upřímně, nebrala byste to?“

„Já – nevím,“ sklopila hlavu. „Nepřemýšlela jsem o tom. Jako nový život se mi to zdá trochu… kruté. Ale po pravdě řečeno – nevím. Krematorium je asi horší.“

„Tak vidíte,“ přikývl. „Pro nás je to realita. Nový, umělý život. Možná není krutý, jak si myslíte. Tohle je celé tajemství doktora Jaroše. Jste první člověk, kdo se dozvěděl všechno ještě jako člověk. My ostatní jsme se tady probudili jako mloci, ovlivnit jsme nic nemohli – ale zvykli jsme si. Prosím vás ale snažně, za sebe i za ostatní, nestavte se proti nám, nechte nás žít.“

„To bych se tady…“ trochu se jí přiškrtil hlas, „to by tu nakonec mohla být i moje máma?“

„Ne, ta tu není,“ řekl Čupík vážně. „Zemřela za mého života, neměla to štěstí jako my, zemřela definitivně. Tehdy ještě nebyl doktor Jaroš tak daleko, první oživení se mu podařilo teprve před šesti lety. Není to jednoduché ani dnes a je možné jen do určité doby po smrti. Proto je nás zatím málo a proto to doktor stále drží v tajnosti.“

„Říkáte, že je tady?“ ukázala na vejce.

„Ano,“ přikývl učitel. „Doktor Jaroš totiž zemřel. Jeho tělo leží nedaleko odtud v márnici, ale naštěstí naučil včas pana doktora Míču přenášet duše a ten z něho udělal mloka, stejnou bytost jako jsme my. Čekáme jen, až se nám znovu vylíhne.“

„Jaroš sám je tedy – mrtvý?“

„Víte přece, že mu bylo přes osmdesát a navíc měl angínu pectoris. Byla to otázka času.“

„Ukažte mi ho!“ rozhodla se opět pevně.

Následovala nás úplně na dno pevnosti. Čupík jí ukázal mrtvé tělo doktora Jaroše. Prohlédla si je pozorně, sáhla si na ruku a pokusila se i nadzvednout ztuhlé oční víčko.

„Máte pravdu, je mrtvý,“ řekla po chvíli zklamaně.

„Není mrtvý, jen spí,“ odporoval jí učitel. „Jenže už ne v tomhle těle – ale nahoře ve vejci. Každého dne se vylíhne. Čekáme na to jako na zázrak, který se brzy stane.“

„Poslyšte – jste vy opravdu Čupík?“ podívala se na něho se směsicí nedůvěry a očekávání. „Čupíka jsem měla ráda, byl to nejlepší učitel, kterého jsem kdy měla.“

„Jsem, holčičko,“ přikývl. „A děkuji ti za uznání. Asi tě to rozrušilo, vidím ti to na očích. Raději se vrátíme.“

Vyšli jsme mlčky dlouhými podzemními chodbami až do chaty.

„Víš, i ty bys nám mohla pomoci,“ oslovil mlčící sestru učitel. Ani jsem si toho nepovšiml, ale už jí tykal. „Spousta lidí denně umírá a jen málo se jich k nám dostane. Můžeme oživit tři lidi týdně. Není to mnoho, ale často neseženeme ani ty tři. Zkus zapřemýšlet, zda bys nám v tomto směru nemohla pomoci. Máme známé i v několika krematoriích, ale od těch často dostáváme lidská těla až když je na všechno pozdě.“

„Já s mrtvými do styku nepřijdu,“ ohradila se, ale bylo znát, že ji to netěší.

„Ty třeba ne, ale určitě máš známé mezi doktory v nemocnici i jinde. Snad by to šlo nějak zařídit.“

„Budu… budu o tom uvažovat. Ale co teď uděláte s tělem doktora Jaroše?“

„Upřímně řečeno, jsme bez něho bezradní. Počkáme, až se vylíhne a řekne nám, jak si to sám představuje. Možná dáme jeho tělo pohřbít. On už je asi potřebovat nebude, bude mít jiné.“

„Takovéhle?“

„Ano – lepší zatím neumíme udělat. Ty přece musíš vědět, že i to je vysoko nad možnostmi celé světové vědy. Nikdo na světě nedokázal stvořit baktérii, natož umělého červa. Jaroš dokázal stvořit nás mloky a jeho snem je stvořit člověka. Řekl bych, že se mu to povede, ale – až po své smrti, jako mloku.“

„Cožpak je pánbůh?“ vyjekla.

„Ne, jen vědec – ale tak výjimečný, jako byl ve své době Archimédes, Leonardo da Vinci nebo Einstein. Možná budeš jednou pyšná, že jsi ho znala, ošetřovala jsi ho – a také jsi ho viděla spát ve vejci.“

*****

Byrokrati

Teprve třetího dne se začalo vejce s doktorem Jarošem pohybovat. Neuniklo nám to – vartovali jsme tu až na hlídky skoro všichni. Po krátké chvíli obal praskl a nový mlok se vykulil ven. Jako jediného bývalého člověka ho to vůbec nevyvedlo z míry. Nezdálo se ani, že by byl překvapený. Když spatřil náš kruh okolo koše, jen se usmál.

„Díky, Pavle,“ obrátil se na mě. „Věděl jsem, že ty to dokážeš.“

„Sláva!“ zvolal učitel Čupík a vyvolal tím bouři jásotu kolem.

„Nechte mě osprchovat se,“ požádal nás. „Je to opravdu zajímavé. Z praktické stránky je to přece jen jiné, než když o tom člověk uvažuje teoreticky. Ty barvy jsou opravdu nezvyklé. Ale snad se s tím vyrovnám jako vy.“

Doprovázeli jsme ho ke sprše, ale netroufali jsme si pomáhat mu. Zdálo se, že je mnohem samostatnější než všichni, kdo se dosud vylíhli. Jenom on předem věděl jak vypadá – ale nevzrušovalo ho to.

Podali jsme mu oblečení. Nosili jsme kombinézy nejen pro teplo, ale i ze zvyku, ačkoli se nikdo nepozastavoval nad nahotou druhého, jak tomu bývá ve společenstvích stejného pohlaví – například v sauně.

Oblékl se a všichni jsme se jako velká voda hrnuli do jídelny. Táta projevil přání něco ochutnat, když už má vyzkoušet své nové smysly.

„Povídejte, co je nového?“ vybídl nás, jakmile jsme ho usadili ke stolu před veliký plechový ešus plný toho nejlepšího co se dalo sehnat – vévodil tomu především veliký, narychlo usmažený žabí řízek.

„Měli jsme jenom čtyři návštěvy,“ referoval mu učitel. „Pan Náhlovský nám sem přivezl mrtvolu – Pavel ji zpracoval, leží v líhni. Jakýsi pan Lipinský, třeba ho znáš.“

„Neznám – jak jste to zvládli?“

„Výborně,“ ujistil ho učitel. „Náhlovskému jsem skoro všechno řekl na rovinu a zdá se, že je náš.“

„Říkal jsem ti přece…“

„Měli jsme snad nechat pana Lipinského odvézt?“ opáčil nesouhlasně učitel.

Jaroš se na něho podíval, pak sklopil oči zpět k řízku.

„Dobrá, máš asi pravdu. Co bylo dál?“

„Pošťačka ti vzkazuje, že si musíš pro důchod dojít sám na poštu.“

„Jistěže tam půjdu, ale ne pro důchod. Budu muset na několik adres odeslat pár dopisů.“

„Nejhorší byla Harpunářka ze zdravotního střediska. Tu jsme nakonec pustili až do Blaníku,“ přešel k poslednímu incidentu, ale vylíčil ho, jak jsme to cítili všichni – získali jsme ji jako dalšího sympatizujícího zasvěcence.

„I tohle dopadlo lépe, než jsem doufal,“ přiznal nám táta. „Jak jsi to dokázal?“

„Učil jsem ji jako dítě,“ přiznal učitel. „Vzpomínky na školu nezapůsobí jen na hodně otrlého lumpa – a to ona nemohla být.“

Jaroš si pochutnal na obědě a hned se hrnul na sál. Osobně zkontroloval počítač, kreator i transkriptor.

„Dopadlo to výborně,“ pochvaloval si. „Můžeme pokračovat třeba hned.“

„Jak se to vezme,“ podotkl učitel. „Máš rozmyšlené, jak budeš jednat s úřady?“

„Jistě,“ odtušil táta bez nejmenších pochybností.

Netušil – a my s ním – že mu jeho představy nevyjdou.

*****

Už druhého dne se táta rozhodl vyřídit si všechny nutné záležitosti s úřady.

Za volant jeho stařičké tatřičky usedl Josef Vocásko. Tvrdil, že měl jako člověk řidičský průkaz a řídit ještě nezapomněl. To jsem tvrdil také, ale okřikli mě, že jsem přece v autě zahynul a kromě toho jsem mimino a nedosáhl bych nohama na pedály.

Ačkoli byl Vocásko mnohem větší než já, musel i on stát, aby mohl řídit. Nikdo z mloků ještě nebyl dospělý. Dospívání mělo nastat dříve než u lidí, asi kolem osmého roku věku, ale i nejstarším bývalým lidem bylo jen něco přes pět let. Noví mloci byli sice starší, ale zase neuměli řídit auta. Vocásko jistě býval protřelý řidič, ale i on měl problémy. Musel jet pomalu a když musel sešlápnout brzdy, skoro zapadl pod palubní desku a s volantem mu pomáhali dva nejbližší mloci. Bylo to možná trochu riskantní, ale – nějak jsme si to neuvědomovali. Do malého okresního města jsme dorazili ještě v pořádku, ale tam nastaly obtíže – čekané i nečekané.

Vtrhli jsme na matriku jako velká voda – naštěstí tam po ránu mnoho lidí nebylo. I to ale stačilo – jakmile nás spatřili, vypukla mezi nimi panika. Matrikářka před námi utekla dozadu a telefonem přivolala policii. Chvíli jsme čekali v prázdné čekárně, zda ještě přijde. Místo ní se dostavili policisté. Byli tři a drželi v rukou služební pistole, asi očekávali výtržnosti nebo dokonce násilí. Už jsem se obával nejhoršího, například že nás všechny na místě postřílejí, ale když viděli, jak tu všichni klidně stojíme, přece jen trochu znejistěli.

„Co se děje?“ obrátil se na ně Jaroš. „Nemůžeme si něco vyřídit na matrice? Jsou snad úřední hodiny, nebo ne?“

Policisty to zarazilo. Jarošův samozřejmý klid je mírně vyvedl z konceptu. Pistole neschovali, ale nic nám neudělali. Zůstali stát a jeden z nich zavolal matrikářku.

„Už tam ty obludy nejsou?“ přeptávala se opatrně ze sousední místnosti. „Nechci s nimi nic mít!“

„Jsme tady úředně,“ trval na svém táta.

Situaci trochu komplikovalo, že větší a starší mloci se s lidmi domluvit nemohli, protože měli hlasivky uzpůsobené pro vydávání ultrazvuku. My mladší jsme jim ovšem rozuměli, ale s lidmi jsme mohli jednat jen my. Z lidského hlediska však nepůsobilo dobře, když za celou bandu mluvili jen ti nejmenší.

„Nebojte se jich, paní Zahrádková,“ ujišťoval matrikářku jeden z policistů. „Jsme tady, aby se vám nic nestalo.“

Přišla, ale velice opatrně. Nahlásili jsme úmrtí pana doktora Jaroše. Zaznamenala to, ale viditelně si oddechla, když jsme se opět vyhrnuli ven.

„Nepůjdete s námi na notářství?“ požádal policisty táta. „Třeba by se nás lidi tak nebáli. Vy se nás přece nebojíte, ostatně není čeho, my nekoušeme…“

Dorazili jsme s policejním doprovodem na notářství. Bylo tam naštěstí prázdno; možná před námi všichni utekli.

Ani notář pan Thorovský nejevil chuť s námi jednat, jen přítomnost policistů ho přiměla, aby se nás aspoň zeptal, co si přejeme.

Táta požádal notáře o otevření Jarošovy poslední vůle. Skutečně ji měl už dávno sepsanou a uloženou právě na tomto notářství. Notáři chvilku trvalo, než ji našel.

„Měl bych ji ale otevřít za přítomnosti jeho příbuzných, ne teď a tady.“

„Jaroš neměl žádné pokrevní příbuzné a vy to víte,“ řekl Jaroš. „Vždyť vám to neopomněl zdůraznit.“

„Jak to může vědět tenhle… fuj, ani nevím, jak tomu říkat,“ rozhořčil se notář.

„Jsme přece ti inteligentní mloci, o kterých Jarošova závěť pojednává,“ dorážel Jaroš na notáře.

Ten chvíli otálel, ale pak to vzdal.

„Mohu vás vzít za svědky?“ obrátil se aspoň na policisty s nadějí, že odmítnou.

„Třeba,“ odtušil jeden z nich.

Notář tedy opatrně otevřel zalepenou obálku. Pak se začetl do textu závěti.

„Lituji, ale z toho nebude nic,“ prohlásil po chvilce. „Závěť je neplatná.“

Nejvíc to asi zarazilo právě Jaroše, ale i nás ostatní to pořádně překvapilo.

„Jak to – neplatná?“

„Odporuje našemu právnímu řádu a proto je už od samého počátku neplatná,“ zatvrzele opakoval notář.

„Co na ní odporuje právnímu řádu?“ vybuchl Jaroš. „Byla přece sepsána přímo před vámi a je na ní i vaše razítko!“

„Já vím,“ prohlásil notář. „Pan Jaroš do ní tehdy vtělil tak očividné nesmysly, že jsem neměl sílu vysvětlovat mu, že to nebude platit. Náš právní řád přece neumožňuje odkazovat majetek zvířatům, jak to učinil on.“

„Tam není, že by to bylo odkázáno zvířatům,“ přerušil ho Jaroš. „Ta formulace je jiná, přečtěte to, prosím.“

„Stojí tady přesně: …odkazuji veškerý majetek, především pozemek v katastrální mapě…. atakdále, se všemi stavbami na něm se nacházejícími, inteligentním mlokům, kteří tam budou bydlet. Zastupovat je bude mlok Míla Čupík, pověřený správou… Víte, Jaroš musel být s pokročilým věkem senilní a trpěl utkvělými představami. Sami vidíte, že odkazuje všechno zvířatům, takže závěť neplatí.“

„Jakýmpak zvířatům?“ nadskočil Jaroš. „Pane Thorovský, pochopte nás přece! Inteligentní mloci jako jsme my nejsou zvířata, ale bytosti na úrovni člověka.“

„Jsou mloci zvířata?“ obrátil se notář na policistu. Ten samozřejmě přikývl.

„Vidíte. Vyvěsíme vyhlášku, aby se o dědictví přihlásili oprávnění dědicové z příbuzenstva a když se do půl roku nepřihlásí, převezme veškeré dědictví český stát. Do té doby budeme muset chatu úředně zapečetit a přidělit jí správce.“

„Pane Thorovský, to je velice důležitá otázka,“ nedal se odbýt Jaroš. „Normální mloci jsou samozřejmě zvířata, neboť nemají rozum. Tady je jeden podstatný rozdíl. Mloci doktora Jaroše rozum mají a tím přestávají být zvířaty.“

„I kdyby tomu bylo tak, náš český právní řád neumožňuje odkazovat majetek nějakým potvorám, i kdyby pocházely z jiné galaxie. Lituji, tato závěť je neplatná.“

Notář si byl zřejmě jistý svou pravdou, ale na nás z jeho slov čišela hamižnost.

Určitě už dopředu věděl, kdo bude správcem majetku po Jarošovi a co se sním nejspíš stane. Ačkoliv – k čemu by mu byla Jarošova předválečná dřevěná chata?

„Slyšeli jste?“ nasadil úřední tón i policista. „Už jste se dozvěděli, co jste chtěli vědět? Teď opusťte tuto kancelář.“

„Podáme to k soudu,“ řekl Jaroš uraženě. „Jak někdo může zaměnit inteligentní bytosti se zvířaty? To je skandál!“

„A ven!“ prohlásil policista a vytáhl obušek.

Bylo to možná trochu hrdinské gesto při pohledu na naše zuby, ale policisté se cítili v právu a byli asi odhodláni vyvolat pokračování sporu násilnou cestou. Byli jsme samozřejmě proti nim příliš malí, než aby si z nás něco dělali.

„Dobrá, půjdeme,“ řekl umírněně Jaroš. „Ale podáme na vás trestní oznámení pro rasovou diskriminaci a zneužití pravomoci veřejného činitele. Uvidíme jak to dopadne. Jdeme sami a dobrovolně – nemusíte do nás strkat.“

Vyhrnuli jsme se na ulici a zamířili k soudu. Tam jsme se ale nedostali. Soudní zřízenci se nám postavili do cesty a odmítli nás pustit dál.

„Jsou přece úřední hodiny!“ domáhal se vstupu Jaroš.

„Soud neúřaduje pro zvířata!“ zněla odpověď. Zapomněli jsme, že nás pan notář díky telefonu předběhne. Jednání se tím ještě více zkrátilo. Policisté nás ihned důležitě vyzvali k rozchodu a kromě obušků začínali opět rozepínat pouzdra od pistolí. Začínalo se zřejmě schylovat k násilí, ale Jaroš to nechtěl nechat dojít tak daleko.

„Vrátíme se,“ rozhodl. „Dnes se má vylíhnout pan Frolík. Je to bývalý právník, jistě nám poradí, co dál. Že mě něco takového nenapadlo! Thorovský je přece lakomec, že se kvůli tomu prý ani neoženil! Myslel jsem si, že je aspoň čestný! Zřejmě jsem se v něm hodně zmýlil.“

Vrátili jsme se všichni k tatřičce, ale tam na nás čekal další problém. Ačkoliv stála zaparkovaná přímo u značky parkoviště, měla na předním kole pověstnou botičku.

„Co je tohle?“ obrátil se Jaroš na policisty, kteří nás celou cestu sledovali.

„To je věc kolegů z dopravního,“ ošívali se. „S tím nemáme nic společného.“

„Tak je sežeňte!“ obrátil se na něho Jaroš. „Samozřejmě to není vaše povinnost, ale jistě nechcete, abychom vám tady pobíhali, vidíte sami, jak se nás lidé bojí!“

Policista to uznal, ale jeho zásah už nebyl nutný. Ráznými kroky se k nám hrnul uniformovaný dopravní policista a zastavil se skoro až u nás.

„Kde je řidič od toho auta?“ zeptal se komisně.

„Proč tohle?“ ukazoval mu Jaroš botičku. „Tady je přece parkoviště.“

„To je pravda, nikdo neporušil předpisy o parkování, vůz odtáhnout nemůžeme, ale máme tu hlášení, že je auto kradené a jezdí s ním nějací nezletilci. Postarali jsme se o jeho ochranu proti zneužití a předáme vůz v pořádku jeho řidiči, případně majiteli. Já to auto znám, patří doktoru Jarošovi z chaty na hřebenech. Dáme mu vědět, že mu s tím někdo jezdil.“

Pohlédli jsme všichni na sebe. Situace byla prekérní. Je pravda, řidičský průkaz neměl u sebe nikdo a i kdyby, nikdo by jej neuznal za platný. Dokazovat policistům, že ani úplná změna podoby nemá vliv na vědomosti? Marná práce! Kromě toho se i nám samotným zdálo, že ani machr Vocásko nemá řízení naprosto jistě ve svých rukou.

„Takže půjdeme,“ řekl Jaroš sklesle. Nikdo na to neodpověděl. Napadlo mě, že to bude úmorný pochod, zvláště pro nás, nedávno vylíhnuté. Nedalo se ale nic dělat.

Všechny ulice kolem náměstí byly už plné čumilů, ale nikdo se k nám neodvážil přiblížit. Seřadili jsme se do vzorného pochodového útvaru, aby nás nemohli osočit z porušování pravidel silničního provozu, opustili jsme náměstí a po silnici zamířili do hor. Policisté se samozřejmě tvářili jako vítězové.

Jakmile jsme se dostali za poslední domky, navrhl Milan Čupík, aby starší mloci vzali mladší na záda. Nabízel se, že ponese tátu Jaroše.

„Co blázníš, učitelskej?“ rozzářil se Vocásko. „Vodou to bude rychlejší! Nedaleko odtud končí v říčce jeden z našich tunelů.“

Vocásko byl pyšný právem. Poprvé se měla prokázat užitečnost několikaletého snažení jeho party. Zmíněná říční tůň byla sotva sto metrů od nás po silnici. Než jsme se k ní dostali, předjela nás dvě auta, civilní a policejní. Očividně jela společně.

„Jedou zapečetit chatu,“ řekl Jaroš smutně. „V tom autě seděl notář Thorovský a doprovázeli ho policajti, co na nás prve dohlíželi.“

„Což nám nevadí, i kdyby chatu hlídali,“ odtušil Vocásko klidně. „My se tam dostaneme zevnitř a žádné pečeti neporušíme.“

„Naopak – budou nás aspoň krátce chránit před ostatními lidmi,“ přikývl Jaroš.

*****

Sesmekli jsme se do tůně a Vocásko bez hledání našel pod kamennou opěrnou stěnou uzávěr tunelu. Dál to bylo jednoduché. Jako první vplul do tmavé roury Čupík, neboť uměl otevírat uzávěry, Vocásko měl naopak náš konvoj uzavírat.

Pro mě to znamenalo, že získám další zkušenost, která se mi doposud vyhýbala – plavat pod vodou úzkou betonovou trubkou, nejspíš několik kilometrů. Zatrnulo mi, ale ostatním to připadalo normální, proč to tedy nezkusit? Nechal jsem si ale poradit, jak nejlépe přejít na vodní dýchání. Vocásko s tím měl největší zkušenosti.

„Do vody se potopte se vzduchem v plicích,“ ujišťoval mě a Jaroše konejšivým tónem. „Vypadá to ještě normálně, jen vzduch příliš nadnáší a špatně se potápí. Chvíli zadržujte dech a až to nevydržíte, prudce vydechněte – nadechnutí vody už přijde úplně samo. Utopení se bát nemusíte, určitě se vám to zalíbí.“

Měl pravdu, nepříjemné to bylo jen dokud jsem víceméně podvědomě zadržoval dech. Vydržel jsem to dlouho, přitom jsem stejně jako ostatní usilovně plaval. Tunel se podobal kanalizační trubce nevelikého průměru, takže bych měl problémy, kdybych se chtěl otočit a bylo mi jasné, že se už na vzduch vrátit nemohu; ostatně za mnou plavali další. Uklidňovalo mě, že to mloci zvládnou bez nejmenší újmy, ale když jsem se po stu metrech začal opravdu dusit, příjemné to nebylo. Nakonec jsem odhodlaně jediným mocným výdechem své plíce zbavil vzduchu a nadechl se vody. Jediné, co na tom ale bylo nepříjemné, byl studený pocit uvnitř hrudi. Hned se mi ulevilo, přestal jsem se dusit. Pak už jsem se nadechoval vody zcela pravidelně. Byla trochu studená, ale čistá. Naopak se mi teď lépe plavalo, když už mě vzduch nebrzdil.

S rukama a nohama přitištěnýma k tělu jsme se všichni rychle vlnili tou úzkou trubkou. Byl to docela přirozený způsob pohybu pro tvory našeho tvaru těla, pluli jsme jako torpéda. Nedokázal jsem to odhadnout, byl to ale fofr. Rychlost celé naší karavany udával nejmladší a nejpomalejší Jaroš, ale ani on nebyl žádný hlemýžď. Plaval jako druhý za učitelem, který měl otevírat uzávěry, na které narazíme.

Ačkoli naše vnitřní teplota rychle klesala, byli jsme všichni trochu teplejší než okolní voda. V úplné tmě tunelu to ale stačilo, abychom si cestu osvětlovali vlastním infračerveným zářením. Bylo slabé, ale naše oči se mu přizpůsobily. Naprosto rovné přední čočky zvětšovaly stejně ve vodě jako na suchu, takže jsme viděli pod vodou bez zkreslení. Teprve teď jsem ocenil, jak báječné oči nám Jaroš vymyslel, i když na první pohled nevzhledné. Měl jsem dojem, jako by tunelem proplouvaly svítící ryby a cestu si osvětlovaly vlastní slabou červenou aurou.

Tunel se několikrát prudce zlomil – místy vedl ve skále, pak v jílu, několikrát měl podobu nepříliš úzké štěrbiny a opět začal prudce stoupat. Šlapat to pěšky, zpomalili bychom, ale pod vodou byl výstup méně namáhavý než na suchu. Voda nás nadnášela a usnadňovala nám cestu. Brzy jsme narazili na druhé kompenzační uzávěry. Všechny byly dvojité – a Vocásko i učitel nám kladli na srdce, abychom je pečlivě zavírali.

„Trochu nás zdržují, ale bez nich to nešlo,“ vysvětloval nám nováčkům Vocásko.

Zajímavé bylo, že jsme vydávali zvuky i pod vodou. Voda hlasivkám nedovolila vydávat zvuky stejné výšky jako vzduch, naše hlasy tu byly vyšší – pro nás ale byla oblast vysokého ultrazvuku pořád srozumitelná. Byla to další výhoda proti lidem, kteří vodní svět nazývají Světem ticha. Pro nás to prostě neplatilo.

„Kompenzační uzávěry jsou něco jako zdymadla na řekách,“ vysvětloval nám nováčkům Vocásko. „Jinak by voda sledovala pravidlo spojených nádob a snažila by se vyrovnat hladinu po celé délce. Celkový výškový rozdíl všech našich tunelů je skoro tisíc metrů; v horských úsecích by bylo sucho a všechno by steklo do Labe, kde je ústí tunelů nejníže. Proto tu máme čas od času pevné uzávěry. Voda jimi prosakuje i když jsou zavřené, takže je zajištěno slabé proudění, nutné pro obsah kyslíku. Jen je musíme pokaždé otevírat a zase pečlivě zavírat. Kdybyste otevřeli oboje dveře najednou, voda by vás vymetla tak rychle, že byste se nestačili divit. A kdybyste byli v té chvíli na horním konci chodby, okamžitě skočte do vody a plavte s ní dolů, nezůstávejte nahoře nad vodou ani vteřinu.“

„Proč?“ nedošlo mi hned.

„Protože ani úplné vakuum nevytáhne vodu nahoru víc než deset metrů,“ odtušil Vocásko. „Je-li nad vodou málo vzduchu, zředí se, že byste se udusili. Obvykle vyšumí vzduch i z horních deseti metrů vody a dýchat můžete až pod touhle úrovní.“

Měl pravdu – bylo to vlastně jednoduché, mělo nás to napadnout samotné, ale jako lidé jsme se nikdy s takovými situacemi nesetkávali.

Tunel za závěrou měřil přes pět kilometrů a neustále mírně stoupal. Přitom se po několika metrech měnil jak jeho profil, tak prostředí. Bílý vápenec, kus kulaté trubky vedoucí jílem, pak kamenitá drť, zřejmě trochu zpevněná betonem.

„Pozor, teď přijde křižovatka,“ upozorňoval nás učitel.

Byla to větší místnost, kam ústilo několik tunelů. Každý byl uzavřen dvojitou uzávěrou a zřetelně označen nápisem, vystupujícím z betonu. Potmě bylo možné tato písmena rozeznat hmatem, ale byly vidět i ve slabém světle aury. Učitel otevřel uzávěr trubky s nápisem „Blaník“ a všichni jsme tam postupně zamířili.

„Ještě kilometr – a jsme doma,“ komentoval to Vocásko.

Doplavali jsme do další komory, tentokrát to byl přechodový keson.

Když jsme tu byli všichni, Vocásko uzavřel tunel za námi a učitel otevřel poklop nahoře. Současně stáhl dolů kovový žebřík.

„A teď upozornění pro nováčky,“ řekl starostlivě. „Při opuštění vodního živlu je nutné co nejvíc ze sebe vydechnout vodu, než se nadechnete vzduchu. Musíte potlačit nutkání ke kašli, jinak vás hned začnou bolet plíce a budete kašlat tím víc. Potlačíte-li to, voda se vsákne do krve a nutkání samo přejde. Navíc nebudete mít žízeň.“

Vyhoupli jsme se z vody a opravdu, všichni jsme vybojovali krátký, ale úspěšný boj s kašlem, který nás naštěstí brzy přešel.

„Nebylo to nejhorší,“ řekl jsem. „Jenom jsem utahaný jako kotě a celý ztuhlý z té studené vody.“

„Ale mnohem méně, než kdybys to šlapal pěšky. Napadlo by tě, že jsme plavali rychlostí čtyřicet kilometrů v hodině? Jako člověk bys to dokázal leda na bicyklu, ale muselo by to být na rovině. Do takového kopce bys to nestihl a pěšky teprve ne. Ani prudké zatáčky nám nedělaly problém, jako na suchu.“

Měl pravdu. Další výškový rozdíl jsme už překonávali pomocí žebříků a schodů, protože vchod do tunelů byl až úplně vespod pevnosti.

Spolu s Jarošem jsme zamířili nahoru do líhně. Přišli jsme pozdě, služba zatím umyla a ustrojila další tři mloky, kteří se vylíhli z vajec. Dva byli noví, které musela odvézt na vozíku do herny. Třetí vstal sám – byl to bývalý člověk. Toho zase musela služba uklidňovat ze šoku, kterým na něho jeho vlastní vzkříšení zapůsobilo.

„Á – vítám vás do naší společnosti, pane Frolík,“ oslovil ho Jaroš, jakmile jsme vstoupili do líhně. „Posílá vás k nám samo nebe. Už se vás ani dočkat nemůžeme.“

„Samo nebe?“ vypískl novorozenec. „To se mi snad jenom zdá. Takové příšerky jsem v životě neviděl! Co jste to se mnou udělali?“

„Věnovali jsme vám nový život,“ ujistil ho Jaroš klidně. „Nepamatujete se, jak strašně jste umíral?“

„Pamatuju,“ odtušil Frolík zaraženě. „Rakovina je příšerná nemoc! Zkusil jsem, že to ani psovi nepřeju!“

„Pro vás musela být smrt vysvobozením,“ politoval ho Jaroš. „Ale už ji máte za sebou. Zemřel jste a tady jste dostal nové tělo. Jste nyní mlokem, ale myslím, že jste si spíš polepšil. Jste mladý, naprosto zdravý a máte před sebou nový život.“

„Jako obluda?“ vypískl Frolík. „Vždyť já – jsem jako vy!“

„My jsme si také zvykli,“ utěšoval ho Jaroš. „Já jsem se na to dokonce těšil.“

„Na tohle? To vážně nepochopím!“

„Bylo mi osmdesát let, to už člověka trápí skleróza i srdíčko. Tady jsem omládl,“ vysvětloval mu Jaroš klidně. „Stejně jako vy.“

„Ale – co tady budu dělat?“

„Uvidíte,“ ujišťoval ho Jaroš. „Nemáme žádného právníka a zrovna potřebujeme právní pomoc. Vidíte, sotva jste se vylíhl, máte velice důležitou a delikátní práci.“

„Myslíte, že vám mohu pomoci?“

„Určitě. Přeměna se vaší inteligence ani vědomostí nijak nedotkla, měl byste to zvládnout. Já o vás v nejmenším nepochybuji. Nejste první doktor mezi námi. Všichni jsme byli schopní dělat to co za živa.“

Frolík tím doslova ožil a Jaroš si ho odvedl do své pracovní ložnice, kde jsme je nechali o samotě.

Pravda, právníka nám poslalo samo nebe. A že právě teď, když ho potřebujeme nejvíc? Měli jsme zkrátka štěstí.

*****

Policie

Policejní auto jako doprovod civilního vozu zastavilo už před devátou hodinou dopoledne před našimi zahradními vraty. Chata byla úplně prázdná. Všechno, co mělo nějakou cenu, jsme v noci odtahali nejprve do dělového srubu a pak dlouhou lomenou spojovací chodbou do hlavního krytu hluboko pod námi.

Policista se ani zazvoněním neobtěžoval, rozrazil vrátka ramenem a šel dál. Jeho kolegové i civilisté samozřejmě za ním, jako by se to rozumělo samo sebou.

„To si nesmějí dovolit!“ vypískl bývalý advokát Frolík. „Na to je paragraf 238, porušování domovní svobody! Měli by mít povolení k domovní prohlídce, ale vsadím se, že je nemají!“

„Policie může všechno,“ uklidňoval ho táta Jaroš. „Přes hlavní dveře se už tak snadno nedostanou a tam s nimi začneme jednat.“

Policista se i hlavní dveře pokusil prostě vyrazit, ale brzy zjistil, že jsou mnohem masivnější než si myslel.

„A co takhle zazvonit, pánové?“ pokusil se s ním přes mikrofon vyjednávat táta. „Máme přece zvonky.“

„Otevřete! Policie!“ ozvala se strohá výzva.

„Máte povolení k domovní prohlídce?“ zeptal se táta, aby dal policistům najevo, že budeme respektovat jen to, co bude alespoň trochu podepřeno zákony.

„Nepotřebujeme povolení,“ ozvalo se. „Jdeme úředně zabavit prázdný objekt. Vy tam nemáte co dělat.“

„Ten objekt prázdný není a má majitele, takže to povolení potřebujete,“ opáčil na to klidně táta.

„Vás se ptát nebudeme!“ uťal ho policista.

Ozvalo se řinčení skla. Policista vyrazil okno do komory hned vedle vchodu, sáhl dovnitř a otevřel si kličkou okenní křídlo. Než jsme se stačili vzpamatovat, vpadl mezi nás, v ruce služební pistoli. Bez okolků ji namířil na naši překvapenou skupinku.

„Ruce vzhůru!“ poručil nám.

„Máte povolení k domovní prohlídce?“ opakoval klidně táta. „Chceme je vidět. Jinak se jedná o porušování domovní svobody a vy to dobře víte. Budeme si stěžovat.“

„Žádné povolení nepotřebujeme,“ odsekl policista. „Není tu ani noha, jen pustý objekt. Vás nepočítám – nejste lidi. Koukejte se odtud pakovat.“

„Lidé nejsme, ale myslící bytosti ano,“ ujistil ho táta. „Měli bychom tedy spolu jednat po dobrém. Tenhle objekt nám patří a vy jste sem vtrhli protizákonně.“

„Budete klást odpor? Jste zatčeni!“ rozhodl policista. „Jakmile se někdo pohne, střílím! V sebeobraně!“

Mezitím do budovy stejnou cestou vnikli další policisté, otevřeli si hlavní dveře a vpustili dovnitř i civilisty.

„Můžete začít sepisovat,“ prohlásil policista, který nás držel v šachu pistolí.

„Moment,“ nedal se Frolík. „Porušujete domovní a osobní svobodu, paragraf 238 odstavec 1 trestního zákona, společně se zneužitím pravomoci veřejného činitele, což nevidíte? My chceme jednat po dobrém, rozumíte?“

„Mlčet!“ vyštěkl policista. „Vás se nikdo na nic neptá.“

„Žádám vás, abyste tento objekt vyklidili,“ obrátil se na policisty žoviálně notář, který mezitím také vstoupil.

„My žádáme vás, abyste opustili náš dům,“ kontroval místo táty advokát Frolík. „Tady nemáte co dělat vy.“

„Konzultoval jsem spornou závěť s kolegy a shodli jsme se na její neplatnosti jak jsem říkal – od samého začátku!“ trumfoval ho vítězoslavně notář.

„Závěť nás nezajímá,“ pokračoval Frolík. „Máme na objekt kupní smlouvu.“

„Jakou kupní smlouvu?“ zarazil se notář. Frolík ho na okamžik vyvedl z míry.

„Platnou kupní smlouvu, pane kolego,“ ujistil ho Frolík. „Máte bohužel pravdu, právní řád české republiky neuznává, aby mohl člověk odkázat majetek jiným bytostem než lidem.“

„Takže neplatnost závěti uznáváte i vy?“

„Ta je v této chvíli irelevantní,“ řekl Frolík. „Jaroš totiž všechno prodal našemu sdružení. Datum prodeje je pozdější než datum závěti, takže platí prodej a nikoli závěť. Závěť má cenu dvanácti gramů papíru a můžete si ji nechat na památku.“

„Jakému sdružení?“ vyhrkl notář.

„Sdružení Mločí osady, založenému minulý týden. Jaroš nám všechno prodal, ale nestačil už zajistit změnu závěti. Máme tedy platnou kupní smlouvu, můžete si sami zkontrolovat jeho podpis i datum.“

Byl to výmysl advokáta Frolíka, který se v právním řádu vyznal zpaměti. Tvrdil sice, že musí nad tou smlouvou přimhouřit obě oči, neboť jsme ji sepsali až teď a podle jeho návodu antedatovali, ale podpis Jaroše coby prodávajícího byl naprosto autentický a všechno kromě data bylo v naprostém pořádku. Frolík tvrdil, že manipulaci s datem nám nikdo nedokáže a kde není důkazů, nelze se soudit.

„Ani ta smlouva nebude platit,“ vzpamatoval se notář Thorovský. „Náš právní řád nedovoluje prodávat majetek mimozemšťanům.“

„Ale nezakazuje, pane kolego,“ ujistil ho medově Frolík. „Jen si všimněte – Jaroš to neprodal soukromé osobě, ale právnické osobě. To je naprosto v souladu se zákony.“

„Právnickou osobou nemohou být zvířata!“ vykřikl notář.

„To ovšem v žádném zákonu není,“ odtušil náš advokát. „Zákon hovoří o tom, že právnické osoby mohou tvořit osoby fyzické nebo jiné právnické, ale nikde v zákoně není ani zmínka, že fyzickou osobou musí být ausgerechnet člověk.“

Frolík byl machr, ale podcenil aroganci svého kolegy a zejména jeho hamižnost.

„Vaše pojetí zákonů si strčte kam chcete,“ rozhodl notář. „Do ničeho nám tady mluvit nebudete. Já sepíšu veškerý majetek a vy tento objekt opustíte.“

„Nemáte tady co sepisovat,“ trval na svém Frolík. „To je nedovolené omezování našich vlastnických práv!“

„Strážmistře, zařiďte vyklizení chaty, je to vaše práce,“ ignoroval ho Thorovský. „Nevidíte, že překážejí úřednímu výkonu?“

„Jménem zákona okamžitě opusťte objekt!“ poručil policista. „Jinak použijeme donucovacích prostředků, případně zbraně.“

„Dobrá, po dobrém to nepůjde,“ odtušil klidně táta. „Půjde to tedy po zlém. Bůh je mým svědkem, že jsem to nechtěl.“

Ačkoliv na nás policista neustále mířil pistolí, pomalu a klidně přistoupil k malé krabičce na zdi, ještě včera skryté pod poličkou se starodávným radiopřijímačem, který jsme v noci odnesli. Loktem vymáčkl sklo a stiskl červené tlačítko. Pohyboval se tak pomalu a s bohorovným klidem, že ho policista ani neokřikl. Nedošlo mu to.

„Máte zhruba dvě minuty, to jest sto dvacet sekund na opuštění budovy,“ oznámil Jaroš vetřelcům. „Pod základy chaty je uloženo tři sta kilo dynamitu a za dvě minuty všechno vyletí do povětří. Tři sta kilo dynamitu srovná chatu dokonale se zemí, aspoň nebude o čem se hádat. Určitě to tak bude lepší.“

„To je podraz!“ zařval policista a namířil pistoli na Jaroše. „Vypni to, ty bestie!“

„Nezastaví to nikdo, dokonce ani já, i kdybych chtěl,“ odtušil klidně, ale smutně Jaroš. „Hoří tam právě dvouminutová zpožďovací náplň, plus minus deset vteřin. Máte na ústup už jen minutu čtyřicet. Je to málo, měli byste spěchat. Tři sta kilo dynamitu je víc než si možná umíte představit.“

„Všichni ven! Je tady bomba!“ zařval policista a všichni i s advokátem kvapně vyběhli hlavními dveřmi ven.

„Jste pořád v okruhu, kam budou padat trosky!“ volal za nimi oknem Jaroš.

My jediní jsme neutíkali, ale dívali se potěšeně okny na prchající muže zákona v čele s tlustým advokátem. Ten tlusťoch předběhl i trénované policisty, tak mu na jeho životě záleželo!

„Vy bestie, on to byl jen trik?“ vybuchl policista. Zastavil a otočil se k nám, ale neodvážil se vrátit.

„Žádný trik – uvidíte za minutu a deset sekund! Jdeme teď do krytu, vy se trochu schovejte, bude to létat až tam co stojíte a možná i dál!“ volal na ně táta starostlivě.

„Vážně to vyletí do vzduchu?“ zeptal se ho opatrně Jirka.

„Proč myslíš, že jsme odsud v noci vytahali všechno, co mělo nějakou cenu?“ odtušil táta. „Josefe, vezmi interkom, ať tady nezůstane! Škoda každého předmětu, o který tady přijdeme. A jdeme, máme jen minutu a pět sekund. Mluvítka ve dveřích už nezachráníme.“

Josef Vocásko sundal panel ze skob a odtrhl jej od kabelů. My ostatní jsme zatím rychle pobrali, co tu ještě zbylo. Necháme tu svítidla, vypínače i žárovky, napadlo mě. Ačkoliv – to je prkotina, ve skladištích Blaníku je jich několik krabic.

Spořádaně jsme se stahovali do podzemí. Jakmile jsme prošli vnějším pláštěm Blaníku a zavřeli za sebou pancéřová dvířka, stiskl táta vypínač. Další masivní ocelové dveře se skřípěním zrezivělých kolejnic vjely do chodbičky a utěsnily ji. Silné kovové západky zacvakly a byli jsme v bezpečí. Bylo čtvrt minuty do ohlášené exploze.

„Jdeme do hlavního velína,“ řekl táta. „Tam budeme vidět, co se děje venku.“

„Vždyť tam nejsou okna!“ namítal Milan Jambor. „Jen střílny a těmi přece není nic vidět!“

„Není – ale bude. Kromě nich je tam ještě periskop s dalekohledem.“

V té chvíli se ozvala tlumená hromová rána a podlaha se nám otřásla pod nohama. Byli jsme za vrstvami silného betonu, ale venku to musela být pořádná petarda.

„Během!“ zavelel táta jako na vojně.

Utíkali jsme tmavou chodbou, nezřetelně osvětlovanou nouzovými lampami.

Konečně jsme po jednom šplhali po žebříku do nevelké kovové místnosti – byl to jeden z pozorovacích zvonů. Táta se rychle postavil k periskopu, my jsme se střídali u čtyř menších střílen, kterými bylo vidět ven. Spatřil jsem na silnici zhruba dvě stě metrů od vchodu policejní i druhé auto. Obě se mi zdála trochu pomačkaná, viděl jsem zřetelně jejich vysypaná skla, ale zdálo se mi, že to lidé přežili. Obě auta byla ostatně schopná jízdy a hnala se co nejrychleji po silnici pryč. Oddychl jsem si. Nelíbilo by se mi, abychom někomu ublížili na zdraví.

„Co je s chatou?“ zajímal jsem se.

„Srovnaná se zemí jako buldozerem,“ povzdychl si táta smutně. „Tak mi to aspoň vysvětloval otec. Nálože pokládali odborníci, aby trosky chaty pořádně rozmetaly. Před dělovými věžemi Blaníka je teď přehledná pláň.“

„To bylo přichystané na Němce?“

„Ano,“ přikývl táta. „V téhle chvíli by nejspíš zahřměla všechna pevnostní děla a překvapení hitlerčíci by marně hledali úkryt před smrští trhavin a oceli, která by mezi ně dopadala. Blaník má největší děla ze všech československých pevností, které kdy byly postaveny. Většina dělových srubů měla mít děla ráže sto milimetrů, ale většina se jich ani nedostala na místa, kdežto Blaník má dvě stě šestašedesátky, dovezené tajně z Francie, takže o nich nebyly záznamy ani ve Škodovce, ani nikde jinde. Každý náboj váží čtyřicet dva a půl kilogramu, to nesnese ani srovnání s kapslovkami tehdejších německých těžkých tanků. Měl to být efektní moment překvapení a stál by asi Němce obrovské ztráty. Snad by jim sebral i chuť na další postup. Právem němečtí generálové tenkrát Hitlera varovali – a to neměli ani tušení o Blaníku!“

„My střílet nebudeme?“

„Na nás přece neútočí Hitlerovi fanatici,“ odtušil táta mírně. „Máme proti sobě pár českých byrokratů, kteří si myslí, že se s námi nebudou bavit a sprostě nás vyženou. My ale nemáme kam jít a nezbývá nám, než si vynutit jednání třeba takhle. Doufám, že jsme nikomu neublížili. Chata byla dřevěná a její trosky neměly průraznost, jakou by měly cihly nebo kámen.“

Ani nedal najevo, že právě přišel o domov, kde prožil celý svůj život, ale trochu se mu třásl hlas. Pochybuji, že si toho někdo kromě mě všiml. Jaroš vlastně teprve teď přetrhal poslední pouta, která ho spojovala s jeho lidskou minulostí. Na rozdíl od nás ho ani smrt z domova nevytrhla – až teď, kdy sám stiskl tlačítko, kterým svůj domov zničil. Teď mu už zbývala jen pevnost Blaník a jeho dílo – my.

„Počítáš s tím, že se sem ještě vrátí?“ sondoval opatrně náš nový právník Frolík.

„Určitě,“ přikývl táta. „Píchli jsme do vosího hnízda, musíme počítat s rojením. Ohrožovali jsme je, joj to bude voda na jejich mlýn. Jenže – nám nic jiného nezbývalo než se jim postavit. Jednali s námi jako se vzduchem. Nemohli jsme je přece nechat, aby si tu dělali co se jim zlíbí. Ke kreatoru je pustit nesmíme, mohli by nám ze zařízení nadělat kůlničku na dříví. Pustit ty barbary k počítači, to by byl taky náš konec.“

„Přestoupili hned čtyři paragrafy. Myslíš, že ti další budou zákony dodržovat více?“ pochyboval Frolík.

„O zákony tady vůbec nejde,“ opáčil táta. „O těch budeme jednat, až nás uznají za partnery ve vyjednávání. Zatím nás nepovažují za lidi, což opravdu nejsme, bohužel ani za myslící tvory. Mají nás za zvířata, se kterými jednat nemusí. Přesvědčíme je, že se mýlí. Lidé nejsme, ale myslící ano, budou s námi muset jednat jako rovný s rovným. Viděli jste ale všichni, po dobrém to nešlo.“

Hlídky se teď přestěhovaly do pozorovacích zvonů, obnažených smetením horské chaty. Děla jsme podle návodu potopili pod úroveň betonu – věže byly nahoře, aby jim případné trosky nezabránily v pohybu vzhůru. Policie by k nám už nevtrhla tak snadno jako do dřevěné boudy se skleněnými okny. Hlídky měly výhled skoro na pět kilometrů silnice. Místo pro Blaník bylo vybráno pečlivě, pevnost by svými děly kontrolovala celé údolí. Jen na opačnou stranu jsme zatím neměli přehled. Tam bychom ještě museli odstřelit další skálu, aby se nám odkryly zadní věže. Žádná skála pochopitelně nebyla přírodní, ale umělá, Všechny byly stejně jako chata prošpikované dynamitem. Také tím se Blaník lišil od většiny pevností, které měli Němci jistě pečlivě zakreslené v mapách.

„Tam si to necháme na jindy,“ rozhodl táta. „Nechceme snad nikomu ubližovat. Teď sebou musíme hodit, máme nejvyšší čas umístit kolem nás výstražné cedule.“

Byly to výstražné tabule bývalé československé armády, připravené dávno před válkou, aby sem nechodili lidé z okolí. Měly dvojjazyčný text – nejprve česky a pak menšími písmeny německy:

„Vojenský prostor! Vstup mimo vyznačené cesty zakázán! Nebezpečí smrti! Zaminováno!“

Lebka a zkřížené hnáty byly asi pro ty, kdo nedovedou číst. Ostatním jen podtrhovaly naléhavost výzev.

Z Blaníku se za dohledu hlídek vyrojilo několik desítek rozumnějších mloků. Chodili v trojicích. Jeden vždy ceduli držel, druhý ji okovanou palicí zatloukal. Ten poslední nosil zbývající cedule a hlídal okolí, hlavně varovný signál z pozorovacích věží Blaníku. Cedule byly připevněny na ocelových tyčích s ostrými hroty a daly se snadno zarazit do země, i když na většině míst byla dost kamenitá. Kamarádům to šlo rychle a zakrátko byli zpátky.

Mě s nimi nepustili, že jsem ještě malý. Byla to pravda, takže jsem ani nediskutoval, zato jsem zabral místo u periskopu a měl jsem dobrý přehled o všem, co se dělo.

„Co teď?“ byla naše další otázka, jakmile jsme byli opět všichni pohromadě.

„Vrátíme se ke své práci,“ pokrčil rameny táta. „Teď je řada na druhé straně.“

„Nikoho sem do Blaníku nepustíme?“ jásal Jaroslav.

„Dokud nás nebudou uznávat – ne.“ tvrdil Paleček.

„Ano, budeme jednat, až nás začnou brát vážně, jako sobě rovné. Poškodili jsme jim ale dvě auta, budeme je muset zaplatit.“ souhlasil táta.

„Nemáme přece peníze!“ namítl Igor.

„To se změní, jakmile se zařadíme do běžného života,“ věštil táta.

„Jak to myslíš?“

„Máme přece lidem co nabízet. Pokud jsem to mohl posoudit ještě jako člověk, modré žabí maso chutná jako kuřecí, přitom je lépe stravitelné, skoro jako dietní. Že je modré? Na to si lidé zvyknou. Kdybychom všechny vhodné prostory změnili na žabíny a prodávali jejich maso, máme vystaráno. Pozemky kolem Blaníku jsou nehostinné, ale tráva se na nich pěstovat dá a červi nic víc nepotřebují.“

„Pokud lidé modré maso přijmou. Divil bych se tomu.“

„Proč by je nepřijali? Zprvu se asi většina lidí neodváží vzít je do úst, budou si to ošklivit, ale nějaké procento jistě odpor překoná. Zpočátku ze zvědavosti, pak zjistí, že je výtečné chuti – a máme to v suchu. Kromě žabího masa máme i jejich vejce. Část jich ze začátku spotřebujeme ke klonování mloků, část na reprodukci žab, ale nějaká můžeme nabídnout do restaurací a jiných stravovacích podniků. Vejce jsou to výživná a mají výhodnější kombinaci živin než slepičí – zejména neobsahují cholesterol.“

„Už jsi dělal nějaké rozbory?“

„Proč? Vím přesně, co v nich je a není. Bude to pochoutka pro labužníky.“

„Bílek bude mít v lidských očích světlezelenou barvu a žloutek úplně brčálovou,“ připomněl jsem mu.

„No a? Na to si fajnšmekři zvyknou. Kromě toho mám chuť vypočítat menší druh žab s rychlejší produkcí vajec. Do běžných domácností veliká vejce beztak neprodáme, ale menší, řekněme do velikosti pštrosích, si mezi lidmi určitě najdou příznivce.“

„To by nás ale nejprve museli uznat.“

„Budou muset,“ souhlasil táta. „Bude to v našem případě asi klíčové. Nesmíme se dát odbýt.“

Měl pravdu, promyšlené to měl dobře, bohužel i on si to představoval mnohem jednodušeji, než nám to lidé dokázali. Jeho první odhad reakce lidí byl víceméně správný. Lidé ve městě se na nás dívali překvapeně, jako na cosi exotického, ale jednali normálně. Nechyběly výkřiky, jako: „Máňo, pojď se podívat, tos’ v životě neviděla!“ Utekla až matrikářka Zahrádková, ale to mohlo být proto, že jsme k ní vtrhli jako velká voda a reagovala panicky. Jen u notáře jsme narazili jako kamion do betonové zdi. Thorovský z nás jistě překvapen nebyl, vždyť o nás ze závěti věděl. Nejspíš se ulakomil na dědictví, na Jarošovu chatu. Jakou měla cenu ta dřevěná bouda?Asi nevelkou, ale jako turistický bufet by neměla konkurenci široko daleko. Získal by ji velice levně a obratem ji mohl draho prodat. Pak už to šlo samospádem obyčejné lidské hrabivosti, která se nezastaví před ničím. Dobrý nápad od táty, obětovat ji.

Brzy se ale ukázalo, že to nestačilo. Thorovskému o chatu nešlo. Možná měl sám dávno v plánu dát ji strhnout a využít jen – výhodně položeného pozemku.

*****

Ještě večer přijely tři policejní antony a několik aut. Policisté v černých kuklách a kombinézách ozbrojení samopaly obklíčili Jarošovu rozmetanou chatu, někteří z nich začali vyvracet naše výstražné desky.

„Haló! Nechte to být! Neumíte číst?“ zavolal na ně táta z velína. Měl na to starý mikrofon a jeho hlas z velkého reproduktoru přesáhl celé údolí.

„Nemáte tady co dělat, opusťte náš pozemek!“

„Vzdejte se! Nic se vám nestane!“ dostali jsme ihned stereotypní odpověď.

„Nám se jistě nic nestane, ale vy se bezstarostně pohybujete v minovém poli, jako kdyby tam nebylo. Máme vám ukázat, že to je pravda? Některé miny můžeme odpálit i na dálku. Třeba takhle!“

Otevřel kovovou roletu z velké skříně na zadní stěně velínu a opatrně stiskl jedno z mnoha tlačítek, když je nejprve pečlivě porovnal s plánem.

Dvacet metrů od policejních antonů zahřměla detonace. Obrovský kmen stromu se rozštěpil zdola nahoru a obě části odlétly na opačnou stranu. Půlka kmene narazila do jednoho antona a pořádně vůz rozkymácela. Skla se přitom vysypala na zem.

„A safra, to byl ale silný tabák!“ zaklel polohlasně táta. „Ty nálože jsou větší než jsem čekal, špatně jsem to odhadl.“

Policisté ihned zalehli a namířili naslepo před sebe své zbraně.

„Vzdejte se a vyjděte po jednom ven s rukama nad hlavou!“ poroučeli nám do šera.

„To snad nemyslíte vážně!“ odvětil jim na to do mikrofonu táta. „Máme vás jako na talíři, jen vás osolit a opepřit – a chtěli byste nám snad poroučet? Chcete-li vyjednávat, pošlete k nám neozbrojeného parlamentáře. Upřímně řečeno nevím, o čem chcete jednat. Tady nemáte co dělat. Máte vůbec povolení k domovní prohlídce?“

„Jménem zákona ukončete odpor a vylezte z těch jam!“ nařizoval nám důstojník. „Nebo budeme střílet!“

„Nechte toho vyhrožování!“ nabádal policii táta. „Můžete nás jménem zákona vyzývat jak chcete, dokud se váš zákon týká jen lidí, nemá na nás sebemenší platnost. Nebudete-li s námi vyjednávat po dobrém, vyhrůžkám neustoupíme. My jsme tu doma! A nesedíme v žádné jámě, jak si myslíte, ale v dobře vyzbrojené pohraniční pevnosti, do které se nedostanete, dokud vás sami nepustíme dovnitř. Uděláme to, ale jen když s námi začnete seriózně vyjednávat.“

„Vzdejte se! Nic vám neuděláme!“ opakoval policista. Dobře jsme ale i v šeru viděli jeho pokyn, kterým posílal své střelce vpřed. Rojnice černých mužů se pomalu a opatrně pohnula směrem k nám. Měli trochu smůlu – kolem každého zářila slabá, ale ve tmě dobře zřetelná infračervená aura.

„Není s nimi rozumná řeč,“ obrátil se k nám nerozhodně táta. „Co budeme dělat? Do pevnosti je pustit nemůžeme, mohli by rozbít počítač!“

„Takhle to dál nejde,“ řekl klidně Paleček. „Nechte jednat nás!“

„Co chcete dělat?“ zeptal se ho táta.

„Máme to promyšlené,“ kasal se Paleček. „Včera jsme si to nacvičili a ukážeme vám, jak se na to musí. Kdo nemá kam ustoupit, nikam neustupuje, to platí především pro nás, pamatujte si to. Věž nahoru a dvojka – přes údolí – pal!“

Paleček tím fakticky převzal velení. Jeho družina měla už dávno všechny hlavně pevnostních děl nabité tříštivými granáty a všichni mločí Jabůrkové se jen třásli splnit rozkaz. V dané chvíli to opravdu vypadalo, že si Paleček ví rady víc než táta Jaroš.

„Neblázněte!“ postavil se proti němu táta, ale marně.

Ocelolitinová kupole dělové věže se zdánlivě pomalu zvedla o metr nad betonový vršek pevnosti. Objevila se ústí dvou masivních hlavní pevnostních děl, stejného typu, jako měla proslulá francouzská Maginotova linie. Z jedné se náhle oslnivě zablesklo. Ohlušující hromový výstřel způsobil, že všichni policisté, pokud ještě neleželi, padli na zem a zůstali bez hnutí. Za okamžik se zablesklo na opačné straně údolí. Tříštivý granát tam explodoval s nádhernými světelnými efekty – naštěstí tam nebylo nic než skály.

„To bylo jen pro výstrahu, strašpytlové!“ prohlásil Paleček do mikrofonu, když výsuvná kupole opět klesla pod úroveň okolních skal. „Kdybychom se rozhodli vás postřílet, máme tady obyčejné kulomety vzor 26. Nechceme vám ale ubližovat, chceme vyjednávat. Pošlete k nám vyjednavače, ale nepočítejte s vydíráním silou.“

„To je přece organizovaná mafiánská vzpoura!“ vykřikl policejní důstojník. „Jste všichni mimo zákon!“

„To přece víme už od začátku,“ odtušil Paleček. „Vaše zákony s námi nepočítají. Jenže zákony, které nám nepřiznávají žádná práva, naopak neuznáváme my – to je přece pochopitelné a spravedlivé. Dokud nás neberete jako rovnocenné partnery, nemůžete je proti nám používat. Budete si muset vyřešit nepořádky v legislativě – a nemyslete si, že přijmeme něco diskriminačního! Do té doby se proti neoprávněnému vniknutí na náš pozemek budeme bránit. Jak vidíte, máme čím. Opusťte ihned náš pozemek!“

„Chcete válku? Budete ji mít!“ zařval policista bez sebe vztekem.

„Vážený pane, na vašem místě bych nikomu válku nevyhlašoval,“ upozornil ho jízlivě Paleček. „Zvlášť když ležíte přímo na naší dálkově ovládané mině! Netušíte, že máte pod sebou dobrých dvacet kilo tritolu? To by roztrhalo i tank, natož vás! Máte vážně zpekla štěstí, že vám ubližovat nechceme, ale jestli toho nenecháte, dočkáte se poučení, na jaké jen tak nezapomenete. Chcete další ukázku? Stačí říct! Nebojte se, bude to v bezpečné vzdálenosti.“

Obrátil se k panelu a stiskl několik knoflíků na jeho okraji. Naproti v údolí vzplál oheň, zahřmělo to a kamenitá půda na ploše půl hektaru vylétla do vzduchu. Postupně v ozvěnách hromové exploze dopadala na zem – se sprškou balvanů velikosti lidské hlavy. Zvukové efekty při tom byly vynikající.

„Na tomhle ležíte všichni!“ upozornil policisty. „Poslyšte, máme toho právě dost! Máte deset minut, abyste se dostali za nejbližší zatáčku silnice. A to ani po vás nechci, abyste se dostali z dostřelu! Dostřel našich děl je nejméně deset kilometrů.“

Uniformovaní policisté se rychle zvedali ze země a ustupovali k autům.

„My se vrátíme!“ hulákal na nás sebevědomě policista z okénka, když se s ním auto rozjíždělo.

„Vyjednavačům nezkřivíme ani vlas,“ sliboval Paleček, jakoby se nic nestalo.

Byl to slib – anebo výstraha? Možná oboje.

„Takhle se to musí dělat!“ obrátil se k nám pak spokojeně.

„Nevím,“ nezdálo se to Jarošovi. „Mám dojem, že jsme to přehnali. Uvidíme, kdo s námi po tomhle bude chtít jednat. Po tomhle abychom se my naopak báli vyjít mezi lidi, mohli by nás napadnout. Neměli bychom si z nich dělat takové nepřátele.“

„Tak ať oni nedělají nepřátele z nás…,“ odtušil Paleček. „Nemají tady co dělat.“

*****

Armáda

V noci mločí hlídky vyhlásily další poplach. Po silnici k nám přijížděla větší vozidla, vypadalo to na tanky. Když vyjely ze zatáčky, naše obavy se potvrdily. Byly to tři tanky a jedno samohybné dělo.

„Troubové!“ komentoval je zámečník Paleček. „Jedou podle infrapřístrojů a svítí si na cestu infrasvětlomety! Oni netuší, že je v tom světle i bez infrapřístrojů vidíme jako ve dne?“

„Jak to mají tušit?“ pokrčil rameny táta. „To víme my, ale ne oni.“

„To tedy mají smůlu,“ ušklíbl se Paleček.

„Uvidíme!“ řekl ustaraně táta. „Děsí mě, abychom se jim nakonec nemuseli bránit doopravdy.“

„Vždyť bychom je smetli!“ skoro vykřikl Paleček.

„To je přece to, co nechceme!“ odtušil suše táta.

„V tom případě bych jim aspoň zahradil cestu,“ navrhl Paleček. „Kdyby dojeli až k nám a začali do nás zblízka bušit svými kanónky, bylo by nám horko. Já to znám, byl jsem na vojně u tankánů.“

„Zkusíme nejprve jednat,“ rozhodl táta.

Tanky se spořádaně rozvinuly a pak se nerozhodně zastavily.

„Hej! Vy tam! Vzdejte se!“ vyzval nás megafonem tankista z čelního tanku.

„Chcete-li vyjednávat, pošlete k nám vyjednavače!“ zněla tátova odpověď.

„Vzdejte se, nebo začneme střílet!“ odmítl tankista.

„Vám nevadí, že stojíte na minovém poli?“ opáčil táta. „Přímo pod vámi jsou miny. Ne nějaké lehké protipěchotní, ale elektrické, protitankové, dálkově odpalované. Radil bych vám, vraťte se na silnici, ta je čistá.“

„Nás na to nechytíte! Vylezte všichni ven s rukama nad hlavou!“

Paleček tátovi vykroutil z ruky mikrofon a obrátil se na tankisty.

„Proč bychom to dělali?“ začal posměšně.

„Vzdejte se, jinak vás rozstřílíme!“ zněla odpověď.

„Demonstrace síly nás zřejmě nemine,“ chopil se opět velení Paleček. „Průbojný náboj do jedničky, náměr osmdesát, odměr šestnáct, tamhle do té skály.“

Mločí obsluha měla požadovaný kalibr nabitý, bylo to snadné, dělo se nabíjelo skoro samo. Ani jsme nepotřebovali podrobné příručky se zažloutlými obrázky, které u každé zbraně ležely už od doby postavení Blaníku. Pro maximální utajení neměla být obsluha zpočátku pořádně vycvičená, ale připravené to bylo perfektně – i francouzská děla měla česky psané příručky.

„Hoši, nechte toho,“ marně na Palečka a jeho družinu apeloval táta.

Paleček byl ale v ráži a nemínil se vzdát mikrofonu ani velení.

„Hej, vy tam! To přece nemyslíte vážně. Rozestavíte se nám tu jako na střelnici přímo před naše dvě stě šestašedesátky, to vážně hraničí se sebevraždou. A ještě nás budete vyzývat, abychom se vzdali!“

„Máme na vás tři tanky a samochodku!“

„Vždyť vás vidíme,“ podotkl Paleček jedovatě. „Vaše tanky září jako lucerničky! Ale nevíme co chcete! Jednak na to nemáte právní podklad, za druhé je snad nesmysl hrozit pouhými tanky největší československé pohraniční pevnosti Blaník! Měla ze všech pevností nejtěžší kanóny. Chcete je vidět?“

Ohromná ocelolitinová věž se zvolna nadzvedla. Děla nebyla namířena na tanky, ale stranou – proti skále na druhé straně údolí.

„Nabízíme vám vyjednávání,“ navrhl jim Paleček. „Pošlete k nám vyjednavače, ale varuji vás předem. Z vašich kanónků si nic neděláme, zato vy máte proti sobě těžké francouzské pevnostní kanóny ráže dvě stě šestašedesát. To není na probití pancířů! Náboj má skoro padesát kilo, odhodí vás i s tankem pouhou silou své setrvačnosti, navíc roztrhané na kousky! Začnete-li na nás střílet, odpovíme vám také, ale ostrými. Jen se podívejte, co to znamená!“

Oslnivý záblesk na okamžik osvítil všechny tanky a skoro ihned následoval druhý na protější straně údolí. Průbojná střela zasaženou skálu roztrhala na kusy, obrovské balvany se začaly pomalu valit dolů a vyvrátily přitom několik stromů. Věž se poté rychle potopila zpět.

Místo odpovědi zahřměly – tankové kanóny. Tankisté ztratili nervy a začali střílet. Proti dělovým věžím – i proti velínu.

„Smeteme je!“ zajásal Paleček a obrátil se k interkomu k posádkám věží.

„Ne!“ předběhl ho táta a zmocnil se mikrofonu. „Střílet do lidí nebudeme, nejsme přece zločinci!“

Stěny Blaníku se otřásaly při každém výbuchu dopadajících tankových granátů. Beton stěn jistě vydržel hodně, ale každý granát vykousl alespoň jamku. Bez aktivní obrany by se pevnost dlouho neudržela, to bylo jasné každému.

„Co chceš dělat?“ křičel v rachotu explozí naštvaně Paleček. „Vždyť je to jasné, buďto se budeme bránit, nebo nás rozstřílejí! Nikdo nepočítal s tím, že nevypálíme ani ránu. Mají na nás kromě tanků i samohybnou houfnici, ta je mnohem horší!“

„Nechceme je přece zabíjet!“ opakoval táta pevně.

„A oni nás mohou?“

„Raději obětujeme vrchní patra Blaníku!“ rozhodl se náhle.

„Přijdeme o možnost obrany. Obsadí nás a začnou vyhazovat do povětří. Budeme jenom ustupovat a ustupovat, až přijdeme o všechno. Vaše dílo bude zničeno a my se staneme lovnou zvěří. To přece nemůžete dopustit!“ lamentoval Paleček.

„Tankům brzy dojde munice,“ řekl táta.

„Dovezou si další.“

„Nedovezou!“ ujistil ho. „Blaník je rozsáhlejší komplex, než si myslíte. Půjdeme aktivovat dělovou věž na Malé Hůrce, je menší, ale ovládá silnici. Vyhodíme do povětří můstek přes říčku Haďák, muniční auta se nedostanou dál a ostřelování brzy skončí. Každý tank si přece veze jen pár granátů.“

„To si nedovedu představit,“ řekl Paleček skepticky.

„Uvidíš,“ řekl táta.

Opustili jsme poměrně stísněný velín, sešplhali po žebříku a úzkých schodech do podzemní betonové chodby, spojující dělový srub s dalšími objekty Blaníku. Táta nás vedl podle paměti klikatými chodbami, kde mnohdy ani nesvítilo světlo. Běželi jsme za ním. Sotva jsem stačil číst nápisy, které jsme míjeli. Jihozápadní tvrz, Velká Hůrka, TK 21, TK 26, Dělový srub 3. Nakonec jsme vyběhli tátovi v patách po točitých schodech nahoru, až jsme se ocitli v menší dělové věži s kanónem, podle příručky ráže sto milimetrů. Periskop ale ukazoval jen tmu.

Jaroš odklopil krytku na nevelikém tlačítku na stěně a stiskl je. Ozval se tlumený výbuch – a nálož odstřelila umělou skálu, dosud překrývající a maskující věž. Periskop rázem prohlédl, ačkoliv se zvířený prach ještě chvíli usazoval. Bylo ho ostatně málo – odstraněná skála, pokrytá mechem, byla prosáknutá vlhkostí.

Zahučení elektromotoru – dělová věž se začala otáčet. Brzy jsem ustavil záměrný kříž na můstek přes říčku. Paleček zatím pochopil, že i mírný táta Jaroš je pro další odpor a rozhodl se asi neplést se mu do velení. Namísto toho otevřel závěr a s učitelem Čupíkem dělo nabili. Pokud jsem to dobře pochopil, tříštivo-trhavý granát měl skoro patnáct kilogramů, manipulace s ním byla na hraně mločích možností, ale dokázali to. Spojenými silami ho vyzvedli k závěru a zasunuli do hlavně. Dělo se samo uzavřelo a muniční zdviž za bzučení elektromotorů sjela dolů pro další náboj. Paleček dolů do muničního skladiště poslal nejbližší kamarády, aby dovalili na zdviž další granát.

„Musíš mít správně nastavená mířidla,“ upozorňoval mě. Viděl, jak neodborně zacházím s mířidly a chtěl mi pomoci. „Vzdálenost musí odpovídat údaji na dálkoměru a náměr také musí souhlasit.“

Pomohl mi opravit to. Bylo to podivné. Mločí miminka se chystala rozstřílet most na jediné příjezdové silnici.

„Něco sem jede!“ varoval nás Zelený, jediný z nových. Nechápal co děláme, ale pochopil, že nám má hlásit každou změnu.

Bylo to vojenské nákladní auto s plachtou. Nemohli jsme tušit, zda veze munici nebo něco jiného, ale řekli jsme si, že prostě zastavíme každé vojenské vozidlo.

„Mám to!“ oznámil jsem. Stačil jsem si ještě zacpat uši, když dělo zařvalo.

Zatímco Paleček s Čupíkem za vypětí všech sil nabíjeli další granát, já a táta jsme ihned po výstřelu přiskočili k periskopům.

Můstek zasažený přímo uprostřed to roztrhalo na kusy. Silnice tam náhle končila strmou stěnou, pod níž se valila voda. Auto před nenadálou překážkou na poslední chvíli prudce zabrzdilo, z kabiny vyskočili čtyři vojáci a prchali zpátky.

„Mohli to otočit, nemuseli utíkat pěšky,“ kritizoval je Čenda od periskopu.

„Nebo se báli, že je strefíme,“ napadlo tátu. „Máte už nabito? Pavle, zaměř přímo to auto, určitě tam nikdo není.“

Poslechl jsem a dostal zaměřovací kříž na střed velkého nákladního automobilu.

„Mám to – pal!“ zavelel jsem a zacpal si uši.

Dělo zaburácelo podruhé.

Co se stalo potom, jsme nečekali. Vzplála oslnivá záře, přetrvávající po několik dlouhých vteřin. Celé údolí bylo náhle osvětlené jako ve dne. Automobil se přímým zásahem proměnil v obrovský ohňostroj a rozletěl se do všech stran.

„Auto s municí, dobrý je to,“ pochválil nás Paleček. „Tak se na ně musí!“

„To nebylo jen auto s municí!“ řekl táta velice vážně.

Uchopil ovládací páčku elektromotorů a otočil dělovou věž tak, abychom uviděli tanky, které nám svými kanóny drtily dělové věže Blaníku.

„To mě podrž!“ hvízdl si Paleček, který právě odstrčil od periskopu Čendu. „Co je mohlo tak rozmašírovat?“

Nechápal jsem to, ale také jsem to viděl. Tanky i samochodné dělo byly na kusy. Roztržené korby hořely plamenem, odervané věže tanků se válely opodál. Občas tam ještě vybuchla munice a přidala svůj díl do všeobecné zkázy, ale tím jasnější bylo, že tanky nezničil výbuch munice zevnitř, ale něco jiného. Ale co? My jsme na ně přece nestříleli!

„Vidíte to?“ vydechl Paleček. „V údolí nezůstal vcelku jediný strom, všechny jsou na malé třísky! Tanky jsou na kusy, jako kdyby tam vybuchla atomovka!“

„Honem za mnou!“ zavelel táta a vyrazil jako první.

Běželi jsme opět za ním, tentokrát zpátky do velína dělového srubu.

Vznášel se tam hustý oblak prachu a dýmu. Masivní pozorovací zvon na střeše ani nejevil stopy poškození, zato dole bylo rozšklebenou nepravidelnou dírou na místě malé střílny vidět ven. Vnitřní zařízení velínu bylo zdemolováno, některé se sice zdálo použitelné, ale nebylo by dobré tu zůstávat. Zubatý otvor místo střílny byl příliš velký, kov střílny byl roztržený a beton okolo pokrytý trhlinkami. Každému bylo jasné, že už nikoho neochrání. Stovky malých kovových odštěpků, zasekaných silou do podlahy i do vnitřního obložení betonových stěn, dávaly poměrně jasnou představu, jak to tady vypadalo ve chvíli, kdy materiál střílny nevydržel. Ještě že tu nikdo nebyl, když tyhle střepiny bzučely velínem!

„Přímý zásah průbojným z houfnice,“ komentoval to Paleček. „Máme po velínu. Asi se jim zdál snadnějším terčem. Řekl bych, že jsme měli kliku, tohle by každého uvnitř roztrhalo. Jak je vidět, našim pevnostem k dokonalosti hodně chybělo, ačkoliv – Němci tenkrát neměli tak velké houfnice a Češi by jim asi nedovolili přijet tak blízko, rozstříleli by je dřív než by si Němci škrtli.“

„Podívejte se!“ ukazoval nám táta. „Granát explodoval ve střílně na kraji velínu, ani židle pořádně neroztříštil, ale tlaková vlna se dostala dovnitř – a vidíte? Provalila plechovou žaluzii na panelu dálkového odpalování min a přimáčkla ji na tlačítka. Takže – oni se vlastně vyhodili do povětří sami!“

„Máme po velínu, ale oni dopadli mnohem hůř,“ konstatoval spokojeně Paleček. „My nemáme ani jednoho zraněného, oni jsou nejspíš všichni mrtví.“

„Proboha!“ napadlo tátu. „Máš pravdu! Hoši, kdo máte silnější nohy, všichni ven a nosit mrtvé! Stačí přinést jejich hlavy! Živé nechte být! Kdo bude jevit sebemenší známky života, toho nechte na místě, ať má ještě šanci!“

„Snad nechceš ty mrtvé změnit v mloky?“ protestoval jsem.

„Vidíš snad jiné východisko?“ řekl. „Pojď se mnou do sálu zapnout transkriptor!“

„Vtáhnout si nepřátele dovnitř?“ namítal zděšeně i Paleček.

„Probudí se až za dva dny a pak uvidíme!“ odsekl Jaroš.

Učitel s Palečkem to ihned správně pochopili a zmizeli nám v chodbách. Nečekali jsme na nic a hnali se dolů.

„Táto, co se to děje? Co budeme dělat?“ volala Inka Mráčková.

Měla kolem sebe asi šest bezradných nových a nejspíš čtyři bývalé lidi, ale v tom spěchu jsem je nepoznal.

„Nejspíš začala válka s lidmi,“ odtušil přes rameno Jaroš. „Bůh je mým svědkem, že jsem to nechtěl! Vždycky jsem se bál, že se mloci dostanou do nějakého vojenského svinstva – ale nenapadlo mě, že budou právě oni tou napadenou stranou. Inko, vrať se na své místo do žabína. Moment – kolik bylo dnes vajec?“

„Osm,“ referovala mu. „Jedno dávám do kuchyně, tři jako vždycky ke kreatoru a ostatní rovnou do líhně.“

„Změna!“ ohlédl se za ní Jaroš. „Všechny dovezeš přímo ke kreatoru, budeme je klonovat na mločí. Přivez tam všechny mločí zárodky, které mají do vylíhnutí méně než dva dny. Od této chvíle se kuchaři budou muset obejít bez žabích vajec a líhnutí dalších žab může také počkat.“

„Proboha! To čekáš tolik – mrtvol?“ zděsila se Inka.

„Vlastně – ano,“ přikývl táta zachmuřeně.

Ani v nejhorším snu by ho nenapadlo, že těch mrtvol budou – miliony. Takové množství nebude v jeho silách reinkarnovat. A už vůbec netušil, jak to bude – brzy.

*****

NATO

Hoši se venku činili a brzy přitáhli neuvěřitelně zdemolované hlavy všech vojáků. Nezdržovali se vlečením celých těl nebo jejich zbytků do pevnosti. Vzali si k srdci, že stačí přinést hlavy a vyzbrojeni velikými útočnými noži je mrtvým prostě odřezávali.

Bohužel, většina mozků byla k nepotřebě. Tankistická přílba je snad dobrá na to, aby si tankista za normální jízdy nerozbil hlavu, ale když pod tankem exploduje dvacet kilogramů tritolu, jejího majitele nic nezachrání.

V samohybné houfnici nejspíš explodovala munice, takže se z posádky nenašlo vůbec nic. Větší naději měli tankisté, ale i to bylo relativní. Nejlépe dopadli velitelé, vysunutí do půli těla z věží ven. Rozdrtilo je to od pasu dolů, hlavy na tom byly líp.

Přebíral jsem od kamarádů mloků otlučené lidské hlavy, nasazoval na ně snímací kuklu transkriptoru a testoval jejich obsah. Většinu jsem ale musel vyřazovat. Mozek v nich byl na kaši a nemělo cenu pokoušet se o přepis. Přišli bychom o životaschopné zárodky – ani pak jsme jich neměli dost, aby se dostalo na všechny. Ledaže bychom je dali do chladničky a přepsali, až dozrají další zárodky… Jen kdyby ty hlavy nebyly tak rozbité! U některých to bylo jasné na první pohled, u jiných se to poznalo při testování. Celková bilance nebyla nijak veselá.

„Jak to vypadá?“ obrátil se ke mně Jaroš, když skončil testování programů.

„Bledě,“ odtušil jsem. „Víc než pět jich nebude. Ostatní mají rozdrcené mozky. Vlastně i u jednoho z těch pěti mám vážné pochybnosti.“

„Použitelných zárodků máme devět,“ zhodnotil situaci věcně Jaroš. „Když čtyři použijeme, pět nám jich zbude na příště. Kdoví, možná je pak budeme potřebovat víc. Přeneseme jen duše, které jsou v pořádku. Ostatní mají smůlu, ale tu měli ve chvíli, kdy pod nimi vybuchly miny.“

„Tolik nenávratně mrtvých!“ povzdychl jsem si.

„Nemůžeme dělat nic víc, než to trochu zmírnit.“ okřikl mě Jaroš.

Poslal si pro elektrikáře Filipa a pomáhal mi připravit první transkripci.

Než skončila, byl tu Igor Filip jako na koni.

„Igore, mám pro tebe bojový úkol,“ řekl unaveným hlasem táta. „Mělo mě včas napadnout, že s těmi khaki-mozky nemá cenu vyjednávat. Musíme náš spor přenést na širší základ.“

„Jak to myslíš, tati?“

„Ve spodním patře úkrytového srubu je radiokabina,“ informoval Igora. „Najdi ji – je označena zkratkou RGK. Jdi tam a podívej se, v jakém je stavu. Měl by tam být sešit s návodem; počítalo se s tím, že Blaník obsadíme během války nevycvičenou posádkou, proto jsou návody u všeho, nejen u děl.“

„Dobře, ale co s tím?“

„Přijímač potřebujeme, abychom poznali situaci ve světě lidí. Není myslitelné, aby se o tom nevědělo. Má tam být ale také vysílačka – nejspíš středovlnná. Tou zase můžeme dát o sobě světu vědět i my – a upozornit veřejnost, co se tady děje.“

*****

Zabrali jsme se do transkripcí, ale netrvalo to ani dvě hodiny a byli jsme hotoví. Čtvrt hodiny trvala vlastní transkripce, zbytek byly přípravné práce. O zárodky jsme se nestarali – dobrovolní pomocníci je odváželi rovnou do líhně. My jsme tam doprovodili jen poslední z nich.

Zbylé – bohužel nepoužitelné – lidské hlavy zůstaly na sále, pečlivě vyrovnané u stěny. Neměli jsme čas vracet je k mrtvým tělům. Venku svítalo a nebylo rozumné vystavovat kohokoli z nás nebezpečí, jen abychom dodrželi pietu k mrtvým. Nenapadlo nás, že lidé náš pokus o záchranu padlých pochopí přesně obráceně. Že nám soucit s mrtvými vojáky přinese – horké chvilky.

Jaroš se zatím v líhni spravedlivě rozčílil.

„Koho to napadlo pomalovat zárodky barvou?“ vybuchl.

„Abychom poznali nepřátele,“ odtušil Milan ještě se štětcem v ruce.

„Ty nevíš, že tou kůží dýchají? Namaž si pusu acetonem a uvidíme, jak ti bude!“

„Jsou to naši nepřátelé,“ opakoval umíněně Milan. „Až se vylíhnou, budou nám škodit. Budeme je muset hlídat.“

„Až se vylíhnou, budou potřebovat především psychickou pomoc – jako každý. Já s Míčou nebudeme mít čas. Předáme je učiteli,“ mávl Jaroš rukou.

„Ale pod dohledem,“ trval na svém názoru Milan.

V té chvíli se ozvalo hlášení pevnostního rozhlasu.

„Tady Igor Filip. Našel jsem radiokabinu. Chcete si také poslechnout zprávy?“

Byla to samozřejmě řečnická otázka. Nečekal na odpověď, místo toho přepojil na pevnostní radiopřijimač.

„Z oblasti obsazené mimozemšťany nedocházejí žádné zprávy. Svědkové shodně potvrzují střelbu z děl, došlo tam k veliké explozi, po které nastal zdánlivý klid. Zdá se, že je to teprve počátek. Dokud od armádních jednotek z postižené oblasti nezjistíme další informace, budeme pokračovat v původně ohlášeném programu.“

To bylo všechno – podle Igora se jednalo o hlášení mimo pravidelné zprávy.

„Takže nás považují za mimozemšťany?“ zamyslel se táta. „Koho to napadlo? Ačkoliv – napadnout je to mohlo. Budeme to muset včas uvést na pravou míru.“

Jaroš s advokátem Frolíkem a učitelem Čupíkem namluvili na Jarošův kazetový magnetofon naše zprávy. Kazeťák měl Jaroš jen jeden – v pevnosti se vymoženosti moderní doby pochopitelně nenacházely, ale Jaroš kazeťák používal ještě jako člověk. Teď se nám samozřejmě hodil.

„Volá vás vysílač Mločí osada, lidé. Vyslechněte si naše stanovisko, dříve než dáte souhlas k barbarskému ničení nehodnému tohoto tisíciletí. Nechceme proti vám lidem válčit a nesmírně litujeme násilí, které se stalo, ale požadujeme od vás uznání, že jsme živé, myslící bytosti. Chceme rovnoprávnost, nic víc. Nejsme mimozemšťané, ale i když nejsme lidé, inteligenci máme stejnou jako vy. Nechceme v Čechách ani jinde na světě dobývat území, jak se možná obáváte, žádáme jen o uznání vlastnictví nepříliš velkých pozemků. Nechceme toho příliš – jen žít jako vy.“

Igor dostal úkol připojit výstup z kazeťáku místo mikrofonu vysílačky Blaníku. Nebylo to jednoduché, neměl odpovídající součástky, ale navrhl dráty jen provizorně přiletovat a Jaroš mu v tomto směru dal plnou důvěru.

Se mnou pak šel zkontrolovat záložní velín. Byl v pořádku, stačilo jen odstřelit umělou skálu, zakrývající výhled. Výhodou záložního velínu bylo umístění stranou od hlavních dělových věží, které na sebe určitě přitáhnou palbu. Navíc se nacházel pod korunami mladých smrčků, které jej maskovaly i po odstřelení skály. Náložky umělou skálu odpálily velice šetrně, takže to nebylo z dálky tak nápadné. Po otočení periskopů byly dobře vidět všechny dělové věže i poškozený zvon hlavního velínu. Slunce zatím vyšlo a v jeho paprscích bylo jasně vidět, jak je beton kolem dělových věží posetý světlejšími krátery. Nezdálo se ale, že by škody byly fatální. Dělové věže pod úrovní betonu vyvázly téměř bez škrábnutí. Jen ocelolitinová kupole hlavního velínu byla více poškozená. Palba tanků i samohybné houfnice se očividně soustředila na ni.

Kolem desáté dopoledne svolal táta všeobecné shromáždění do velké ubikace na dně úkrytového bunkru. Směrem do hloubky síla betonových stěn klesala a rozměry místností rostly. Na povrchu bylo více betonu než prostor, dole tomu bylo naopak.

„Měli bychom si konečně všichni ujasnit, co se už stalo a co se děje, případně jaké máme vyhlídky,“ začal.

„Děláme chybu,“ zaútočil na něho Paleček. „Musíme na palbu odpovědět palbou, jinak nás i s Blaníkem brzy zničí. Nikdo z konstruktérů nepředpokládal, že by pevnost odolávala dělové palbě nečinně.“

„To jistě ne,“ nedal se táta. „Jenomže opakuji, nemáme proti sobě hitlerovské fanatiky, ale Čechy. Vlastní.“

„Kteří nás nejspíš chtějí vyhubit, stejně jako tenkrát Hitler Židy.“

„To není jisté,“ namítal táta. „Asi nás považují za nebezpečné vetřelce z vesmíru a bojí se nás, ale když jim dáme na srozuměnou, že se s námi vyjednávat dá, že jednat chceme a nemáme v úmyslu jim škodit, nakonec s námi jednat budou. Naše podmínky jsou přece jednoduché! Žádáme je, aby nás respektovali a podle toho s námi jednali. Nejsme zvířata, ale rozumné bytosti. Máme vlastní duši – polovina z nás ji má dokonce lidskou. Jakmile to lidé uznají, máme vyhráno.“

„Bohužel to tak nechápou,“ vrtěl hlavou Igor Filip. „Vysílal jsem naši nahrávku hned několikrát. Slyšelo nás spousta lidí, ale jaká byla reakce? Ministr obrany dostal vládní úkol: prostě nás zlikvidovat. Mluvilo se také o preventivním taktickém jaderném úderu proti hnízdu vetřelců, ale naštěstí to neprošlo. Nejtvrdší byly výzkumy veřejného mínění. Pětaosmdesát procent Čechů s vládním rozhodnutím bez výhrady souhlasí – styděl bych se za ně. Postavilo by se za nás sotva šest procent ekologických aktivistů, ale ti požadují jen zachovat nás aspoň deset párů pro odchov v zoologických zahradách, aby nedošlo k našemu úplnému vyhubení – jako ohroženého živočišného druhu. Chtěli by nás také zachovat k vědeckému výzkumu. Nevím, co tím mají na mysli, ale nechce se mi zjistit na vlastní kůži, že to bude pitvání zaživa. Zbytek nemá názor, nebo to aspoň tvrdí. Že by s námi měl někdo jednat – o tom nepadlo ani slovo.“

„To je ale strašlivé nedorozumění!“ vybuchl táta.

„Ty lidské bestie s námi prostě jednat nechtějí,“ dodal tvrději Igor.

„Musíme asi něco podniknout, aby nás vzali na vědomí a napravili svůj omyl,“ uvažoval nahlas Vocásko. „Já ale vážně pochybuji, že některé natvrdlé Čechy přinutíme k zamyšlení, tím méně ke zpytování svědomí. Mají je naprosto čisté – nepoužité.“

Další značně bouřlivá diskuse se pak vedla kolem obsahu našeho vysílání.

Táta Jaroš by především apeloval na svědomí Čechů, ale zejména Paleček a jeho stejně bouřlivý kamarád Stanislav Janík získali podporu dalších mloků, abychom vůči lidem uplatnili tvrdá opatření, z nichž můžeme později při vyjednávání slevovat. Naše vysílání mělo být podpořeno hrozbou, jinak by podle nich nemělo smysl. Nakonec tátu Jaroše přehlasovali. Neshodli se jen na druhu oné hrozby lidem.

„Navrhuji postřelovat dělovými věžemi nejbližší města,“ trval na svém Paleček. „Ať si Češi uvědomí, co to je, když chtějí válku. Dostřelili bychom i za hranice.“

„Neblázněte!“ otřásl se táta. „Co tím získáme? Jen strašnou nenávist, další pádné argumenty pro naše vyvraždění, umlčení těch, kdo se nás aspoň nesměle zastávali? Zlo plodí zase zlo, touto cestou se rozhodně dát nesmíme. Chceme-li podniknout nějakou akci ke vzbuzení zájmu veřejnosti, musíme vymyslet něco neničivého. Za hranicemi ostatně dnes nejsou Němci, ale Poláci. Jak by ti k tomu přišli?“

„Tak vymysli něco jiného!“ zaútočil na něho Paleček. „Musí to ale být co nejdřív – řekněme do večera, než nás zase začnou ostřelovat. Vsadím se, že kolem nás stahují vojenské jednotky, proti kterým byly tanky směšná síla. Každým okamžikem můžeme očekávat pokus o úplné zničení.“

„Něco jsem už vymyslel,“ řekl táta zachmuřeně. „Bude to sice trochu proti mému přesvědčení, ale když máme na vybranou jen jedno ze dvou zel, zvolil bych to menší. Během tvoření jsem narazil na nesmírně zajímavé úkazy. Všechno je v počítači, mohu se k tomu kdykoli vrátit. Mám na mysli protobaktérie, něco mezi baktériemi a viry.“

„K čemu nám budou baktérie?“ zarazil se Paleček. „Jako biologická zbraň?“

„Dalo by se to tak nazvat,“ přikývl táta. „Jedním kmenem jsem byl sám postižen, byla to naštěstí nepříliš vážná infekce. Téměř neškodná, jen – trochu nepříjemná.“

„Co to znamená?“ ptal se věcně Paleček.

„Vyvolává úporný dvoudenní průjem,“ trochu se usmál táta. „Pak si tělo samo vypěstuje protilátky, protobaktérie zahynou a člověk je proti nim půl roku imunní.“

„A jak bychom je mohli použít?“

„Protobaktérie se v přírodě vůbec nevyskytují, přitom mají vlastnosti virů,“ řekl táta. „Projdou téměř libovolnými filtry, nezachytí je aktivní uhlí, snášejí dobře var. Být škodlivější, byla by to zákeřná zbraň, ale takhle je to – skoro úsměvné. Dá se to ovšem chápat i jako vážné varování před něčím horším.“

„To by šlo. Čechům neuškodí, když se trochu… víte co!“ souhlasil Igor.

„V tom případě by bylo nejlepší dopravit je do Plzně,“ opáčil zarputile Paleček. „Jak znám Čechy, platilo by na ně, udělat jim z Prazdroje nejhorší samoser na světě.“

„Pak se na nás vrhnou jako jeden muž a utlučou nás čepicemi,“ varoval ho Igor.

„Bylo by to menší zlo, než použít něčeho smrtícího,“ uvažoval Jaroš. (Jako kdyby to tenkrát předpověděl… Kmen 415 byl opravdu pouhé projímadlo, kdežto kmen 618…)

Porada tím skončila jednomyslným společným rozhodnutím.

Igor Filip dostal za úkol opět aktivovat vysílačku a vše připravit k vysílání.

Právník a advokát Frolík se dvěma dalšími přijali úkol sepsat naše stručné a jasné prohlášení, které bychom měli vysílat k lidem.

Já a Jaroš jsme měli za pomoci kreatoru urychleně vyrobit protobaktérie. Kuchaři nám měli pro tyto účely připravit živnou půdu – v podstatě jakýkoliv rosol.

Koťátko měl připravit útočnou expedici a Paleček dostal za úkol dohlížet nad stavem pevnosti a dalšími akcemi armády. V případě, že objeví cokoliv podezřelého, měl vyhlásit poplach, ale – nestřílet.

Ostatní měli pokračovat v tom, co předtím. Učitel Čupík vyučovat, kuchaři uvařit oběd. Nevěděl jsem ani, čím se zabývají ostatní mloci, ale v klidu nebyl nikdo. Oběd byl vyloženě odbytý – příšerně tvrdé, šedesát let staré suchary, potřené marmeládou. Jak by ne – kuchyní se dnes zabývala jen kuchařka Otylka (vdova, 71 let, zápal plic).

Ukázalo se však, že úkoly poctivě splnila snad jen Inka Mráčková ve svěřeném žabíně. Večer nám na sál přivezla bez řečí dvanáct vajec obřích žab a já jsem se pod dohledem Jaroše zabýval klonováním mločích zárodků. Byla to trpělivá a přesná práce a zaujala mě tak, že jsem neměl smysl ani pro jídlo. Otylka mě nakonec donutila sníst vystydlé žabí řízky se zeleninovým salátem, když si přišla pro nádobí. Vyhubovala nás jako malé děti, ale skoro jsme ji ani nevnímali.

*****

Schylovalo se k večeru, když jsme byli hotovi. Odvetné komando Franty Koťátka vybavené pečlivě uzavřenými ampulemi s Jarošovými protobaktériemi odcestovalo vodními tunely, Jaroš s Palečkem, učitelem a dalšími třemi mloky zatím namluvili na Jarošův kazeťák naše další zprávy.

„Volá vás vysílač Mločí osada, lidé. Slyšeli jsme, že Česká armáda dostala rozkaz definitivně nás zničit. Je nám upřímně líto, že to došlo tak daleko, ale jestli se budete o něco takového pokoušet, dokážeme vám, že s námi budete muset počítat. Po dobrém, což je naše přání, nebo – po zlém. Nebudeme pak litovat obětí, které na tuhle špinavou válku doplatí. Máme účinné možnosti jak se bránit, nechceme je ale použít. Rozmyslete si to ještě! Stále očekáváme vaše vyjednavače.“

Po celou dobu byl pevnostní rozhlas napojen na přijímač, abychom mohli slyšet zprávy ze světa lidí. Bohužel marně – zůstalo bez odezvy.

„Nejvíc se mi zdá divné, že se tady v okolí neobjevili žádní novináři,“ uvažoval nahlas táta. „Jako kdyby právě ti čeští nebyli tak vlezlí. To nechápu.“

„To ti lehce vysvětlím,“ ušklíbl se Paleček. „Armáda to tu prohlásila za uzavřený vojenský prostor a nikoho sem nepustí. A kromě toho, slyšel jsi úvahy o preventivním taktickém jaderném úderu proti hnízdu vetřelců? To odsud muselo spolehlivě vyhnat všechny lidi. Kdoví, možná je právě odsud evakuují.“

Byla to pravda, zaslechli jsme to všichni. Reportéři dvou soukromých televizních stanic vynesli z ministerstva národní obrany obsah přísně tajných jednání a veřejnost se proti tomu postavila jako jeden muž. Zdálo se, že nám jaderný úder nehrozí, ale tátu naplnilo roztrpčením, že se o něm vůbec uvažovalo jako o možném.

„Kdyby to udělali, měl bych tisíc chutí místo neškodných protobaktérií vymyslet nějaké smrtící,“ řekl unaveně. „Možné by to bylo.“

„To by bylo strašně barbarské,“ namítal jsem. „S tím rozhodně nesouhlasím.“

„A nejsou proti nám stejní barbaři? O Češích jsem míval mnohem lepší mínění! Dovedeš si snad představit atomovou bombu v Čechách? To by přece byla katastrofa! Koho vůbec napadlo něco tak příšerného?“

„Myslím si, že Čechům strašlivě křivdíš,“ uklidňoval ho i učitel, který hned po vyučování přišel za námi na sál ke kreatoru. „Tohle mohl vymyslet nějaký zabedněný khaki mozek, štábní krysa skrytá v protiatomovém bunkru na ministerstvu obrany.“

„Že se o něčem takovém vůbec jednalo!“ vybuchl Jaroš.

„Takové názory existují ve všech armádách světa,“ chlácholil ho učitel. „Všude se najdou barbaři, odhodlaní ve jménu čehokoliv používat sebevětší svinstva. Důležité je, že se proti tomu postavili i ti z Čechů, kteří by nás nejraději viděli mrtvé.“

„Samozřejmě!“ odtušil Jaroš. „Představa, že jim někdo za humny odpálí příšerný zdroj radioaktivity, nebude přijatelná pro nikoho. Vždyť by to škodilo nejvíc Čechům! Doufejme aspoň, že to nenapadne i nějaký podobně uvažující khaki mozek z armád, které ty jaderné bomby opravdu mají.“

„Mohli by na nás použít i něco méně ničivého,“ přemýšlel nahlas Frolík. „Slyšel jsem o neutronových bombách, schopných vyvraždit město, ale nepoškodit majetek.“

„Ty nám naštěstí nehrozí,“ podotkl jsem. „Přece jen o nich něco vím, abych si mohl být jistý, že je nepoužijí.“

„Myslíš? Co jim v tom může zabránit?“

„Beton neutrony účinně pohlcuje,“ odtušil jsem. „Pod vrstvami betonu jsme proti neutronům bezpeční. Odborníci to jistě vědí a právě proto je nepoužijí – nemá to smysl. Taktické jaderné zbraně s větším bořícím účinkem jsou pravděpodobnější, protože by nás mohly buď úplně zničit, nebo zdecimovat.“

„Neměli bychom se stáhnout co nejhloub?“ navrhl učitel. „Horní patra Blaníku jsou tak jako tak pustá, ale na dně pevnosti je spousta skladů.“

„Proč jsou vlastně sklady tak hluboko? Proč tam nejsou ubikace?“ zajímalo Igora.

„To proto, aby nedošlo ke ztrátám na životech, kdyby dovnitř znenadání vnikla podzemní voda,“ vysvětloval rychle táta. „Pokud vím, žádná pevnost neměla napojení na podzemní říčku, jako Blaník. Ucpání odtoku turbín by mohlo spodní patra vyplavit do značné výšky. Proto byl i lazaret, kde máme líhně, výš a dole byly jen sklady.“

„Právě. Ale nám přece voda nevadí.“

„Počkal bych na výsledek našeho vysílání,“ ukončil jsem debatu. „Uvidíme také, co s Čechy provede samoser. Nejdůležitější je, že se proti atomovému úderu vyslovili všichni. Odborníci i politikové.“

*****

Večer se z horních pater opět ozvaly dunivé detonace.

„Co se děje?“ telefonoval Jaroš pozorovatelům.

„Místo tanků a samohybných děl na nás nasadili bitevní helikoptéry, přijďte hned sem, do dělostřelecké pozorovatelny!“ uslyšeli jsme vzrušenou odpověď. Jako mloci jsme měli ostřejší sluch než lidé, telefon jsme slyšeli všichni po celé místnosti.

„Jo, hned jsme tam!“ praštil Jaroš sluchátkem a přerušil další hovor.

Tentokrát nám trvalo příliš dlouho, než jsme se dostali na místo. Hlídky nám jen mlčky uvolnily periskop.

Spatřil jsem řadu nehybně visících helikoptér, od nichž se v krátkých intervalech odlepovaly kouřící rakety a dopadaly na odkryté dělové věže Blaníku i na poškozený pancéřový zvon hlavního velínu. Zatím bez viditelného úspěchu. Beton pevnosti byl starý, ale kvalitní, ocelolitinový zvon velínu měl šedesát tun a to nebylo jednoduché probít, ačkoliv helikoptéry jistě používaly nejnovější průbojné střely a do velínu vedla přinejmenším jedna rozervaná díra.

Náhle se ale ozvalo úplně odlišné štěkání a helikoptéra na pravé straně formace se před našima očima proměnila v ohnivý oblak.

„Který idiot se dostal k oerlikonům?“ zaúpěl Jaroš.

Užasle jsme sledovali, jak vzápětí po první explodovala i druhá a třetí. Začalo to odzadu a chvíli trvalo, než si toho piloti předních strojů povšimli, ale pak se všechny vrtulníky daly na ústup. Začaly couvat, ale nepřestaly střílet rakety. Kdyby se otočily a daly na útěk, snad by po nich náš neznámý střelec přestal střílet, ale jisté to nebylo.

Čtvrtý vrtulník explodoval a jeho části padaly na kamenitou zem. Dopadly mezi skály a okamžitě vyšlehly plameny, zatímco palba se teď přenesla na poslední vrtulník.

Byl to zoufalý a nerovný souboj jediného protileteckého děla proti celé eskadře, souboj, kde by měly mít všechny možné výhody na své straně vrtulníky, ale moment překvapení spolu s přesnou muškou protiletadlovců štěstí otočily. Pátá helikoptéra ještě odpálila dvě rakety, ale pak se rozkymácela, převrátila se, roztočila se a neovladatelně začala padat jako kámen. Zásah protileteckého rychlopalného kanónu jí utrhl hlavici rotoru. Neexplodovala ve vzduchu, jako ty před ní, ale až po dopadu nárazem na skály. Jakmile se roztočila, vypadly z ní dvě postavičky, bohužel bez padáků. Přestřelka tím skončila. Mezi skalami hořely zbytky pěti rozstřílených helikoptér a k obloze stoupalo pět černých sloupů dýmu. Občas tam ještě za ostrých rozprasků vybuchovala munice, ale jinak bylo venku ticho.

Zazvonil telefon.

„Tátu Jaroše, ale honem!“ ozvalo se.

„Tady Jaroš. Kdo volá?“

„Paleček. Máme dva mrtvé. Nedalo by se s nimi ještě něco dělat?“

„Odkud voláš?“ zesinal táta.

„Ze čtvrtého protileteckého hnízda. Zasáhla nás raketa, odpálená snad půl vteřiny před tím, než jsme sundali posledního Apače. Standu to roztrhalo, Jirka ještě umírá, ale nepřežije ani pět minut. Já jsem byl za kanónem, jen mě to škráblo.“

„Co se jim přesně stalo?“ vybuchl táta.

„Jirka má roztržené břicho a všechno z něj rozházené na dva metry kolem,“ hlásil Paleček. „Ze Standy zůstala jen hlava. Snad je v pořádku, ale tělo je úplně na cucky. Vidím to na dvě reinkarnace a pochybuji, že s tím půjde dělat něco jiného.“

„Pitomci!“ rezignovaně vydechl Jaroš. „Co jste tam vyváděli? Proti helikoptérám jste přece neměli naději! Neříkal jsem, že nemáte…“

„Kluci nebyli žádní poserové a zemřeli jako hrdinové!“ vykřikl Paleček. „Mít tak obsazená dvě hnízda místo jednoho, ani by si proti nám neškrtly! Nestihli jsme to jen o fous, poslední helikoptéra vystřelila přímo na nás.“

„Zavolejte, ať pro ně někdo skočí!“ požádal Jaroš ostatní mloky. „Já tušil, že se nám zbylé zárodky budou hodit! Chraň nás Bůh před hrdiny! Pojď, Pavle!“

*****

Sotva jsme zapnuli a otestovali počítač a transkriptor, přinesli nám mrtvé z protileteckého hnízda. Jako u mrtvých tankistů, ani tady se nenamáhali s dopravou vcelku. Standova hlava držela na malém kousku hrudi a Jirka mezitím zemřel. Hlavu mu proto bez lítosti uřízli a obě je donesli v jedné velké tašce.

„Pozor na snímací proudy!“ varoval mě táta. Nezapomněl jsem na to, už jsem měl snímání přepnuté na vyšší hodnoty, nutné pro nás mloky.

Začali jsme s Jirkou, po něm následoval Standa.

„Máme tu další mrtvolu,“ vrazil do sálu Mstislav, jeden z party Josefa Vocáska. Voda z něho ještě kapala a v mokrém batohu přinesl – další lidskou hlavu.

„Všiml jsem si, jak dva piloti vypadli z helikoptéry,“ hlásil tátovi. „Jeden dopadl hlavou na kamení a měl ji na kaši, druhý se možná bude hodit.“

„Nebyl jen raněný?“ staral se táta. „Takové bych raději přenechal lidem.“

„Bez obav,“ opáčil Mstislav. „Nabodl se při pádu na uschlý smrk a visel hlavou dolů, probodnutý skrz naskrz. Připadalo mi, jako by si ho tam napíchl nějaký obrovský ťuhýk jako brouka na trn. Byl zaručeně mrtvý, než jsem se k němu dostal, ale hlava bude nejspíš dobrá.“

„Ach jo,“ povzdychl si táta. „Pavle, podívej se na to.“

Prohlédl jsem hlavu, ale vypadala nepoškozeně, až na kus skalpované kůže, což nemuselo nic znamenat. Ostříhaný pilot měl v očích bolest a děs. Musela to být hrůzná smrt, viset nabodnutý na stromě, pomyslel jsem si. Vzpomněl jsem si, jak jsem umíral – také přibodnutý větví… ale aspoň jsem se rychle utopil, tenhle určitě trpěl déle.

„Přinesl jsem ještě tohle, měl to na krku,“ podal mi Mstislav neveliký plíšek.

„John Glenn, Michigan,“ přečetl jsem drobná písmena. Krev na nich už nebyla, Mstislav ji jistě smyl během cesty vodou. „Pod tím: USAF – NATO – číslo a anglicky hodnost. Poručík. Panebože, to nám ještě chybělo!“

„Ukaž!“ obrátil se ke mně táta. Podal jsem mu cedulku, chvíli si ji prohlížel.

„Vypadá to mnohem hůř než jsem se obával,“ odtušil suše. „Zřejmě už to není jen naše česká záležitost. Teď už je v tom i NATO – to znamená skoro celý svět!“

Nahoře opět zaduněly výbuchy a po chvilce k nám přivedli Palečka. Podle svého hlášení měl mít jen škrábnutí, ve skutečnosti mu na cárech masa visela úplně rozdrcená ruka. Paleček ani nekřičel, jako by se ho to netýkalo, ale bylo nám jasné, že ho to musí strašně bolet. Kapala mu krev, ale díky stažitelným cévám mloků to nevypadalo tak zlé, jako to bylo. Něco podobného mají ještěrky. Chytíte-li ji nešikovně, mrskne sebou a vy držíte jen její ocásek. Z pahýlu krev neteče a ještěrka sama vám rychle zmizí.

„To mám až z druhého náletu,“ ujišťoval nás. „Ani nevím, odkud to přiletělo. Jen jsme odsunuli pancéřový kryt, bác – a bylo to.“

„Kdo tam byl s tebou?“ vybuchl Jaroš.

„Toník Zikmund a Jára Štefl. Rozmetalo je to i s kanónem, nezbylo z nich vůbec nic. Já jsem přinášel zásobníky, ale střepiny vlítly až do chodby, takže jsem tady.“

Otřásl jsem se. Nebyli to první mrtví v téhle válce, ale první, které jsem znal. Jára Štefl zahynul jako mladý kluk při automobilové nehodě, tentokrát měl smůlu podruhé a definitivní. Tondu Zikmunda, člena Vocáskovy party barabů, jsem znal od vidění.

„Děsně to bolí, nemohli byste si s tím pospíšit?“ popoháněl nás Paleček.

„Dám ti morfium,“ uvolil se Jaroš. „Ruka půjde pryč, ale to přežiješ.“

Vpíchl raněnému morfium, odstřihl rozervané tkáně se zbytky ruky a pahýl začal pečlivě obvazovat.

„Vy mě nebudete reinkarnovat?“ zděsil se Paleček. „Nějaká vejce tam snad přece ještě máme! To mám živořit bez ruky?“

„Nebudeme tě reinkarnovat. Musel bych tě nejdřív zabít – což neudělám, ačkoliv mám na to skoro chuť,“ mračil se táta. „Kvůli tobě neobětuji zárodek, může posloužit potřebnějšímu, případně se může normálně vylíhnout. Vaše hrdinství nás přišlo pěkně draho. Toníka a Járu to zabilo! Proč jsi je tam bral? Vždyť vlastně můžeš za to, že jsou definitivně po smrti!“

„Aspoň to nebyli poserové!“ umíněně i bolestí syčel Paleček.

„Nebyli to poserové,“ opakoval táta. „Zato jsou mrtví navždycky. Nepřipadá mi spravedlivé, že přežije právě ten, kdo do takového masakru zatáhne čtyři kamarády.“

„To jsem tam měl zhebnout taky?“

„Proč?“ opáčil Jaroš. „Jen si žij dál. Odkliď se někam do koutečku a počkej, až se to přežene. Pokud válku přežiješ, do dvou let ti ruka naroste nová. My mloci máme obstojně fungující regeneraci. To ti musí stačit.“

„Do té doby budu k ničemu!“ stěžoval si uraženě.

„To jsi i tak,“ osopil se na raněného velice tvrdě táta Jaroš. „Obětovat pro tebe zárodek nemíním ani teď, ani později. Nauč se konečně vážit si života – i v tom vejci!“

„Kdyby tě ten pahýl příliš bolel, přijď si pro další morfium,“ dodal jsem.

„A ostatní mají bojovat za mě?“ vzplanul Paleček.

„Pokud to půjde, nebudou,“ vybuchl Jaroš. „Budeme vyjednávat, ale proboha ne zbytečně zabíjet. Jak vidím, nic jsi nepochopil. A jdi už, překážíš tady.“

Shora se ozvaly další exploze, jedna za druhou, jako podle metronomu.

„A oni nás zničí!“ zaječel hystericky Paleček.

„Uvidíme,“ řekl klidně Jaroš, přesvědčený o své pravdě.

Jeho klid na nás ostatní zapůsobil jako balzám. Panika, která by mohla po prvních bombách vypuknout, se nekonala. Proti tomu co se dělo nahoře jsme nemohli nic dělat, ale na druhé straně jsme mohli věřit mnohametrovým betonovým stropům, že nějakou dobu vydrží a nemusíme se obávat, že nás jejich trosky v brzké době rozdrtí. Ale bylo nám také jasné, že věčně se na předválečný československý beton spoléhat nemůžeme a měli bychom něco podniknout, aby nás lidé nezničili.

*****

Nechte mloky žít

Neviditelné střely dopadaly na Blaník celou noc.

Objevili jsme jen to, že přilétají z vysoko letících letadel. Tím se ale naše situace nezlepšila. Změnilo se jen, že jsme na tyto údery nemohli odpovídat. Jaroš nám utkvěle tvrdil, že je to tak lepší, i kdyby Blaník rozbili na padrť.

K ránu se objevily další vrtulníky. Paleček ležel dole v polní nemocnici, ale asi si vychoval následovníky. Opět se ozvalo štěkání protiletadlových oerlikonů a další dvě helikoptéry se zřítily v plamenech na skály, ale moment překvapení byl dávno ten tam. Apache tentokrát bleskově zaměřily polohu našich protiletadlových hnízd a přesným zásahem rakety je dokonale rozmetaly. Tentokrát to nepřežil nikdo.

„Zakazuji vám střílet po letadlech!“ rozohnil se táta na poradě, kterou opět svolal do dolního kinosálu.

„To splníme velice snadno,“ odtušil naštvaně Paleček. „Blaník měl všeho všudy čtyři protiletadlové kanóny, všechny jsou na cucky a další už nemáme. Bylo jich trochu málo na tak obrovskou pevnost.“

„Vždyť to byl jen pokus,“ ujistil ho táta. „Ostatní československé pevnosti přece neměly ani to a proti náletům byly úplně bezmocné.“

„Obávám se, že letadla NATO používají účinnější kalibry,“ přednesl výčet škod Vladimír Hanzl. „Jejich rakety se naprosto přesně trefují do střílen a probíjejí je, často na první zásah. Na čem by si hitlerovci vylámali zuby, proti nim nevydrží. Je vidět, že se vývoj ve světě nezastavil. Rozbombardovali kromě velínu i dělové věže tvrzového srubu, pět lehkých řopíků a všechna čtyři protiletecká hnízda. Na Malé Hůrce rozbili dělovou věž také – vidíme to z pozorovatelen, protože chodba je zavalená.“

„Dělové věže vezme čert,“ vzdychl si Jaroš. „Doufám, že se tam nikdo zbytečně nezdržujete, ani v patrech těsně pod nimi. Ostatních prostor Blaníka se to nedotklo.“

„Ale něco dělat musíme!“ oponoval Igor Filip. „Vysíláme už druhý den – a nezdá se, že by to někdo bral vážně.“

„Žádný ohlas?“ zamračil se táta.

„Něco ano, lidé nás poslouchají. Český rozhlas vedl proti nám celou přednášku. Nějaký akademik nabádal lidi, aby naší falešné propagandě nevěřili ani písmeno. Žádní mloci podle něho neexistují. Reportéři tedy s mimozemšťany přestali, zato teď neustále cosi tvrdí o běžných lidských mafiánech. Oficiálně jsme podle nich banda naprosto bezcitných, otrlých teroristů.“

„Vždyť nás vidělo na vlastní oči tolik lidí! Všichni slyšeli naše vysílání!“

„Novináři získali všeho všudy tři nezřetelné fotografie. Toho večera, kdy jsme se s policií dohadovali ohledně auta, nás vyfotil jediný člověk. Jakýsi akademik, pozvaný do rozhlasu, prý známý doktor biologie, prohlásil ve své expertíze všechny fotografie za podvrh. Takové tvory nezná, tudíž neexistujeme – pitomec!“

Musel jsem Igorovi vysvětlit, že onoho akademika dobře znám, neboť to býval po dlouhou dobu můj šéf. Připadalo mi to podivné. Akademik Žeby se normálně na tak tenký led nepouštěl. Podepsaný byl na kdejaké výzkumné zprávě, ať už se na ní podílel, jako spíš ne, ale aby se samostatně pustil do nejistých expertíz, kde by ho mohl někdo usvědčit z totální neznalosti? Na to byl Žeby příliš opatrný.

„Všechno je podle oficiálního stanoviska policie podvod,“ pokračoval ale Igor ve svém výčtu Jobových zvěstí. „Jsme pirátský vysílač bez oprávnění k vysílání na našem území. Stěžovali si na nás i Němci, že jim rušíme jejich stanice.“

„Kde a komu si stěžovali?“ chtěl vědět táta Jaroš.

„Mezinárodní komisi. Tvrdili tam, že Češi musí okamžitě sofort zjednat pořádek, jinak budou na české vládě požadovat finanční náhradu.“

„Na lampárně na nádraží nebyli? Což nevidí, jak usilovně se tady všichni snaží zjednávat pořádek? Nemohli by způsobit, aby s námi konečně začal někdo jednat?“

„Ne, obviňují jen neschopné Čechy. České straně předhazují, že by se to u nich v Německu stát nemohlo, oni v tom prý mají órdnung.“

(Netušili jsme tenkrát ani my, že nás okolnosti donutí přenést naše hlavní sídlo do Německa, abychom měli – větší klid…)

„Ať si Němci tvrdí co chtějí, lidé nás poslouchají, i kdyby jenom ze zvědavosti – a nejen Češi. A co jinak?“ přešel to Jaroš.

„Lidé jsou z nás znechucení, že hanobíme mrtvé,“ hlásil Filip. „Říkají nám Lovci lebek. Měli bychom jim to vysvětlit. Ráno nám jedna raketa víceméně náhodně roztříštila teleskopickou anténu. Vysunul jsem jinou a pokračuji. Přišli jsme ale hned o dvě, jednu se mi vysunout nepodařilo. Mechanizmus se zadrhl a když jsem dál točil klikou, lanko prasklo. Je to přece jenom hodně zrezlé.“

„Nevadí,“ přikývl Jaroš. „Na naše varování ohledně odvety nikdo nereagoval?“

„To snad ano. Podle agentur pro výzkum veřejného mínění je čtvrtina Čechů toho názoru, že je ohrozit nemůžeme, asi deset procent lidí se obává, že bychom snad něco podniknout mohli, ale nikdo neví co, zbytek opět nemá názor.“

„Takže všichni vědí, oč jde! To je přece skvělé! Jen by mě zajímalo, proč pořád souhlasí s naším vyhubením, když jsou si jistí, že je ohrozit nemůžeme?“

„Nevím,“ pokrčil rameny Filip.

„Bude v tom asi naše česká povaha: ať už proboha tomu sousedovi to prase chcípne!“, přidala se Otylka

„Tu nectnost bych nepřisuzoval Čechům, je rozšířená celosvětově. A co novináři? Ještě nic?“

„Armáda k nám nikoho nepustí.“

„Ohledně Koťátkova komanda taky nic?“

„Ani slova,“ ujistil nás Filip.

„Dobrá – vysílej dál a počkáme. Za chvíli letadla nebudou mít co bombardovat, nebo si to aspoň budou myslet, když nedáme najevo odpor a neodmaskujeme tím další prostředky. Sledujte pozorně okolí, raději z nejmenších a co nejvíc od sebe vzdálených pozorovatelen. Můžete vyhlásit poplach, kdyby na nás vtrhla pozemní vojska. Nejhorší by byly malé skupiny vojáků, mohly by nás napadat zblízka. Kdoví, možná bychom je museli od vchodů zahnat střelbou. Na boj muže proti muži uvnitř pevnosti nemáme, rozstříleli by nás velice rychle. Letadel ani vrtulníků si prostě nevšímejte.“

„I když Blaník srovnají se zemí? Nemyslím si, že bychom se na ně měli jen trpně dívat, zatímco oni na nás řežou jako na střelnici.“

„Hlavní dělové věže půjdou asi k čertu a možná i pár dalších, ale něco nám snad zůstane a pěchotu budeme mít čím přivítat – a nebude to chlebem a solí,“ sliboval Jaroš. „Tebe, Filipe, bych prosil, pouštěj všechno co slyšíš do pevnostního rozhlasu. Nás také zajímá, co se děje v Čechách.“

„No – aspoň se všichni včas dozvíme o úspěchu Koťátkovy bandy, pokud se jim akce podaří,“ souhlasil Filip.

*****

Sčítáním jsme večer zjišťovali, kdo vlastně zahynul v obou posledních zničených protileteckých hnízdech. Ukázalo se, že mloků chybí mnohem víc, než by se jich tam vešlo. Protiletecké hnízdo je betonová skruž s těžkou ocelolitinovou kupolí, mnohem nižší, než u jiných objektů. Elektromotory ji měly před střelbou odsunout stranou, takže protiletadlové dvojče bylo shora úplně otevřené. Mělo možnost postřelovat letadla, ale protože bylo umístěno v prohlubni, bylo trochu chráněné i před střelbou z pozemních zbraní. Blaník je měl vytvořené jako experiment, ani Jaroš nevěděl o tom, že by je měly i jiné předválečné pevnosti.

Hnízdo bylo značně stísněné. Kromě rychlopalného dvojčete oerlikon tam byl prostor pro tři lidi nebo pět mloků. Chybělo nám ale neuvěřitelných devatenáct mloků, z toho čtyři nejstarší noví. Kromě toho nebyla na svém místě jedna ze dvou vodních elektrických vrtaček, jak se při této příležitosti rychle zjistilo.

„Je mi to jasné,“ povzdychl si Vocásko. „Sebrali vrtačku a šli na nějakou akci.“

„K čemu jim bude – bez proudu?“ vrtěl hlavou Jaromír.

„Ve skladech Blaníku byly přenosné benzínové elektrocentrály,“ ujistil ho Josef. „Ty malé, jednokilowattové, projdou i našimi tunely. Samozřejmě jedna chybí.“

„Vždyť jim v tunelu do motoru nateče voda,“ pochyboval Jaromír.

„Mohli je buďto pečlivě zabalit, aby se voda dovnitř nedostala, nebo až na místě rozebrat, vyčistit, profouknout a pak teprve nalít benzín. Mají ho čtyři kanystry.“

„Co je to popadlo?“ štětil se Jaroš.

„Víš, táto, já je chápu,“ řekl shovívavě Vocásko.

„Já ne! Cožpak nevidíte, že to nemá smysl?“

„Já ti sice věřím, ale jak se pořád odmítáš postavit na odpor, důvěru části mloků jsi asi ztratil. Nechtějí jen trpně přihlížet, jak dostáváme rány ze všech stran.“

„Jenže – co chtějí dělat?“ vybuchl Jaroš. „Já dobře vím, proč se nebráníme – a vy také. Nechceme vzbudit v lidech velkou nenávist. To by naše jednání jen ztížilo.“

„A jsi si jistý, že k nějakému jednání vůbec dojde?“

„Doufám!“ řekl táta.

„Já si tím tak jistý nejsem – a přece jdu s tebou,“ řekl Vocásko. „Taky nevěřím, že zabíjením dosáhneme něčeho jiného než větší a větší nenávist lidí. Ale někteří z nás už došli k názoru, že když máme znovu zemřít, ať to mrzí i někoho jiného než jen nás.“

„Nemíním hrdinsky umírat, ale v klidu žít,“ odtušil táta klidně. „To předpokládá, že se nebudeme snažit odejít od jednacího stolu a co nejvíc prásknout dveřmi.“

„Ještě u jednacího stolu ani nesedíme,“ podotkl Josef.

„Tak se snažme, aby nám ty dveře nepřibouchli ti druzí.“

*****

Nálety pokračovaly celou noc a až k ránu všechno utichlo.

Materiální škody byly sice značné, ale obešlo se to beze ztrát na životech. Sedm sestřelených vrtulníků generály poučilo, že Blaník není tak bezzubá pevnost, jak se jim jevila původně, ale také zjistili, že nemá účinnou obranu proti vysoko letícím letounům. Vrtulníky se tedy neobjevily, zato nálety se z noci přesunuly na denní dobu, kdy byly cíle lépe viditelné.

Poznali jsme to v osm dopoledne. Blaník se začal otřásat výbuchy bomb a raket. Soustředěné bombardování prý kdysi zlomilo i Francouze v Maginotově linii, takže se vzdávali Němcům. Příjemné to nebylo, ale my jsme se vzdát nemohli – nebylo komu. Kromě ztrát našich samozvaných protiletadlovců ještě nikdo nepřišel o život.

Letecké bomby slavily úspěch. Pod hlavními dělovými věžemi byla betonovými troskami zavalena a zničena další patra. Americké střely s pláštěm z uranové oceli měly značnou průbojnou sílu a pronikaly skutečně hluboko. Odkryté dělové věže brzy úplně zničily, ale další, dosud zamaskované sruby, letadla nevypátrala. Pevnost Blaník bývala nejdokonalejší československou pevností, takže mohla i bez zjevného odporu odolávat dlouho. Navíc byla stavěna pro moment překvapení, což se brzy ukázalo.

Když se kolem poledne ozvaly motory a přes úzké údolí se na nás začaly valit tanky, před očima překvapených útočících vojsk se s dunivou explozí vyloupla ze skály dělová věž Hůrka-2. Ocelolitinová klenba se nadzvedla i se stromy, které na ní za léta nečinnosti vyrostly a odkryla dvojici obrovských francouzských pevnostních houfnic ráže dvě stě šedesát šest milimetrů. Zablýsklo se a dříve než burácivý rachot výstřelu doletěl k útočícím tankům, věž se opět potopila do krytu okolních skal.

Dříve než zvuk dorazily ke kolonám obrněných vozů, tanků a samohybných děl i dva tříštivo-trhavé granáty. Skoro metrák jejich hmoty představoval při nadzvukové rychlosti strašlivou energii a navíc byly naplněné silnou výbušninou. Dopadly přímo do kolony vozidel – a explodovaly. Jeden tank a dva obrněné transportéry rozmetaly, další zapálily. Někteří vojáci byli mrtví okamžitě, desítky těžce raněných se svíjely na zemi. Velitelé České armády v té chvíli konečně pochopili, že padli do pasti, připravené pro hitlerovský Wehrmacht. Naštěstí si zachovali chladnou hlavu a vydali povel – k ústupu. Čelně útočit přes rovné, přehledné údolí proti dvě stě šestašedesátkám by bylo velice podobné útoku Rusů na opevněnou Duklu. Rusové ji nakonec dobyli, ale poměrem osmdesáti pěti tisíc mrtvých proti šesti tisícům Němců a na jednoho mrtvého Němce připadalo čtrnáct zabitých Rusů. Sovětské bojové mistrovství naštěstí mentalitě českých velitelů neodpovídalo. Česká armáda rozumně ucouvla a stáhla se zpátky do lesů, odkud před chvílí hrdě vyjela.

Drobounký Jaroš se málem popral se skupinkou mloků, které načapal v dělové věži Hůrka-Dvojce.

„Prosil jsem vás nestřílet!“ pištěl na ně, až mu hlásek přeskakoval do ultrazvuku.

„Nebudeš nám poroučet,“ odsekl jejich vůdce Lev Masný, bývalý řezník. „Nikdo si tě velitelem nezvolil.“

„To přece není poroučení, když chci, abyste nedělali hurá-akce proti ostatním. Od vás to není spravedlivé! Stvořil jsem vás, dal jsem vám život a Blaník mi patří! Mohli byste to respektovat.“

„Proti mlokům nic neděláme. Tamti nás napadli, jen se bráníme. Musíš uznat, že je to fér!“

„Zkazíte nám jakoukoliv možnost jednání!“

„Nebo získáme lepší a dříve. My tě, tati, jako stvořitele uznáváme, ale neznáš lidi tak jako my.“

„Nechte toho a pojďte mezi ostatní. Tam si to vyřídíme.“

„Proč ne? Vojáci už beztak prchají!“

To byla pravda. Ačkoliv by mohl Blaník i za ustupujícími vojáky poslat ještě více takových pozdravů, každý o váze metráku oceli a trhavin, nebylo to nutné. Sešli jsme se až na hlídky v dolní ubikaci. Právě včas, abychom slyšeli zprávy Českého rozhlasu.

„Prahu, Kralupy, Benešov, Beroun a další města zachvátila epidemie neznámé nemoci,“ slyšeli jsme na vlastní uši. „Průjmové onemocnění se projevuje podobně jako salmonelóza. Původce se dosud nepodařilo objevit, bakteriální testy jsou u nemocných negativní, ale nebývalý počet, téměř milionu případů, donutil dnes hlavního hygienika vyhlásit stav všeobecného ohrožení. Většina úřadů, továren a škol je uzavřená. Nejezdí hromadná doprava, zastavil se i provoz na železnici. Příznivou zprávou je, že průběh onemocnění je lehký a kromě oslabených jedinců není nikdo v přímém ohrožení života. Občané Prahy a nejbližších měst se vyzývají, aby si pro jistotu veškerou pitnou vodu včetně vodovodní před použitím převařovali.“

„To jim přece vůbec nepomůže!“ radoval se Jaroslav.

„Další zprávy souvisí s dnešním neúspěšným útokem armády České republiky. Vrchní velení konstatovalo, že hnízdo mafie nebylo ještě dostatečně zpracováno a bude nutné pokračovat v leteckých náletech do úplného vyřazení sil protivníka.“

Ani to pro nás nebylo bez zajímavosti. Bohužel jsme tím získali jistotu, že nás budou zase bombardovat z výšky.

„Ukázalo se, že síly takzvaných mloků nejsou takové, jak to původně vypadalo,“ žvanil tam zasvěceně jakýsi plukovník. „Bohužel, disponují překvapujícím arzenálem zbraní a jejich prostředky nebyly dosud vyčerpány. Dosavadní odhady jejich ztrát se pohybují kolem jednoho a půl tisíce mužů, nebo chcete-li, mloků. Budeme je ale raději počítat jako lidi, experti přece existenci nějakých mloků spolehlivě vyvrátili. Na naší straně jsou naštěstí ztráty nepoměrně nižší a odhadují se pouze na dvě desítky mužů, nepočítáme-li lehce zraněné.“

„Jako vždycky – přehání úspěchy a zlehčuje vlastní ztráty,“ podotkl uštěpačně jednoruký Paleček, který se už účastnil porady stejně jako ostatní, protože ho nebavilo ležet na ošetřovně. Pahýl ruky se mu rychle pokryl náznakem nové kůže, už ho nebolel a Jaroš mu odstranil obvazy.

Další zprávy se přesunuly k tématům pro nás nezajímavým. Vypukla bouřlivá diskuse o tom, co jsme dosud slyšeli.

„Vždyť tolik mrtvých bylo jenom v té první tankové koloně,“ přisadil si Janík. „Granáty dvě stě šestašedesátek k tomu přidaly pěknou šňůrku křížků.“

„Moment,“ zjednal si ticho Igor Filip. „Poslechněte si změněnou verzi našeho zpravodajství a pokud k ní máte nějaké zásadní připomínky, sem s nimi!“

Spustil kazeťák s nahrávkou. Začátek byl shodný, teprve konec se lišil:

„Vzhledem k tomu, že neustále pokračujete v úsilí zničit nás, rozhodli jsme se předvést vám, co můžeme podniknout jako odvetnou akci. Ta neznámá nevysvětlitelná nemoc, projevující se průjmy, je naše dílo. Je téměř neškodná a do dvou dnů přirozenou cestou zmizí; bez ohledu na léčení, bez lékařské pomoci. Jen vám dáváme najevo, že vás můžeme zasáhnout. Napoprvé jsme nepoužili nic smrtícího, sami si odhadnete, že bychom vás v takovém případě vyhubili dříve než vy nás. Naše protiakce mohou být velice účinné. Vyzýváme vás, začněte se chovat jako rozumné bytosti! Přestaňte nás ničit a zkuste s námi jednat. Naše požadavky znáte. Nechceme nic víc, než abyste nás uznali za sobě rovné rozumné bytosti. Očekáváme stále vaše parlamentáře, ale naše trpělivost se snižuje úměrně s tunami bomb, které na nás vaše letadla házejí.“

„Výborně napsáno, pane Frolík!“ pochválil advokáta táta.

„To není má zásluha,“ bránil se oslovený. „Tentokrát to sepisoval učitelskej.“

„I tak je to perfektní,“ souhlasil Jaroš a poslal Filipa zapnout vysílačku.

„Vidíte, i nenásilnou cestou se dá leccos dosáhnout,“ zářil spokojeností. „Vsadím se, že tím konečně dostaneme parlamentáře k jednání. A jednání je začátek míru.“

„Táto,“ oslovil ho Vocásko smutně, „víš, jaký je největší rozdíl mezi optimistou a pesimistou? Pesimista je jen dobře informovaný optimista. Ty jsi optimista přímo nenapravitelný, musím tě tedy o něčem informovat. Abys věděl, druhé komando mloků nemá jen vrtačku, elektrocentrálu a benzín. V šestadvacátém muničním skladišti chybí čtyři bedýnky dvousetgramových tritolových ženijních náložek. Celkem je to metrák, což je setsafra velká hromada. Někomu určitě přidělá pár vrásek, pokud to všechno použijí. A kdoví – možná i nám.“

„Ach jo!“ vydechl zlomeně táta. „Co s tím mohou provést? Přiznám se, ani si to neumím představit.“

„Já ano,“ řekl Vocásko. „Od vyhazování mostů do povětří, po prolomení klenby pražského metra pod Vltavou a utopení všech cestujících. Metrák tritolu připevněný na stěnu přehradní hráze hluboko pod hladinou by stačil odstřelit i Slapskou přehradu a to by Prahu vyplavilo ještě důkladněji. Voda nedokáže ustoupit a síla trhavin je pod vodou větší než na vzduchu.“

„Jako malí, nezodpovědní kluci!“ lamentoval táta.

„Vždyť to přece jsme!“ odtušil Vocásko. „Jsme malá mločí mimina a ty sám, náš stvořitel, jsi z nás nejmenší. Přiznám se, také mě napadlo pár možností, jak lidem jejich pohodlný blahobyteček znepříjemnit. Dokázali bychom jim způsobit hodně potíží. Že se většina Prahy potentovala – to byla v podstatě úsměvná prkotina.“

„Já vím,“ sklopil hlavu Jaroš. „Dávno jsem se děsil zneužití svých mloků v nějaké špinavé válce. Proto jsem vás utajoval jak to šlo. Nenapadlo mě, že byste byli schopní nějaké svinstvo provést, když jste přece vyrůstali přímo pod mou výchovou. A já jsem si dával pozor na to, aby z vás nebyly nemyslící vražedné stroje. Proto jsem vám přece vytvořil větší mozkovou kapacitu než lidem a snažil jsem se odstranit veškeré zvířecí instinkty, které mají lidé od pravěku. A teď – ani věřit se mi to nechce.“

„Zapomínáš na jedno,“ podotkl zamyšleně učitel. „Právem můžeš být pyšný, že ke klonování nepoužíváš geny dědičnosti, kompletně připravené jinde. Ano, nás jsi od počátku vypočítal na jednom prastarém počítači a právem cítíš hrdost tvůrce, stvořitele. Ale ke klonování duší si i ty cosi půjčuješ. Za čtvrt hodiny tvůj transkriptor přenese mnohem víc informací, než kolik se vejde na všechny tvé disky. Duši prostě nespočítáš – je miliónkrát složitější než libovolná genetická struktura, jakých máš na discích haldy. Proto máme duši všichni vlastní a bohužel původní – lidskou. Tělesnou schránku můžeš zlepšovat a pevně věřím, že jednou vytvoříš i toho umělého člověka, ale i ten bude mít duši člověka! Se všemi jeho přednostmi i vadami.“

„Asi máš pravdu,“ povzdychl si Jaroš. „Chováme se pořád jako lidé. Doufal jsem, že stačí odstranit špatné instinkty – zřejmě to nestačilo. A přece – kde jinde dokázali lidé naplnit tu volnost, rovnost a bratrství – než my do té osudové války?“

„Všude, kde jsou lidé – nebo mloci – bytostně odkázaní jeden na druhého,“ odtušil zamyšleně Čupík. „Tak to cítily posádky našich pohraničních pevností před německou okupací, posádky britských bitevních křižníků ve válce, patří sem i přátelství z vojny… spousty takových společenství dokázaly žít podle ideálů, jaké nikdy v běžné občanské společnosti nefungují. Takové vztahy někdy přetrvávají i potom, ale většinou, jakmile skončí závislost jednoho na druhém, začínají se lidé opět projevovat jako individua. To je nám lidem prostě vlastní.“

„Nám lidem? I když už lidmi nejsme?“

„Ale to víš, že jsme,“ opáčil Čupík dobrácky. „Vocásko má pravdu. Jsme pořád malí nezodpovědní kluci. Nemáme původní těla, ale to je všechno. Uvnitř jsme pořád lidmi, to z nás nikdy a ničím nevyženeš. Nech to být, musí ti stačit, že tě uznáváme za stvořitele našich těl. Instinkty nejsou duše – ta už je i nad tvé možnosti.“

„Možná máš pravdu,“ posteskl si Jaroš. „Ale co teď?“

„Pokračovat v tom, co jsi začal,“ ujišťoval ho Čupík. „Lidský život je neustálé snažení. Smrtí to normálně končí, což se ti podařilo zvrátit. Dokázal jsi stvořit nejen umělý život, ale dokonce život posmrtný. Je to přece úžasná myšlenka a určitě stojí za další rozvíjení. Pokračuj v tom, jako já budu učit děti, mločí nebo lidské.“

„Nejprve musíme přežít tohle kolem nás.“

„Přežijeme to,“ ujišťoval ho učitel. „Blaník je dostatečně mohutná pevnost.“

V odpověď přišla obzvlášť silná detonace, až se celý Blaník otřásl. Za chvíli poté sem přiběhli mloci s hlášením.

„Skladiště munice dělového srubu Vršinka, plné granátů ráže dvě stě šestašedesát. Vzalo to i všechny stropy nahoru a dvě patra směrem dolů. Srub je úplně na padrť, jsou tam zavalené i podzemní chodby. Vršinka je nadobro odepsaná.“

„Už by toho mohli nechat,“ podotkl táta. Unaveně, ale klidně.

*****

Přečkali jsme ještě noc a den náletů. Byly teď mnohem přesnější, zřejmě na nás používali nové inteligentní bomby ze skladů NATO, možná přímo ze Spojených států. Blaník už dávno přišel o všechny věže a věžičky, nejen o ty obrovské s francouzskými houfnicemi, ale také o menší, až po malé řopíky. Měli jsme už jen dvě pozorovatelny ke sledování okolí, abychom včas zachytili nějaký další pozemní útok.

Žádný se však nechystal, místo toho neustále pokračovaly nálety i naše vysílání.

Pak nastala katastrofa. Spojenecké rakety nám postupně zničily všechny výsuvné teleskopické antény, poslední ještě dřív, než jsme ji mohli vysunout a použít. Bomby ale narušily přívody k poslední, nejméně účinné anténě, zato nejlépe ukryté ve skalách. Vysílání pevnosti umlklo. Mohli jsme jen poslouchat, co o nás hovoří opačná strana. Ta konečně mohla tvrdit co ji napadlo a také to dělala – lichotivé to pro nás nebylo. Podle velení NATO byla v podzemní pevnosti obležena nebezpečná skupina mafiánů, která ohrožuje nejen Čechy, ale celý svět, takže musí být bezpodmínečně zničena. Čím je ohrožujeme, neuvedli. Asi měli na mysli kmen 415, pracovně zvaný samoser, možná i varování, že by to mohlo být i něco horšího. Na naše naléhání Jaroš odpovídal, že po skončení náletů rozvineme další provizorní anténu a budeme vysílat dál, ale je nesmysl pouštět se ven, když tam stále dopadají další a další rakety.

„Počkáme,“ přesvědčoval nás. „Ačkoliv to vypadá naopak, čas pracuje pro nás.“

Ať jsme ale sledovali okolí jak jsme chtěli, nikoho jsme nespatřili.

Oblast byla vyklizena armádou a opuštěné vesnice byly vydány nezadržitelnému chátrání. Tu se rozbilo uvolněné okno, jinde vítr práskl dveřmi. Z pozorovatelen jsme v nejbližší vesnici viděli požár – nikdo nehasil a dům shořel do základů. Nikdo z vojáků se podle všeho na škody neohlížel – to se od vojáků obvykle ani nečeká.

*****

Sedmá velmoc

Hlídky u ústí tunelu si jednoho večera povšimly mladého muže, který se opatrně plížil směrem k pusté vesnici. Nebyl to nikdo z místních. Dva fotoaparáty a brašna na videokameru ukazovaly spíš na nějakého zvlášť zuřivého reportéra.

„Haló! Pane novinář! Od kterých novin jste?“ zakřičel či spíše zašeptal na něho tlumeným hlasem velitel mločí hlídky Franta Pihýrů.

Muž se okamžitě snažil co nejvíc přikrčit ke svodidlům silnice.

„Nebojte se, nic vám neuděláme!“ sliboval Franta.

„Vy nejste vojáci?“ pochopil konečně oslovený. „Nejste nakonec… mloci?“

„Uhádl jste!“ opáčil Franta.

Novinář vybalil z brašny fotoaparát, ačkoliv žádného mloka ještě neviděl.

„Nechte ten blesk na pokoji, nebo se sem přižene armáda. Chcete-li si s námi nejprve v klidu promluvit, pojďte za námi pod můstek, není sem skoro vidět.“

„To se rozumí!“ opáčil mladík rovněž šeptem. „Proto se sem trmácím! Poslyšte – vy vážně nejste lidi?“

„Pojďte sem a uvidíte!“ pozval reportéra Franta.

Mladík sehnutě přeběhl silnici a za chvilku byl dole pod můstkem. Nemohl se tu narovnat, byla tu opravdu tma, ale i zbytky světla mu dovolily ujistit se, že skutečně jedná – s mluvícími mloky.

„Už jsme si mysleli, že novináři v Čechách vyhynuli,“ řekl nečekané návštěvě na uvítanou Jarda. „Jste úplně první, kdo se dostal až sem.“

„Udělali z toho strašný humbuk!“ postěžoval si mladík. „Nejprve, že se tu bude střílet. Potom, že sem shodí atomovku. Na to konto odsud odvezli všechny lidi, ale pak to prasklo a nic se nekonalo, jenže sem už nikoho nepustili. Vy opravdu nevypadáte na loutky, nebo na něco podobného.“

„To nejsme,“ usmál se Franta. „Jsme skuteční inteligentní mloci a když budete chtít, můžete si nás na závěr vyfotit, nebudeme proti. Ještě s tím ale chvilku počkejte. Až to blýskne, utečeme. Vás vojáci naživu nechají, my z nich máme větší obavy.“

„Opravdu už vás tolik pobili?“ politoval nás.

„Jen osm,“ řekl Jarda. „Ale i to je dost.“

„Jen osm?“ podivil se. „Slyšel jsem něco o dvou tisících.“

„Nevěřte všemu, co vám armáda nalže,“ ujistil mladíka Franta. „Tolik nás nikdy ani nebylo. Ačkoliv nás pořád přibývá, je nás jen něco kolem stovky.“

„Proč jste se vlastně rozhodli nás ohrožovat?“ vypálil hned své obvinění.

„My vás neohrožujeme,“ nasupil se Franta. „Ten průjem je proti vašim bombám směšná prkotina. Ostatně jsme to udělali jen proto, aby s námi už konečně začal někdo vyjednávat. Poslyšte, nemohl byste k tomu nějak přispět?“

„To bude těžké. Tady všemu velí vojáci.“

„Dobře, ale co ostatní v Čechách, v Praze? Nebylo by dobré lidem konečně sdělit, že jsme od samého začátku ochotní jednat? Jen na nás přitom nesmí nikdo mířit.“

„A to s vámi ještě nikdo nejednal?“

„Ne. Pokud nepočítám ty, co na nás mířili a vyzývali nás, vzdejte se, nic se vám nestane…! Na takové sliby přece neskočíme, když nás neuznáváte za rozumné.“

„Proč se nevrátíte, odkud jste přišli? Odněkud jste snad museli přijít, ne?“

„Protože jsme se narodili tady v těch skalách. Přesněji řečeno, vylíhli. Z vajec. Jsme tady doma a nemáme ani kam se vracet, ani kam jít. Přece nechcete, abychom se vzdali, když nás chcete umístit někam do ZOO, nebo nás vědecky rozpitvat? Po něčem takovém nikdo z nás netouží, pochopte!“

„Ale – to by podstatně měnilo situaci!“ uvažoval.

„Vůbec ne. Ta je od začátku stejná.“

„Ale přece jen – lidé se vás bojí a myslí si, že jste banda mafiánů, co nás ohrožuje bakteriologickou zbraní. A vy jste zatím… malí jako děti.“

„Vždyť jsme děti,“ ujistil ho Franta. „Nejstarší z nás se vylíhli před šesti lety.“

„To ale bude bomba!“ ujišťoval je reportér a pilně je natáčel.

Na závěr se mu postavili přímo proti blesku a přátelsky se na něho zašklebili.

Neutekli hned, počkali, až si zkontroluje obrázek. Měl moderní fotoaparát, takže to věděl okamžitě. Kvalita na první stránku.

„Mějte se dobře, pane reportér!“ sykli na něho, když se kolem něho prosmýkli.

Vteřinu poté se z potoka ozvala dvě tlumená šplouchnutí.

Reportér se stejně opatrně vydal na cestu zpátky. Zdaleka neměl vyhráno. Věděl o odvážlivcích, kterým vojáci minulého týdne roztřískali fotoaparáty i videokamery, ačkoliv nic ani koutkem oka nespatřili.

*****

Husarský kousek reportéru Stanislavovi vyšel, neboť se mu podařilo proplížit se z vojenského prostoru, ale neměl ještě vyhráno. Naštěstí ho napadlo dát si fotografie nejprve na svůj vlastní soukromý počítač. Šéfredaktor jeho mateřské televize od něho fotoaparát převzal, ale k uveřejnění se neměl.

„Vašku, co bude s těmi mloky?“ urgoval to Standa druhého dne s velkou vervou.

„S jakými mloky? Vždyť jsi vůbec nic nepřinesl!“ šokoval ho šéf. „V tom foťáku byly jen nějaké šmouhy!“

„To není možné!“ vybuchl Standa. „Půjč mi ho! Určitě jsi špatně určil záběry!“

Šéfredaktor Václav mu fotoaparát skoro hodil.

„Bestie!“ ulevil si Standa. Došlo mu, že záběry někdo – úmyslně vymazal.

„Heleď, nech toho,“ poradil mu zdánlivě dobrácky šéf. „Jestli to nevíš, existuje spousta lidí, co si nepřejí žádné takové snímky vidět.“

„Kdo tady blbne? Vždyť by to byla senzace, jakou nikdo nemá!“

„Senzace? Možná. Ale raději na to zapomeň a dobře ti poradím, ani se pro nové nevydávej. Budou tam hlídat mnohem lépe, mohli by ti foťák zničit a na nový nemáš.“

„Poslyš – není v tom nakonec armáda? Kdo jiný může mít tak dlouhé prsty?“

„Já o tom nic nevím,“ ujistil ho šéf. „Nic jsem neviděl, nic jsem neslyšel, o ničem nevím. A tobě bych radil totéž. A hlavně – o ničem nemluv. A nebo se nediv!“

„To myslíš vážně?“ podíval se na něho zkoumavě Standa.

„Já si o tom radši ani nic nemyslím!“ ujistil ho šéf.

„To jsem od tebe nečekal – ty srabe!“ otočil se Standa.

„Zřejmě se chceš postavit na vlastní nohy!“ varoval ho Václav. „To bych ti vůbec nezáviděl. Nikde jinde místo neseženeš, to jediné ti mohu zaručit.“

„Já ti taky nezávidím,“ řekl Standa. Položil prázdný fotoaparát na stůl a odešel.

Včas ho ale napadlo, že by měl zabezpečit další snímek ze svého počítače. Doma pořídil kopii na disketu a navštívil s ní kamaráda, počítačového nadšence Vladimíra Mináče. Se vším se mu svěřil.

„Obejdu dneska ještě pár redakcí, ale obávám se, že mě s tím všude vyhodí. Byl jsem už ve třech – všude je to stejné. Nikde to nechtějí ani vidět.“

„To je jednoduché,“ poradil mu Vláďa. „Slávu budeš muset oželet, ale pokud ti jde jenom o pravdu, máš naději. Umístíme tu fotku na internet. Chceš?“

Stanislav mu mlčky podal disketu.

„A tuhle bych ještě aspoň dvakrát zkopíroval,“ radil mu opět Vláďa. „Čím víc lidí dostane tu kopii do ruky, tím líp.“

Věnoval mu ještě čtyři diskety a sám mu pořídil kopie.

Jedna jediná se zachovala. Ale právě ta měla znamenat – bombu.

*****

Ošetřující lékař nadzvedl pacientovi oční víčko.

„Ještě žije,“ řekl. „Kde jste ho našli?“

„Na nábřeží,“ odtušili dva mladíci, kteří sem vlastním autem přivezli zakrvácené tělo. „Policie už to tam zkoumá.“

„Tři průstřely hrudi – no potěš pámbu!“ řekl lékař. „Tohle musí na sál. Zavolejte na chirurgii! Pro jistotu i na policii, ať sem někdo přijede. Jasný pokus o vraždu!“

Zdravotní sestra mu zručně pomáhala svlékat postřelenému kabát a následovala vozík rychle na operační sál.

„Stanislav Osmý,“ prohlížela si zakrvácený průkaz. „Ale to je přece ten reportér z televize! A má u sebe doklady – i peníze! Oni mu ani nic nevzali?“

„Nezdržuj, Bětko!“ rýpl si mladý lékař. „Kde je vrchní sestra? Kam se k čertu schovala? Že zase někde klábosí!“

„Máme tu zůstat?“ ptal se opatrně jeden z dvojice, která sem raněného dovezla.

„Určitě – jinak byste byli první v podezření!“

*****

Vladimír Mináč nevěřícně zkoumal obrazovku.

Počítačový server, který měl na starosti, byl – dokonale čistý. Prázdný.

„To se mi snad jenom zdá!“ vybuchl. „Tohle není porucha, to je přímo sabotáž!“

„Proč myslíš?“ podíval se na něho útrpně kolega, asistent Kovácz. „To se přece stává. Stačí malý virus…“

„Na unixovým serveru?“ vybuchl Vladimír.

Pak ho ale něco napadlo. Sáhl hbitě do zásuvky psacího stolu a vytáhl nevelkou disketu. Vložil ji do staršího počítače v koutě místnosti a napsal příkaz.

Disketa byla prázdná, čerstvě naformátovaná. Vladimír dal udiveně další příkaz. Dozvěděl se jenom, že na disketě nejsou žádné smazané soubory, které by bylo možné obnovit. Disketa ležela v šuplíku, někdo ji musel znehodnotit přímo tam. Takže žádný virus, ale – kolega! Ještě že měl prozíravě doma schovanou kopii!

„Co tam máš?“ zajímal se Kovácz.

„Teď už nic,“ zavrčel Vladimír a podíval se na Kovácze podezřívavě. „Všechno čistý jak slovo Boží, data vzal čert. Mám půl dne práce, než všechno nainstaluju. To zas bude kravál!“

„To se přece stává,“ uklidňoval ho ledabyle Kovácz.

„Stává,“ přikývl Vladimír. „Ale ne na unixu – a ne mně!“

Poslední větu si spíš jen zamumlal. Od nutkání vrhnout se na kolegu a dát mu pár pěstí odradilo Mináče jen to, že kromě Kovácze mohlo tu lumpárnu provést šest jiných. Raději se začal hrabat v zásuvkách a sháněl instalační CD disky.

„Nepůjčoval jsem ti teď někdy Novel?“ zeptal se Kovácze.

„Jo, tady je,“ ušklíbl se na něho asistent. Jak se zdálo, měl instalační CD předem připravené. Což byla – při jeho bordelu – další podezřelá okolnost. Ale ne důkaz.

„Díky. A vyřiď, prosím tě, každému kdo se tě zeptá, že já tu mrtev ležím, jak Murphyho zákony kázaly mi. Dokud to neuvedu do chodu. Jasný?“

„Jasný. Co se nemohlo pokazit, pokazilo se…“

*****

To, že kamarád leží v nemocnici, se Vladimír dozvěděl až večer, když se mu snažil zavolat domů. Server měl v pořádku, ale nedařilo se mu připojit se k internetu. Vladimírovi se zdálo, že chyba nebude na jeho straně, ale na opačném konci. Po dvou hodinách marného snažení zavolal Standovi, aby se s ním poradil.

Sluchátko zvedl policista a požádal Vladimíra suše, aby se představil. Teprve pak mu oznámil, že je od policie. Víc nestihl říci, Vladimírovi to stačilo.

Praštil sluchátkem a vyrazil do ulic.

Internetová kavárna byla daleko, ale přijel k ní rychle. Jako by se nechumelilo si zaplatil přístup na síť.

„Veliký Mináč – a platí za internet?“ ozvalo se náhle za ním. „Co se to probůh stalo? Bude konec světa, řítí se k Zemi ničivý asteroid?“

„Murphy,“ zavrčel na rušitele Vláďa. Zastrčil disketu do mechaniky a zkopíroval na disk jediný obrázek.

„Proč nejedeš ze svého serveru?“ ptal se ho zvědavě jeden z jeho počítačových kamarádů Rostislav.

„Protože mě nějaká svině od internetu odstřihla,“ řekl tiše Vladimír a prsty se mu míhaly po klávesnici. „To všechno kvůli tomuhle obrázku.“

„Jakýmu obrázku?“ zajímal se kamarád.

„Počkej pět minut, uvidíš ho,“ zavrčel Vláďa. „Tobě to ukážu, Rosťo, ale nejdřív mě nech jednat, spěchá to.“

Šestadvacet elektronických dopisů v jedné dávce právě opustilo počítač, všechny pro jistotu opatřené kódováním obsahu.

„Chceš to vidět?“ obrátil se Vladimír na kamaráda. „Jen se podívej! Teď už je to snad jedno!“

„Fí ha!“ hvízdl si kamarád. „Nádherné obludy! – Ze které hry je máš?“

„Žádná hra, vzpamatuj se, Rosťo! Kam jsi dal oči, tohle je přece reál! Nafotil je Standa Osmý ve vojenské oblasti u základny mimozemšťanů. Standu někdo postřelil, na mém serveru někdo všechno vymazal a kromě toho mě nějaká svině…“

„Poslyš, nezdá se ti, že to začíná smrdět?“ dovtípil se kamarád.

„Jo, sírou a peklem,“ přikývl Vláďa. „Proto jsem to rozeslal šestadvaceti elektronickým časopisům jako senzaci první velikosti. Dva do USA, dva do Německa, tři do Francie, zbytek po vlastech českých. Doufám, že se aspoň několik mých kámošů projeví jako chlapi! Tedy – pokud chtějí, abych je tak ještě nazýval!“

„Vypadají dost přesvědčivě!“ pochvaloval si obrázek Rosťa.

Prohlíželi si to oba. Náhle Vladimír vyskočil.

„Ještě mi nikdo nepotvrdil příjem!“ zasyčel. „To je mi divný!“

„Třeba vůbec nejsou na síti?“

„To nevím,“ řekl Vladimír. „Ale my už na síti nejsme. Kdo nás tady dokázal…“

„Smrdí to sírou,“ přikývl mu na to klidně kamarád. „Poslyš, nakopíruj mi je taky, zkusím to jinde. Ale řeknu ti, když tě dokázali takhle bleskově vyřídit i na internetu, asi to nebudou žádná ořezávátka, ale ostřílení profíci! Bude to tahání tygra za ocas.“

Duplikování jednoho obrázku netrvalo dlouho.

„Padáme!“ rozhodl Vladimír. „Tady už chcípl pes! Dokonce i ten neviditelnej! Za chvíli sem může dorazit pár zakuklenců, na které vůbec nejsem zvědavý.“

*****

Ani Rostislav neztrácel čas a spěchal domů. Opatrně si pořídil dvě kopie diskety a ještě jednou si obrázek prohlédl. Jeho počítač měl obrazovku s vysokým rozlišením, větší než je obvyklé. Obrázek mloků byl na ní ostrý jako břitva.

„Uvidíme,“ prohlásil tiše.

Inkoustová tiskárna se mu zdála tentokrát zvlášť pomalá, ale obrázek stál za to. Kvalita foto, na speciálním papíře, pro všechny případy. Rosťa jej opatrně vložil mezi dva papíry a s nimi do aktovky. Pak opatrně vyšel na ulici. Rozhlédl se, nikde nikdo. Zamířil k autu, otevřel a rozjel se. Půl hodiny poté se v tiskárně potichu domlouval se svým dalším kamarádem.

„Říkáš, že Standu Osmého postřelili?“ ptal se opatrně tiskař.

„Ano,“ přikývl Rostislav. „Před dvěma hodinami.“

„Jak to vlastně víš?“

„Vláďa Mináč od něho převzal obrázky i s textem, ale už ho také stačili odstavit. Nejprve od internetu na škole, pak i v internetové kavárně – na opačném konci Prahy. Když volal Standu telefonem, byla tam policie. Rozumíš tomu?“

„Jo,“ přikývl tiskař a naprázdno polkl. „Někomu to asi vadí. Ale proč? A jak to, že to dokáží zlikvidovat i na internetu?“

„Nejsou to žádná ořezávátka. Máš tady někde Venturu?“ zeptal se ho Rostislav.

„Neblbni, za to mě vyrazí na hodinu.“

„Já už s tím taky počítám,“ odtušil Rostislav. „Máme ale přímo životní příležitost dokázat, že jsme chlapi, chápeš? Strašně to smrdí sírou, ale jestli couvneme, nebudeme se moct ani podívat do zrcadla, aby se nám nedělalo blbě z vlastního ksichtu.“

„Já Venturu vlastně ani nepoužívám, chodí nám to rovnou z redakce, zodpovídám jen za kvalitu tisku,“ vymlouval se tiskař.

„Nevadí, já to s ní ještě umím. Odpoj mašinu od dálkového přenosu. Nechci, aby se na mě někdo zvenku díval, dokud to nebude v suchu. Veliký Bratr nikdy nespí.“

„Ty myslíš, že by někdo z redakce mohl…“

„Přesně to si myslím. Redakce někdo zpacifikoval, jinak by to minimálně jedna vzala. Než Standu postřelili, musel jich pár obejít. A nikde to nevyšlo. Odhaduji to na ostré chlápky od FBI nebo rovnou CIA – pokud nejsou z Ukrajiny, což by asi bylo za stejný peníze. Vlastně ne – Ukrajinu beru zpět, nemají takovou váhu na internetu. Navíc jim to bude nejspíš putna. Tyhle obrázky vadí někomu jinému.“

Chvíli mlčky zápasil s obrazovkou a myší. Dávno je už takhle nepoužíval.

„Podívej se,“ vyzval kamaráda.

Ventura jim na veliké obrazovce ukazovala novou titulní stránku novin. Krásný barevný obrázek mloků, který stál Stanislava málem život. Jeho původní text doplnili o podivné neštěstí, které se přihodilo autorovi, i o nechuti odpovědných redaktorů něco z toho uveřejnit. Čtenáři ať si doplní, komu to má sloužit a koho by měli podezírat.

„Ano, to jsou oni!“ zněl palcový titulek. Další podtitulky hlásaly: „Nenechme se už dál vodit za nos!“ a „Lžou nám všichni!“

„Poslyš – po tomhle balím kufry a vybírám si neplacenou dovolenou,“ rezignoval tiskař. „Nevíš o nějakém úkrytu? Třeba o místu na nějaké ponorce?“

„Mám nápad,“ řekl Rostislav. „Kamarád mě nedávno lákal na chatu. Ale musíme za ním osobně, nevěřím ani telefonům. Echelon je příšerný moloch, kdoví kam všude dosáhne. Když dokázali tak hbitě odstavit internet, mají telefony jistě pod kontrolou.“

„Jestli se tohle číslo dostane až na stánky, bude to ale bomba, to si piš,“ souhlasil tiskař. „Ale nechci vidět, co za to slízneme my a co nás to bude stát.“

„Možná rekvalifikaci na popeláře, možná i něco horšího,“ pokrčil rameny Rosťa. „Cokoliv bude lepší než ztratit úctu k vlastnímu ksichtu. Myslíš si něco jiného?“

Obsáhlý novinový článek na první stránce konečně lidem v plném lesku ukázal nejen jejich protivníky, ale nastavil jim i nemilosrdné zrcadlo.

„Ano, to jsou oni! Inteligentní mloci, jejichž existenci kdekdo popírá. Stejně jako to, že se je chystáme krutě a bez milosti vyhubit. Přesněji – vyvraždit. Nejsou to přece žádní obtížní potkani, ale myslící tvorové. Ačkoliv po jednání touží, nikdo z lidí s nimi nejednal, jen na ně neustále házíme ukázky naší civilizace – bomby! Neměli bychom se konečně vzpamatovat? Neměli bychom se zastydět? Neohrožují nás mimozemšťané, ani tajná a všemocná mafie. Mloci, které tak zbaběle bombardujeme, jsou Češi – vždyť se u nás narodili. Nechte mloky žít!“

*****

Výzkumy veřejného mínění zaznamenávaly významnou podporu vládě už jenom ze setrvačnosti. Ačkoliv epidemie dosud neskončila, začalo se všechno rychle měnit. Nejprve v Čechách, pak jinde. Zásluhou novin – a jediného snímku Franty a Jardy.

Jaroš je přede všemi vyzpovídal a pochválil. Udělali to podle něho perfektně.

Večer se v naprostém pořádku vrátila výprava Franty Koťátka a ohlásila Jarošovi úspěšné splnění akce. Podařilo se jim zamořit protobaktériemi potrubí od Želivky a tím celou pražskou vodovodní síť, potom se všichni vydali na zpáteční cestu.

Už jsme znali výsledek a táta jim gratuloval.

Procento zastánců totálního vyhubení mloků postupně kleslo pod padesát, kdežto smířlivějších lidí, udivených, proč se ještě nejedná a proč jen pokračuje bombardování, bylo více než šestnáct procent. Bombardovalo se ovšem dál, dokonce větším počtem letadel. Vrchní objekty pevnosti Blaník vypadaly už dávno jako přeorané gigantickými pluhy, ale pevnost žila dál.

Velitelství leteckých sil NATO doporučilo tónem rozkazu armádě České republiky zopakovat frontální útok pozemními silami. V předvečer generálního útoku přišla ale z Prahy velmi znepokojivá zvěst. Náhle, bez varování, vyschly prameny pitné vody v Káraném. Hladina vody na Želivce klesla během noci o plných osm metrů a klesala dál takovým tempem, že to bylo patrné i pouhým okem. Sběrače pro úpravnu vody byly brzy na suchu. Uprostřed přehradního jezera vznikl obrovský vír a bylo vidět, jak se tam voda žene do velikého tunelu a mizí v hlubinách země.

V Poděbradech zaznamenali několik tlumených podzemních výbuchů. Ihned poté vyschly všechny tamní léčivé prameny.

Pražské vodárny zkusily nahradit výpadky zdrojů odběrem vody přímo z Vltavy, ale v Berouně z neznámé příčiny praskla podzemní nádrž u benzínové čerpací stanice a tisíce litrů benzínu se objevilo na hladině řeky Berounky. Přes veškerou snahu hasičů se benzín dostal do Vltavy a její vodu nadlouho znehodnotil. (Tuto nehodu kupodivu nezavinili mloci, ale docela obyčejný lidský šlendrián).

Voda byla brzy vzácností a ceny nápojů závratně stoupaly. Armáda dostala příkaz zastavit do vyjasnění situace útoky na mloky. Bombardování Blaníku ale pokračovalo, na letadla NATO se příkaz naší vlády nevztahoval.

Vláda České republiky vyhlásila výjimečný stav a zavedla v Praze a některých dalších městech příděly pitné vody na poukázky.

U nás se zatím vylíhlo několik desítek mloků, počínaje našimi prvními padlými, až po první oživené nepřátele. Učitel Čupík je po jednom z líhní odebíral, pomáhal jim s první očistnou koupelí a seznamoval je s jejich novou existencí.

„Víte, hoši, zavinili jste si to sami,“ nelitoval vojáky, když se dávali do naříkání a výčitek. „Varovali jsme vás, že stojíte na minovém poli? Varovali. Ignorovali jste to. Abyste věděli všechno, my jsme vás nezabili. Ani neúmyslně. Zabila vás vaše vlastní střela. Způsobila ve velínu zkrat a všechny protitankové miny kolem Blaníka naráz vybuchly. Bohužel, některé přímo pod vašimi tanky.“

„Proč jste je tam vůbec dávali?“ pištěli na něho zoufale v šoku.

„My? Byly tam připravené už před druhou světovou válkou. Proti Wehrmachtu, rozumíte? Hned když byl Blaník dokončen. Je strašnou ironií osudu, že to přečkaly pod zemí v pořádku a zlikvidovaly právě vás.“

Uklidňující injekce obvykle pomáhaly, nováčci pochopili co se stalo a smířili se s osudem. Jako další vynález učitele Čupíka dostávali na pomoc patrona. Byli to starší mloci, bývalí lidé, kteří právě nebyli plně zaměstnáni a měli na nováčky čas. Měli jim ukázat, co budou potřebovat, pomáhat jim a nějak je zaměstnat. Při poslechu zpráv jim ukazovali, jak se komentátoři mýlí nebo dokonce úmyslně lidem lžou. Zejména vojáci hovořili o obrovských ztrátách, které nás mloky měly postihnout.

„V Blaníku nikdy nebylo více než stovka mloků. Zahynulo nás zatím jen deset, z toho jsme dva opět oživili. Ostatních je škoda, ale trochu si to zavinili sami, neměli střílet na americké helikoptéry. Bylo to úplně zbytečné hrdinství.“

Ve světě lidí se mezitím děly věci. Obětí průjmové epidemie se stali i milovníci Plzeňského Prazdroje. Veškeré pivo stočené poslední dobou se stalo zdrojem úporného průjmu. Postiženi byli také konzumenti moku v zahraničí a obchodníci vraceli zásilky Prazdroje i dalších plzeňských značek jako neprodejné. Akcie Plzeňských pivovarů šly ke dnu rychlostí padající cihly. Souběžně klesala hodnota české koruny, což v Čechách znamenalo naopak rychlé stoupání cen.

Krátce poté se zastavily i prameny léčivé vody v Karlových Varech. Čechami začal obcházet příznak žízně a všichni se shodovali, kdo je za to odpovědný.

„To jistě udělali mloci!“

Tentokrát měli pravdu. Katastrofy způsobilo naše komando rebelů, které nedávno opustilo Blaník s úmyslem škodit lidem. Neútočili sice na objekty, které jako možný cíl naznačil Vocásko, nezačali ničit mosty ani přehrady a při jejich akcích nedocházelo ani k obětem na životech. Promyšlené to ale měli a několikrát ťali do živého. Znenadání to vypadalo, že jsou mloků plné Čechy, ačkoliv je ještě nikdo neviděl.

Na krátkou dobu tak ještě stouplo procento lidí, kteří si přáli urychlené a úplné vyhubení mloků, ale pak se nejprve v Praze, ale potom i jinde objevilo hnutí s názvem, pocházejícím od Standy Osmého: „Nechte mloky žít!“

Jejich první zatím nesmělou demonstraci policie hrubou silou rozehnala, ale tím více příznivců hnutí přibylo. Během týdne na počet stonásobně převýšili počet mloků, které chtěli chránit. Média se pokusila prezentovat je jako ekoterorismus. Jak známo, někteří komentátoři dokáží při troše snažení udělat horror i z pohádky pro děti. Stačí použít z Červené Karkulky známé závěrečné párání vlčího břicha, aby se z vlka stala oběť zlotřilé Karkulky. Podobných veledůmyslných novinářských konstrukcí býváme častými svědky – ale zdálo se, že tentokrát jsou jejich snahy marné.

Akademik Žeby se ještě jednou ztrapnil pokusem vyvrátit existenci mloků, pak se ale stáhl a na další dotazy reportérů odmítal odpovídat. Pochopil, že by mu to mohlo zlomit vaz. Byl sice trouba přes biologii, ale mazaná liška ohledně vlastní kariéry.

„Vyhráli jsme!“ zašeptal vděčně táta Jaroš, když jsme v rádiu poslouchali pečlivě sestříhaný záznam, vlastně jen ojedinělá slova o násilí, ze kterých nebylo vůbec zřejmé, kdo a proti komu je použil.

Ani dunění bomb, které několik desítek metrů nad námi trhaly a štěpily skály a přeorávaly vrstvy rozbitého betonu, mu nezabránily říci to, co řekl.

*****

Katarze

Venku začaly deště.

Také letadlům NATO déšť trochu vadil a nálety pokračovaly ve zmenšené míře. Ačkoliv – byla otázka, co tady ještě bombardují. Vrchní sruby zničené pevnosti Blaník se dávno proměnily ve stovky tun betonové drtě, která naštěstí účinně chránila chodby do spodní části s kasárnami, kde jsme se zdržovali my. Výhodou pro nás bylo, že pro dokonalejší utajení neměl Blaník vůbec vchodový srub, kudy měla auta do jiných pevností za nocí přivážet potraviny, munici a jiný materiál. Místo toho měl nezvykle velké sklady, umístěné tak hluboko pod zemí, aby byly bezpečné proti napadení. Byla tu velká skladiště munice i potravin, ubikace, lazaret – v této chvíli vlastně naše líheň. Vedla odtud poměrně široká chodba podél celého řetězu srubů, vybavená úzkokolejnou dráhou a teprve z ní odbočovaly do vlastních bojových pevností úzké spojovací chodby. Jedině dělový srub přímo pod Jarošovou chatou byl připojen klikatými schodišti a třemi šikmými muničními výtahy.

Bohužel tento úžasný komplex měl i své slabiny – klikaté vybetonované větrací šachty, jimiž měl šikmo nahoru stoupat ohřátý vzduch jako komínem. To vedlo k jejich odhalení – letadla NATO měla jistě novější prostředky průzkumu než hitlerovská, třeba termovizi, kterou tenkrát Němci neznali.

Několik amerických raket nám vletělo přímo do šachet.

Vzhledem k jejich klikatosti neprošly daleko, ale za nimi zůstaly tuny betonové sutě a výbuchy dolů nahnaly spousty prachu a ostře páchnoucích plynů z výbušnin.

Voda navíc přestala obtékat rozbitá ústí šachet kanály do trativodů, nerušeně skrz tuto suť proudila dolů a dávala nám co proto. Nám mlokům ani žábám nevadila, ale ohrožovala choulostivé přístroje, hlavně počítač, kreator a transkriptor. Museli jsme ustanovit služby, které nad počítačovým sálem rozmisťovaly a vyprazdňovaly kbelíky a utíraly prosakující vodu, aby se nedostala k vlastnímu základu naší existence.

Parta vedená elektrikářem Igorem Filipem připravila nový sál až na dně Blaníka, kam přemístila bezprostředně ohrožené líhně. Jedna z raket vybuchla příliš blízko, dvě patra nad nimi se zřítil strop, na zárodky crčela proudem špinavá voda a polovina všech obloukových lamp vyhořela za efektů nepříjemně připomínajících ohňostroj.

Filipova parta nejprve dole nainstalovala nové obloukové lampy z nedotčených zásob Blaníka, zesílila k nim elektrické vedení a všechno zkontrolovala. Teprve pak začalo stěhování, komplikované nejbližším výtahem, jehož strojovnu protékající voda rovněž vyřadila. Museli jsme vejce vozit klikatými pevnostními chodbami k dalším muničním výtahům umístěným západně, blíž k základní skále, někde dokonce potmě.

Z téhož důvodu nebylo možné přestěhovat do bezpečí naše žabíny. Rozhodli jsme se změnit v žabín skladiště, kam pronikla spodní voda a odkud jsme museli odnést uskladněný materiál. Nám voda nevadila a žábám také ne, naopak. Nemohli jsme tam ale všechny žáby převést, zejména dospělé. Jaroš neměl čas a proto se nezdržoval pro pouhé žáby vytvářením nových instinktů. Příslušný úsek genů si prostě překopíroval od přírodních žab. Bez nich by byly tupé a bez pudu sebezáchovy. Později si na tom dal záležet a nám mlokům vytvořil instinkty nové, žabám ale zůstaly ty přírodní s malými úpravami, především ohledně rozmnožování. Instinkt teď žáby varoval, že vzdálené dunění přicházející k nim blíž a blíž bude něco nebezpečného. Vzpínaly se a plašily, nedalo se s nimi téměř nic dělat. Jen nejmladší a nejmenší žabky se podařilo odvézt do bezpečí. Staré, na konci produkční periody, určené vlastně pro jateční použití, musely zůstat na místě.

Nejvíc to bylo líto ošetřovatelce Ince Mráčkové. Dlouho se rozhodovala mezi mladými a starými žábami, bylo jí jasné, že nemůže být současně na obou místech.

Nakonec se rozhodla odstěhovat se do nových prostor.

„Já vím, je to tak trochu zrada,“ vzlykala. „Ty staré si to nezaslouží. Ale ty mladé mě potřebují víc. Jiřinka staré obslouží, ale s mláďaty to umím nejlépe já a nemůžu je nechat někomu jinému. A kromě toho, už by si pak na mě nezvykly.“

Byla neuvěřitelná zásluha Inky Mráčkové, že zapojila do ošetřování žab bývalou narkomanku Jiřinku Macháčkovou, která přišla do Blaníka jako mrtvola předávkovaná heroinem. Já bych se s ní nepáral – naštěstí jsem měl jinou práci. Šok z proměny mladé a podle vlastního mínění velice krásné dívky v ohyzdnou mločí obludu byl pro Jiřinku strašný, ani našemu učiteli se nepodařilo vykřesat z ní jiskřičku zájmu o život. Teprve bývalá ošetřovatelka krav a nyní naše krmička žab Inka se jí ujala a vysvětlila jí, že je nejvyšší čas přestat se užírat smutkem a začít dělat něco užitečného. Přivedla si ji do žabína a ukázala jí, že chov těchto zvířat je práce nejen užitečná, ale i zajímavá. Jiřinka taková zvířata dosud nikde neviděla a teď se měla o ně starat? Jiřinka se ale k nadšení své patronky připojila a kupodivu našla v této práci zalíbení.

Jak to Inka dokázala, to už jsme se nikdy nedozvěděli – obě o tom mlčely.

Josef Vocásko ovšem nevydržel zahálet sám od sebe. Josef byl starý pracant, ten nepotřeboval žádný impuls jako Jiřinka. Se skupinkou pomocníků procházel vrchními patry Blaníku a sváděl kapající vodu do korýtek, které nakonec napojili na existující síť kanalizace Blaníku. V nižších patrech konečně přestalo kapat ze stropů a pohotovostní čety ukončily horečnatou práci k záchraně ohrožených strojů. Vrchní patra hlavního úkrytu a skladišť Blaníku byla vydaná bombám a zkáze. Vyklidili jsme je a nikdo je už zbytečně nenavštěvoval.

„To naši stavitelé nedomysleli,“ pochvaloval si Vocásko své dílo u oběda. I když jsme byli všichni rozptýleni po pevnosti, scházeli jsme se vždycky u jídla. V těchto nejhorších dobách nás to pomáhalo držet pohromadě.

„Nepočítali s tím, že budeme žít v Blaníku, i když bude na cucky,“ odtušil učitel.

„Maginotova linie padla tak rychle, že většina pevností nebyla ani zdaleka tak rozbitá jako Blaník,“ přišel se svou troškou do mlýna jednoruký Paleček. „Pevnosti jsou v moderní válce naprostý přežitek.“

„Jakou válku chceš nazývat moderní?“ řekl na to suše učitel, „my jsme s válkou nepočítali, pro tátu byl Blaník náhražkou výzkumného ústavu, základnou k epochálním objevům. Byla možná chyba, že jsme začali střílet, i když zpočátku jen do vzduchu. Nedivím se, že nás táta od bitevního nadšení zdržoval. Čeho jsme dosáhli? Paleček se svými kamarády sestřelili sedm amerických Apache, bohužel za cenu jediných mrtvých na naší straně. Takovým Pyrrhovým vítězstvím bych se opravdu styděl chlubit.“

„Zabili nás míň než my jich,“ ujistil ho Jaroslav.

„Bylo by nás teď v každém případě víc. Každý zbytečný hrdina byl podle mého soudu nezodpovědný trouba.“

„Nech naše mrtvé na pokoji a nesahej na ně,“ naježil se ihned Paleček. „Byli to stateční kluci.“

„Nebo statečné holky, jak se to vezme,“ podotkl učitel. „Zajímavé je, jak rychle v češtině přejdeme k mužskému rodu, když jde o válku a zabíjení. Až budeš rodit své první vejce, snad tě ta barbarská mužská euforie přejde!“

„No jo, sestřelili jste sedm helikoptér, přiznáme vám je jako vítězství,“ přikývl na to blahovolně Vocásko. „Že jste ničeho nedosáhli? Ale vystřelili jste si! Že jste přitom nechali pár kamarádů definitivně zabít? To je zkrátka válka.“

„Že devadesát malých mločích dětí zahnalo na útěk deset tisíc chlapů armády České republiky, to není nic?“ oponoval vášnivě Paleček.

„No a?“ pokrčil rameny učitel. „Letadla pak zdemolovala i to, čeho by si jinak nevšimla. Starověký Pyrrhos mohl být vlastně spokojenější než ty!“

„Kdyby nás obsadili, mohli nás všechny postřílet,“ trval na svém Paleček.

„Nemohli,“ vmísil se do diskuse dosud mlčící táta. „I kdyby byly vrchní sruby obsazené, máme připravené nálože k zavalení chodeb k dolnímu úkrytu. Kdyby se lidé dostali dolů, nic by nám nebránilo Blaník opustit. Naše tunely jsou již dnes rozsáhlou a bezpečnou podzemní sítí. Proto jsme je přece stavěli. Přežili bychom v nich určitě i atomovou bombu.“

„Ale přišli bychom o všechno. Včetně počítače, i tvého stroje na stěhování duší.“

„Ty bychom mohli později postavit kdekoliv jinde,“ řekl Jaroš. „Přemýšlel jsem dávno, jak všechno zachovat, kdyby se stalo nějaké neštěstí. Zachránit vědomosti není složité. Můj počítač je sice předpotopní, ale disky má moderní a není těžké připojit je k novějším procesorům. Data na nich vydrží dlouho, postačilo by disky pečlivě zabalit proti vlhkosti, aby snesly transport vodou. Nejdůležitějším cílem se stalo přimět lidi, aby nás uznali. Že přitom zničili Blaník? Zemětřesení by to dokázalo také.“

„Ještě to neskončilo a neuznali nás,“ připomněl mu Paleček uraženě.

„Já vím. Generálové potřebují úplné vítězství,“ povzdychl si Jaroš.

„Jasně, aby mohli pupkovatět a posílat mladé chlapce po celém světě na smrt,“ přidal se Igor Filip.

„Jako tady toho chudáka,“ kývl Jaroslav loktem na našeho nováčka, který nám jako jediný z bývalých lidí zatím příliš nerozuměl. John Glenn, narozený v Michiganu, žil teď spolu s námi a v doprovodu učitele Čupíka, bývalého právníka Frolíka či v mé přítomnosti si zaraženě prohlížel Blaník.

Doprovod nepotřeboval kvůli hlídání, aby proti nám něco nepodnikl, ale protože ještě neuměl česky. Neměli jsme dost bývalých lidí, kteří uměli anglicky a mohli se mu trvaleji věnovat. John Glenn se, jak jinak, po svém vylíhnutí strašně vyděsil, musel dostat injekci sedativ, ale když mu učitel Čupík trpělivě vysvětlil jeho nové postavení, smysl Blaníku a naší nové existence, uzavřel se do sebe a držel se skromně stranou.

Nejvíce na něho zapůsobilo, když jsme ho přivedli k tátovi Jarošovi. Přesněji šlo o okamžik, kdy se on, jako správný Američan, hrnul potřást tátovi rukou.

„Promiňte, nepodávám ruku zbabělcům,“ odmrštil ho suše Jaroš.

„Zbabělci? To říkáte mně? Já jsem neváhal za ideály demokracie nasadit krk – a dokonce jsem za ně čestně padl!“

„Zbabělci jsou ti, kdo bombardují děti, aniž by se pokusili vyjednávat,“ odtušil suše Jaroš. „Zabíjel jsi osobně malé děti, miminka. Já to za hrdinství nepovažuji.“

„Sestřelili mě a také mě zabili!“ pokusil se to ospravedlnit.

„Těm, co tě sestřelili, jsem už vynadat nemohl – ty nebo někdo jiný jste je zabili. Také oni stříleli proti mému zákazu, ale ty jsi agresor, kdežto oni se zde narodili, jsou tu doma. I kdybys měl deset vyznamenání za statečnost, pro mě jsi zkrátka vrah malých dětí a tedy – zbabělec beze cti. Stejný coward – jako všichni tvoji kamarádi.“

Pak se otočil a mlčky odešel. John Glenn ještě chvíli stál s napřaženou pravicí a nemohl pochopit, že o ni Jaroš nestojí. Potom se uraženě a vyčítavě obrátil na nás.

„Co je tohle za…“ málem se přeřekl a řekl „člověka“.

„To je náš stvořitel,“ řekl tiše učitel Čupík, zřejmě také překvapený. „Vděčíme mu za všechno. Dal ti nový život – stejně jako nám. Bez něho bychom byli mrtví.“

„A vy si myslíte také to co on?“ vybuchl John po chvilce uraženě.

„No, ne tak docela,“ pokoušel se to zachránit Čupík. „Ty jsi přece nevěděl, že tu jsou jen malé děti. Střílel jsi podle své dobré víry na nepřítele a nepřemýšlel jsi, že by to mohlo být jinak, než vám říkali. Ale – táta má pravdu. Zabíjel jsi jen malé děti. Nikdo z nás není dospělý – a ještě dlouho nebude.“

John Glenn se z toho psychicky dlouho nemohl vzpamatovat a Čupíkovi dalo hodně práce vrátit mu chuť k životu. Dokonce to tátovi vyčetl.

„Promiň,“ odtušil táta Jaroš. „Ale udělám to ještě aspoň jednou. To kdybych měl podat ruku představitelům NATO, až tohle šílenství skončí. Nevykládej mi, že nikdo z nich neví, koho bombardují. Vědí to dobře – a přece v tom pokračují. A tihle hoši, ti také vůbec nepřemýšlejí, co vlastně dělají. Vidí všude nepřítele kterého je třeba zabít a nevadí jim střílet do dětí.“

„Stříleli přece jen do pevností,“ omlouval jsem je. „Netušili, že tu jsou děti.“

„Srbové stavěli na mosty řetězce vlastních těl, aby je před Američany uchránili. Mysleli si, že jim lidskost zabrání bombardovat. Na západě se nejprve rozčilovali, že tam Miloševič lidi nahnal, ale nebyla to pravda. Šli dobrovolně – prostě věřili, že i na druhé straně jsou lidé. Když několik amerických bomb smetlo mosty i s lidmi, ostatní rychle vystřízlivěli a nechali toho. Američané tím jen přiznali, že pro ně lidskost nic neznamená. Všichni jejich piloti to věděli, byly toho plné noviny. Pak cynicky tvrdili, že s tím měli Srbové počítat. Proboha, nedělej si iluze o lidskosti Amíků!“

„Všichni snad nejsou barbaři,“ nedal jsem se.

„Ukaž mi jediného jejich pilota s kouskem svědomí!“ vybuchl Jaroš. „Ušetřím ti práci – nemáš šanci, všichni smýšlejí stejně. Jsou to profesionální zabijáci, je to jen jejich práce. Zůstal vůbec někdo z nich člověkem? Pochybuji, hovoří proti tomu příliš mnoho důkazů. Španělé odmítali bombardovat civilní cíle – a Američané prohlásili, že nejsou dost psychicky odolní. Oni sami jsou, že? Za dolary zabijí i vlastní matku!“

Čupík jen odevzdaně pokrčil rameny. Neměl už co proti tomu dodat.

*****

Podle zpráv Českého rozhlasu se zdálo, že letecké útoky dosáhly cíle a bude možné nasadit pozemní vojska. NATO po dohodě s českým hlavním štábem své letecké síly stáhlo, aby nedošlo k tragickým omylům.

V Praze, Pardubicích, Hradci Králové a v Plzni se konaly již velké demonstrace hnutí Nechte mloky žít!

V Plzni jejich průvod napadli příznivci piva, k smrti rozzlobení, jak může někdo sympatizovat s hrobaři Plzeňského Prazdroje. Česká policie se k pivařům samozřejmě přidala a fyzicky hrubě napadla napadené. Výsledkem akce bylo několik zraněných a více než dvacet trestních oznámení na policii. Arogantní policejní mluvčí neúměrnou tvrdost zásahu okamžitě vysvětlovala nutnou obranou napadených policistů, televize ukázala amatérské videozáznamy, ukazující pravý opak. Incident měl nakonec dohru i v Parlamentu v podobě interpelace jednoho rozumnějšího poslance na ministra vnitra, přičemž ministr vnitra trapně papouškoval, že zákrok byl docela přiměřený a celkem přiměřený. Tím to jako vždy skončilo. Že se Česká policie často a ráda přidává v incidentech na stranu hulvátů, nikomu z „odpovědných“ nevadilo.

Konečně nastala chvíle závěrečného útoku armády České republiky na dokonale rozdrcenou a ztichlou pevnost Blaník.

Tankový svaz tentokrát nepřivítala žádná střelba.

Tanky z obou stran přejely údolí a podporované pěchotou za sporadické střelby z ručních zbraní dojely nerušeně k haldě betonových trosek. Vojáci zarazili na vrchol bývalé pevnosti Blaník českou vlajku a vlajku NATO. Velící generál nařídil vypálit oslavnou salvu a slavnostně prohlásil, že válka s těmi mloky skončila podle očekávání přesvědčivým vítězstvím lidstva.

Vojáci byli ale rozpačití. Ti, kterým chyběly do plného počtu nějaké vystřelené náboje, se dušovali, že jistě zahlédli něco, co vypadalo jako mlok. Ale když přišli blíž, vždycky se ukázalo, že to bylo něco naprosto neškodného: trs trávy, keřík, nebo kámen. Mloci se neukázali a pevnost vydali bez sebemenšího odporu. Dovnitř se beztak žádný voják nedostal – pevnost už neměla jediný vchod.

„Volá vás Praha!“ oznámili generálovi, vzdávajícímu čest rozvinuté vlajce.

„Zvítězili jsme!“ oznamoval generál do sluchátka.

„Zvítězili?“ ozvalo se. „Sežeňte si rádio a nalaďte si stanici Mločí osadu!“

„Cože?“ nechápal. „To není možné, tady přece vůbec nic není!“

„Jenomže oni zase vysílají. Poslechněte si je, právě tam mluví o vás.“

„Má tady někdo obyčejné rádio?“ zařval vztekle generál.

Nikdo se nehrnul jeho přání vyplnit. Podle rozkazu měli vojáci České republiky zakázáno mločí rádio poslouchat. Tak se ta událost vykládala nejprve v kasárnách, kam se vítězné jednotky stáhly – a později i mimo ně.

*****

„Tady je opět rádio Mločí osady,“ ozývalo se v té chvíli z mnoha radiopřijímačů po celých Čechách.

„Armáda České republiky dobyla domov Mločí osady, bývalou československou pohraniční pevnost Blaník. Dobyla ji bez výstřelu, ale domníváme se, že vítězství naší České armády patří k těm kocourkovským. Co vlastně hrdinná Česká armáda dobyla? Několik bezejmenných vršků, pokrytých betonovou drtí, propletenou železnými pruty. Výšinu, kterou dva měsíce víceméně pasivně hájilo devadesát šest mločích dětí, z nichž nejstaršímu bude teprve šest let. Vystřelili jsme proti vám lidem dva – slyšíte dobře – jen dva dělostřelecké granáty. Obrátily na překotný úprk několik tisíc vojáků. Vystříleli jsme i nezjištěné množství protiletadlových granátů, bohužel jsme jimi zbytečně zabili posádky sedmi spojeneckých vrtulníků Apache, za cenu životů osmi mločích dětí. Byl to špatný poměr, každá smrt byla chybou. Všechny další naše výstřely šly do vzduchu, jen pro výstrahu. Litujeme jen těch, které jsme mířili proti vám, lidem. Nedivte se ale, že jsme se bránili. Vaše letecké síly svrhly na mločí děti stovky tun bomb. Slyšeli jsme odhad vašeho plukovníka o půldruhém tisíci mrtvých mloků. Naštěstí se pan plukovník hluboce mýlí. Tolik nás nikdy nebylo a zahynulo nás, slyšíte dobře, jen osm. Mrtvých jsme měli více, ale ostatní jsme reinkarnovali, takže žijí dál, jen trochu omládli. Není nás ještě sto, ale toto číslo brzy překonáme, protože se navzdory náletům líhnou další a další mloci. Pravda, nemáme už čím střílet, kanóny pevnosti Blaník jsou již všechny rozbité, ale koneckonců – je to tak lepší. Výstražné výstřely na vás neplatí a nemáme chuť je zbytečně opakovat…“

Tentokrát jsme se na textu vysílání podíleli všichni. Co nevymyslel jeden, přidal jiný. Základem byla lehce ironická zpráva učitele Čupíka, ale přibývaly k ní postřehy ze všech koutů jídelny. Tak se tam dostala formulace o tátovi coby Šéfu Salamandrovi, umístěná na konci místo pozdravu. Bylo to proti jeho nesouhlasu, ačkoliv s tím přišel učitel Čupík, kterého táta uznával. Čapkovu Válku s mloky četli všichni. Kdo to nestihl zaživa, přečetl si ji až tady. Učitel Čupík ji každému vnutil a nepřestal, dokud neuspěl. Samozřejmě ji nikdo nechápal jako proroctví, ba ani jako paralelu s tím, co jsme tady právě prožívali. My jsme přece lidi vyhubit nechtěli, jen jsme se bránili snahám o naše vyhubení. Necitelnými tvory tu byli naopak lidé. Ale proč s námi jednali a jednají jako s nemyslícími tvory? To jsme pořád nechápali. V době, kdy jsme sepisovali zprávu, pevností neotřásaly bomby, ale nedaleko už hučely motory tanků o celkové síle více než stu tisíc koní – a chystalo se na nás více než tisíc lidí se smrtonosnými zbraněmi.

„Určitě vás bude zajímat, co bude dál,“ pokračoval náš jízlivý komentář.

„Skončili jsme etapu obrany pevnosti Blaník, život půjde dál. Bohužel nedošlo ke sblížení, jak jsme doufali a jak jsme si přáli. Dobyli jste naši citadelu, místo našeho posledního odporu – přesto se cítíme vítězi, přinejmenším po morální stránce. Že jste nás nepřijali jako myslící bytosti? To je náš malý neúspěch – a vaše nebetyčná vina. Bez lidí se obejdeme. Nebudeme jako dosud oživovat mrtvé lidi, vystačíme si s vlastními přírůstky. Ne, nechceme se mstít, ačkoliv – k nějaké akci možná ještě dojde, nevydrželi jsme všichni nečinně v pevnosti, bombardované vašimi hrdinskými letci. Oddělila se od nás skupinka radikálnějších mloků a rozhodla se postavit vaší bezcitnosti na odpor. Tato malá skupinka dokázala vypustit přehradu na Želivce a zbavila Prahu pitné vody, vyřadila Plzeňské pivovary a možná ještě něco provede – bohužel nevíme, kde, kdy a co. Jsou slušně vybaveni a přidělají vám jistě pár vrásek. Přičtěte si ale jejich budoucí akce na vrub své vlastní bezcitnosti.“

„Nejsme k lidem příliš nespravedliví?“ staral se táta Jaroš, když jsme sepisovali tuto pasáž.

„Nejsme k lidem příliš mírní?“ opáčil mu na to Paleček. „Vždyť vlastně dáváme lidem varování před našimi kamarády! Právem nás budou považovat za zrádce!“

„Zrádce? Koho? Lidí, mloků? A co oni, když se postavili proti našim snahám o mír?“ vybuchl Jaroš.

„Co máte z těch vašich snah o mír?“ vyprskl zlostně Paleček, když viděl, jak jsme spíše při tátovi než s ním. „Zbyly nám žalostné trosky Blaníka – a nejistá budoucnost.“

„Prosím – prosím – nechat mě taky trochu mluvit,“ přihlásil se nečekaně o slovo Američan John Glenn.

Zmlkli jsme všichni, jen táta se trochu zamračil.

„Smím taky mluvit za… mloci?“ otázal se opět nesměle.

„Jen mluv – jsi přece jedním z nás,“ vyzval ho učitel prostě.

„Já moc uvažovat… a už vědět, proč mi otec nepodat ruku. Mít pravdu. Vy – vítěz. Dovolíte mi promluvit na svoje bývalý kamarádi anglicky? Já na to myslet už dlouho.“

Dívali jsme se na něho udiveně.

„Dobrá, věnujeme ti místo po našem komentáři,“ rozhodl za všechny táta Jaroš. John se opět tiše stáhl stranou a my jsme dokončili náš závěrečný text.

„Co se vlastně ukázalo v této podivné válce? To, že ani drtivá přesila desetitisíců velkých silných chlapů nic nezmohla proti necelé stovce slabých mločích dětí? Může nás to těšit – znamená to, že nás nezničíte ani později. Mnohem méně nás těší, že jste se zachovali jako neandrtálci, jen místo klacků vyzbrojení letadly, raketami a dokonce atomovými střelami. Raději bychom se dohodli, ale pochopili jsme, že ještě nejste dost vyspělí, abyste si takové soužití zasloužili. Pořád nechápete, co jste se pokoušeli zničit? Nechápete, že na dosah od vás vzniklo něco, co by se dalo označit jako největší triumf v dějinách lidstva? Šlo o vznik umělého života, ne o opatrné pozměňování toho, co za miliardy let stvořila příroda! Jsme úplně odlišný život! Obáváte se snad, že vás budeme ohrožovat? Jistě, mohli bychom. Průjmová epidemie, jejíž původce projde sebelepšími filtry a - poslouchejte nás dobře – snáší i převaření, to byla jen malá ťafka. Že potopila Plzeňský Prazdroj? Vy jste nás zbavili domova, my vás jen piva – a omlouváme se i za naše kamarády! Chtěli jsme žít s vámi, zahnali jste nás. Dobrá, najdeme si jiné místo, svět je dost velký pro všechny. Naše stezky jsou pro vás neviditelné, nevšimnete si nás. Můžeme se pohybovat a pohybujeme se po Čechách i jinde. Vydržíme i tam, kde nikdo z vás lidí nepřežije minutu. Máme modrou krev a můžeme dýchat nejen na vzduchu, ale i pod vodou. Budeme tedy žít více ve vodě než mezi vámi. Ačkoliv bychom vás mohli snadno vyhubit, jako jste se o to, naštěstí marně, snažili, nenecháme si z vás jen vzorek pro naše zoologické zahrady, necháme vás na pokoji všechny. Uděláme pro vás ještě něco. Nahrajte si toto vysílání a pouštějte je nahlas kdekoliv u vody. Snad to uslyší těch pár našich, se kterými nemáme spojení. Rádi bychom jim vzkázali:

Holky, neblbněte a vraťte se domů. Vyhráli jsme.

Mločí osada a Šéf Salamander zdraví vás lidi.“

*****

Druhou část našeho vysílání si připravil John Glenn. Měl zpočátku trému, ale když viděl, že i naši část nahráváme na kazetu, abychom ji mohli lidem opakovat do omrzení nebo do zničení naší poslední antény, osmělil se a po prvních dvou větách se rychle rozhovořil. Anglicky – jeho řeč byla adresována jeho bývalým kamarádům.

„Hovoří John Glenn, Michigan, později letecké síly Spojených států a naposledy pilot Severoatlantické smlouvy OTAN.

Ano, žiji dnes přímo mezi mloky. Dlouho jsem si nemohl zvyknout na strašlivou skutečnost, že jsem mrtev. Ano, zemřel jsem. Padl jsem ve službách demokracie – nebo jsem si to aspoň myslel. Ani ve chvíli své smrti jsem nepochopil, že je tomu jinak.

Ne, nejsem duch. Jenom mě vzkřísili v novém těle. Pochopitelně v těle mloka. Nedovedou ještě stvořit tělo člověka, ačkoliv i to mají v plánech.

Ano, jsem mločí miminko, slabé a bezmocné baby. To neznamená, že mám duši dítěte. Duše mi zůstala původní a dýchám, myslím a cítím dál – možná víc než předtím.

Ne, nejsem jejich zajatcem. Mám naprostou volnost, mohl bych se kdykoliv vrátit ke svým kamarádům, ale neudělám to. Zabili by mě – už proto, jak vypadám. Nechce se mi podruhé zbytečně umírat – jednu zbytečnou smrt jsem už prožil. Získal jsem tak zkušenosti, jakými se žádný člověk nejen ve Spojených státech, ale vlastně na celém světě nemůže pochlubit. Jedinečné a přitom strašlivé zkušenosti z vlastní smrti – a také z vlastního posmrtného života. Ať se to komu zdá neuvěřitelné, je tomu tak.

Ano, byl jsem hrdý na to, že jsem příslušníkem Spojených států, že jsem pilotem nejskvělejších letadel, postavených kdy na obranu demokracie. Ano, střílel jsem na její nepřátele, na ty malé mločí děti, které se opovážily proti mně namířit protiletadlový oerlikon z doby před druhou světovou válkou, připravený proti hitlerovským vojákům. Není to tragédie, že je teď obraceli proti nositelům demokracie?

Ne, před svou smrtí jsem je neviděl. Měl jsem jen plán a na něm cíl. Nic víc.

Ano, viděl jsem jejich protiletadlový kanon. Vypálil jsem střelu a zabil je. Než moje střela doletěla, oni naopak zasáhli můj stroj. Nebyl to souboj muže proti muži? Myslel jsem si to, naposledy v té strašné chvíli, když jsem umíral – ale bylo tomu jinak. Byla to agrese profesionálních vrahů proti malým dětem. Zabili jsme je – a ony nás.

Ne, nejsem duch, žiji, dýchám a myslím. A hlavně přemýšlím. O tom, jak moji kamarádi hrdinně shazují bomby na tu ani ne stovku malých dětí, které mě vzkřísily. Jsem rád, že navzdory těm tunám bomb a raket od té doby nikomu neublížili.

Ano, je to podivné, ale je tomu tak. Od toho dne, kdy jsem padl, žádný z mloků nezahynul. Naše bomby rozbily kde co, ale nikoho ani neškrábly. Jsem tomu rád.

Ne, nebojte se, nezradil jsem. Ani Spojené státy, ani demokracii. Udělal jsem pro ni všechno, dokonce jsem pro ně i zemřel – a byla to strašlivá smrt. Splnil jsem svou povinnost? Kdo z vás by se mi do očí odvážil tvrdit, že ne?

Jenže – já sám si dnes netroufám odpovědět Ano. Rozumíte mi? Bojím se, že jsem se stal jen další němou obětí.

Obětí zaslepené vlády České republiky, kterou žaluji z pokusu o zločin genocidy. To, že se jí zločin nezdařil, neznamená zproštění její viny, ani omluvu vin dalších.

Obětí presidenta Spojených států, který s genocidou mloků souhlasil a dal rozkaz, aby byla vykonána. Vážený pane presidente, buďto jste nevěděl co činíte, pak jste si to měl nechat zjistit. Nebo jste to věděl a pak jste zločincem. Stydím se i za vás!

Obětí velitelství armád NATO, které se k tomu zločinu připojilo, aniž by se aspoň náznakem pokusilo vyjednávat. Potvrzuji na svou čest, že s mloky nikdo nevyjednával. Naši obránci demokracie se nezmohli na nic jiného než na bomby místo argumentů. Styďte se, barbaři!

A konečně obětí všech národů, které se k tomu nebetyčnému barbarství připojily a podporovaly je. Včetně ekologických organizací, kterým by stačilo, kdyby byli mloci rozmístěni v klecích vybraných zoologických zahrad. Nechápou, že to není záchrana ani pro skutečná zvířata? Natož pro myslící, uvažující a inteligentní tvory? Všichni, kdo jste se alespoň na poslední chvíli nepřipojili k českému hnutí Nechte mloky žít!, styďte se! Styďte se, barbaři!

Moje lidské tělo padlo na oltář vlasti, ale moje duše už generálům barbarských armád nepatří. To není zrada. Zradili oni. Zradili – lidskost.

Není to ostuda, když větší lidskost než lidé projevují – mloci? Je – a jaká!

Ne, z prvního života jsem nic nezapomněl. Mohu teď něco, co absolutně nikdo z vás. Mohu oba své životy srovnat. Ano, oba příliš, příliš krátké. Ale i z toho srovnání mě objala hrůza. Hrůza, že jsem svůj první život, život člověka, zbytečně a nesmyslně promarnil – a vlastně ani nevím proč.

Zemřel jsem za demokracii…

Proboha, jak mohly demokracii ohrožovat malé děti? Měly zbraně, jistě. Ale jen se jimi bránily – a i to proti vůli svého stvořitele. Dá se útočit pevností? Ano, bylo to možné. Kanóny mločí pevnosti Blaník měly dostřel deset kilometrů a mohly ohrozit široké okolí. Mločí děti je ovládat uměly. Dokázaly to, když se proti nim valilo více než deset tisíc českých zbabělců. Zahnaly je pouhými dvěma granáty. Vypálily jen jedinou salvu – obdivuji je, že jich nevystřelily víc. Mohly zmasakrovat několik pluků českých vojáků dříve než by se stáhly, ale neudělaly to. Namísto toho nechaly svůj domov bez dalšího odporu rozbít na nepoužitelnou betonovou drť. Tím zvítězily. Zvítězila lidskost mloků. Bože, lidé! Pořád ještě necítíte tu strašlivou morální facku, kterou jste si sami uštědřili? Co vlastně jste? Jste ještě lidé?

Byl jsem ve svém lidském životě hrdina? Určitě – vždyť jsem jej obětoval.

Je ale opravdu obdivuhodné hrdinství házet z bezpečné nadoblačné výšky bomby na necelou stovku malých – dětí? Obávám se, že ne. Kamarádi piloti, snad ani netušíte, co provádíte! Pokoušeli jste se dozvědět se pravdu? Dobře vím, že ne. Je to vaše vina. Ne malá chyba, ale smrtelná vina. Vždyť se nikdo z vás nemůže pochlubit, že by viděl jediného z těch mloků na vlastní oči! Rozkazem barbarství neomlouvejte, prováděli jste je s nadšením. Vím to, byl jsem jedním z vás. Až tady jsem se dozvěděl, jaký jsem byl – barbar. Tedy to – co jste v této chvíli ještě vy.

Svým bývalým velitelům až po vrchní velení chci vzkázat, aby si všechno ještě znovu promysleli. I kdyby měli sebepádnější důvod k zásahu, nemohou vyhánět ďábla Belzebubem. Měli jednat, ne bombardovat. Mloci mohou prohrát vojensky, ale nikdy neprohrají smysl své existence. U NATO je tomu přesně naopak. Tvrdíte lidem, že jste obrannou aliancí, ale útočíte a střílíte na děti? Rozmyslete si konečně, co děláte! Kdo vám má věřit, když se vaše činy rozcházejí s vašimi slovy?

Já už jsem si v těchto věcech jasno udělal.

Vrátit se k lidem nemohu. Ne proto, že bych již nikdy nechtěl spatřit místa svého prvního dětství, ne proto, že bych nikdy nechtěl spatřit tváře svých lidských rodičů. Cítím se stále jako jejich syn. Ale nemohu se k nim vrátit a pokračovat ve své barbarské lidské existenci. Už proto, že jsem – zemřel. Nejsem člověk, jsem mlok. Homunkulus, umělý tvor. Nemám lidské tělo, ale tělo mločího dítěte. Jako jsou oni sami.

Byl jsem nesmírně hrdý na to, že jsem Američan. Byl jsem hrdý na to, že jsem člověk. Dnes na to hrdý nejsem, ačkoliv jsem proto i zemřel. Nejstrašnější pro mě bylo, když jsem stál před svým stvořitelem – a ten mi odmítl podat ruku. Ano, právě tak se to nedávno stalo. Nedá mi to, musím lidem i svým bývalým kamarádům něco vzkázat. Poslouchejte mě dobře! Bude to první skutečný, doložený vzkaz ze záhrobí!

Nepochopili jste, že v Čechách vzniklo něco úžasného, co nedokázaly miliony vědců na celém světě? Splnil se tu tisíciletý sen lidstva, byl to významnější krok, než přistání na Měsíci, Marsu a možná i než cesta ke vzdáleným hvězdám. Vznikl první skutečně umělý život. Ne napodobenina matky Přírody – i když se jí člověk-stvořitel jistě nechal inspirovat. Měli byste nad tím jen tiše v údivu stát s obnaženou hlavou. Vy jste se pokusili to všechno zadupat do země bombami. Ano, naházeli jste na ten zázrak stovky tun bomb! Styďte se, vy barbaři!

Ten umělý život, jiný než váš, jsme my.

Nejsme zvířata, za jaká jste nás prohlašovali. Jsou mezi námi inteligentnější duše než máte vy lidé. Je mezi námi i náš člověk-stvořitel. Ano, i on se stal mlokem, jedním z nás. Jako člověk prožil úžasný život – a i po své smrti pokračuje v tvoření. Už to, co vykonal, je obdivuhodné. Určitě se mu podaří vymyslet i dokonalejší tvory než mloky. Chce stvořit umělého člověka.

Nemusíte se ale těch vidin bát. Bude-li to dokonalejší tvor než člověk, bude právě proto ohleduplnější. Nepochybujeme o tom – a těšíme se na to.

Tak tedy – sbohem, lidé.

Hovořil k vám John Glenn, mlok.“

Odložil mikrofon a sám zrušil nahrávání, protože jsme se všichni jen němě dívali. Někteří proto, že mu nerozuměli. My, co umíme anglicky, ztuhlí němým úžasem.

„Můžete to… souhlasit?“ řekl česky.

„Můžeme,“ řekl vážně táta Jaroš. „Bylo to lidské, ale především – spravedlivé.“

A podával Johnovi ruku.

Byl to první Američan, který mu ruku nadšeně stiskl – a on jemu.

Bohužel – i poslední.

*****

Mločí ráj

Ohlas na naše poslední vysílání byl tentokrát znatelnější.

Hnutí Nechte mloky žít! se chvatně změnilo v regulérní politickou stranu, zvolilo si název Strana Rozumu a požádalo o okamžité vypsání předčasných parlamentních voleb. V krátké době získalo dostatek petičních podpisů a její požadavek nebylo možné ignorovat jako dosud. Pět poslanců se rozhodlo do této strany vstoupit, osm dalších ji podporovalo i proti vůli vlastních stranických sekretariátů, takže bylo nakonec svými vlastními stranami vyloučeno. Poslanci nové Strany Rozumu podali okamžitě podání k ústavnímu soudu ohledně nepřípustného protiústavního zasahování sekretariátů stran do hlasování poslanců a senátorů a požadovalo na ústavním soudu přezkoumání článků stanov většiny stran o stranické disciplině, nejde-li o potlačování práv a svobod.

Vláda kapitulovala a odstoupila. President ji ve shodě s ústavou požádal, aby své funkce vykonávala do předčasných parlamentních voleb, vypsaných za půl roku.

Okamžitě se rozjela také předvolební reklama politických stran. Ukázalo se, že Strana Rozumu nemá dostatečné finanční zázemí, zato disponuje pádnými argumenty.

Dosavadním stranám vyčetla, že žádná demokracie nemůže vést proti vlastním občanům genocidu, ať jde o Homo Sapiens, či o jiný druh.

Křesťanské strany zaskočila tvrzením, že se nepochybně postavily proti Stvořiteli – tak jako kdysi farizeové. Měly by zpytovat svědomí a vrátit se k pokoře a rozumu.

Zeleným nabídla ubytování v kleci v ZOO, aby si sami na sobě vyzkoušeli, co žádají pro jiné. Ovšemže bez vytápění, bez elektřiny a bez kožených bund.

Komunisté samozřejmě tvrdili, že za nic nemohou, ale byli usvědčeni záznamem z jednání Parlamentu, kde jako jeden muž hlasovali pro vyhubení mloků.

„Otočit kabát je velice snadné, ale samotné činy člověka navždycky ocejchují,“ podotkla k tomu Strana Rozumu.

Nebyl ušetřen ani president za své Hovory o mlocích, kde je nazval ztělesněným zlem. Na výzvu Strany Rozumu k dialogu president nereagoval, ale jeho mluvčí se to snažil veřejnosti vysvětlit jistě pochopitelným omylem, vzniklým na základě situační podobnosti s Čapkem. Na to Strana Rozumu reagovala podobenstvím rovněž z Čapka a přirovnala presidenta k fašistickému maršálovi z Bílé nemoci, zejména co do vět: Ten malý nárůdek nemá ani právo žít! a My jsme v právu!, které si zčerstva ve zvukových záznamech Hovorů o mlocích vyhledala.

Vládní strany chtěly Stranu Rozumu diskreditovat tvrzením, že nemá odborníky, aby mohla vládnout. Ta naopak kontrovala, že ve stranách je beztak sotva pár procent národa a v nestranickém zbytku se jistě najde odborníků víc než bude třeba. Kromě toho se dosavadní straničtí odborníci zpronevěřili svému poslání sloužit národu a je nejvyšší čas, aby mu přestali odborně škodit.

Politická scéna byla ve varu a nová strana získávala na váze, vyjadřované počtem potenciálních voličů. V těchto souvislostech v Čechách docela zapadla zpráva, která měla v sousedních státech naopak ohlas nesmírný.

Patnáctičlenné mločí komando dalo o sobě vědět z míst, kde je nikdo neočekával. Epidemie průjmu během jediného dne vyřadila Brusel, jako se nedávno stalo Praze. Na celé dva dny vyřadila továrny, úřady, nemocnice, školy, dopravu, odmlčela se i televize. Převařování vody zdaleka nestačilo; hrnek kávy znamenal pohromu. Pochopitelně se to nevyhnulo ani vojákům. Bruselské velitelství NATO se tyto dva dny stalo neschopné jakékoliv akce. Jen rozhlas vysílal. Postižení lidé vtipkovali, že komentátoři hlásají své názory vsedě na záchodě – později se ukázalo, že nebyli daleko od pravdy.

Teprve třetího dne, když epidemie sama odezněla a šokovaní tiskoví mluvčí se vrátili k mikrofonům, pokoušeli se svým občanům vysvětlit podstatu toho hrozivého a zákeřného bakteriologického útoku.

„Všechny platné mezinárodní konvence bakteriologické zbraně zakazují a kdo je použije, dopouští se nejtěžšího válečného zločinu, pro který neexistuje žádná omluva!“ dštil na nás mloky síru mluvčí NATO.

Komentátor bruselské televize to ale s chápavým úsměvem glosoval slovy:

„Podle našich dostupných informací se nikomu nic nestalo, nepočítáme-li trvalé obléhání jistých místností. Především nikdo nezahynul. Bylo to pro nás možná trapné, ale nebylo by spíš na čase zakázat zbraně, které zabíjejí a mrzačí?“

Vysílání pevnosti Blaník nebylo tak silné, aby proniklo za hranice. Vysílali jsme provizorní anténou vytaženou tunelem nedaleko od pevnosti a rozvěšenou po větvích stromů podél potoka. Riskovali jsme objevení ústí tunelu, ale shodli jsme se rychle na názoru, že vysílání je důležitější.

Naštěstí dříve než policie anténu strhla, zaslechly nás nejprve stovky a pak tisíce lidí. Naše hlídka policejní auto zpozorovala a přívodní drát raději sama odstřihla, takže policie zůstala na jeho konci bezradně stát. Někteří lidé si zatím podle našeho návodu pořídili zvukové záznamy a šířili je dál. Vysílání monitorovaly i odposlechové služby NATO, ale navzdory nařízenému přísnému utajení se brzy rozšířilo nejen mezi vojáky, ale i mezi občany.

Velení NATO ihned obvinilo německé rozhlasové stanice z ohrožení vojenského tajemství. Ukázalo se, že rozhlasové stanice záznamy vysílání Mločí osady nezískaly z vojenských kruhů, ale přímo v Německu, kde bylo dobře slyšet. Německý překlad a překlad vystoupení Johna Glenna do němčiny vysílaly již druhého dne. Glennův anglický projev způsobil dokonce částečnou demoralizaci amerických pilotů v Evropě. Vojenské velení nepřípustné nálady mezi vojskem překonalo, ale ne v civilním sektoru.

Týden po průjmové epizodě v Bruselu se téměř do písmene totéž opakovalo také v Amsterodamu. Armáda marně hlídkovala proti mlokům na březích řek.

„Podle toho co víme, mloci dýchají pod vodou podobně jako ryby,“ komentoval to odborník – biolog Hans Joachym van Nokien v narychlo uspořádané a přece značně sledované debatě holandské televize. „Jsou-li studenokrevní, pak je infračervená čidla nezjistí. Armádní výběrové řízení na jejich vývoj se mi jeví jako zbůhdarma vyhozené peníze a rád bych věděl, kdo je z našich daní na ten nesmysl dává.“

„To nemůže být pravda,“ oponoval mu jiný biolog, Francis Laeder. „Není přece myslitelné, aby jakýkoliv živý tvor stejným orgánem dýchal vzduch i vodu. Ze strany mloků musí jít o kamufláž! Jako všichni obojživelníci dýchají vzduch! Jinak to nejde.“

„Zapomínáte na bezplicní mloky, kteří dýchají jen kůží a trochu si vypomáhají výstelkou úst. Jako biolog byste o nich snad vědět měl,“ popíchl ho Hans Joachym.

„Nemusíte mě zkoušet,“ naštětil se Francis. „Bezplicní mloci žijí jen v dobře provzdušněných horských potocích, na vzduchu dlouho nevydrží a navíc – jsou takhle mrňaví. Čím je tvor menší, tím se mu lépe dýchá. Větší tvorové by se rychle udusili, kdyby byli odkázaní výhradně na kožní dýchání.“

„Nezapomínejte, pane kolego, že mloci mají jinou krev,“ připomněl mu Hans Joachym. „Co o ní víme? Jaké má vlastnosti při transportu kyslíku v jejich těle? Víme o ní, že je údajně modrá. Modrou krev má několik druhů živočichů, kteří schopnosti mloků nemají. Co to znamená? Nic víc a nic méně než to, že o ní nic nevíme. Musíme si uvědomit, že jde o umělý a pro nás neznámý život. Může používat i odlišné principy a je to dokonce pravděpodobné. Říkáme jim mloci, neboť se jim podobají, ale musíme připustit, že je to velice povrchní pohled. Asi jako tvrdit, že delfíni jsou ryby. Obrázky mloků například ukazují uši – které přírodní mloci nemají. A viděl jste jejich zuby? Na obrázcích byly vidět. Jsem ochoten se vsadit, že takové zuby nemá žádný jiný tvor.“

(Prohrál by. Plakoidní zuby nejsou v přírodě neznámé. I tak byl ale mnohem blíž pravdě, než jeho protivník…)

„Takový život je příliš velká fantazie!“ pokračoval umíněně Francis.

„Fantazie? Obávám se, že uskutečněná. Rovněž baktérie, použité mloky, či co to vlastně bylo, jsou příliš fantastické, když vydrží i převaření. Mohu potvrdit, že jsem toho dne pil jenom lahvové pivo, ale ráno jsem si dal kávu. Vodu jsem převařil pečlivě, dokonce dvakrát, první cinknutí konvice jsem totiž přeslechl – nepomohlo to. Někteří lidé pili prý jen pivo, ale v hospodě vodou vymývali sklenice. I to stačilo.“

„Svými střevními potížemi bych se na vašem místě tolik nechlubil, pane kolego,“ rýpl si Francis zlomyslně.

„Vám se ty dva dny na záchodě vyhnuly?“ podivil se až přehnaně Hans Joachym. „Pak vám gratuluji! Postihlo to přes tři miliony lidí, kteří vám teď asi tiše závidí.“

„Vlastnosti těch zvířat jsou příliš přehnané, než aby to mohla být pravda,“ trval na svém Francis Laeder.

„Právě tím jste se prozradil!“ udeřil na něho Hans Joachym. „Řekl jste zvířata. Uvědomujete si, že to úplně mění debatu? Vy odmítáte uznat jejich inteligenci, o které kromě hrstky štábních důstojníků nikdo nepochybuje? Nemám chuť a nervy debatovat s pitomými khaki-mozky, kteří to pochopit nedokáží, nemohou, ani nechtějí. Patříte-li k nim, zklamal jste mě, ale v tom případě prostě nemáme o čem diskutovat.“

„A co když je to jinak? Kdo mloky viděl na vlastní oči? Existují vůbec? Co když nejde o nepravděpodobné mloky, ale o mnohem pravděpodobnější hrstku teroristů – lidí? Tak, jak to tvrdí naši oficiální mluvčí?“

„Jejich fotografie se objevily v novinách, dokonce i u nás, prohlédnout jste si je mohl a měl. Označili je za padělky, ale nejspíš to padělky nejsou, když místo usvědčení autora postřelili. Jakmile se místo argumentů začnou používat pistole, je to vždycky podezřelé. V Čechách je mnoho lidí vidělo na vlastní oči. A vy ještě věříte oficiálním mluvčím vojáků? Kdo z armády vlastně s mloky vyjednával? Nikdo? Proč?“

„Jak chcete vyjednávat s teroristy?“

„I s teroristy se dá často jednat. Jenže tady se žádné jednání nekonalo. Máme dvě zcela odlišná stanoviska. Snad bychom měli více věřit oficiálním představitelům, kdyby argumenty druhé strany nebyly mnohem pravděpodobnější. Pro jistotu bych byl v závěrech opatrnější a neukvapoval se, jako vy. Jestliže s mloky nikdo nevyjednával, zajímal bych se: proč? Druhá strana nám neustále tvrdí, že jednat chce. Četl jsem jejich podmínky. To nejsou podmínky teroristů! Požadují jen, abychom je nechali žít! Proč tedy s nimi nejednáme?“

„Nejspíš proto, že to nejde!“

„Ale proč? Vysvětlete mi jediný rozumný důvod, proč jsme se o to nepokusili? Nejsme schopni zajistit, aby jednání proběhlo na neutrální půdě? Mloci by jednání přivítali, když se o to tak dlouho snažili. Řeknu vám, pokládal bych takové jednání za velice zajímavé a uvítal bych, kdybych se ho mohl osobně zúčastnit. Jenom bychom asi měli nejprve upravit naše vlastní zákony, které to znemožňují.“

„Představujete si to příliš jednoduše, pane kolego!“

„Naopak,“ odtušil Hans Joachym. „Není nic jednoduššího. Uvědomte si, že stačí ve všech zákonech, počínaje listinou základních lidských práv a svobod, nahradit naše termíny člověk, lidé, nebo lidský mnohem obecnějším pojmem myslící. Troufnu si tvrdit, že je to pro libovolný textový editor jednoduché. Není přece nutné a dokonce ani vhodné dohadovat se o každém takovém zákonu znovu a zvlášť.“

„Pak by se ale klidně mohlo stát, že naše lidská práva budou pro sebe požadovat i opice a delfíni!“

„Prokáže-li se, že jsou myslící, byl by to další důkaz, jak je ta změna důležitá.“

*****

Navzdory našim siláckým prohlášením to s autonomií mloků slavně nevypadalo.

„Zachránili jsme většinu zásob potravin, ale o část jsme během náletů i přišli,“ hlásil při obvyklé poradě Frolík, pověřený soupisem škod.

Přestěhovali jsme většinu pohotovostních skladů do větší hloubky. Stavitelé navrhli pevnost dobře, všechen materiál měl být pěkně po ruce a dole měly být pouze záložní zásoby, ale nepočítali s takovou devastací pevnosti. Byla už dokonale zničena více než polovina objektu, prakticky všechny nadzemní objekty a dokonce i horní patra hlavního krytu. Mohutné vrstvy rozdrceného betonu bránily dalším střelám pronikat hloub – většinou jen znovu a znovu vyhazovaly do výšky gejzíry betonové drtě, která pak neškodně dopadala zpět. Jak byly pevné části pevnosti zničeny, neměly se otřesy čím přenášet a dole bylo klidněji než na počátku. Při prvních náletech pevnosti hořely, zejména díky jejich dřevěnému vnitřnímu obložení. Teď už tam nic hořet nemohlo.

„Co elektřina?“ obrátil se Jaroš na Igora Filipa.

„Podzemní turbíny napájejí už sotva polovinu spotřebičů,“ odtušil klidně vrchní elektrikář. „Tak nádhernou elektrickou síť jsem ve svém minulém životě ani nespatřil! Největší zátěž, elektromotory všech zbraní, byla zničena spolu s nimi a pojistky většinu elektrických rozvodů horních pater odpojily, ale zbytek funguje dál jakoby nic.“

„Co spodní voda?“ sondoval Jaroš u Vocáska.

„Zatím ji kanalizace odvádí v pohodě,“ ujišťoval všechny Vocásko. „Ucpaný odtok ve skladišti číslo osmadvacet jsme pročistili a voda odtekla.“

„Až na to, že nejprve zničila zásoby,“ povzdychl si táta Jaroš, jinak už všemi přezdívaný jako Šéf Salamander.

„Zničila je pro nás, poskytla je červům,“ odtušil klidně Honza Adam. „Nemusíme je aspoň krmit použitelnou moukou.“

„Dobrá,“ řekl Jaroš. „Po delší době dáme do líhní další čtyři žáby. Rezerva vajec nám postačuje, víc nováčků od píky beztak nezvládneme.“

Nové rozlišení byl též jeho nápad. Dělení mloků na staré a nové se mu nelíbilo, podle něho zavánělo odstrkováním velké části mloků. Zavedl termíny mloci od píky a mloci s náskokem. Vystihovalo to lépe podstatu odlišností a proto se to asi ujalo. Nováčky s náskokem jsme bohužel od Johna Glenna neměli, což bylo dáno tím, že v našem dosahu nezemřel žádný člověk, kterému bychom mohli mločí tělo věnovat. Bylo jistě dobře, že nikdo nezahynul zbytečně, ale určitě byla škoda lidí, umírajících v okolních nemocnicích bez možnosti darování nového života.

„Ačkoliv nám i potraviny povážlivě ubývají, mnohem horší je, že jsme uvázli na mrtvém bodě se stavbou tunelů,“ tvrdil zachmuřený horník Vocásko. Jeho parta jistě dokázala provrtat i kompaktní skálu a měla plány na další tunely, zastavil je nedostatek materiálu, především cementu.

„Bohužel, bez cementu to nejde,“ shrnul. „Vrtání nám jde, ostatně toho nevrtáme tolik a více využíváme přírodních cestiček, které si voda prorazila dávno před námi, ale nemáme čím nahradit vodní uzávěry.“

„Dělejte tunely bez nich,“ navrhla mu bezelstně Inka od obřích žab.

„Bez nich neudržíme tunely pod vodou,“ objasňoval jí klidně Vocásko. „Voda nesmírně usnadňuje pohyb. Vlnit se ve vodě je mnohem snadnější, než šlapat do kopce úzkou trubkou. Voda sama od sebe nadnáší, ve vodě jsme desetkrát rychlejší.“

„Tak dělejte tunely vodorovně.“

„Jó, kdyby to šlo!“ vzdychl si Vocásko. „Čechy nejsou žádná rovina, na mnoha místech vedou naše tunely dokonce kolmo – s vodou to samozřejmě jde, ale bez ní se takové úseky stanou neprůchodné i pro nás. Na taková místa připevňujeme pro jistotu provazy, po kterých by se dalo šplhat, ale máme jich málo a musíme s nimi šetřit.“

Ačkoliv měl teď Vocásko jen jednu vrtačku, dále se svou partou zkoumal, kde ji mimo pevnost využít. Nakonec jeho skupina učinila objev, který jí přinesl uznání nejen od táty Jaroše, ale od všech. Prolámala se do hluboko položených, lidem nepřístupných krasových jeskyň pod Českým rájem.

„Je to ideální domov pro mloky,“ rozplýval se Vocásko, když se vrátili. „Větší část prostor je pod vodou, ale našli jsme tam i rozsáhlé suché dómy. Voda za staletí jeskyně nejprve vyhloubila a potom opustila, když si našla nižší cestičku.“

„Blaník nám stačí,“ zdráhal se sdílet všeobecné nadšení jednoruký Paleček.

„Teď jistě ano, ačkoliv nás shora krájejí jako dort ke snídani. Musíš ale počítat do budoucna, nebude nás přece věčně jen stovka.“

„Až nás lidé uznají za rozumné bytosti, budou nám muset mezi sebou poskytnout nějaký prostor.“

„A proč?“ odtušil klidně Vocásko. „Kdyby nám museli dávat ze svého územíčka, opět by nás začali nenávidět a to jsme přece viděli.“

„Josef má pravdu,“ zastal se ho Jaroš. „Místo budeme potřebovat jako sůl. Řekl bych, že nám Blaník II padl do klína jako na zavolanou.“

„Blaník II?“ otřásl se učitel Čupík. „Abych se přiznal, jména obsahující číslovky se mi vůbec nelíbí. Ještě tak u papežů, císařů a králů – tam je to přirozené a vyjadřuje to do jisté míry i stupeň jejich degenerace. Nelíbí se mi ani místa označovaná slovem Nový – Nová Paka, Nový Bor, Nový Bydžov, Nové Strašecí, Nový York…“

„Tak navrhni jiné jméno!“ pokrčil rameny Vocásko. „Třeba se bude líbit víc.“

„Proč se ale máme schovávat jen do podzemí?“ nasupil se Paleček. „Můžeme žít stejně dobře i na suchu. Jako malý kluk jsem četl knihu o vzdálené budoucnosti, kde mloci žili pod zemí a lovili a jedli lidi na povrchu. Přiznám se, moc se mi nelíbila.“

„To nebyli mloci,“ opravil ho rychle učitel. „Zřejmě myslíš knihu Stroj času od Wellse, ale ti podzemní lidé se jmenovali Morloci – a byli to pořád lidé.“

„Ale zabíjeli a jedli ty nahoře!“

„Ano. Wells tím chtěl naznačit, kam až by se mohly dostat vztahy mezi dělníky z továren a těmi, kdo jim vládnou v palácích. Aby to lépe vyniklo, trochu to přehnal, to se v literatuře občas dělá.“

Do anonymní soutěže bylo nakonec přihlášeno názvů více a naše shromáždění jeden vybralo. Nechtěl bych se přít, ale vítězný návrh mi nejvíc připomínal učitele. Nad nově objevenými prostorami se rozkládala část Čech, známá jako Český ráj. Hluboko pod jejím povrchem se teď nacházel nový jeskynní komplex Mločí ráj a mločí sněm rozhodl osídlit jej a přestěhovat sem i větší část našeho vybavení.

Po nevyhnutelné ztrátě Blaníku bychom tak nezůstali s holýma rukama, ale měli bychom další citadelu. Největší její výhodou by bylo, že o ní lidé vůbec nevěděli.

Vocásko se na pár hodin zavřel s elektrikářem Filipem a dvěma svými žáky do jedné z kabin a projednávali technické podrobnosti. Šlo o elektřinu. Ani v Mločím ráji nebyla nouze o proudící vodu, ale vyrobit vodní turbínu bylo nad naše možnosti. Kovy budeme muset zřejmě i nadále získávat od lidí.

Vocáska ale napadlo natáhnout tam podzemní elektrický silový kabel od některé z fungujících turbín. Bylo to logické – sám přece musel používat pro podvodní vrtačku dlouhé přívodní šňůry. Kabel napájející celé podzemní město by musel být silnější, nemohl být veden tunelem pro mloky, ale v podstatě šlo o podobný problém. Uvažovali jsme, co s turbínami. Dokážeme je zamaskovat tak, aby na ně vojáci nepřišli, až obsadí zbytky rozbité pevnosti? Vocásko tvrdil, že přinejmenším jednu z turbin zabetonujeme posledními zásobami cementu Blaníku tak dokonale, že k ní nebude vůbec přístup, jen z druhé strany tunelem pro nás mloky, abychom ji mohli udržovat.

„Můžeme na to obětovat poslední sudy s původním cementem typu ‘A’,“ navrhl. „Cement je v nich uložen ve vakuu a dodnes perfektně tvrdne. Měli jsme jej jako malou rezervu, protože vydržel déle než kupovaný a je mnohem pevnější.“

„Myslím, že ta rezerva čekala přesně na tuto chvíli,“ svolil Jaroš. „Déle ji držet beztak nemá smysl a teď je nejvýhodnější čas využít ji.“

Bylo tedy rozhodnuto. Elektrikář Filip připravil nějaké záložní rozvodné desky a spolu s Vocáskovou partou je dopravili pod vodou do vstupní jeskyně Mločího ráje. Měli smůlu, neboť se jim do nepromokavého obalu dostala voda, ale Filip optimisticky tvrdil, že v sušších horních patrech rozvaděče rychle vyschnou a budou v pořádku. Sám z nich odmontoval všechny kryty, aby vysoušení probíhalo rychleji.

Vocáskova parta začala prorážet paralelně s existujícími tunely další užší tunel. Bylo to jednodušší než ražení nového, zejména když mohli bez úprav použít mnoha přírodních štěrbin. Jakmile natáhli kabel, pečlivě jej utěsnili a druhá parta začala kolem pěchovat jíl tahaný ve velikých pytlích z dvacet kilometrů vzdáleného ložiska. Drátů jsme naštěstí měli dost, rezervních kabelů byly ve skladištích Blaníku celé kilometry. Konstruktéři Blaníku se na elektrický pohon hodně spoléhali a počítali i s tím, že se elektrické kabely poruší. Čety elektrikářů pak měly závadu opravit, anebo vypomoci položením provizorního vedení.

Jedno jsme ale do Mločího ráje dostat nemohli. Počítač úzkým tunelem neprošel a cestu by nejspíš ani nevydržel, neboť vedla pod vodou. Základ naší existence musel tedy zůstat do konce v Blaníku a museli jsme jej udržet v provozu co nejdéle.

V těch dobách relativního klidu mě Jaroš ochotně učil a ukazoval mi taje skryté ve struktuře DNA. Měl v počítači velkou sbírku genetických kódů již existujících tvorů – včetně nejsložitější ze všech, člověka. Měl tam ale i vlastní kreace od protobaktérií až k nám mlokům. Jeho geniální knihovny funkcí umožňovaly kombinovat podle potřeb hotové, předem připravené a vyzkoušené vlastnosti. Zhruba pětina jich pocházela ještě z přírodní dílny, ale většinu vymyslel sám – a zdálo se mi, že lépe. Kód člověka totiž obsahuje i dávno nepoužívané zbytky dřívějších kódů. V době vývinu zárodek částečně kopíruje starší stádia – zpočátku se podobá rybě, pak sice vzniknou končetiny, ale ještě dlouho má zřetelný ocas. Jarošův vývoj byl přímočarý a kód neobsahoval zbytečné artefakty. Když něco předělával, raději se vrátil, což sama příroda nikdy nedokázala.

Mloci proto neměli žádné zbytečnosti typu lidského slepého střeva. Slepé střevo mělo dříve větší význam, ale u člověka už bylo nadbytečné a někdy až ohrožující. Naše orgány byly dokonce mnohdy složitější. Například trávicí soustava se třemi žaludky si poradila prakticky s čímkoliv. Nejedli jsme jenom maso žab, ale prakticky všechno, co bylo trochu stravitelné. Zásoby v Blaníku byly předválečné a některé konzervy byly už zkažené. Dávali jsme je červům, ale v nouzi bychom je mohli jíst i sami, vadil nám na nich spíš zápach, než aby nám byly nebezpečné.

Také teď jsem mohl pozorovat, jak Jaroš postupoval dál. Nový tvor z jeho dílny měl být vyšší, vzpřímenější a měl mít opět větší mozek.

„Vždyť už my máme mozkovou kapacitu větší než člověk!“ odrazoval jsem ho od toho úmyslu. „Proč se raději nesoustředíš na vývin reprodukčních orgánů? Víš, jak nám lidem obojpohlavnost psychicky vadí. A to ještě nic nezačalo.“

„Větší mozek máme už teď,“ povzdychl si Jaroš. „Zhruba o pět procent. Není to mnoho ani málo. Kdyby nic jiného, snadněji se učíme. Časem si jistě uvědomíš, že to nemusí být výhoda – naopak, je to strašlivá nevýhoda, ale teď už je pozdě bycha honit. A s tím sexem – nevím. Lidská civilizace byla založená na sexu, lásce a citech. Naše má jako základ kamarádství. Vystačíme si bez sexu – a bez jeho problémů.“

„Upřímně řečeno – nic jiného nám nezbude,“ přidal jsem.

*****

VX-B

Vocáskova parta měla za sebou první dva kilometry tunelu pro energetický kabel, když se vrátili naši desperáti. Vrátili se všichni, to bylo nejdůležitější. Bylo jich víc než jsme čekali. Znamenalo to, že při souboji protiletadlových oerlikonů s helikoptérami zahynuli jen tři mloci, dva u jednoho a jeden u druhého dvojčete. Celkový počet našich mrtvých tak klesl na pouhých pět. Navrátilci přivlekli zpátky i všechno vybavení, čímž udělali radost Vocáskovi, kterému jedna vrtačka nedovolila rozdělit partu na dvě a razit tunely souběžně z obou stran proti sobě.

„Vždyť byste se ani nesešli!“ dobíral si ho Paleček.

„Poslyš, nepleť se do naší branže a hleď si svých učedníků,“ odmrštil ho nevrle Vocásko. „Hlavně aby si pilníkem neubrousili prsty.“

„Náhodou!“ nedal se Paleček. „Nesahej na ně. Je jim sice teprve šest let, ale jsou to docela šikovní kluci.“

„Nebo holky,“ rýpl si Vocásko.

„To jsi i ty,“ odsekl Paleček.

„Nechte toho, k sakru! Nechci už ani slyšet o holkách!“ naježil se Michal Mareš, velitel komanda, které trapně pokořilo Brusel i Amsterodam včetně štábů NATO. Zvolili si ho jeho kamarádi, ještě než se na tu spanilou jízdu tajně vydali. Po návratu se všichni zařadili mezi ostatní a podřídili autoritě Šéfa Salamandra, ale společná akce je značně stmelila a tím se přece jen trochu odlišovali.

„Tobě to vadí? Vždyť je to pravda!“ podivil se Vocásko.

„Koho to napadlo?“ vyzvídal Mareš. „Víte co to bylo, cestovat Labem, když na nás z obou břehů kdejaký tranzistorák pořvával: Holky, neblbněte a vraťte se domů? Vážně, kdyby hned za tím nebylo Vyhráli jsme, naštvali bychom se. Koho to probůh napadlo, říkat nám Holky?“

„Tátu, když to chceš vědět,“ řekl Vocásko. „Víš ale, jak v Belgii a v Holandsku působilo, když se dozvěděli, že je drželo na záchodech – pár mrňavých holek?“

„Jo ták!“ pochopil Mareš. „On to byl psychologický tah? Poslouchali jste aspoň, jestli vám vyšel?“

„Celkem ano, ale hlavně jsme trnuli, aby se vám nic nestalo,“ ukončil spor táta Jaroš. „Dobrá, měli jste úspěch, nemůžeme vám ho upřít. Ale přece jen je dobře, že jste se vrátili. Pomůžete Vocáskově partě s tunely do Mločího ráje?“

Museli jsme jim ovšem vysvětlit, co tím míníme.

„To myslíte vážně?“ zarazil se zklamaně Mareš. „Snad nechcete zůstat věčně pod zemí – jako žížaly?“

„Až nás lidé přijmou, jistě se nás část na svět vrátí,“ uvažoval táta. „Ale část nás určitě zůstane pod zemí. Pobyt tady nám neškodí, jako by škodil lidem. Člověk možná snese ledacos, ale my sneseme mnohem víc.“

„To snad není důvod, abychom se pořád skrývali!“

„Kdo říká, že se tady budeme pořád skrývat?“ odtušil táta. „Objevili jsme volné prostory, které nám zřejmě nikdo upírat nebude. Každá nika, neboli nedotčené místo, bude mít pro nás cenu zlata. Uvažoval jsem také o oceánech. V pobřežních šelfech bychom mohli získat druhý velice vhodný životní prostor.“

„A co až se tam setkáme se žraloky?“ nadhodil Paleček jízlivě.

„Bůh buď milostiv – žralokům!“ řekl vážně táta.

(Netušil, že k prvnímu setkání mloků se žraloky dojde – už letos. A nebude zrovna příjemné.)

„Ale vraťme se k lidem. O místo na slunci s nimi budeme soupeřit a nebudou nás asi vítat s otevřenou náručí,“ pokračoval věcně.

„Něco z toho jste naznačili v poselství lidem,“ přikývl Mareš. „Vyslechli jsme si to dobře. Poprvé s obrovským jásotem, po sté už dost otráveně – hlavně kvůli závěru.“

„Ale budeme muset žít i na suchu, kdyby nic jiného, už kvůli kovům,“ přemýšlel nahlas Paleček. „Pod vodou ani pod zemí hutě provozovat nemůžeme.“

„Kovy budeme muset nakupovat od lidí,“ pokrčil rameny táta. „Chceme s nimi přece žít a spolupracovat.“

„Tím nás budou mít v hrsti.“

„Proč? Kdyby nás jedni vydírali, jiní nám prodají co budeme potřebovat. Lidé se naštěstí nikdy nedohodnou. Když půjde o kšefty, neodolají.“

„To předpokládá, že budeme mít také nějaké peníze, ale jak je chceš získávat? Co chceš lidem nabídnout?“ zajímal se Mareš.

„Už jsme to tady probírali,“ ujistil ho Jaroš. „Například žabí vejce – neobsahují žádný cholesterol a přitom chutnají jako slepičí. Jistě o ně bude zájem. I žabí maso má výhody co se týče stravitelnosti i obsahu tuků. Určitě pro ně najdeme odbyt, jakmile to lidé pochopí jako výhodu.“

„Uvidíme – doufám že už brzy,“ uzavřel Mareš.

*****

Postávali jsme právě s Jarošem napjatě u kreatoru, který syntetizoval DNA nové odrůdy mloka, když se ozval telefon.

„Vezmi to,“ požádal mě bezmyšlenkovitě táta.

Došel jsem ke starodávnému předválečnému polnímu telefonu a zvedl sluchátko.

„Je tam táta?“ ozval se vyplašený hlas. „Tady je Jiřina. V horním žabíně se děje něco strašnýho, pošlete mi honem někoho na pomoc!“

„Co se vlastně děje?“ optal jsem se.

„Žáby… mají strašný křeče, zvracejí a nemohou se postavit na nohy. Některý už jen leží a nemůžu s nima ani hnout!“

„Vydrž, jdeme tam,“ ujistil jsem ji a rychle jsem seznámil tátu se situací.

„Půjdeme tam raději oba,“ rozhodl rázně.

„A co kreator?“ zarazil jsem ho. „Necháš to tu běžet?“

„Až proces skončí, sám se vypne, k tomu nás nepotřebuje. Zavolej pro službu, ať nám do horního žabína pošlou pár silnějších pomocníků.“

Vyřídil jsem to a po ujištění, že naše přání bude splněno, jsme s tátou vyrazili.

Ačkoliv jsme spěchali, byli jsme na místě poslední. Tři nejsilnější mloci a Inka Mráčková tu už byli. Mráčková se hned vrhla k ležícím žábám a snažila se nějak je povzbudit, ale už ji ani nevnímaly. Tři od píky jen bezradně postávali stranou.

Jaroš se chvíli zabýval jednou z nehybných žab. Natáhl do injekční stříkačky trochu modré krve a testoval ji sadou reagenčních papírků.

„Čím jsi je krmila?“ zpovídal přes rameno Jiřinu.

„Červy – jako vždycky!“ opáčila vystrašeně.

„Přines mi jednoho.“

Jiřinka vystartovala do červária a zakrátko byla zpátky. V křehké mločí ručičce držela svíjejícího se namodralého červa. Jarošův Annelis Longissimus 124 byl pro nás skutečně obří – veliký jako pořádná klobása, kroutil se jak mohl, ale Jiřinka ho držela těsně za hlavičkou, mimo dosah jeho rašplovité raduly, plné ostrých zoubků.

Táta červu zručně utrhl hlavičku a rozetřel po misce trochu červí tělní tekutiny. Ačkoliv byla také poněkud namodralé barvy, nebyla to krev. Pak ji zkoušel několika chemickými činidly.

„Je v nich nervový jed,“ prohlásil po chvilce. „S těmi žábami je konec. Nikdo jim už nepomůže. Utraťte je, ať se netrápí!“

Inka Mráčková i Jiřinka se okamžitě rozbrečely.

„To si nezaslouží!“ štkala Inka. „Nemůžu je zabít! Vždyť to neumím!“

„Vždycky je porážel Masný. Já jsem se na to nemohla ani dívat!“ přidala se také Jiřinka. „Je mi jich líto!“

„Podívej se – když žábě vrazíš nůž tady do měkké části hlavy, zničíš jí okamžitě mozek – není příliš velký. Je to rychlé a bez bolesti,“ ujistil ji suše Jaroš. „Je to tvoje povinnost – když jim nemůžeš pomoci, aspoň je rychle zbav trápení.“

Předvedl jí to sám na nejbližší křečovitě se zmítající žábě. Po ráně nožem žába okamžitě znehybněla.

„A co s nimi uděláme potom?“

„Nechte je ležet, jsou jedovaté,“ řekl. „Asanaci necháme na jindy. Teď musíme najít, odkud se sem ten jed dostal.“

Vzali jsme s sebou Jiřinku a vypravili se do červária.

Na první pohled červům jed tolik nevadil, ale brzy jsme si všimli, že jich také spousty uhynuly. Mrtvé červy Jiřinka stejně jako Inka zkrmovaly přednostně. Žabám to nevadilo, byly schopné strávit bez újmy i úplně shnilé krmivo. V mrtvých červech bylo nejvíc jedu a brzy jsme se dozvěděli, odkud pochází. Zdrojem byla nádrž s vodou.

Jakmile to táta Jaroš zjistil, popadl nejbližší polní telefon a volal dolů.

„Služba? Tady táta. Vyhlašte okamžitě poplach v Blaníku a informujte i všechny party v tunelech. Zajistěte, ať nikdo nepije vodu a informujte kuchaře, ať zbytečně neochutnávají, co právě vaří. Může v tom být jed. Zřejmě se nám právě pokusili oplatit Amsterodam, Brusel a Prahu, jen místo něčeho neškodného použili smrtící jed.“

Telefon udiveně vypískl.

„Myslíš, že na nás lidé něco nasypali??“ zeptal jsem se ho – nejen ze zvědavosti.

„Je v tom nervový jed, nejspíš VX-B,“ odtušil táta. „Pochází to jistě zvenčí. Je to moderní jed, ve starém Československu nic takového neexistovalo. Tohle vynalezli až během studené války, dlouho po konci Druhé světové. Půjdeš do kuchyně zajistit, aby se nestalo nějaké neštěstí, nebo chceš jít po zdroji toho svinstva?“

Vybral jsem si kuchyň a ohlásil se telefonicky kuchařům.

V ubikacích Blaníku byly jen nevelké kuchyňky s petrolejovými vařiči. Kuchaři byli nerozhodně shromážděni kolem várnic a živě spolu diskutovali.

Otestoval jsem nejprve vodu z vodovodních kohoutků, ale byla naprosto čistá. Vzorek z hotového oběda byl také negativní. Prošel jsem zásoby, připravené na zítřejší oběd. Mouka ze skladů, po více než padesát let vakuově uchovávaná v zaletovaných plechových krabicích, se zdála rovněž v pořádku, ale žabí maso z poslední porážky, už nasolené a naložené na svíčkovou, bylo zamořené smrtelnými koncentracemi jedu.

„Budeme to muset vyhodit, je to jedovaté,“ ujistil jsem kuchaře.

„Vždyť je toho věčná škoda!“ zaúpěla šéfkuchařka Otylka.

„Chceš nás otrávit?“ obrátil jsem se na ni vyčítavě.

„To ne – ale kde se to tu mohlo vzít?“

„Jaroš už po tom jde,“ ujistil jsem je. „Připravte něco vegetariánského, zítra maso nebude a basta.“

„A co mléko a mouka? Nejsou také jedovaté?“

„Co máte ze skladiště, je v pořádku,“ ujistil jsem ji. „Přišlo to zvenčí, jed se zatím vyskytl jen v červáriích a v žabíně. Sušené potraviny budou určitě v pořádku.“

Zuřivě zvonící telefon zvedla Otylka, ale hned mi podala sluchátko.

„To je pro tebe, Pavle,“ řekla napjatě. Správně jsem tušil, že to bude Jaroš.

„V kuchyni bylo všechno negativní, až na maso z poslední porážky. Ale to bylo jistě kontaminované spolu s ostatními žábami.“

„Jak hodně? Zajisti, ať se něco nestane!“

„Pravděpodobně by stačilo po požití způsobit smrt,“ odtušil jsem. „Teď už se nic nestane. Zamořené potraviny jsme vyřadili, tentokrát to ještě zvládneme.“

„Už jsem na to přišel,“ oznamoval mi ulehčeně. „Nejspíš se báli použít nějaký jed v plynném stavu – to by ohrozilo půlku Čech. Použili formu aerosolu, rozpustného ve vodě. Počítali s tím, že dešťová voda VX-B připlaví až dolů, ale netušili, že všechno neškodně steče do kanalizace. Jen tady nahoře došlo k chybě. Vocásko stáhl dešťovou vodu do kanálků a jeden zaústil do nádržky s vodou pro červárium. To byla ta chyba, kterou musíme co nejdřív napravit. Vocásko to samozřejmě myslel dobře, chtěl…“

„Počkej…“ přerušil jsem ho. „Říkáš, že se to spláchlo do kanalizace? Myslíš, že to projde septiky? Pak to bude brzy i ve spodních vodách pod Čechami!“

„Panebože, máš pravdu!“ zaúpěl táta. „To bude malér!“

„To tedy bude,“ odtušil jsem suše. „Přijeď rychle dolů, budu u septiků.“

*****

Naše obavy se ukázaly opodstatnělé. Nervový jed procházel čističkou nerušeně. Mohla ho pozdržet, ale ne odstranit. Vlastně nešlo o čističku odpadních vod v dnešním slova smyslu, byly to spíš prosté septiky. Kromě toho fungovaly jen pro část odpadové vody, přesněji pro záchody a kuchyňské splašky, ale většina vody, zejména prosakující dešťová, procházela kanalizací volně mimo ně.

„Kam to vede?“ zeptal jsem se Jaroše. Ten to ale také nevěděl. Museli bychom si prostudovat dokumentaci ve skříňce u čističky, ale teď na to nebyl čas.

„Musíme varovat lidi,“ rozhodl táta Jaroš.

„I když nám sem právě oni to svinstvo poslali?“ rýpla si šéfkuchařka Otylka, která tu okouněla s mnoha dalšími.

„To jistě udělali vojáci,“ řekl Jaroš. „Jenomže by to zase jako vždycky odnesli civilisté, kteří za nic nemohou. Musíme je varovat, než bude pozdě.“

Rychle jsme zatelefonovali do našeho „štábu“. Služba se věnovala shánění Filipa, my jsme zatím spěchali do rádiokabiny. Filip obvolal telefonem hlídku u tunelu, kudy jsme minule zapojovali nouzovou anténu.

„Nejde to,“ hlásil hlídkující mlok, kterého jsem poznal po hlase – Franta Pardus, bývalý řecko-římský zápasník z první republiky, později důchodce a nyní opět trenér mloků od píky. „Pětkrát za hodinu tu projíždí policie. Nebudeme vysílat ani pět minut.“

„I kdyby to mělo být pouhou minutu, stojí to za kus drátu,“ ujistil všechny Jaroš.

Další parta s kotoučem drátu vplula do černého tunelu, zatímco my jsme spěchali připravit vysílání.

*****

Natažení antény byla otázka chvilky, ale nevystihli jsme správný okamžik.

Když dva naši mloci šplhali po stromech, zabrzdilo vedle nich na silnici náhle policejní auto a ven vyskákali tři policisté s pistolemi. Ke střelbě se ale nedostali. Místo toho za sebou uslyšeli nečekaný příkaz:

„Odhoďte zbraně a ruce vzhůru! Nebo z vás naděláme sekanou!“

Poručík Ivan Novák měl právě na mušce jednoho z mloků ve větvích rozložité lípy a chystal se ho sestřelit. Měl by možná úplně první trofej – ale v téže chvíli zahlédl koutkem oka další nebezpečí. Mloci byli také tři, ale místo pistolek drželi v pacičkách československé samopaly vzor 25, možná zastaralé a menší než novější kalašnikovy, ale doposud velice hrozivé. Samopaly byly na mloky trochu veliké, ale dva z těch tří je drželi příliš profesionálně, než aby to bylo možné přehlédnout. Toho třetího by první výstřel nejspíš otočil stranou, ale i první rána by se nejspíš strefila.

Na rozhodnutí měl příliš málo času. Otočit se proti těm druhým mlokům a zahájit palbu? Ne, to by nikdo na jeho místě nestihl. Mloci se nemuseli otáčet, stačilo by jim stisknout spoušť. Snadno domyslet, jak by to dopadlo, mločí přirovnání se sekanou by nemuselo být daleko od pravdy. Tady už nešlo o trofej, ale o vlastní krk.

„Tak rychle! Odhoďte ty zbraně!“ vyzvali mloci policisty.

Tři pistole skoro současně zazvonily na asfaltu.

„Hej ty tam! Vystup z toho auta!“ obrátili se mloci na řidiče, který už také držel v ruce pistoli, ale když jeho kolegové zbraně odhodili, byl proti třem samopalům sám.

„Vy bestie!“ ulevil si, ale poslušně vystoupil s rukama nad hlavou.

„Jaképak bestie?“ osopil se na něho František Pardus. „Chceme vás lidi varovat – kdybyste nebyli hlupáci, sami byste nám šli pomáhat. Naházeli jste na nás nějaký jed a ten se šíří do spodních vod pod celými Čechami,“ ujistil ho Franta. „Jde nám o vás, lidi, ne o nás. My už jsme to skoro zvládli, zato vám bude brzy ouvej!“

„Jedu? Jakého jedu?“ zpozorněl policista.

„Odkopněte ty pistole dál,“ požádal ho Franta. „Tak je to lepší! Můžete dát ruce dolů a pojďte se podívat, jak jste zase nám i sobě parádně zasvinili přírodu.“

Tři mloci potom odvedli policisty ke kraji silnice. Dole v potoce plavaly bílými břichy nahoru desítky ryb. Nebylo třeba dlouho jim ukazovat tu spoušť.

„V tom potoce bude opravdu něco jedovatého,“ připustil poručík Novák.

„To není otrava chemikálií, to jsou účinky nejhorších moderních nervových jedů, jaké jste vynalezli. Horší je, že to brzy bude ve studních,“ ujišťoval policisty Franta.

„Poslyšte, tohle opravdu vypadá vážně. Necháte nás zavolat vysílačkou stanici?“ zkusil mloky přemlouvat druhý z policistů.

Mloci, kteří umisťovali anténu, mezitím sešplhali se stromů, seběhli k vodě a bez velkého hluku v ní zmizeli.

„Jistě,“ obměkčil se Franta. „Vysílejte si kam chcete, vždyť neděláme nic jiného. Jakmile odvysíláme pro lidi naše varování, necháme vás i ty dráty strhat. Možná je to naše poslední vysílání. Škoda času a námahy pro bestie, které si to nezaslouží.“

„To myslíte – nás?“ nesouhlasil s tím označením policista.

„Jistě. Vás lidstvo jako takové. Co jsme vám proboha udělali, že nás chcete pořád vyvraždit? Zatím jsme na vás použili jenom projímadlo a vy na nás? Tuny bomb a teď i smrtících jedů. Vidíte? Tady už to začalo. Styďte se, vy barbaři nekulturní!“

Jeden z policistů vytáhl radiotelefon a naléhavě zavolal na policejní velitelství. Mloci ho nechali, ačkoliv barvitě popisoval, jak jsou drženi v šachu komandem mloků, vyzbrojených samopaly.

„Franto, Anežko, Josefe!“ ozvalo se od potoka. Z vody, ve které plavaly desítky mrtvých ryb, vykoukla mločí hlava.

„Stihli to?“ dychtil vědět Franta Pardus.

„Už je můžete nechat! Odvysílali jsme to dvakrát, snad už to bude v suchu!“

„Vidíte?“ obrátil se ještě na policisty a ukázal jim dolů k vodě. „My teď musíme tím svinstvem proplavat, abyste se vy, páni tvorstva, nenapili vlastního jedu. Seberte si své pistolky a zkuste zavolat vaše velitelství. Třeba vás poženou varovat lidi a ne se zabývat kusem drátu, který vám mohl ušetřit pár vrásek. Pokud není na varování pozdě. Nesahejte na ty mrtvé ryby, ani do vody, nemuselo by to dopadnout dobře.“

Nechali policisty na kraji silnice a všichni tři rychle sklouzli po břehu do vody.

Riskovali tím prozrazení našeho tunelu, na kterém nám už přestalo tolik záležet. Jen tam, kde čerstvá voda z našeho tunelu přitékala do potoka, nebylo nebezpečné do ní vstoupit, ale i tam si každý z nás musel dávat pozor, aby se toho nenadechl. Jakmile výsadek za sebou uzavřel závěry, jedovatý potok zamořil i naši nenápadnou betonovou rouru. Jed tu byl už dost zředěný, nicméně na ryby účinkoval dokonale.

*****

„Udělali jsme co jsme mohli,“ hlásil Franta Pardus po návratu do jídelny.

„My taky,“ přikývl táta. „Jenomže teď půjde i o nás. Naše varování o hrozícím zamoření Čech není jen planým strašením. Je reálnější než se nám zdá. Musíme se postarat, abychom přežili a budeme muset sledovat vodu, zda se v ní neobjeví jed. Kdyby k tomu došlo, musíme zajistit jiné zdroje – pokud to vůbec půjde.“

„V Mločím ráji jed nebude. Voda tam pochází z jiného rozvodí…“

„Nespoléhal bych se ani na to,“ chmuřil se táta.

Mezitím jsme poslouchali rozhlasové zprávy.

Zpravodajové se pokusili naše varování zpochybňovat. Podle nich šlo o typické nepodložené šíření poplašných zpráv. Použití smrtící jedovaté látky se snažilo vyvrátit zejména naše ministerstvo obrany, které to označilo za absurdní a sprostou pomluvu, jaká nemá v dějinách obdoby. Chemické látky jsou přece dávno zakázané. O svědectví policistů nepadlo ani slovo, někdo se včas postaral o důkladné utajení.

„Nevěřte mlokům, i když se zdánlivě starají o nás lidi!“ varovala i sebevědomá, krásná, ale jinak dost hloupá mluvčí ministerstva vnitra.

Lhala možná nevědomky, ale mělo to brzy hrozné následky.

Dvě hodiny poté bylo oznámeno první úmrtí lidí. Varování se k nim nedostalo a otrávili se vodou ze studně svého domku. Šlo o dva starší manžele, nechybělo mnoho a na jejich tragédii by se nepřišlo. Naštěstí je napadlo zavolat si od sousedů pohotovost. Koncentrace jedu v jejich studni byla tak veliká, že oba ještě před příjezdem sanitky v křečích zemřeli přímo před očima zděšených sousedů. Tím se jejich případ okamžitě dostal do povědomí všech. Telefonické zprávy se začaly rychle šířit, zakrátko po první nešťastné události vypukla v oblasti obklopující Blaník snadno pochopitelná panika.

Policie celou oblast předpokládaného rozšíření jedu uzavřela a vpouštěla dovnitř jen zdravotníky a armádu. Informace z ohrožené oblasti byly okamžitě postaveny pod embargo do doby, než se celý případ vyšetří – obvyklý postup naší policie, jde-li o fakta náčelníkům značně nepříjemná. Lví podíl na tom má přístup reportérů, které zajímají okamžité senzace, ale staré případy nechávají bez povšimnutí vyšumět do ztracena.

Vojenské hlídky v ochranných oblecích prověřovaly v oblasti vodu v potocích a ve studních, ale samo jejich objevení pokaždé vyvolávalo na místě paniku. Do večera počet obětí přesáhl desítku a bylo jasné, že se zamořené území zvolna rozšiřuje. Jedno malé dítě skončilo s křečemi na oddělení intenzívní péče a jeho zoufalí rodiče podali na všechny rozhlasové a televizní stanice trestní oznámení, neboť nesplnily povinnost varovat obyvatelstvo před nebezpečím. Lidé ze zamořené oblasti prchali k příbuzným nebo známým, pokud je měli dostatečně daleko. Ministerstva zdravotnictví a vnitra vyhlásila výjimečný stav a povolaly na pomoc postižené oblasti armádu.

K dovršení smůly začalo silně pršet. Jedovatá voda protékala kanalizací Blaníka a mizela v podzemí, aby se brzy objevila na zcela nečekaných místech.

V Praze se konala další protiválečná demonstrace. Policie ji jako nepovolenou za použití slzného plynu, obušků a vodních děl rozehnala, ačkoli se za ni ihned postavila Strana Rozumu. Ta ale byla vzhledem k výjimečnému stavu a všeobecnému ohrožení postavena do role bezmocně přihlížejících diváků, kdežto vláda, která měla být u moci jen do předčasných voleb, vyhlásila Opatření k zajištění klidu, nebezpečně podobné stannému právu. Další demonstrace postavila mimo zákon a mluvčí ministerstva vnitra hrozil za účast těžkými tresty od pěti let vězení výš.

Z postižené oblasti zatím sanitky odvážely oběti do dalších nemocnic v širokém okolí, protože místní nemocnice nestačily, nebo byly rovněž zamořeny jedem.

Letadla NATO navzdory dešti obnovila bombardování Blaníku, aby dala najevo, koho v Bruselu považují za hlavního viníka.

Pilot jednoho amerického letadla byl pro poruchu motorů donucen katapultovat se. Záchranná helikoptéra ho našla na kraji vylidněné vesnice – oběšeného na stromě. Na nohou měl připevněnou cedulku s nedbale načmáraným nápisem: „Smrt vrahům!“

Mluvčí NATO to ihned označil za další nepochybné barbarské dílo mloků, spolu s požadavkem na českou vládu, aby umožnila zásah Mírových sil CZFOR na území České republiky. Vláda jim okamžitě vyhověla. Téže noci dorazily k pevnosti Blaník jednotky, vybavené ochrannými protichemickými obleky a ženijní technikou. Bagry začaly odstraňovat rozbombardované a silně zamořené vrstvy betonu.

Nebylo to ale tak jednoduché. V oblasti Staré Hůrky se prolámaly do rozvaleného příručního skladu munice, kde jako zázrakem přečkalo bombardování několik desítek nepoškozených dělostřeleckých granátů. Těžký bagr se brzy zapletl do železných prutů a vojáci použili autogen. Jiskry a žhavé okuje padaly do trhlin v betonu – odkud náhle vyšlehly plameny a zaburácel výbuch, o jehož síle svědčilo, že odhodil zbytky těžkého bagru dvacet metrů stranou přímo mezi vojáky, pokoušející se o likvidaci leteckého kontejneru se smrtelně jedovatou náplní. Kontejner to rozdrtilo a aerosol se rozlétl do stran. Několik vojáků roztrhal výbuch, jiní zůstali pod troskami bagru, další museli být vrtulníky dopraveni do nemocnic v Německu, když je poškozené ochranné obleky přestaly před jedem chránit. Událost sama byla pod informačním embargem, ale nezávislé rádio Mločí osady ji vylíčilo tak zasvěceně a přesvědčivě, že velení NATO požádalo všechny rozhlasové a televizní vysílače České republiky o zveřejnění opravného stanoviska Bruselu, kde velení NATO vše popřelo.

Mloci odpověděli tím, že všechny body stanoviska NATO podrobili zdrcujícímu rozboru, ze kterého bylo jasné, kdo za nezáviděníhodný stav v Čechách zodpovídá. O zachycení slabého rádiového signálu Mločí osady se starali dobrovolní aktivisté Strany Rozumu a když státní i soukromé rozhlasové a televizní stanice odmítly tento text, samozřejmě ve vyšším zájmu, uveřejnit, šířili je mezi lidi vlastními silami.

Příslušníci mezinárodních mírových jednotek CZFOR anténu rádia Mločí osady strhli a neprodyšně zaminovali okolí Blaníku novými protipěchotními minami s citlivými laserovými roznětkami, uvolněnými z tajných zásob US Army.

Odpověď mloků na sebe nenechala dlouho čekat.

Nový, mnohem silnější rádiový signál byl tentokrát dobře slyšitelný nejen po celém území Čech, ale i v zahraničí. Speciální elektronické jednotky zjistily jen to, že vysíláme z více míst současně a to v lokalitách značně vzdálených od pevnosti Blaník.

„Tady je opět rádio Mločí osady,“ uslyšeli všichni, kdo vysílání zachytili.

„Lidé, poslouchejte i naše vysvětlení osudových událostí, které se v poslední době v Čechách odehrávají nejen před vašima očima, ale i za vašimi zády. Ani tentokrát nejde jen o nás.

Víte, proč vojska NATO zaminovala oblast kolem bývalé mločí citadely nově vyvinutými protipěchotními minami, ačkoliv se v celém světě vede kampaň za jejich zákaz? Minami, které nám nemohou uškodit, neboť jsme se mezitím přemístili jinam, ale které právě vám lidem tuto část Čech znepřístupní možná i na celá desetiletí?

Ptáme se zkorumpované české vlády, proč tak ochotně poskytla české území ke zkoušení otravných látek? Mluvčí NATO se vám snaží dokázat, že je to naše dílo. Není to pravda, ale vědomá lež. To oni je na nás svrhli z letadel s očividným úmyslem vyhubit nás smrtícími jedy, když primitivní hrubá síla jejich bomb selhala. Nám tím nijak neuškodili. Byli jsme v pohotovosti a nějakou vaši akci jsme očekávali, takže nás nezaskočila. Jak se dalo po všech dosavadních zkušenostech s akcemi NATO očekávat, ublížila jen lidem, kteří za nic nemohli.

Ptáme se vás, kteří jste se vládou vyvolaným výjimečným stavem nechali přitlačit ke zdi, jak dlouho ještě budete žít ve lžích těch profesionálních lhářů? Nemáte rozum a čest, nedokážete se proti nim postavit, dokud je čas?

Doufali jsme, že se mezi vámi lidmi najde dostatek rozumných, kteří pochopí, že válka k ničemu nepovede. Čekali jsme trpělivě. Vy jste si mezitím zvykli, že se bráníme jen pasivně. Zdálo se vám přirozené, že nás můžete zabíjet a my se nebudeme bránit. Ale vždyť jsme vám celkem nedávno jasně dali najevo, že se bránit můžeme a budeme – mnohem účinněji než primitivními bombami. Nepochopili jste naši výstrahu? Myslíte si, že nemůže následovat něco horšího?

Vzhledem k tomu, že očekávané vítězství Strany Rozumu se podařilo znehodnotit vládním výjimečným stavem, vzhledem k tomu, že česká vláda poskytla volnou ruku cizím armádám, aby mohly tyto špinavosti dokončit, máme za to, že tentokrát budou naše protiakce pochopitelné a opodstatněné. Pohár naší trpělivosti přetekl. Nechceme válčit, ale nemůžete nás ničit bez odplaty. Rozhodli jsme se našimi mločími komandy zaútočit přímo na velitelství NATO v Bruselu – a tentokrát ne neškodným průjmem. V Bruselu i v okolí základen NATO by ale zahynulo příliš mnoho lidí, dáme vám proto poslední možnost. Přistupte na jednání – my tu akci odvoláme. Nechcete-li vyjednávat, přičtěte si následky sami. Dáváme vám týden, ještě máte čas.

Hovoří rádio Mločí osady a Šéf Salamander.“

Na tomto textu jsme se shodli všichni. Jen John Glenn se obrátil na tátu:

„Vážně máš v úmyslu zničit Brusel? Dokázal bys to?“

Táta, podle našeho vysílání sám veliký Šéf Salamander, se jen smutně usmál.

„To jsou dvě úplně odlišné otázky. Zda bych dokázal vymyslet opravdu smrtící protobaktérie – odpověď zní: Ano. Možné to je, během evoluce jsem se s tím setkal už vícekrát. Protobaktérie jsou velice životné a dosavadní život si proti nim zatím nemohl vypěstovat účinnou obranu, proto účinkují tak razantně. Další otázkou je, zda bych je dokázal použít, nebo jejich použití dovolil. Tady zní odpověď: Ne.“

„Proč tím tedy hrozíme?“ zeptal se John.

„Protože pevně věříme, že to nebudeme muset splnit.“

„A co když oni necouvnou?“

„Potom to budeme muset zrušit,“ přikývl učitel Čupík. „Odvoláme se na lidskost, bude to ostatně pravda.“

„Kterou vám, jako většinu pravd, nikdo neuvěří,“ odtušil skepticky John Glenn.

*****

Panika

Kdybychom tušili, co naše vysílání způsobí, asi bychom si je včas rozmysleli.

Neočekávali jsme, že by cizí vojska po našem vysílání spořádaně opustila Čechy a omluvila se za zakázaný chemický útok. Mluvčí NATO si zachovali pohrdavé mlčení a vojenští specialisté se nadále pokoušeli rozkrývat vrchní vrstvy Blaníku. Naštěstí pro nás to byla piplačka, ačkoliv na to měli veškerou těžkou techniku. Na obranu pevnosti jsme kromě pistolí a pár samopalů neměli prostředky a nemělo by to ani smysl, lidé by nás nakonec přemohli. Museli jsme uvažovat o evakuaci.

„S evakuací nemusíme pospíchat,“ shrnul táta mínění průzkumníků, kteří opatrně obhlédli situaci ve svrchních patrech. „Vojáci jsou od nepoškozených částí Blaníka zatím daleko. Příliš důkladné bombardování nás teď paradoxně chrání před rychlým obsazením. Své jistě sehrál i jed, kterým se musí prohrabávat. Zdrželo je to, ale na druhé straně je jisté, že budou mít úspěch a do Blaníku se dostanou, pokud se toho sami nevzdají. Zdá se mi, že je naše ultimátum nijak nevzrušuje.“

„Což takhle zaminovat jim horní patra?“ nadhodil nesměle Paleček. „Min přece máme dost. Protipěchotních, protitankových, dokonce i dálkových elektrických..“

„Ne – nechci o tom ani slyšet,“ vzepřel se táta. „Po dosavadních zkušenostech je snad každému jasné, že je vojenské zneužití mloků nebezpečnější než jsem se obával. Všichni víme, že jako diverzanti nemáme konkurenci. Nesmíme dopustit, aby se nejdůležitější části transkriptoru a kreatoru dostaly do rukou vojenským odborníkům. Disky našeho počítače se všemi daty odneseme a na sále zůstane starý ruský počítač, z toho nikdo nezjistí, co jsme na něm všechno dokázali.“

Na to nebylo čím oponovat a jeho stanovisko jsme nakonec přijali. Odstěhujeme z Blaníku všechno, co by mohlo komukoli napovědět naše výsledky.

Kdyby tak táta tušil, jak byly jeho obavy oprávněné!

Správně odhadoval, jak snadno by mohla mločí komanda potápět lodě lidí – jen netušil, jak brzy k tomu dojde. Jeho hrůzná čapkovská vize tisíců mloků, kteří by mohli v krátké době způsobit úplný kolaps lidské civilizace, byla nepřesná jen v jednom.

Nebylo k tomu zapotřebí tisíců mloků.

Stačilo by jich na to – pouhých pět.

*****

„Žabín v Mločím ráji je hotový,“ ohlásil inženýr Skála krátce poté, co jsme se rozhodli všechno přestěhovat.

„Dobrá, přestěhujte tam žabí vejce a mladé žáby, které ještě projdou tunely,“ rozhodl táta.

„To tady zase ty větší necháme?“ rozčilovala se Inka.

„Vidíš sama, že nás lidé na pokoji žít nenechají,“ vzdychl si táta. „Ještě že do Mločího ráje vedou úzké tunely, které v případě potřeby snadno zavalíme. Většina žab už je beztak přiotrávená a nemůžeme je použít ani na maso.“

„Tak aspoň vejce…“ smlouvala Inka.

„Ani vejce nemůžeme používat. Kdoví, kolik obsahují jedu! Nechceme se otrávit, nemůžeme do nich ani klonovat mločí zárodky, ani je použít pro reprodukci žab – jed se může projevit až později. Lituji, žáby tu zůstanou. Jediné, co pro ně můžeme udělat, bude rána z milosti,“ rozhodl táta za velkého vzlykání Inky i Jiřinky.

„Žáby jsou jistě taky důležité, ale co turbíny?“ staral se Filip. „Nejlepší by bylo přestěhovat je do Mločího ráje, ale to pro nás není čistě fyzicky možné, jsou příliš rozměrné a těžké.“

„Nejsme-li schopni je přestěhovat, budeme je muset nechat tady,“ vzdychl si táta. „Snad aspoň Jednička pozornosti vojáků unikne, až budou zkoumat zbytky Blaníku. Bude nás v Mločím ráji zásobovat elektřinou na dálku kabelem.“

„Ostatní tady ponecháme vítězům,“ uvažoval i inženýr Skála. „Určitě to budou Dvojka a Čtyřka, tunely k nim jsou nejvíc přístupné. Necháme je v chodu, jen ať jim na cestu po Blaníku světla svítí.“

„A další?“ zajímal se Filip, který se zabýval rozvody po novém působišti a neměl čas starat se o poměry v Blaníku.

„Chodby k ostatním jsme zabetonovali,“ ujistil nás Skála. „Padl na to poslední cement typu ‘A’. Beton měl dost času k vytvrdnutí, objevit přístup k turbínám by byla věc náhody. Nikdo pouhým okem nezjistí, že pod chodbami k podzemním skladům je ještě nějaká navíc, ke všemu zatopená vodou.“

„A když to přece objeví? Určitě mají ultrazvukové detektory a kdovíco ještě!“

„Jednička je tak dokonale zazděná, že ji nemohou objevit ani náhodou,“ tvrdil Skála. „Odstranili jsme všechna původní vedení, chodbu zabetonovali a ještě napojili na prameny podzemní vody. Stejně tak Trojku. Kdyby se tam nakrásně prokopali, voda je vyplaví a budou rádi, když se jim to podaří zazdít. Tady snad nebezpečí nehrozí.“

Měl pravdu – což se právě u Trojky mělo později tragicky projevit.

„Bude nám ale jedna turbína stačit?“

„Musí,“ pokrčil rameny Skála. „Nezapomínejte, že pojede na stálý výkon, téměř bez regulace. V Mločím ráji nebudou ve spotřebě elektřiny žádné velké výkyvy. Nejsou tam elektrické výtahy, žádné elektricky ovládané zbraně, těžké pancéřované dveře. Skleníky i líhně potřebují konstantní příkon a pár žárovek představuje zlomek, který se na pozadí skleníků ztratí. Jednička je naštěstí nejdál a leží na vydatném podzemním potoce. Nám k ní zůstane tunel z opačné strany, abychom mohli čistit česla. Víc beztak nesvedeme a kdyby se poškodila, budeme zkrátka bez elektřiny.“

Kdo mohl, účastnil se velkého stěhování. Tunely byly tak úzké, že bylo nemožné se v nich vyhýbat. Jediné řešení bylo putovat společně. Nejprve všichni s nákladem do Mločího ráje, pak všichni zpátky. Čím více mloků se toho zúčastnilo, tím víc materiálu dopravili. Mloci od píky to chápali jako hru, ale byli velice pyšní, jak jsou užiteční. Měli tentokrát pravdu – byli skutečně nejsilnější.

Potíž byla v tom, že některé předměty měly rozměry srovnatelné s rozměry tunelů a v užších místech by mohly uvíznout. Obávali jsme se především o poměrně veliké snímací a zapisovací kukly, ale právě tady se osvědčili naši od píky. Byli nejen silnější než všichni s náskokem, ale dostatečně opatrní a obratní. Nic nepoškodili.

Výjimkou jsme byli já a táta. Pokoušeli jsme se dokud to jde využít posledních chvilek k činnosti kreatoru. Táta byl často nevrlý, neboť práce nepokračovala tak jak si přál. Oba jsme věděli, že ztrátou počítače se výzkum umělého života nadlouho přeruší, možná i na celá léta. Ostatní nás proto nechávali pracovat a stěhovali. Nejprve zásoby, pak materiál a nakonec i stroje, pokud se je podařilo rozebrat, aby prošly tunelem. Přinejmenším se nám podařilo zachránit menší soustruh, svářečky a několik stolních vrtaček. Menší část materiálu se při dopravě mnohakilometrovým tunelem bohužel znehodnotila vodou, ale to byla daň stěhování.

Kromě nás dvou byli ze všeobecného stěhování osvobozeni kuchaři, kteří pořád ještě využívali kuchyněk Blaníka, hlídky, které by nás měly varovat, kdyby se vojáci dostali na dosah nezasypané části pevnosti, Jiřinka s Inkou, které se staraly o žabín a červárium a nakonec služba u rádia, sledující zprávy ze všech rozhlasových stanic.

Službou u rádia byl pověřen jednoruký Paleček, ačkoliv tvrdil, že mu nová levá ruka narůstá rychleji než doufal. To sice byla pravda, na pahýlu mu pučely nové prstíky na malinkaté nové ručičce, ale musel přiznat, že je při stěhování mnohem méně platný než silnější mloci od píky. Jeho úkolem bylo nepropást a zaznamenat každé vysílání, které se nás týká. Kromě toho by mohl některé obzvlášť důležité relace pustit přímo do pevnostního rozhlasu.

Proto nás ani nepřekvapilo, když se šestého dne po našem ultimátu rozezvučely ve všech místnostech Blaníka stařičké reproduktory, které ještě nebyly zničeny.

„Poslouchejte, už to opakují,“ uváděl Paleček, co se mu podařilo zachytit.

„Západní část Evropy zachvátil naprostý zmatek,“ hlásil právě Český rozhlas. „Asi pět miliónů uprchlíků z Belgie, Lucemburska a Holandska se valí přes hranice do Německa a Francie. Nikdo nedbá výzev policie k návratu. Automobily beznadějně zatarasily dálnice, znemožňují ambulancím dostat se na místa četných havárií. Kolem silnic leží stovky vozidel, kterým došel benzín. Postižení řidiči shazují auta se silnice, nakládají zbytky svého majetku na záda a pokračují v cestě pěšky, aby byli co nejdál. Dopravní policie je bezmocná. Německá armáda se pokusila uprchlíky usměrňovat, ale lidé vojákům nedůvěřují, nerespektují výzvy a valí se dál.

Po rozsáhlé havárii vzplanulo v tunelech pod kanálem La Manche několik požárů a Anglie je uzavřela. Na hranici mezi Francií a Belgií chtěli francouzští vojáci lidem zabránit v cestě, ale uprchlíci je nerespektovali, ani když jich vojáci několik zastřelili. Rozzuřený dav nakonec vojáky odzbrojil a zlynčoval. Velení francouzské armády proti davům zvažovalo použít obrněné vozy, tanky i letadla. Nakonec rozhodlo – oficiálně z humanitárních důvodů, ale spíše ze strachu – ustoupit. Nikdo se neodvážil postavit nepříčetným lidem do cesty. Francie i Německo vyhlásily výjimečný stav, což bylo jen konstatování skutečnosti. Vlády Evropské Unie nepřetržitě zasedají a pokoušejí se situaci čelit, ale jsou bez spojení s vládami Belgie a Holandska, o nichž se předpokládá, že v této chvíli již ani neexistují. Největší humanitární katastrofa v Evropě nabývá stále větších a větších rozměrů.“

„Slyšíte? To jsme jim to nandali!“ zajásal Paleček.

„Tentokrát jsme to přehnali,“ zamračil se táta Jaroš.

„Vždyť jsme jim ještě nic neudělali?“ divil se Honza Adam.

„A do naší lhůty je ještě dost času!“ přidala se Otylka.

„Tentokrát je potíž v tom, že nás vzali vážně,“ odtušil Jaroš. „To jsme sice chtěli – ale ne takhle. Dost času, říkáš? Dali jsme jim týden, lhůta dojde zítra.“

„Měli dost času jednat,“ vrčel nepřátelsky Paleček.

„Měli jsme to včas odvolat,“ řekl táta tvrdohlavě.

„Jak?“ otázal jsem se ho s pokrčením ramen. „Vždyť nemáme čím. Jednat měli oni a že to nechali být? Jejich chyba – jejich škoda!“

Táta neodpověděl.

*****

Konečně, po nekonečné době našeho naprostého ignorování, dostali Češi dobrý nápad. Stanice Český rozhlas vysílala výzvu, abychom řešili spory jednáním. Slibovala nám, že se postará, aby jednání probíhalo korektně.

„Sláva!“ zajásal táta Jaroš. „Že jim to ale trvalo! To si mohli dávno ušetřit.“

Začal se připravovat na cestu, ale mločí sněm s jeho rozhodnutím nesouhlasil.

„Kdyby to byla past, nesmí se ti nic stát. Urči si pro jednání kohokoliv z nás, ale ty sám musíš zůstat tady,“ formuloval to za nás za všechny učitel Čupík.

Veliký Šéf Salamander nakonec tomuto argumentu ustoupil.

„Dobrá, ale půjde tam bývalý advokát Frolík,“ požadoval. „Ten se nenechá zmást právnickými kličkami, které by mohli použít. Měl by tam jít i Pavel Míča, zná nejlépe moje názory a nedohodne nic, s čím bych nesouhlasil. Možná by bylo dobré, kdyby vás šlo víc, ale nepřehánějme to.“

Vypravili jsme se nakonec na jednání tři. Advokát Frolík, já a Franta Koťátko jako zapisovatel. Vypravili jsme se beze zbraní, nemínili jsme vyjednávat hrubou silou.

Vystoupili jsme z ústí Labského tunelu a pokračovali kus cesty pod vodou, ale po kilometru jsme museli Labe opustit. Voda byla tak špinavá a kyselá, že se v ní nedalo dýchat. Vyšli jsme tedy na silnici a pokračovali v cestě pomaleji pěšky. Naší skupinky si samozřejmě lidé brzy všimli. První řidiči prudce přidávali plyn, když kolem nás jeli, ale pak jeden automobil zastavil a dobromyslný starší pán nám nabídl svezení. Neměli jsme důvod odmítnout.

„Kampak máte namířeno?“ zeptal se nás trochu nervózně.

„Do Prahy. Pozvali nás k jednání,“ řekl Frolík.

„To jste měli přijmout už dávno!“ pokýval hlavou.

„My se o to snažíme od začátku,“ ujistil ho Frolík. „To vy jste s námi nechtěli nic mít. Je to z vaší strany první krok – pokud nepočítám bomby.“

„Vidíte, a my jsme si mysleli, že jednání s námi zatvrzele odmítáte vy,“ podotkl.

Nastoupili jsme. Frolík vpředu, ostatní dozadu. Frolík se řidiči obřadně představil včetně titulu JUDr; naopak jsme se dozvěděli, že náš řidič se jmenuje Pavel Šťastný.

„Takže jsme vlastně jmenovci,“ usmál se, když jsem se mu představoval já.

„Měl jste alespoň občas poslouchat náš rozhlas,“ vyčítal Šťastnému Frolík, když se auto rozjelo. „Všechno je úplně jinak, než jak vám tvrdí vaše propaganda.“

„My jsme vás poslouchali, ale v televizi nám vysvětlili, že je to podvod. Máte být jakási dobře organizovaná mafiánská organizace. Váš Šéf Salamandr je tak jako v jedné české knize člověk, který se pokouší ovládnout svět.“

„Většinou jsme bývalí lidé,“ ujistil ho Frolík. „Jako lidé jsme už zemřeli a tuhle podobu jsme dostali při vzkříšení. Šéf Salamandr není výjimka, také on už zemřel.“

„Brr, nestrašte mě,“ otřásl se Šťastný.

„Na to si zvyknete,“ ujistil ho Frolík. „Nám už to vůbec strašné nepřipadá.“

„No – nevím. Ale proboha, co to děláte s lidskými hlavami? Proč je lidem řežete? Říkají vám Lovci lebek. Upřímně řečeno, máme si zvykat i na něco tak odporného?“

„To nebylo zaživa,“ odtušil jsem pro změnu já. „Živých se nedotýkáme.“

„Zaživa nebo po smrti – proč ty mrtvé hanobíte? Proč k nim nemáte úctu?“

„To nebylo hanobení, ale pokus o vzkříšení.“

Musil jsem mu tedy vysvětlit, co míníme pod pojmem vzkříšení.

„Ale co když ten člověk ještě nebyl mrtvý?“ zkoušel mě dál.

„Všichni byli mrtví. To by je naše hlídky nechaly péči vašich lidských doktorů. Reinkarnace znamená nový život, ale také definitivní konec starého. Děláme ji jen když není žádná naděje na zachování původního těla. Uřezávali jsme hlavy i našim mrtvým, když nebyl čas na záchranu. Někdy jde o rychlost. Vzkříšení není zázrak, má svá určitá pravidla a když to nestihnete, můžete vyhodit nejen tělo, ale i hlavu.“

„Pane Bože!“ sepnul na okamžik nad volantem ruce. „Čeho jsem se to dočkal? Vzkříšení mrtvých – že není zázrak?“

„Ne,“ ujistil jsem ho. „Pro nás je to docela běžný proces. Ale nikdo z nás není všemocný, několik hlav jsme museli vyhodit, byly příliš rozbité.“

„Pěkně děkuju!“ otřásl se Šťastný. „Neznáte nic jiného než smrt?“

„Známe, pane Šťastný,“ odtušil jsem. „Jenže na rozdíl od vás a vlastně od většiny lidí máme zkušenosti i se smrtí. Všichni jsme poznali umírání. Někdo doma v posteli, jiný během nějaké tragédie. Já jsem poprvé zemřel při autonehodě, nic příjemného to nebylo. Někteří poznali umírání už dvakrát – a druhá smrt nikdy nebyla přirozená.“

„To je hrozné. Ale proč vlastně s námi pořád válčíte?“ zeptal se. „Nechte lidi být a žijte si po svém, kdo vám v tom brání? Já přece proti vám vůbec nic nemám. Řídím se zásadou Žít a nechat žít.“

„Chceme žít po svém,“ odtušil jsem. „Jen nechceme, abyste nás pozavírali do klecí v nejbližší zoologické zahradě. Vy proti nám nic nemáte – ale platíte daně vládě, která nás chce za každou cenu zlikvidovat.“

„Co by z toho naše vláda měla?“

„To nechápeme ani my,“ odtušil jsem. „Ale někomu zřejmě překážíme. Někomu hrozně záleží na tom, aby nás zlikvidoval a použil k tomu už příliš mnoho prostředků. Vidíte přece sám, kolik tun bomb jste na nás naházeli, jak vaše jedy zamořily čtvrtinu Čech, hovořilo se i o atomové bombě. Není vám samotnému trapně za lidi, kteří to všechno vymysleli a v této chvíli pořád ještě provádějí?“

„S tím přece nikdo nesouhlasí!“ vybuchl.

„Pamatujete si průzkumy veřejného mínění, kde jste vy lidé z osmdesáti procent souhlasili s vyhubením mloků? My si to pamatujeme dobře a kromě toho, vaše vláda v tom pořád ještě pokračuje. To také nemůžete popřít.“

„Budou nové volby a nová vláda bude úplně jiná,“ zabručel.

„Přejeme vám ji,“ řekl jsem.

„Nám? Snad bude dobrá především pro vás!“ naježil se trochu.

„Pokud vás nová vláda dostane z vlivu těch, co chtějí zničit nás, oddechnete si nejspíš i vy. Máme důvodné obavy, že vaše současná vláda jen tancuje, jak píská někdo jiný, někdo silnější a mocnější. Naštěstí už nejsme na vás lidech tak závislí jako na začátku, ale vy lidé v tom budete muset žít dál.“

Neřekl na to nic a chvíli jsme jeli mlčky.

„Je mezi vámi ještě někdo… v lidské podobě?“ porušil opět ticho řidič.

„Ne,“ odtušil jsem. „Zůstala v nás jen… lidská duše. V tom se od lidí nelišíme.“

„Lidská duše… Prý ji dovedete i přenášet… Jak vlastně vypadá?“ zajímal se.

„Počítač dokáže přenášet ledacos,“ usmál jsem se. „Kdybyste viděl, jak strašlivá hromada čísel je Mozartovo Requiem! Ale když to pak posloucháte, cítíte se proti tomu takhle maličký. Jaká úděsná číselná řada je asi láska? Kolik tun čísel byste potřeboval k vyjádření, že máte někoho rád? Ano, umíme přenášet duši, ale nikdo z nás ji nikdy na vlastní oči neviděl. Jen ji tušíme. Ale v tom to není. Nechme raději čísla počítačům a sami se okouzlujme tajemstvími, která nekonečně přesahují i možnosti nekonečných číselných řad…“

„To jste řekl krásně,“ povzdychl si. „Slyšel jsem ale, že jste všichni… samičky. Jakápak tedy láska?“

„Navíc jsme všichni malé děti,“ přikývl jsem. „Prostě se nás přestala týkat lidská sexualita, ale všechno ostatní nám zůstalo – včetně lásky.“

„Vy uznáváte lásku – bez sexu?“

„Jistě. Není správné zjednodušovat lásku na sex. Kurvy nabízející podél silnic samy sebe přece denně dokazují, že sex nemusí mít s láskou vůbec nic společného. My si myslíme, že je nejen možné, ale přirozené mít někoho rád i bez sexu. Naopak, přidáte-li do některých druhů lásky sex, vznikne vám úděsný paskvil. Sex obrátí v něco odporného lásku k rodičům, dětem, dokonce i lásku mateřskou, nemluvě o poctivém kamarádství, které si dnes kdekdo plete s partnerstvím osob stejného pohlaví, či jak se tomu zrovna říká. Pamatujete si snad ještě na vtip: Jaká je nejzvrhlejší láska? Odpověď tenkrát zněla: Láska k Sovětskému svazu!“

„Jak je to tedy u vás?“

„Jsme všichni ještě pouhé mločí děti a na sex nemáme ani pomyšlení. Ale ani to neznamená, že mezi námi neexistuje upřímné kamarádství a nedokážeme mít někoho rádi. Upřímně máme rádi našeho tátu, ačkoliv mu někteří vyvedli i pár naschválů.“

„Zemřel jsem před pěti lety, v osmdesáti,“ vložil se do hovoru Franta Koťátko. „Letos zemřela i má bývalá žena. Také jí bylo přes osmdesát. Stál jsem pak u ní, když se mezi námi znovu vylíhla. Jsme teď zase pohromadě a máme se pořád stejně rádi – i v mločí podobě. Sex jsme nutně nepotřebovali ani jako lidé – za mlada jsme si to bez něj nedokázali ani představit, ale kolem osmdesátky jsme na to už jen vzpomínali.“

„To je ale opravdu zajímavé. Vždyť nejste od nás tak daleko, jak jsem si myslel.“

„V mnohém jsme stejní – ačkoliv ne ve všem,“ řekl jsem. „Nemuselo by nám to bránit žít vedle lidí a my bychom si moc přáli, aby tomu tak bylo. Nevíme, kdo to kazí. Bohužel, dnes mají pořád hlavní slovo vojáci.“

„To se jistě změní. Věřte tomu,“ povzbuzoval nás.

„Doufáme. Nikomu se umírat nechce. My chceme také jen žít, třeba i jako mloci, to vy nás nechcete nechat žít v klidu a míru.“

„My?“ ohradil se. „Snad vojáci, ne? No, vojáci jsou taky lidé, takže máte pravdu. Ale proč vyhrožujete i nám, co s tím nemáme nic společného?“

„Musíme vás lidi dostat k jednacímu stolu. Nemyslete si, že bychom něco tak nelidského splnili. Co se děje v Evropě, jsme namouduši nechtěli. Chceme jen, abyste s námi nejednali jako se zvířaty. Přinejmenším stejnou spravedlnost, jaká je pro vás.“

„To by snad mělo být samozřejmé, ne?“

„Nebylo, pane Šťastný, nebylo a není. Naše české ouřady hned zkraje rozhodly, že jsme zvěř. Poslaly na nás policii a když jsme se nedali vyhnat, pozvaly si na nás nejprve armádu a nakonec spojence. A ti už se s námi vůbec nemazlili. Až teď bychom konečně mohli začít jednat. A my se chceme dohodnout – ovšem ne tak, jak to chcete vy, abyste nás vystavovali v klecích zoologických zahrad, nebo nás nerušeně vědecky pitvali. Chceme žít jako vy, nic víc, ale nic míň.“

„To přece není tak mnoho. Jak je to vlastně s tím vaším dobýváním světa? Náš president měl o vás už několik hovorů. Prohlásil vás za mafiány, zákeřné zlo, hrozící ovládnout celý svět. O co vám vlastně jde?“

„President to přehnal – a pořádně. Měl by si příště nechat včas vysvětlit, o čem vlastně mluví, aby se tak neztrapňoval. Kromě toho na něm leží velká část viny. Jako vrchní velitel armády mohl násilí zabránit – ale on všechno schválil. Jaképak ovládání světa? Patřil nám jen nevelký pozemek, kde jsme mohli v klidu žít, kdežto vy jste nás chtěli vyhnat. Chceme, aby nám zůstalo právo na tento pozemek.“

„Jak jste to právo získali?“

„Patřil našemu Šéfu Salamandrovi, dokud byl ještě člověkem. Vzkřísili jsme ho, ale ouřady trvaly na tom, že po jeho smrti všechno zdědil stát a nás chtěly vyhodit.“

„Proboha, co tam sedělo za trouby?“

„Bohužel, nějaký můj kolega advokát,“ přiznal Frolík. „Největší potíž je v tom, že s námi vaše lidské zákony nepočítají. Přitom by stačilo málo! Bohužel jste proti nám zaujatí – vláda, úřady i president. Chcete nás jen zničit, zabít, rozbombardovat.“

„Všichni jistě ne,“ odmítl prudce. „Já vás vezu vlastním autem k jednání a budu rád, kdyby to přispělo ke smírnému řešení.“

„Takových jako vy je málo,“ posteskl jsem si. „Kolik aut se kolem nás přehnalo – a nikdo jiný nám nezastavil! Kdyby nic jiného, lidé mlčí, zatímco se v této zemi vede vyhlazovací válka.“

„Všichni by jistě nemlčeli, kdyby věděli to, co teď já.“

„Vaše vina, že se po pravdě nepídíte a necháte si věšet na nos, co koho napadne. Což nevíte, že vaše oficiální televize, rozhlas i noviny lžou – jako za komančů?“

„To by se mělo změnit,“ ujistil nás svými sympatiemi.

Cesta do Prahy nám ubíhala rychle a brzy jsme uháněli do centra. Pan Šťastný neměl původně zamířeno do Prahy, ale když už nás vezl, udělal si zajížďku a dovezl nás až k budově rozhlasu. Tam bylo plno zmatku, ale už nás tam čekali. Na ulici jsme pochopitelně vzbudili rozruch. Fotografií bylo tentokrát pořízeno tolik, že bude velice těžké prohlásit je za padělky. Kvitovali jsme to spokojeně jako naše další vítězství.

Zavedli nás dovnitř a po necelé půlhodině k nám přivedli zástupce druhé strany.

Byli tři, byli to nejspíš právníci a přinesli si objemné fascikly, ale na Frolíka tím žádný dojem neudělali. Ani půlhodinové čekání nás neodradilo, ačkoliv jsme se možná právem domnívali, že jde o úmyslné zdržování. Byli jsme spokojeni, jak nám všechno vychází, takže tato malá psychologická válka na nás neměla žádný vliv.

„Nebude vám vadit, když budeme průběh jednání natáčet?“ ptali se nás.

„Pokud z toho nebudete vystříhávat jednotlivá slova, proč ne?“ souhlasil Frolík. „Nejlepší by bylo, kdybyste to vysílali v přímém přenosu.“

„To by nebylo dobré,“ vrtěli všichni hlavami. „Během přímého přenosu by na nás mohla armáda podniknout útok. Česká i cizí.“

Uznali jsme to. Že máme kazetový magnetofon a budeme si jednání nahrávat, o tom jsme se z taktických důvodů nezmiňovali. Koťátko ještě v autě zkontroloval jeho stav a spokojeně konstatoval, že naši cestu přečkal ve vodotěsném obalu bez úhony.

Stůl ke kterému nás přivedli nebyl sice kulatý, ale to nám nevadilo. Navrhli nám, že pro nás obstarají vysoké barové židličky, ale my jsme s díky odmítli, ačkoliv jsme měli hlavy těsně nad deskou stolu.

Jako první bod jednání jsme trvali na tom, aby nám naši oponenti přiznali status rozumných bytostí, neboť bez toho by jednání postrádalo smysl. Na tom jsme se shodli poměrně snadno, žádné argumenty proti nebyly.

Vlastně už to bylo naše vítězství – kvůli tomu uznání jsme sem přece jeli! Ale ani další jednání nebylo bez zajímavostí.

Prvním požadavkem našich oponentů bylo odvolání útoku proti Bruselu.

„Už je odvolaný,“ řekl Frolík. „Splnili jste přece naši hlavní podmínku – zahájení jednání. Nemusíte se nás obávat, my slovo dodržíme.“

„Víte ale, jaká vznikla v Bruselu a okolí panika? A těch škod!“

„Víme. Chyba je ale na vaší straně. Kdyby vás napadlo začít jednat o den dříve, prošlo by to v klidu. My jsme to odvolat nemohli, každou anténu nám hned zničíte.“

Byla to ťafka pro lidi, ale pochopili to, ačkoliv neradi. Na nepochopení ale narazil náš požadavek, aby nás uznali za právoplatné občany České republiky.

„Občanem České republiky může být podle České ústavy jen člověk,“ snažil se nám to shovívavě vysvětlit právník lidí Igor Novomeský.

„Jakmile akceptujete ekvivalenci člověk rovná se rozumná bytost, můžeme být občany České republiky i my,“ tvrdil Frolík.

„Rozumná bytost je mnohem širší pojem než člověk.“

„Ano. Ale o to nám jde! Požadujeme přiznávat lidská práva nejen lidem, ale všem rozumným bytostem bez ohledu na rasu. Proto přece na širším pojmu trváme. Pojem člověk býval dříve mnohem užší – ve starém Římě nebyli za lidi považováni otroci, ve středověku nevolníci. Pokusy zužovat pojem člověk vyloučením černochů a Židů znáte přece i z poměrně nedávné doby. Vždycky vedly k něčemu hrůznému.“

„Ani pak nesplňujete podmínky pro udělení českého státního občanství,“ nechtěl ustoupit Igor. „Mají vůbec vaši rodiče nějakou státní příslušnost?“

„Biologického otce nikdo z nás nemáme,“ odtušil Frolík. „Dokonce ani matku. Tady přece nerozhoduje státní příslušnost rodičů, ani jejich existence. Nepožadujeme na vás udělení České státní příslušnosti! V Čechách jsme se narodili a máme na české občanství nárok od okamžiku narození. Samozřejmě, pokud nám jako narození uznáte vylíhnutí z vejce, což je drobná technická podrobnost, jako se u vás lidí neuvažuje rozdíl mezi přirozeným porodem a císařským řezem. Pro přiznání občanství by měl být rozhodující status myslící bytosti a místo narození v Čechách. Na uznání širšího pojmu myslící bytost před mnohem užším Homo Sapiens jsme se snad shodli a jedno vyplývá z druhého.“

Sice nepříliš ochotně, ale přece svolili – že si to ještě promyslí. Byli velmi opatrní než aby někde ustoupili, ani když to bylo naprosto jasné. I to ale stálo za to.

„Nicméně je tu stále otázka vašeho protiprávního užívání bývalé československé pohraniční pevnosti,“ zachytil se jako záchranného pásu Novomeský dalšího tématu.

„Protiprávního?“ podivil se okázale, až přehnaně Frolík. „Pozemky, na kterých stála pevnost Blaník, byly dávno před válkou legálně zaknihovány na pana Karla Jaroše staršího, po kterém je jeho syn Karel Jaroš mladší právoplatně zdědil.“

„Pozemky snad, ale pevnost musela patřit státu! To je přece tak evidentní, že to nikdo z vás nemůže zpochybnit!“

„To přece není tak jisté pane kolego,“ pokračoval Frolík. „Můžeme se domnívat, a je to velice pravděpodobné, že bylo na otce Karla Jaroše všechno převedeno úmyslně. Kdybyste měli z té doby nějakou jinou dohodu, bylo by snad možné o ní jednat, ale ani pak by nebyla causa ztracená. Zákony první republiky jako jednu z možností získání nemovitostí vypočítávají i její vydržení – což by byl právě tento případ.“

„Nemůžete se odvolávat na dávno zrušený zákon!“

„Zrušený byl až komunisty! Mezitím došlo k jeho naplnění, takže v roce 1948 byl Karel Jaroš starší legálním držitelem nejen pozemků, ale i pevnosti Blaník. Ani později k jejímu vyvlastnění nedošlo, takže získání dědictví bylo rovněž právoplatné.“

„V dědickém řízení šlo přece pouze o pozemek, možná i o tu dřevěnou boudu, ale rozhodně ne o pevnost!“ pospíšil si s protestem Novomeský.

„V zápise stojí: Pozemek se všemi stavbami na něm se nacházejícími. Druh těch staveb, jejich počet, nic z toho nebylo specifikováno. Právně to byla vynikající formulace. Bylo by možné napadnout jedině znalecký posudek ohledně hodnoty staveb – podle odhadní ceny je zřejmé, že soudní znalec skutečně počítal jen hodnotu vrchní dřevěné boudy, ale to je kausa o výši dědické daně – mimochodem dávno promlčená. Nikoho z Jarošů nemůžete obvinit, že by něco zatajili pouze pro své obohacení. Utajení Blaníku měli nepochybně ve svých povinnostech.“

„Pan Karel Jaroš mladší ale zemřel bez dědiců.“

„To je velice sporná otázka,“ odmítl Frolík. „V tomto sporu je asi irelevantní, ale v jiných bude důležitá. Pravdou je, že tělo Karla Jaroše podlehlo smrti. Osobnost Karla Jaroše ale žije dál. S touto možností zatím nepočítají právní řády nikde na světě, ale bude nutné ji uspokojivě vyřešit. Jde o to, zda lze považovat reinkarnovanou osobu za pokračovatelku osoby původní, nebo ji máme chápat jako osobu diametrálně odlišnou? Vzhledem k tomu, že osobnost se nemění, mění se jen tělo, bude očividně nutné uznat reinkarnaci za pokračování trvání původní osoby. V opačném případě by musely být považovány za přerušení trvání osobnosti i všechny transplantace, neboť také tam jde zřejmě o náhradu větší či menší fyzické části příjemce částí osobnosti dárce.“

„To bude opravdu zapeklitý problém,“ zarazili se všichni právníci.

„Neřekl bych. Je to otázka míry. Rozdíl mezi dosavadními transplantacemi a úplnou reinkarnací je v tom, kolik procent se nahrazuje, zda méně než jedno procento, nebo plných sto. Doporučím vám obrátit se na znalce. Bohužel, jsme jimi pouze my, kteří jsme se s reinkarnací seznámili na vlastním případě.“

„Nemůžete přece svědčit sami ve svůj prospěch! To je nepřípustné!“

„Máme dost osobností, které v tom sporu nebudou majetkově zainteresované, přitom jsou po odborné stránce dostatečně na výši. Doktor Pavel Míča zná problém do nejmenších detailů, některé z nás osobně reinkarnoval.“

„Doktor?“ vybuchl Novomeský. „Předpokládáte asi, že jeho doktorát uznáme, ale to přece není ani jednoduché, tím méně jisté!“

„Můžete jeho titul zpochybnit. My pak popřeme právní způsobilost jakéhokoliv vašeho znalce, neboť nikdo z lidí o reinkarnacích neví vůbec nic. Jak vidíte, titul není všechno, rozhodující musí být odbornost. Ovšem i v otázce titulů je nutné rozhodnout správně. Osobnost se reinkarnací nemění, mění se jen tělo. Tituly a jiné dokumenty vázané na osobnost musí být tedy zachovány i zde – a na tom trváme. Tím je ostatně druhou cestou vyřešena otázka státní příslušnosti mloků – uznáte-li právní kontinuitu reinkarnovaných, je otázka státní příslušnosti dvojnásob triviální.“

„Dobře, dobře… co se stane, když dejme tomu právní kontinuitu reinkarnované osoby uznáme? Tím vznikne naprosto nepředvídatelný chaos. Pak by mohli i ostatní reinkarnovaní uplatňovat nároky na vlastnictví bývalého majetku, kterého se mezitím ujali právoplatní dědici…“

„Ano, je tomu tak,“ přikývl Frolík. „Kdo zemřel, ale byl reinkarnován, měl by setrvat i ve vlastnictví původní osoby. Bude nutné právně to upravit a v současné době urovnat hrozící konflikty. Chceme s dosavadními dědici jednat vstřícně, aby nevznikly žádné problémy. Řekl bych, že všem dědictví ponecháme, neboť reinkarnované osoby nemívají zájem na majetku, který by ani nemohly využít. Obrazně řečeno, lidské šaty mlokům nepadnou. To ovšem není a nebude případ doktora Jaroše a pevnosti Blaník. Vlastníme totiž řádnou kupní smlouvu, kde doktor Karel Jaroš právoplatným podpisem stvrzuje prodej pozemků včetně pevnosti právnické osobě Sdružení Mločí osady.“

„To by byla potom otázka platnosti tohoto sdružení, pane kolego.“

„Ta otázka je nejjednodušší ze všech. Právnickou osobou může být nejen člověk či skupina lidí, ale i jiné způsobilé objekty včetně jiných právnických osob. Uznáte-li nám právní způsobilost rozumných bytostí, což souvisí s otázkou rasové diskriminace, kde jsme se snad dohodli, právoplatnost smlouvy se změní v causu přímo triviální.“

Jednání trvalo tři hodiny. Zkušení právníci zastupující český stát brzy pochopili, že mají proti sobě rovněž nejméně jednoho právníka, navíc vybaveného znalci, které bude velice obtížné zpochybnit.

„K otázce náhrady škody bych nepřistupoval tak jednostranně, páni kolegové,“ zastavoval Frolík jejich další frontální útok. Chtěli otevřít problém mnohamiliónových škod vzniklých průjmovou epidemií neznámými bakteriemi v Čechách, vyřazením pivovarů a vypuštěním Želivky.

„Nemíníme zpochybňovat, že ke škodám došlo,“ souhlasil Frolík. „Je tu ovšem nepochybné, že první škodou této kausy se stalo vyražení oken a dveří Jarošovy chaty, způsobené Českou policií bez příkazu k domovní prohlídce. Pokračovalo to útokem armády České republiky proti Mločí osadě a konečně to stále pokračuje akcemi armád NATO, které si vláda České republiky do země pozvala a do této chvíle neodvolala. Tím se vláda České republiky stala spoluodpovědnou i za válečné zločiny, zejména za použití chemických otravných látek, závažná poškození zdraví nebo dokonce smrt, a to především vašich občanů. Proto se chystáme na vládu České republiky i na spojenecké armády podat žalobu u mezinárodního soudu kvůli používání chemických otravných látek proti nic netušícím občanům České republiky. Byl to válečný zločin, na který se nevztahuje promlčení.“

„Ale co vaše biologická zbraň?“ útočil Novomeský. „To je přece stejný zločin, to nemůžete popřít!“

„Můžeme, pane kolego,“ překvapil ho Frolík.

„Biologické zbraně jsou přece zakázané všemi konvencemi!“ oponoval mu naléhavě Novomeský za souhlasného pokyvování hlav všech ostatních.

„Nepoužili jsme žádnou zbraň. Naše baktérie neměly ani smrtící, ani nebezpečné účinky. Nedošlo k žádnému úmrtí, ba ani k poškození zdraví, takže nás můžete žalovat nanejvýš za znečištění životního prostředí – a to je, pokud vím, pouhý přestupek.“

Frolík byl jistě machr, ale tohle jsme předvídali a promysleli už předem. Vyrazil tím advokátům na druhé straně stolu dech – i jejich největší zbraň.

„Tak tomu přece není! Způsobili jste všeobecné ohrožení, zničení zdrojů pitné vody, následkem byly miliónové škody! To ani nemůžete zaplatit!“ zkoušel to Kusín.

„Ano, vraťme se ke škodám,“ nevyšel z klidu Frolík. „Letadla NATO způsobila na našem majetku škody odhadem ve výši šesti miliard korun. Nejenom vyřadila naše zdroje pitné vody, ale natrvalo je zamořila nervovými otravnými látkami. K obnovení dodávek pitné vody pro Prahu došlo už po dvou dnech, náprava škod způsobených NATO potrvá několik desetiletí a rozdíl ve výši škod je několik řádů. Můžete si odečíst škody na přehradě a asanaci vodní sítě od škod, které budete muset zaplatit vy nám. Připojujeme požadavek náhrady škod občanům v blízkých lokalitách a obžalování z úkladné vraždy těch, kteří některým lidem způsobili smrt otravou.“

„Česká strana nemůže nést odpovědnost za otravné látky, které sama nepoužila,“ stáhli se rychle do obrany.

„Vzhledem k tomu, že si česká strana zneužití sil NATO vyžádala, musí se také rozdělit o odpovědnost. Je správné vyžadovat potrestání válečných zločinů všude kde k nim došlo, u nás i v Bruselu. Náhradu škod budeme ale požadovat na českém státu. Stát musí své občany chránit a ne si proti nim zvát cizí vojska. Nemůže se tedy ze své zodpovědnosti falešně vyvléci.“

„V době pozvání vojsk ale situace vypadala jinak.“

„To je otázka viny některých úředníků, neschopných rozeznat právo od bezpráví, ale v ještě větším měřítku je to chyba ministerstev vnitra a obrany. Žádný ministr nemůže vyhlásit válku, pokud si nenechá zjistit pokud možno vše o podstatě konfliktu – a ještě si to pořádně nerozmyslí. Pokud to přesto udělá, musí být patřičně potrestán a neměl by již nikdy zastávat odpovědné místo. Budeme pro oba ministry navrhovat nepodmíněný trest odnětí svobody a doživotní zákaz činnosti ve státním aparátu.“

„To předbíháte výrok soudu!“ nadskočil advokát Kusín.

„Jako žalující strana to navrhovat můžeme. Máte pravdu, rozhodnout musí soud. My se ale i potom můžeme proti výši trestu odvolat.“

„Není to od vás trochu… předčasné? Vždyť vás zatím nikdo neuznal – a už chcete někoho žalovat? A navíc ministry naší vlády? Nemíříte příliš vysoko?“

„Spravedlnosti musí být učiněno zadost,“ pokrčil rameny Frolík. „Na tomto místě připomínám, že nám bylo zabraňováno práva uplatňovat, takže promlčecí lhůta začne ubíhat až okamžikem, kdy soud náš návrh přijme, případně od chvíle, kdy hlavní viníky přestane chránit jejich poslanecká imunita.“

„Přesto je to předčasné,“ trval na svém Kusín.

„Máme jiný názor na věc,“ odtušil Frolík. „Dovolte nám ponechat si jej.“

*****

Podle našeho přání, už nad rámec jednacích podmínek, nám pracovníci rozhlasu vyjednali návštěvu jednoho z poslanců. Trvali jsme na tom, aby to byl jeden z těch, kdo nedávno vstoupili do Strany Rozumu. Přišli hned tři, zvědaví na nás jako ostatně každý.

„Pokud dovolíte, budeme vás považovat za své zastánce,“ oslovil je Frolík.

Všichni tři souhlasili.

„Mohli bychom vás požádat o laskavost? Podejte interpelaci na ministra národní obrany, co ví o použití zakázaných bojových chemických látek na území Čech. Pokud o ničem neví, je nezpůsobilý a nemá na postu ministra obrany co dělat. Pokud o tom ví, je válečným zločincem. V obou případech by měl okamžitě odstoupit.“

„Vy to ale berete hopem!“ usmívali se všichni tři.

„Neuvědomujete si, že jeho činnost stála několik desítek lidí život? Není dobrou vizitkou slušného státu, aby hromadný vrah seděl na postu ministra. Oznamujeme vám tady na tomto místě – staly se zločiny proti lidskosti, za které musí být viníci pohnáni k soudu. Nám nebylo umožněno k soudu se obrátit, proto používáme jiné cesty.“

„Soudy vás snad už nevyženou!“

„Soudy nás zajisté opět vyhodí,“ odtušil smutně Frolík. „Nemáme přece osobní doklady, nikdo s námi jednat nebude. Naše požadavky uznávají pouze tady přítomní právníci, ale k oficiálnímu uznání našich práv je ještě daleko a hrozí nebezpečí z prodlení. Jistě je i ve vašem zájmu nenechat to bez povšimnutí.“

„Ministr nic takového nenařídil, k použití jedů muselo dojít bez jeho vědomí.“

„Pak bylo povinností jeho i ministra zahraničí protestovat. Nejpozději ve chvíli, kdy to vyšlo najevo. Jsou-li neschopní, ať jdou od toho – nejraději oba.“

Potom jsme si s nimi ještě chvíli povídali. Jak se dalo čekat, nejvíc byli zvědaví na poměry v pevnosti Blaník.

„Byla to nádherná pevnost,“ povzdychl jsem si. „Stará, plesnivá, zrezivělá, ale byla naším domovem a v jejích omšelých betonových zdech se uskutečnily hned dva pradávné a donedávna nemyslitelné sny lidstva – stvoření umělého života a vzkříšení mrtvých. Jednou z ní bude poutní místo, které překoná slávu Lurd. Bohužel jsou z ní už dnes, zásluhou několika stovek neomluvitelných barbarů, ruiny.“

„Prý jste odborníkem na umělý život?“ zeptal se kdosi, aby to nějak zamluvil.

„Jen částečně,“ usmál jsem se. „Naučil jsem se řídit reinkarnaci a stěhování duší, k tomu jsem potřeboval nějaké vědecké základy. Pomohlo mi, že jsem byl odborníkem biologem už jako člověk – jinak bych nejspíš nic nepochopil.“

„Reinkarnace a stěhování duší jsou přece odpradávna prvky věd okultních, ne biologických!“ pochyboval kdosi z mladších.

„Hluboce se mýlíte,“ ujistil jsem ho. „Okultní vědy si po celé věky na tyto jevy přivlastňovaly monopol, ačkoliv je nikdy nezvládly a vlastně se o to ani nepokusily. Dnes jim konečně monopol padl. Stvoření života je vědecká disciplína, stejně tak jako stěhování duší. Známe přesné podmínky, které je nutné dodržet, umíme to realizovat, nemusíme o tom jen planě diskutovat. Okultisté tady ztratili půdu pod nohama.“

„Co všechno je k tomu potřeba – není-li to tajemství?“

„Především dostatečně výkonný počítač,“ usmál jsem se. „Adaptéry, které bych bohužel musel i odborníkům popisovat aspoň čtrnáct dní, dostatečná disková kapacita – a génius, který to dá dohromady. Tím géniem je náš táta mloků, jinak také nazývaný Šéf Salamandr, původním lidským jménem doktor Karel Jaroš.“

„Vy jste měli v té pevnosti i počítače?“

„Jen jeden,“ řekl jsem. „Nedokázali jsme jej zachránit, když jsme se stěhovali do nového domova, museli jsme jej tam nechat Američanům. Pokud ten světový unikát nezničí, až vniknou do obytných pater pevnosti, přimlouval bych se za jeho zachování pro technické muzeum. Podle mě má milionkrát větší cenu než Edisonova žárovka, byl to přece počítač, na kterém vznikl umělý život – nástroj stvořitele.“

Škoda, že tento rozhovor neslyšeli příslušní odborníci. Možná by se pak nestalo, co jsem jen naznačil – že američtí vojáci ten památný ruský počítač zbytečně zničí.

„Vy už v té pevnosti nejste?“ zněl další zvědavý dotaz.

„Máme tam snad čekat na komando amerických zabijáků? Představujete si to asi jako bitvu o každý zákop, o každou kótu. Skutečnost je jednodušší. Dokud jsme neměli kam ustoupit, bránili jsme se. Obrana ztratila smysl ve chvíli, kdy jsme pro sebe našli jiné východisko. Nemáme zájem lidi zabíjet, proto jsme opustili i Blaník. Byl pro nás domovem, ale – díky vám lidem příliš nebezpečným.“

„Nebojíte se, že vás prokleje církev? Stvořením života jste si troufli ohrozit samé základy víry – a tím i existenci většiny církví světa!“ zněl dotaz z jiného směru.

„Proč si to myslíte?“ usmál jsem se. „Jaroš přece prakticky dokázal, že stvoření je reálné. To snad s žádnými náboženskými představami nekoliduje.“

„Ale nebyl by to potom žádný zázrak!“

„Zázrak by to byl bez počítače,“ pokrčil jsem rameny. „Takových zázraků, dnes běžných, bylo už v historii lidstva více. Namátkou uvedu pokusy o létání, které byly také označovány za rouhání. Na reinkarnaci si zvykneme jako na létání. Stěhování duší je zkrátka v našem pojetí jen přiměřeně složitá technická záležitost.“

„A vy sám – věříte v Boha? Nebojíte se tak tvrdě zasahovat do jeho pravomocí?“

„Myslíte si snad, že by nám to nepřekazil, kdyby to bylo nepřípustné zasahování? Na takové úvahy bych byl opatrnější. Slyšel jsem, že jste dlouho nevěřili v existenci nás mloků. Dokonce se prý našli odborníci, kteří nás jasně vědecky vyvrátili.“

„Tak to nebylo,“ odtušil zamračeně vlasatější mladík, přihlížející mezi diváky. „Někdo se vaši existenci pokoušel za každou cenu zatajit. Kamaráda, který dva mloky nedávno vyfotografoval, někdo zákeřně postřelil a fotografie mu zničil. Nemohl to být žádný bezvýznamný člověk, ale velice významné bestie.“

„To myslíte vážně?“ obrátil jsem se rychle na něho.

„Naprosto vážně,“ přikývl. „Někdo dokázal zablokovat internet a odpojovat od sítě počítače, na kterých se jen krátce mihl náznak nepříjemných zpráv. Byla to přímo neuvěřitelná fuška protlačit to do novin. Nikdo s tím nechtěl nic mít, šéfredaktoři byli zastrašení jako školáčci, přistižení při opisování písemky. Totéž platí i pro rádio a televizi. Budu velice příjemně překvapený, bude-li se dnešní jednání vysílat. Český rozhlas dostal do této chvíle více příležitostí dokázat, jak to s nezávislostí médií myslí vážně – pokaždé se zachoval jako zbabělý sluha nějakého přísného pána. Tak tomu bylo i s ostatními. Česká média všeho druhu jsou jako smečka zpráskaných psů, která vyje podle toho, kdo jim hodí kost.“

„To přeháníte!“ ozval se jeden rozhlasový technik.

„Nepřeháním,“ nedal se vlasatec. „Naštěstí nemám mezi kamarády samé posery. Jeden to dostal ilegálně do novin. Jeho i tiskaře okamžitě vyhodili z práce, já jsem teď také nezaměstnaný, ale stálo to za to a ničeho nelitujeme. Jenže – ono to neskončilo ani dnes a někomu pořád záleží na tom, aby se pravda na povrch nedostala.“

„To je absurdní! Nesmyslné!“

„Nesmyslné? Uvidíme! Přemýšlejte trochu, lidi! Kdo asi může být tak mocný, že kontroluje internet? Neslyšeli jste o americkém odposlechovém systému Echelon? Byl vytvořen ke sledování všech států světa. Vsadím své boty proti vaší tužce, že nás Amíci sledují i tady.“

„Naprostý nesmysl! Vystřihneme to, nemá to cenu.“

„Počkejte!“ zvedl jsem trochu sílu hlasu. „Kdo tuhle debatu vystříhá, nedokáže tím nic jiného, než že v Čechách neexistuje svoboda slova. Žádám vás – nedělejte to.“

„Můžeme to samozřejmě vysílat nezkrácené, ale… opravdu na tom trváte?“

„Musím,“ řekl jsem vážně. „Dokažte, že to myslíte vážně a ponechte to vcelku. Můžete k tomu přidat vlastní komentář, že tomu nevěříte, nebo že je to podle vašeho mínění nevěrohodné, ale nechte tam všechno. Vystřihnete-li něco, ztratíte důvěru nejen všech zde přítomných – ale i nás mloků. Myslím, že jsme dnes všechno probrali. Když nás necháte odejít, přijdeme i příště.“

„Mohl bych s vámi poodejít někam stranou?“ zeptal se mě tiše vlasatý mladík.

„Pojďte raději ven,“ odtušil jsem také tak tiše. „Venku snad odposlech nemají.“

„Pravda,“ přikývl.

Všichni čtyři jsme procházeli špalírem diváků na ulici, kde na nás čekal mikrobus se znaky Českého rozhlasu.

„Kam si přejete odvézt?“ zeptal se nás řidič.

Tři místa byla volná, na zbývajících seděli reportéři, jako doprovod až na místo.

„Stačí do Kolína,“ řekl jsem. „Vezmete s námi aspoň na kus cesty tady pana..?“

„Vladimír,“ představil se náš nový známý.

Udivený Frolík se mě chtěl ptát proč zrovna tam, ale sykl jsem na něho vysokým ultrazvukem, aby proboha mlčel. Frolík i Koťátko se na mě podívali udiveně, ale nikdo ani nepískl. Všichni se trochu sesedli a Vladimír se mezi nás vešel. Auto vyjelo z davu lidí a zamířilo směrem na Kolín.

„Můžeme změnit směr?“ zeptal jsem se náhle řidiče, sotva jsme ujeli sto metrů.

„Jistě – ale kam?“

„Teď doleva – a pak kamkoliv k Vltavě,“ řekl jsem úsečně.

„Do Kolína pojedeme až potom?“ otázal se mě řidič, ale ochotně obrátil auto do boční ulice.

„Ne. Jen ať tam na nás čekají,“ řekl jsem za udivených pohledů reportérů.

Snad jen Vladimír nedal najevo údiv – nejspíš mě jako jediný pochopil.

(Později jsme se dozvěděli, že nad Kolínem tou dobou skutečně poletovala cizí helikoptéra ověšená raketami. Měl jsem asi pravdu, když jsem lidem plně nedůvěřoval a správně jsem vytušil, že někdo v rozhlasu spolupracuje s druhou stranou – jak je u nás Čechů obvyklé. Ještě že je nenapadlo sledovat nás ze vzduchu už od rozhlasu. Naštěstí pro nás by byla cizí ozbrojená helikoptéra nad Prahou příliš nápadná a lidé by se jistě ptali, co tu má co dělat.)

Auto brzy sjelo po nábřeží až k vodě.

„Tady prosím – u těch výpustí,“ požádal jsem řidiče.

„Vy snad cestujete – kanalizací? Vám to nevadí?“

„Je to jedna z možností,“ pokrčil jsem rameny. „Máme zatažitelné nozdry a čemu vy říkáte smrad, je pro nás neutrální. Mohl by s námi zůstat o samotě pan Vladimír?“

Byl to trochu utahování z reportérů? Možná. Fakt je, že nám zápach z kanalizace nevadil, když šlo o to dostat se někam tajně pod Prahou i jinde. Většina mloků, včetně bývalých žen, bez mrknutí oka proplouvala i smrdícím Labem. Na tomto místě přece vchod do kanalizační sítě nebyl, kanalizace končí v čističkách a ne volně ve Vltavě. Dá se do ní proniknout, ale ani pro mloky není možné projít celou trasu splašků až do řeky. Do kanalizace jsme sice pronikali, ale jinudy.

Vystoupili jsme, plechové dveře zabouchly a auto se rozjelo. Kamery nás ovšem stále zabíraly.

„Pojďte všichni sem!“ ukázal jsem na výklenek ve zdi. Zapadli jsme tam. Nikdo nás nemohl uvidět, pokud nestál přímo proti nám na opačné straně Vltavy, což by bylo velice nepravděpodobné.

„Domníváte se, že po vás jde nějaká zpravodajská služba?“ zeptal jsem se ho bez okolků, rovnou k věci.

„Je to velice pravděpodobné,“ zahučel Vladimír. „Už toho vím příliš mnoho.“

„Nebojte se, nezradíme vás,“ řekl jsem. „Škoda, že vám nemůžeme poskytnout útočiště, ale do našich nových úkrytů se člověk prostě fyzicky nedostane.“

„Žádný azyl bych ani nepřijal,“ zavrtěl rychle hlavou. „Ale rád bych si s vámi ještě někdy popovídal.“

„Dobrá. Neuděláme spolu gentlemanskou dohodu?“ nabídl jsem mu. „Řekneme vám, kde a jak byste se s námi mohl kdykoliv spojit.“

„Myslíte – kdybych vás potřeboval?“

„Nebo my vás,“ přikývl jsem. „Někdy je pro nás příliš obtížné protlačit mezi lidi pravdu. Znáte oblast, které se říká Český ráj?“

„Celkem dobře,“ přikývl. „Mám tam známé.“

„Protéká tam Jizera,“ pokračoval jsem. „Kousek před Mnichovým Hradištěm teče podél dlouhé strmé skály. Vede tam také silnice směrem na Český Dub.“

„Tam to zrovna moc neznám, ale snad to najdu,“ přikývl.

„Ve skalách jsou dvě malé, pusté jeskyně, zarostlé křovím. V jedné z nich najdete vojenský polní telefon. Zatočíte-li kličkou, za chvilku se někdo z nás ozve. Nesnažte se ale sledovat vedení. Z bezpečnostních důvodů je vybavíme pojistkou proti nezvaným hostům. Hrabat podél vedení, mohl byste po dvou metrech sepnout elektrickou minu.“

„Dám si pozor, ostatně k tomu nemám ani důvod,“ ujistil nás. „Ale pokládám to za správnou opatrnost. Jen to udělejte pořádně, aby to nemohly vyhrabat děti. Nebylo by dobré, aby to ublížilo nevinným.“

„Možná to zpevníme betonem. Kdyby tam ale telefon nebyl, vraťte se. Může se stát, že to objeví i někdo jiný. Pak bychom vám snad nějak dali najevo jinou možnost spojení. A snažte se co nejméně používat veřejné telefony. Věřím, že Echelon je na ně dávno napojený.“

„Díky za důvěru,“ rozjasnil se Vladimír.

„Dejte na sebe pozor,“ popřál jsem mu.

*****

Umlčeni

Vklouzli jsme do Vltavy a nechali Vladimíra na nábřeží. Díval se za námi, ale potom jsme se potopili hloub a v kalné vodě jsme mu rychle zmizeli s očí.

„Opravdu tomu mládenci věříš?“ zeptal se mě Frolík opatrně.

„Uvidíme,“ řekl jsem vyhýbavě. „Kolem nás bylo už tolik dusna, že mu věřím. Tušili jsme to přece od počátku. Vyřadit téměř úplně ze hry novináře muselo někoho stát nesmírné úsilí. Kdo si na tom dával záležet? Češi? Těžko. Někdo jiný má asi dobrý důvod nás v naprosté tichosti zlikvidovat. Nepodařilo se mu to, ale za to vděčíme právě lidem jako je Vladimír.“

„Pavel má pravdu,“ připojil se ke mně John Glenn. „Bylo už kolem mloků více podrazů a když si to promýšlím, většina pocházela od nás Američanů.“

„Příliš jste si zvykli zachraňovat svět,“ odvětil jsem klidně. „Byly dokonce doby, kdy to byla pravda. Proti Hitlerovi nebo Japonsku vám nemohl nikdo nic vyčítat.“

„Kdy se to ale změnilo?“ pátral Johny usilovně v paměti.

„Nejspíš ve chvíli, kdy jste o sobě přestali pochybovat. Když jste uvěřili, že jste právě vy ti vyvolení spasit svět. Největší chybou bývá cítit se bez chyby.“

„Pravda,“ přiznal Johny. „Ale i potom jsme byli v právu, když si vzpomenu na Koreu, Vietnam nebo Grenadu…“

„V právu jste tam byli,“ řekl jsem. „Ale nikde vás neměli rádi. Ani ti nejvěrnější spojenci nemají rádi toho, kdo se nad něho příliš vyvyšuje. A nezlobte se na mě, to se vám podařilo skoro všude. Vy jste byli vždycky jediní praví bossové, pak dlouho nic, a až nakonec ten obyčejný světový póvl. Právě to byla nejspíš chvíle, kdy jste se sami stali barbary – i když máte bezpochyby nejlepší letadla na světě.“

Vlnili jsme se Vltavou, ale sotva jsme se dostali kus za Libeň, navrhl jsem vylézt z vody a stopnout si nějaké auto.

„Mohli jsme se dát odvézt kamkoliv a hned,“ opáčil vyčítavě Franta Koťátko.

„Ano – ale pod dohledem,“ odtušil jsem. „Není oč stát.“

Osm aut kolem nás projelo zdánlivě bez povšimnutí, řidiči podle zvuku motoru ještě přidávali plyn. Teprve deváté na naše mávání zastavilo. Byla to nákladní Avie.

„To se mi snad zdá!“ přivítal nás šofér. „Čemu vděčím za tak vzácné pasažéry? Kampak máte namířeno, páni mloci? Nebojíte se stopovat lidi?“

Byl to už starší pán, trochu červenějšího obličeje – pořád se mi ty barvy pletly, ale už jsem je rozeznával i v posunutém barevném spektru.

„Za války jsme si zvykli trochu riskovat,“ odtušil jsem. „Svezete nás kousek?“

„Proč ne? Ale proč nás vlastně pořád ohrožujete?“

Nezbylo nám, než s povzdechem opakovat všechny naše argumenty. Poslouchal nás pozorně, jen občas nám položil další otázku. Bylo vidět, že o nás neví nic víc než ostatní lidé v Čechách – tedy jen to, co hlásala média a co pro nás nebylo lichotivé. Ale také se nám zdálo, že nám aspoň trochu věří. Pak nám na požádání zastavil na břehu Labe. Věděli jsme, že jede dál stejným směrem, kterým jsme měli zamířeno i my, ale nechtěli jsme už prozrazovat, kde leží vchody do našich tunelů.

*****

V Mločím ráji nás všichni netrpělivě očekávali. Zajímal jsem se spolu s Frolíkem, zda bylo či nebylo vysílání záznamu našeho jednání zkrácené.

Moje předtucha se bohužel vyplnila. Vysílání někdo pečlivě prostříhal, poslední část s Vladimírem Mináčem chyběla úplně. U toho, kdo se jednání nezúčastnil, mohl vzniknout falešný dojem, že vlastně my mloci neochotně lidem ustupujeme a lidští právníci nad námi – triumfují. Nejkrásnější byl sestřihaný odstavec, kde se při troše pozornosti dalo poznat, že střídavě mluví několik různých hlasů:

„Nemíníme zpochybňovat, že ke škodám došlo. Máte pravdu, byl to válečný zločin, na který se nevztahuje promlčení. Rozhodnout musí soud. Je správné vyžadovat potrestání válečných zločinů všude, kde k nim došlo, spravedlnosti musí být učiněno zadost, my se ale i potom můžeme proti výši trestu odvolat.“

Jako kdybychom kajícně přiznávali všechno… Frolíka to rozzlobilo, mně ne.

„Můžeme být vděční, že odvysílali aspoň to,“ řekl jsem. „Aspoň vidíte, že ještě nemáme vyhráno a možná jsme teprve na počátku. Máme sympatie lidí jako Vladimír, ale i strašlivé protivníky, které ani neznáme. A ti se nevzdají. Lžou, podvádějí lidi, ale pravda se nakonec dostane na povrch – zejména když jí trochu pomůžeme.“

„Dobrá, budeme s nimi počítat,“ uzavřel to Jaroš. „Máme výhodu nezávislosti, to je zatím nejdůležitější. Česká vláda je na tom hůř a média? Musí přece projevovat oddanost především těm, kdo je platí. Neskonalou vděčnost Sovětskému svazu nahradil stejný lokajský postoj k opačné straně, ale dá se to pochopit, Čechy jsou malá zemička, která si musí nechat líbit i to, když do ní větší země vysílají své tanky a bombardéry.“

„A co my?“ podíval se na něho nesouhlasně Frolík.

„Jak říkám,“ usmál se Jaroš. „Naše nezávislost má pro nás větší cenu než metrák zlata. Měli bychom si jí vážit, abychom o ni nepřišli. Stejně tak jako pravdy.“

Zprávy z Evropy hovořily o pomalém uklidnění. Uprchlíci se mezitím rozptýlili, soucitní lidé je nakrátko ubytovali. Po našem vyjednávání pominulo přímé ohrožení a uprchlíci se začali vracet domů. Škody byly ovšem odhadované na miliardy dolarů.

Možná právě proto zapůsobila na nás nepříznivě zpráva, že vrchní velení armád NATO obvinilo Český rozhlas z napomáhání terorismu a požadovalo mezinárodní soud nad všemi jeho představiteli.

„Nejvyšší čas obnovit vysílání,“ podotkl k tomu Filip.

V lesích nad Mločím rájem protékalo kromě Jizery také několik menších říček a potoků. Nebylo těžké rozvěsit po skalách nad Jizerou a v lesích kolem pár spojených antén. Takový komplex se dá těžko zaměřit a zničit, tvrdil Filip zasvěceně.

Připravili jsme své další vysílání. Rozhodli jsme se vysílat nezmanipulovaný a nezkrácený záznam jednání, doplněný o pár jízlivých komentářů.

Vysílání jsme začali v pět hodin večer, aby je v Čechách zachytilo co nejvíce lidí. Neodvysílali jsme ani deset vteřin a slabý signál našeho vysílače přehlušil mohutný řev jiného blízkého vysílače, naladěného na naši frekvenci.

Filip zastavil vysílač a podle přiloženého návodu se pokusil obvody přeladit na jinou frekvenci, ale rušička se na nás přeladila rychleji, než to trvalo nám samotným. Byla jistě technicky dokonalejší než naše předválečná aparatura, zejména když během transportu do některých kontejnerů vnikla voda.

Zastavili jsme marné pokusy. Rušička také umlkla.

„Nemá to cenu,“ rezignoval Filip. „Jsou silnější.“

„Jen vysílej dál,“ odpověděl mu táta Jaroš do telefonu.

„Vždyť nás zase přeřvou!“ ujišťoval ho Filip.

„To už víme,“ přikývl Jaroš. „Sama jejich rušička je náš argument. Oni hlásají, že zachraňují demokracii – a potlačování svobody slova je přesný opak toho, co říkají.“

„Tohle by měl ale někdo sdělit lidem!“

„Lidé to určitě pochopí, neboj se, nejsou všichni pitomci.“

Souboj vysílaček tedy ještě nějakou dobu pokračoval, ale ne dlouho. Příslušníci armád NATO s helikoptérami, lany a háky rychle vypátrali a strhli antény, včetně těch umístěných na nepřístupných místech. Paleček navrhoval postřelovat nízko letící helikoptéry samopalem, ale přehlasovali jsme ho ve prospěch táty.

Druhého dne bylo v éteru na naší vlně ticho. NATO nerušeně předkládalo světu pouze vlastní verze, proti kterým se už nikdo neozýval. Také Český rozhlas byl zřejmě zpacifikován. Bez nejmenších změn papouškoval oficiální stanoviska NATO. Pikantní na tom bylo, že svolával hromy a blesky i - sám na sebe.

„Zastrašili je, nebo podplatili?“ vztekal se Frolík.

„Ať tak či tak, postavili je do latě velice rychle. Nepočítáme-li Stranu Rozumu, jsme zase sami proti celému lidstvu,“ stýskal si Jaroš.

„Strana Rozumu má navíc nůž na krku,“ pokračoval Paleček rozzlobeně. „Spojenecké velení sil NATO na ni podalo v Haagu oficiální žalobu za zločiny podpory mezinárodního terorizmu, šíření a propagaci násilí. Tu nehoráznost podpořila i česká vláda. Soud v Haagu je přitom dávno známý tím, komu zobe z ruky.“

„Až Stranu Rozumu zakáží, už se nás nikdo nezastane,“ připomněl učitel.

„To je přece příšerné,“ opakoval zdrceně Jaroš.

„Neměli bychom proti těm barbarům něco podniknout?“ ptal se všech Paleček. „Vždyť je to beznadějnější než dřív! Nejde jen o nás, jde už i o lidi!“

„Nemůžeme nic dělat,“ opakoval táta. „Musíme hlavně přežít. Máme bezpečný úkryt a lidé k nám neproniknou.“

„Pokud nás nakonec nevypátrají,“ pochyboval Paleček.

„Jsme tu velice dobře ukrytí a nevede k nám žádná cesta schůdná pro lidi.“

„Zřejmě nic netušíš o možnostech současného geologického průzkumu,“ tvrdil umíněně Paleček. „Nemusí nás najít postupným vrtáním děr do skal, ale rychleji, téměř nepostřehnutelnými výbuchy, vyhodnocovanými počítači.“

„Tak najdou kdejakou jeskyni v Čechách. Je jich tu plno a aby přišli zrovna na Mločí ráj? To by byla náhoda!“

„Náhoda je blbec,“ odfrkl si Paleček. „Kromě toho mají zúženou oblast pátrání na okolí našich antén. A to už jsou – pouhé kilometry. Nepodceňoval bych je.“

„Poslyš táto, nestálo by za zamyšlení, jaký důvod mají k našemu zničení?“ učitel Čupík opět nadhodil stejnou otázku jako kdysi.

„To je jasné – generálové potřebují vítězství!“ odtušil Paleček. „Pro ty pupkáče je nemyslitelné přiznat, že stovka mločích dětí zaměstnala desítky tisíc elitních vojáků, vyzbrojených nejmodernější technikou, jakou má lidstvo k dispozici, navíc úplně bez výsledku. Takové přiznání by je stálo koryta!“

„Takových neúspěchů už měli víc a nepoložilo je to,“ zavrčel Vocásko. „Dokonce i tam, kde vojensky vyhráli, ale ve skutečnosti prohráli, nikdo z nich neodstoupil.“

„Dvacetkrát už s námi mohli začít jednat,“ namítal učitel. „Mohli si to zdůvodnit humanitárními důvody, mohli prohlásit, že zvítězili a další nebezpečí od nás nehrozí.“

„To by byla dokonce pravda, když už nemáme kreator,“ podotkl Paleček.

„To oni nevědí!“ opáčil táta Jaroš, kterého to zaujalo.

„Ale mohli by to tvrdit, arogantní jsou na to dost!“ pokračoval Paleček. „Urazili jsme prostě veliké bossy!“

„Já mám jiné podezření, bohužel tisíckrát horší, než jak se to jeví Palečkovi i vám všem,“ řekl učitel. „Opravdu věříš tomu, tati, že jsi ve světě jediný, komu se podařilo stvořit umělý život?“

„Takže si myslíš,“ řekl táta po chvíli ticha trochu zadrhnutým hlasem, „že někde jinde stvořili další mloky, ale na rozdíl od nás…“

„Proč zrovna mloky?“ opáčil učitel. „Mohli se dostat jen na počátek. Třeba se jim podařilo vypěstovat jen protobaktérie, co já vím. Víme dobře, jak strašnou zbraní jsou, použít je k něčemu horšímu než k šíření neškodného průjmu. Kdyby se někdo dostal tak daleko, měl by zbraně schopné ovládnout svět. Snesl by myšlenku na konkurenci někde v Čechách? Konkurenci, která ho nejspíš – předhonila?“

„To by vysvětlovalo, proč nás tak usilovně chtějí zničit,“ dodal rychle Paleček.

„No dobrá – ale co s tím?“ opáčil bezradně táta.

„Budeme muset dosáhnout, aby s námi jednala česká vláda. Uvidíme, zda tam sedí rozumní lidé, nebo jen něčí loutky,“ pokračoval učitel.

„Ale co v tom druhém případě? Když to loutky jsou?“

„Možná bychom měli pokračovat ve stavbě tunelů,“ odtušil učitel zamyšleně. „Najdeme-li více podzemních prostor, můžeme se lépe rozptýlit. V Čechách jsou jistě krasových jeskyň stovky, okolo Čech se najdou další. Kdejakou jeskyni, kdejaký závrt přece objevit nemohou. Najděme je tedy my a obsaďme je!“

„I v okolních zemích?“ zaškaredil se táta.

„I v okolních zemích,“ trval na svém učitel. „Hranice lidských států nemají pro nás mloky žádný význam. Každá lidem nepřístupná jeskyně může být naše útočiště.“

„To nevypadá dobře,“ protestoval táta. „Pořád chceme mezi lidi, měli bychom dodržovat i jejich zákony a předpisy. Hranice států jsou jedním z nich.“

„Anebo dosáhnout toho, aby je lidé změnili,“ řekl učitel. „Blaník nám odebrali přesně podle zákonů. Stačilo by jim prohlásit nás nějakým svým zákonem za škodnou nebo lovnou zvěř a pak nás vyhubit. Měli by všechno právně podložené, podle zákonů by byli nevinní jak lilie. Tak se přece hájili i Němci. Vzpamatujte se, na světě nejsou jen spravedlivé, ale i nespravedlivé zákony. Co hranice států? Vždyť nejsou úzkostlivě dodržované ani lidmi. Kdo si co dělá z hranic uvnitř Evropské Unie? Jejich hranice jsou důkladně chráněné jen proti – nežádoucím přistěhovalcům.“

„Z hlediska přežití nám asi nic jiného nezbude…“

„Z hlediska přežití… Už to, že další prostory nebudou tak komfortní. Nebudeme tam mít elektřinu, nedokážeme pěstovat zeleninu ani chovat žáby. Budou to jen úkryty k zachování holých životů. My ale potřebujeme více než úkryty, jinak nezachráníme nic, ani ty holé životy.“

„V nejhorších dobách by mohl být dobrý každý úkryt. Když se rozptýlíme, těžko nás mohou jednou ranou vyřídit. Čím více úkrytů najdeme, tím lépe. Všechno si můžeme později obnovit.“

„Nemůžeme,“ odtušil smutně táta. „Bez kreatoru bychom nedokázali obnovit ani červy, ani žáby, musíme je udržet naživu.“

„Jádro kreatoru i kukly transkriptoru máme,“ povzbuzoval ho učitel. „Všechno ostatní máš na discích a věčně bez počítačů také nebudeme – i kdybychom měli udělat nějaký nájezd na lidi.“

„To by byl asi poslední zoufalý pokus,“ otřásl se táta.

„Myslím, že by byl oprávněný,“ přidal se k učiteli Paleček

„Uvidíme,“ vzchopil se opět táta. „Nechme pracovat čas – pracuje pro nás lépe než by to dokázala sebezoufalejší hrdinná akce. Schováme si ji na horší doby.“

„Jen aby nenastaly dřív než si myslíme…“ povzdychl si Paleček.

Což nikdo nemohl vyloučit.

*****

Zvonek polního telefonu přišel jako na zavolanou. Volal nás z jeskyňky na břehu Jizery Vladimír Mináč.

„Sledovali jsme, jak vás překřičeli,“ oznamoval nám, jak to viděl on se svými kamarády. „Nemohli bychom vám pomoci?“

„Jistěže mohli,“ odpověděl jsem mu. „Co kdybyste od nás natáhli vlastní linku do Mnichova Hradiště a naše zprávy šířili sami, jako když jsme začínali s vysíláním?“

„Pravda, máme kamarády mezi amatéry – vysílači, ale na tohle raději zapomeňte. Uvědomte si, že Američané mohou kontrolovat nejen internet, ale vše, od telefonních drátů po vysílače. Jejich stroje průběžně kontrolují i hovory digitálních ústředen. Jen jsme se začali domlouvat, že vám pomůžeme, okamžitě jsme měli na telefonu poruchu a dodnes ji nikdo nedokázal opravit.“

„To mohla být náhoda,“ vložil se do hovoru Honza Anděl.

„Nebo vyřazení nepohodlných svědků. Uvažujeme spíš druhou možnost, bude to bezpečnější. Jak si vysvětlíte, že nám správně nefungují ani mobilní telefony?“

Pak nám dlouze vyprávěl, jaké trable měl on i jeho kamarádi, než protlačili naše podobizny nelegálně do novin. V Praze nám z toho nestačil sdělit ani desetinu, tady se mohl konečně spolehnout, že s námi mluví bez odposlechu.

„O americkém systému Echelon se šušká po celém světě, ale málokdo to řekne nahlas,“ informoval nás. „Stačí vyslovit v libovolném jazyce klíčové slovo – bomba, revoluce, prezident – a váš rozhovor mají na monitoru. Na tohle někteří naši aktivisté upozorňují už dávno. Kdyby to používali jen proti teroristům, dalo by se to omluvit, ale oni si tím vylepšují pozici v obchodních soutěžích, což je vysloveně sprosté. Potom je pro ně snadnější získávat zakázky, když předem vědí, co druhá strana nabízí. Nejprve zruinují konkurenci a nic jim pak nezabrání, aby svého monopolu nevyužili – to právě Američané umí nejlépe. Vezměte si třeba Microsoft! Spoustu nápadů ukradl a i když byl odsouzen, konkurence se zatím položila a pak už to bylo příliš jednostranné.“

„Nepomlouváš je? A co presumpce neviny?“ namítal Honza Vecka.

„Presumpci neviny uznávám, dokud soud nedojde k pravomocnému odsouzení,“ odmítl další ohledy Vladimír. „Microsoft odsoudili a musel platit škody. Mluvit o jeho zlodějně je podpořené rozsudkem, tím nevina skončila. Nezakrývejme presumpcí neviny zloděje!“

„Možná je to tak. Vrátil bych se k nahrávkám. Mohli bychom vám je předávat na kazetách, ale budete nám je muset vracet, máme jich málo.“

„To by bylo nejjistější, ale kde? Tady u vašeho telefonu?“

„Tam ne, to by nebylo dobré. Nemohli jsme nechat tenhle telefon nezabezpečený. Američané by mohli jít po drátech, proto jsme přístupovou chodbu raději sami zavalili. Ale víme o lepším místě. Přímo naproti vám je na Jizeře jez a nedaleko je polní cesta k vodě. Tam bychom se mohli setkávat. My se raději pohybujeme vodou.“

„To chápu. A teď – co byste potřebovali?“

„Nejvíce musíme šetřit bateriemi. Máme nabíjecí akumulátory, ale spálila se nám jedna ze dvou nabíječek. Asi by nám pomohla jedna do rezervy.“

„Jedna nabíječka – to je přece prkotina. Uvažovali jsme už o vás s kamarády. Na jednání v rozhlase jste si stěžovali, že jste měli jediný počítač a ještě jste jej museli jako kořist nechat Američanům. Napadlo nás nabídnout vám náhradou novější. Udělali jsme mezi sebou sbírku, peněz máme hned na několik počítačů. Teď jde o to, zda vám to k něčemu bude. Myslím tím, jak jste na tom s elektřinou a jak bychom k vám ty choulostivé stroje dostali. Rozmyslete si to.“

„Půjč mi to,“ natáhl se ke mně táta pro sluchátko.

„Pane Vladimíre, tady Karel Jaroš, jinak Šéf Salamander. Kdyby mi vaše pomoc umožnila pokračovat ve vývoji života, neměl byste vděčnějšího dlužníka. Tak velkou pomoc jsme ani nečekali. Ale bude to možná problém. Vím, že dnešní počítače nejsou obrovské skříně jako dřív, ale přece jen: do našeho nového sídla neprojdou rozměrnější předměty a všechny cesty vedou pod vodou. Přestěhovali jsme sem spoustu materiálu, dokonce hard-disky z počítače, ale něco nám voda zničila. O elektřinu prozatím nouzi nemáme a snad mít nebudeme. Pro počítače máme dostatek suchých prostor – jak jinak bychom mohli používat elektřinu? Jde jen o tu nešťastnou dopravu.“

„Jak si máme představit vaše cesty? Nebo jinak – jaké největší rozměry nesmíme překročit?“

„Naše cesty jsou několik kilometrů dlouhý klikatý tunel průměru zhruba padesát centimetrů, naplněný vodou, většinou pod tlakem. Do jisté míry je to problém, ale už jsme tím dostali i počítačové disky, nebude to snad nepřekonatelná překážka.“

„Rozměrově notebook projde určitě a větší počítač možná také,“ uvažoval nahlas Vladimír. „Největší obavy mám o monitory, nejen co do rozměrů, ale především jejich citlivostí k vlhku. V každém případě to zkusit můžeme.“

„Jak říkám, neměl byste vděčnějšího dlužníka.“

„Další otázka je, jaké programy budete potřebovat.“

„Programy mám své,“ odtušil Jaroš. „Zabýval jsem se tím ještě zaživa, chci říci, ve svém předchozím lidském životě. Všechny programy jsem kdysi napsal ve fortranu, ale dokážu je přepsat do jiného jazyka, pokud mi k němu dodáte příručku. Jsem sice především biolog, ale když jsem zvládl starý ruský počítač, nových se nezaleknu.“

„V tom případě máte mé obrovské sympatie,“ řekl Vladimír uznale. „Není každý počítačový fanatik jako my, ale vážíme si lidí, kteří se jich nebojí. Možná vám dodáme překladačů víc, abyste si mohli vybrat. Přeji vám, abyste toho využili. Nejen vy, ale i já se budu cítit v sedmém nebi, když to bude k něčemu dobré.“

„Kdoví – třeba se ještě setkáme,“ řekl Jaroš tiše. „Buďte všichni opatrní. Tušíme proti nám obrovskou sílu a máme obavy, že to nebude nijak jednoduché. Může to být i nebezpečné.“

„To nám došlo i bez vás. Ale máte pravdu. Postupujeme důsledně konspirativně, data si předáváme jedině z ruky do ruky, neposíláme je pomocí internetu. Nevěříme mu od té doby, co nás někdo tak hladce odpojil. Připojujeme k němu jen občas počítače, na kterých nic důležitého není, aby nám nikdo nemohl na dálku prohlížet disky – říká se, že to jde, i když to zatím určitě nikdo neví. Když si chceme něco sdělit, nepoužíváme ani telefony – zkrátka žijeme jako v pravěku.“

„V pravěku – lépe než pod kontrolou,“ souhlasil Jaroš.

„Jasně. Veliký Bratr tě sleduje. Jako za Rusů, ačkoliv – Rusové neměli takové možnosti, jaké mají tihle. Ale teď musíme končit, jedu zařizovat. Ozvu se brzy.“

„Můžete se zastavit u řeky? Už tam jeden z nás pluje, bude tam dříve než vy. Naše rychlost pod vodou je čtyřicet kilometrů za hodinu, jsme ve vodě rychlejší než lidé na suchu. Na suchu je tomu, bohužel, naopak,“ usmál se Jaroš.

„Jste opravdu hbití! Ale buďte opatrnější na čísla,“ odtušil Vladimír. „Snadno si spočítám, jak jste ode mě daleko.“

„Jistě. Jen je otázkou, zda vám vzdálenost bude k něčemu platná. Jako když se za hurikánu cestující parníku zoufale ptali kapitána, jak daleko je nejbližší země. Mořský vlk jim klidně odpověděl: Pouze dvě míle. Bohužel, kolmo dolů.“

Zasmáli jsme se. Sluchátko pak jenom tiše cvaklo.

„Jestli to vyjde…“ povzdychl jsem si.

Při pohledu na Jaroše jsem až teď pochopil, jakou ztrátou pro něho bylo opuštění starého vysloužilého ruského počítače, který mu umožnil stát se – stvořitelem.

Pomoc Vladimíra Mináče nám přišla jako z nebe. Získat nový počítač jsme měli v plánu – ale tohle byla lepší příležitost než při nějakém nájezdu na lidi, bez nutnosti nějaké zoufalé pirátské akce. Většina z nás měla dojem, že i taková akce by byla z naší strany oprávněná a lidé nám dlužili náhradu za Jarošův prastarý počítač, ale takhle to bylo – nejen pro naše svědomí – jistě lepší.

*****

Vysílání zpráv Českého rozhlasu bylo přerušeno v půlce věty. Pak se ozval málo zřetelný hlas, vyzývající posluchače, aby si jako kdysi připravili kazety k nahrávání mimořádného vysílání Mločí osady. Naši přátelé nejprve vysílali vlastní komentář, aby si posluchači stačili připravit nahrávání, neboť to co uslyší, se nebude opakovat.

„Lidé, buďte prosím připraveni. Ti, kdo stojí za akcemi proti mlokům, udělají všechno, aby nám v Čechách zrušili svobodu slova. Snaží se nám namluvit, že chrání demokracii, ale jednají přesně naopak. Podařilo se jim už vyřadit v Čechách noviny – budiž, nejspíš jim všechny patří. Na rušičky rádia jsme si odvykli, ale dobře víme, proč je opět používají. Naše současná odstupující vláda i velení NATO potlačují pravdu, proto jsme navázali kontakt s mloky sami. Jak možná víte, jsou to bývalí lidé, kteří po smrti získali nové tělo. Jednat se s nimi dá. Život mloků je pro ně strašný, ale my jim to ještě zhoršujeme. Mloci přitom pro nás udělali co mohli. Jejich vysílač byl zdrojem pravdy, ale není schopen překonat technicky dokonalejší rušičky. Buďte tedy jako dříve připraveni šířit pravdu potají. Dávejte dobrý pozor na odposlouchávané telefony i na počítače! Netušíte, co všechno může být proti nám použito. Ale především – nevěřte lžím, i kdyby byly jediným hlasem v Čechách – nebo po celém světě. Nevěřte lhářům. Poslechněte si originální, nesestříhaný záznam z prvního jednání mloků s lidmi. Tento záznam pořídili mloci. Na rozdíl od oficiálně vysílaného je naprosto autentický a není upravován. Kdo máte zájem, nahrajte si to. Poslouchejte stanovisko mloků. Je odlišné od našich oficiálních zpráv, ale určitě bližší pravdě.“

Pak následovala naše kazeta.

Nejprve náš vzkaz generálnímu sekretáři NATO – vyzněl značně jízlivě, ale bylo zřejmé, že jde o obžalobu ze zločinů, o kterých se všeobecně vědělo. To byla odpověď bez obalu! Následoval neupravovaný tříhodinový záznam z našeho jednání. Technicky byl slabší než oficiálně vysílaná verze, zato bez nejmenších úprav. Při jeho poslechu získal každý úplně opačný dojem. Místo mločích zástupců ustupovali právníci lidí. Provalila se tím lživost oficiální české propagandy – což bylo ze všeho nejdůležitější.

Záznam nebyl vysílán celý. Asi po hodině bylo vysílání přerušeno a po formální omluvě pokračoval původní pořad. Hodinu cenzorům trvalo, než přišli na zdroj našeho vysílání. Nám i lidem, kteří to poslouchali, to ale stačilo.

Ředitel Českého rozhlasu podal ještě téhož večera demisi, oficiálně na vlastní rozhodnutí. Mezi lidmi se proslýchalo, že jeho demise byla na nátlak NATO. Ani jedno, ani druhé se samozřejmě nedalo ověřit, ale oficiálním zprávám už Češi nevěřili.

*****

Kmen 618

Vladimír Mináč dodržel slovo a brzy se opět ozval. Řekl nám, že přijel autem a můžeme si přijít pro pečlivě zabalené díly tří počítačů. Bude prý na nás čekat u Jizery.

Vypravili jsme se tam v celém procesí. Já, táta Jaroš, učitel Čupík a dvanáct silnějších mloků. Nejprve se objevil nad hladinou Jizery učitel a pátravě se rozhlížel po okolí. Automobil stál až u vody a vypadalo to, že si chce Vladimír jenom umýt karosérii.

Nikdo nikde, kam až jsme dohlédli. Čupík nám dal do vody tiché ultrazvukové znamení a v mžiku jsme byli u něho.

Přivítal jsem se s Vladimírem velice srdečně.

„Rád by se s tebou seznámil Šéf Salamandr,“ řekl Jaroš a podával mu ruku. „Mé původní jméno je Karel Jaroš.“

„To vy jste ten génius?“ prohlížel si ho zpytavě.

„Ano, to je on,“ odpověděl jsem za něho. „Nechtěj po něm, aby se sám chválil, nemá to rád. Je to výjimka, že ho vidíš na vlastní oči – normálně ho nepouštíme nikam, kde by mu hrozilo nebezpečí. Bez něho bychom nikdy neexistovali.“

„Takže jsem – jedním z mála lidí, kdo ho spatřil?“

Ujistili jsme ho, že má pravdu.

„V lidské podobě ho znalo víc lidí, ale v téhle podobě jsi první člověk, kdo mu stiskl ruku.“

Potom nastalo stěhování balíků. Byly pečlivě zabalené, ale obsahovaly zřejmě hodně vzduchu, takže se pod hladinu daly stáhnout jen neochotně. Vladimír nás zvlášť upozorňoval na tři monitory. Dopravu nakonec vyřešil Jaroš jednoduše – geniálně jako Kolumbovo vejce. Vypustili jsme z tunelu vodu a balíky dopravili dovnitř. Když jsme začali pomalu a opatrně vodu napouštět, balíky plavaly navrchu – a stačilo je mírně usměrňovat ochotnou eskortou od píky.

„Přijdu se zítra zeptat, zda s tím nebyly nějaké problémy,“ slíbil Vladimír, než zabouchl kufr u své staré škodovky. Pak vyjel na silnici směrem k Mnichovu Hradišti.

Netušili jsme, že to setkání bude jedním z mála světlejších míst našich kontaktů s lidmi. A že Vladimír bude nejen absolutně první člověk, komu Šéf Salamandr Karel Jaroš upřímně potřese rukou, ale i - jediný člověk, komu se té cti vůbec dostane.

*****

Instalace počítačů proběhla skutečně hladce. Včas jsme v Mločím ráji připravili odlehlou a suchou jeskyni, kam jsme chtěli počítače umístit. Byly zde dřevěné skládací vojenské stoly a židle z Blaníku, elektrická přípojka i lampičky.

„To byl ale miliónový nápad,“ pochvaloval si táta. „S tak podrobně popsanými postupy by musel zvládnout instalaci i počítačový analfabet.“

„To víš – připravovali to počítačoví fandové!“ souhlasil jsem. „Vyznají se dobře i v nás, nepočítačovém plebsu.“

Jedna obrazovka se rozzářila již za půl hodiny po Vladimírově odjezdu, druhá pět minut po první. Třetí počítač se pokoušeli podle malé příručky sestavit inženýr Skála s učitelem, ale ukázalo se, že jsou v této technice oba méně zběhlí.

„Tohle má se slaboproudem společnou snad jenom elektřinu a to ještě v měřítku jedna ku čtyřiceti,“ sakroval Skála.

„Nemluv už a podej mi šroubovák,“ uklidňoval ho učitel. „Ten ne, křížový. Tady snad ani jiné šrouby nejsou, divím se, proč nám vůbec přibalili i ty obyčejné. Máme tu všechno co je potřeba a ještě hodně navíc.“

Třetí obrazovka se rozzářila dvacet minut po prvních dvou, ale to už jsme spolu s tátou začali vnikat do tajů systému.

„Je to sice jiné než EC, ale zvládneme to,“ pochvaloval si Jaroš.

Zabrali jsme se do práce. Podle návodu jsme si propojili počítače mezi sebou do sítě a táta Jaroš zkoušel připojit skříň s disky, dovezenou z Blaníku.

„Je to výborné – lepší to být nemohlo,“ řekl, když se mu podařilo připojit diskové pole k jednomu počítači. „Adaptér mezi disky a interface-kabelem EC můžeme rovnou vyhodit, disky jdou připojit přímo. Jenom musí být hned vedle počítače, ty dráty jsou nějak krátké, potřebovali bychom delší… Vlastně ne, oni tady píší, že to tak musí být kvůli spolehlivosti přenosů.“

„Geniální nápad byl použít u prastarého ruského počítače stejnou strukturu dat jako u PC,“ přidal jsem se. „Jsem už k té velké bedně připojený také.“

„Dalo to fušku,“ řekl Jaroš. „Pomáhal mi s tím jeden náš nadšenec v ústavu. Zlaté české ručičky – vážně a bez ironie. Zbývá nám rozhodnout, do jakého jazyka všechny programy přeložíme.“

Nebyl jsem proti, ale ukázalo se, že nám naši přátelé připravili velice příjemné překvapení. V počítačích se nacházel i překladač jazyka Fortran.

„Píšou, že to je překladač – unikát, zhotovený v Čechách v jednom výzkumáku,“ četl jsem příručku. „Tam se také měli rozhodovat, do jakého jazyka přeloží všechny své programy. Místo aby si vybírali z chudičké nabídky dostupných překladačů, urychleně vyvinuli vlastní překladač fortranu. Přišlo je to laciněji než převod tisíce programů.“

„Nám to pomůže také,“ liboval si táta Jaroš. „Teď jenom připojit kreator a kukly transkriptoru. Dávej pozor na disky z Blaníka, ať je náhodou nesmažeš.“

V nejlepším nám přišli oznámit, že rádio pro nás mloky vysílalo výzvu k dalšímu jednání. Měli jsme poslat delegaci do Prahy.

„Kdo z nás tam pojede?“ mračil jsem se. Upřímně řečeno, nechtělo se mi odejít od počítačů, zrovna když měly být podruhé oživeny Jarošovy programy.

„Neboj se, Frolík to zvládne,“ řekl Jaroš s chápavým úsměvem, když viděl, jak se mi nechce. „Ať si na tu cestu Frolík vybere kamarády sám.“

„Stačil by mi jeden, kdo bude jednání natáčet,“ usmíval se advokát. „Každý další bude navíc. Ale když nás pojede třeba pět, bude nás víc a nebudeme se bát vlka nic.“

„Dobře,“ přikývl Jaroš. „Vyber si koho chceš, sám dobře víš, jak jednat. Máš naši plnou důvěru, určitě ji nezklameš.“

Byla to jistě náhoda, že jsme začali vybalovat počítače právě teď, jinak bych tam nejspíš jel také. Delegace odcestovala tunelem, vedoucím k Labi. Jizera byla blíž, ale pořád jsme podvědomě volili tunely vzdálenější od Mločího ráje. Nad Čechami vrčely cizí helikoptéry a očividně po nás pátraly, bylo to i teď rozumné opatření.

Zabrali jsme se s Jarošem do programů. Jednání s lidmi bylo důležité, ale tohle bylo pro nás oba mnohem důležitější i zajímavější.

„Není všechno tak jednoduché, jak se zdálo,“ povzdychl si táta. „Tvůrci českého fortranu si zřejmě usnadnili práci a neimplementovali všechny konstrukce. V ústavu asi nikdo nepočítal s mými programy.“

„Vždyť je to čistě rutinní práce,“ uklidňoval jsem ho. „Přeložit modul, najít pět až deset chyb a nahradit příslušný úsek jinými instrukcemi, to je hračka.“

„Dobrá – zabývej se tím, já ještě musím připojit kabely ke kreatoru,“ souhlasil. „Vypadají nadějně, ale kreator na testy vůbec neodpovídá.“

Až pozdě odpoledne se mu podařilo objevit chybu. To už jsem měl přeloženou většinu programů. Zkusil jsem na zkoušku programy pro testování genetiky a zadal jim k testu jeden starší řetězec DNA, namátkou vzatý z knihovny.

„Fuj, to jsem si vybral potvoru,“ otřásl jsem se, když jsem pozoroval výsledky.

„Na tohle místo zapomeň a už se sem nikdy nevracej,“ řekl Jaroš vážně, když mi pohlédl přes rameno na obrazovku. „Možná bych to měl raději sám smazat, aby po tom nezůstala na disku ani stopa. Při testování úseků přírodních DNA se ti může stát, že narazíš i na takové věci – tohle bylo tuším při mém výzkumu přírodních žab. I některé naše žáby mají v sobě jed, naštěstí neškodný. Ale naroubovat jej na protobaktérii, jak se mi to podařilo tady – to nebylo zrovna nejšťastnější.“

„Co by to udělalo, kdyby to někdo vypustil mezi lidi?“ nadhodil jsem.

„Ani se neptej! Kdybych neschovával úplně všechno, už by to tam nebylo. Až se vyčerpá disková kapacita, tohle určitě smažeme jako první – i když, jak vidím, teď máme diskového prostoru víc než předtím a všechno prázdné… Naštěstí měly mé první kreace krátký život, tahle by se nejspíš do dvou dnů sama udusila, ale do té doby by asi byla horší než – vodíková bomba! Od toho ruce pryč, není to žádná hračka. Raději navrhni vlastního mloka. Můžeš vyjít z protosalamandra, ať nemusíš vymýšlet všechno od začátku. Máš tam hotovou krev, dvojdyšné plíce a většinu ústrojí. Chybí ti mozek, ale máš aspoň na co navazovat. Budeš muset samozřejmě zvětšit rozměry, aby se ti větší mozek vešel do lebky. Podívej se, jak jsem to udělal já, ale pak zkus jít svou cestou, například směrem k živorodosti. Mohlo by to být – tvé mistrovské dílo!“

Panebože! Mít úplnou volnost stvořitele? Co víc jsem si mohl přát!

Vycházel jsem z protosalamandra, který se od Salamandra Sapiens lišil jako Pitecanthropus od Homo Sapiens. Vytvořím-li placentu a zajistím živorodost, dostane se mlok opět blíž k lidem! Pustil jsem se bez odkladu do úvah, jak dál.

Vyrušil nás dav mloků v čele se dvěma našimi parlamentáři, Michalem Marešem a Zdeňkem Nollem. Vpadli mezi nás bez varování a vytrhli nás z nejzajímavějšího.

„Táto, stalo se něco hrozného!“ křičel nepříčetně Michal Mareš. „Rozstříleli naši delegaci! Frolík je mrtvý, Libor a Jurečka zemřeli s ním!“

„Jak to, proboha?“ zděsil se táta.

„Stopli jsme si dvě auta. Frolík, Libor a Jurečka malou škodovku, my dva jsme jeli za nimi v otevřené dodávce. Těsně před Prahou kontrolovali na silnici auta vojáci NATO s automatickými puškami. Tahali lidi z aut a auta prohledávali. Řidič Frolíkovy party se otočil a chtěl se vrátit – pochopitelně si toho všimli. Ani se nenamáhali je stíhat, prostě zavolali rádiem helikoptéru a ta na auto vypálila nějakou raketu či co. Všichni byli výbuchem na místě roztrhaní i s řidičem. Lidé z okolních aut strašně nadávali, někteří volali záchranku, jiní policii. Jenže všem najednou přestaly fungovat mobily. I když vojáci nic nenašli, aspoň si zapisovali značky aut a lidem lámanou češtinou vyhrožovali, že si je šeredně podají, jestli někdo jen cekne. Nás řidič přikryl plachtou. Vojáci ji nadzvedli, ale vzadu byly nějaké sudy a za nimi nás přehlédli.“

„Polevili asi v ostražitosti, když zlikvidovali Frolíkovu partu,“ dodal zamračený Zdeněk Noll. „Navíc, právě když se dívali do našeho auta, začali jiní nedaleko mlátit jednoho chlapa, rozdupali mu videokameru a to nás zachránilo.“

„Co to bylo za vojáky?“ mračil se i táta. „Byli s nimi policisté České republiky?“

„Češi to nebyli, neuměli česky! Čechy jsme tam neviděli. Měli na přílbách bílé nápisy MP – podle toho právě soudíme, že to byla vojenská policie NATO.“

„Toho jsem se bál,“ vzdychl si táta. „Oni jim dali úplně volnou ruku…“

„Snad to tak nenecháme!“ pokračoval rozhořčeně Mareš. „Tak zákeřně přepadat parlamentáře je přece zrůdnost!“

„Napoleon to také tak jednou udělal, možná mají i jiný podobný vzor. Vojáci už v historii lidstva zabili tolik parlamentářů, že by se ti mrtví nevešli ani na Václavák.“

„Ale co my?“ naléhal Mareš. „Nepomýšlíš na nějakou odvetnou akci?“

„Nebudeme s vládou jednat sami,“ odtušil Jaroš. „Využijeme pomoci, kterou nám někteří lidé nabízejí. Po tomhle budeme možná potřebovat zástupce i k jednání, ale na odvetnou akci nepomýšlím – a mám pravdu, jak brzy uvidíš. Jakékoliv zlo, které lidem provedeme, se okamžitě otočí proti nám. Musíme vydržet a tím budeme silnější.“

„Hovoříš skoro jako Gándhí,“ mračil se učitel. „Vážím si ho jako jednoho z mála v dějinách, osvobodil Indii od Angličanů nenásilnou cestou, ale obávám se, že tady to platit nebude. Tohle nejsou lidi, to jsou žraloci!“

„Angličané v koloniích také nebyli žádná jehňátka.“

„Ano – ale tihle jsou mocnější. Jde jim ovšem jen o moc a o peníze. Tím hůř pro nás.“

„Nebo pro ně.“

*****

Večer došlo k dalšímu incidentu. Dalibor Kvasnička, naše hlídka na podvodní křižovatce, zaslechl z jednoho tunelu podivné zvuky. Nejprve to ohlásil službě polním telefonem. Pak si otevřel tunel a vplul šikmo dolů do tmavé roury, aby osobně zjistil, co se tam děje.

Na prvním kilometru se tunel několikrát zatáčel a za jednou zatáčkou Dalibora oslnilo ostré světlo, které se k němu rychle blížilo. Rovněž zvuk zesílil. Libor se začal usilovně vlnit zpět, ale pozadu mu to nešlo a vrčící monstrum ho dohánělo.

Dalibor odepnul od opasku dvoustovku tritolu a rozškrtl zápalník. Doutnák začal prskat a hořet, voda mu nevadila. Včas si neuvědomil, co v nestlačitelném prostředí kolem něho výbuch udělá, vedla ho jen myšlenka zastavit přibližující se nebezpečí za každou cenu – ani na okamžik totiž nepochyboval, že to není nic přátelského.

V té chvíli pocítil náraz do ruky. Zabodla se mu do ní malá kovová harpuna, lanko se napnulo a začalo ho přitahovat k vrčícímu monstru. Dalibora světlo oslňovalo, ale okamžitě pochopil, že se musí hrotu harpuny zbavit. Vytasil ze stehenního pouzdra československý útočný nůž pro výsadkáře a pokusil se lano přeseknout.

Ostrý nůž jen bezmocně sklouzl – po oceli. Dalibor pochopil, že zemře. Harpunu si z ruky nevytrhne, její rozevřené hroty to znemožnily. Monstrum si ho přitáhne, ale ještě dřív dohoří krátký doutnák… neměl by jej raději včas odseknout?

V kritické chvíli ho napadlo jiné řešení. Prudce švihl útočným nožem – a odsekl si ruku. Ve vodě zmodralé krví se v úzkém tunelu otočil – později nedokázal popsat jak – a vyrazil nejvyšší rychlostí nazpět. Za ním se táhla krvavá modrá stopa.

Pak se ozval výbuch. Voda prudce vyrazila z tunelu a srazila tři mloky, kteří zatím připluli z Mločího ráje na pomoc a právě otevírali uzávěr tunelu. Podvodní křižovatka byla rázem plná bahna uvolněného ze stěn – a také modré krve. Všem třem tekla krev z uší a nozder. Než se ale vzpamatovali z otřesu, vyplaval z tunelu i Dalibor…

Byl v hrozném stavu. Chybějící ruka byla nepatrné zranění proti roztrženému břichu. Dalibor za sebou vlekl vlastní vnitřnosti, ale nevnímal bolest a posledními silami zarputile plaval. Teprve když se dostal za uzávěru, ztratil vědomí. Ještě předtím stačil vypovědět, s čím se setkal.

Čeněk Doubek opatrně vplul do ztichlého tunelu, připraven kdykoliv se dát na spěšný ústup, ale dostal se jen k závalu. Pohnula se tam ze svého místa veliká skalní deska a tunel dokonale skřípla. Nebezpečí bylo zřejmě zažehnáno. Čtvrt hodiny poté byli zranění ošetřeni a uříznutá hlava mrtvého Dalibora připojena na transkriptor.

„Poslali na nás neznámého robota,“ ohlásil Michal Šéfovi Salamandrovi úsečně. „Dalibor vyhodil do povětří a úplně zničil tunel k Jizeře, kterým jsme vždycky pluli na setkání s Vladimírem. Doufejme, že to robota zničilo. Tunel k Jizeře je zavalený příliš důkladně, museli bychom jej prorazit znovu a jinudy. I kdyby to robota nerozdrtilo, musel by mít schopnosti velkého sacího bagru, aby se z toho dostal.“

„Přišli zkrátka s něčím novým,“ povzdychl si Jaroš. „A kdyby se z toho dostal?“

„Hlídáme u toho, ale nic se tam neozývá,“ ujistil ho Mareš. „U ostatních tunelů jsme postavili hlídky až dole u východů a vybavili je silnějšími náložkami. Přišli jsme na zlepšení. Vocáskova parta zvětšuje po každém kilometru tunely, až vznikne menší komůrka. Jednak se tam našinec snadno otočí, za druhé tam uskladníme zásobu trhavin i jídla pro hlídky a navíc si myslíme, že nás to může chránit před výbuchem.“

„Na to nespoléhejte, tlak se v kapalinách šíří všemi směry rovnoměrně,“ varoval je Jaroš známou fyzikální poučkou. „Poradím vám ale něco. Na každém vhodném místě vytvořte vzduchovou kapsu, schopnou absorbovat náraz tlakové vlny. Každá taková kapsa nebezpečný tlak aspoň podstatně zeslabí.“

Mareš přikývl a odešel. Mezitím jsem dokončil přenos Daliborovy duše do vejce a předal je ochotným nosičům. V jeskyních Mločího ráje nebyly hladké podlahy jako v Blaníku a vozíky ztratily svou hlavní výhodu. Místo nich jsme teď používali nosítka.

„Speciální robot,“ povzdychl jsem si nahlas. „Určitě nebude osamocený – vývoj unikátu by se jim těžko zaplatil. Můžeme každou chvíli čekat další.“

„To snad nějak přežijeme,“ pokrčil rameny Jaroš. „Mnohem víc mě rmoutí konec jednání. A bylo to tak slibné…“

*****

Večer před spaním mě Michal Mareš požádal o rozhovor mezi osmi očima, jak tvrdil. Odebrali jsme se stranou. Kromě mě a Michala tu byl Američan John Glenn a další z Marešovců, mlčenlivý Stanislav Letník.

„Víme, že se neodvážíš postavit proti tátovi, ale přesto jdeme za tebou,“ zahájil debatu Mareš. „To co se právě děje v Čechách, je něco strašného – a ty to víš. Velitelství NATO si z našich vyhrůžek nic nedělá, nemá smysl strašit je průjmem.“

„Dobře vědí, že je dokážeme zasáhnout a příště by to bylo horší,“ oponoval jsem.

„Právě,“ souhlasil Glenn. „Od toho průjmu to berou vážně a to znamená, že určitě pijí jenom vodu dovezenou ze Států a jedí konzervy. Kdybychom je napadli, odnesou to nevinní Belgičané, ale velitelství NATO vyvázne beze škody.“

„V tom se možná mýlíte… jenže Jaroš to nedovolí,“ řekl jsem přesvědčeně.

„Právě. Jediný, kdo nám můžeš pomoci, jsi ty.“

„Chcete zase vymyslet nějakou hloupost?“ podíval jsem se na ně podezřívavě.

„Jde o to, zda to bude hloupost,“ zavrčel Michal Mareš.

„Nechceme škodit lidem v Evropě a nechávat na pokoji darebáky, co za tím stojí a chechtají se celému světu,“ přidal se k němu John Glenn.

„Dobrá – co tedy chcete?“

„Dovedl bys nám udělat protobaktérie, které by lidem místo průjmu způsobily – řekněme dvoudenní ochrnutí? Víš – takovou důraznější výstrahu? Něco, co by konečně lidi přinutilo přemýšlet o nás v jiné rovině. Nemusí to přece zabíjet!“

Zamyslel jsem se. Taková výstraha by byla jistě působivější než průjem. Přitom by mohla být stejně neškodná. Něco takového by možná udělal i mírný Jaroš.

„Dobrá,“ souhlasil jsem. „Nedělám to rád, ale tohle mi ještě svědomí dovolí.“

Tím jsem udělal svou největší chybu. Každý by si měl všechno řádně promyslet, než se dá do jednání, které už nemůže vzít zpět…

Přesunuli jsme se do místnosti se třetím počítačem. Posadil jsem se k monitoru a vyvolal programy. Propojené počítače si vedly všechny stejně, jen transkriptor byl fyzicky připojený pouze na náš nejrychlejší model.

„Moment, kde bych měl začít,“ uvažoval jsem nahlas.

Tři spiklenci za mými zády ani nedutali.

„Vyjdu z protobaktérie číslo šest set osmnáct,“ rozhodl jsem se a najel na její kód v adresáři. „Jen musím zmírnit její účinky na člověka, tahle je příliš silná, zabíjela by. Říkáte – dočasné ochrnutí? Když odstraním tady tu smrtící větev a vložím místo ní… okamžik, musím si to trochu odsimulovat… no, asi tak…“

Prsty se mi míhaly po klávesnici. Dávno už jsem si zvykl psát všemi osmi prsty – jako mlok jsem jich měl méně než člověk, ale nevadilo mi to. Navazoval jsem na sebe hbitě řetězce, doplňoval je z tátovy knihovny genových funkcí a trochu je přičesával.

Skončil jsem závěrečnou simulaci. U bakterií ani netrvala dlouho.

„Zbývá předat soubory s genodaty do kreatoru. Takhle jej spustím – vidíte? Tady to jde lépe než na bývalém počítači, stačí určit soubor a za malou chviličku máte na výstupu vzorek nové baktérie. Dáte je na agar a máte jich, kolik chcete.“

„Výborně, to už dokážeme,“ řekl Mareš spokojeně.

Náhle jsem ucítil na puse mokrý hadr a nadechl jsem se něčeho sladkého…

*****

„Osobně tě uškrtím!“ láteřil Jaroš.

„Co je… co se stalo…?“ blekotal jsem.

Probouzel jsem se pomalu. Ležel jsem na lůžku, nade mnou se skláněl Jaroš a dva další mloci. Otylka z kuchyně, učitel Čupík, v pozadí jsem nezřetelně viděl další.

„To se ptám já tebe!“ hřměl Jaroš. „Koukej si vzpomenout na všechno a hned, jinak se neznám. Kdo tam všechno byl?“

„Co se vlastně…“

„S kým jsi tady včera po straně jednal?“ obořil se na mě táta. „Kdo u toho byl? Nevadí, my si to zjistíme. Hlídejte ho, ať si něco neprovede, je ještě obluzený.“

„Já nevím… Mareš.. oni mě…“

„Jistě, chloroformem,“ mávl rukou Jaroš. „Koňskou dávkou, položila by nejspíš i chlapa – desetibojaře. Člověče nešťastná, cos jim to dal? Uvědomuješ si to vůbec?“

„Aha…“ rozpomněl jsem se. „Nic vážného. Vymyslel jsem pro Marešovu partu protobaktérie. Trochu silnější než ty tvé průjmové, ale taky zaručeně neškodné.“

„Jo, viděl jsem je,“ zavrčel táta smířlivěji. „Proboha – co tě to napadlo vycházet z šest set osmnáctky? Neříkal jsem ti přece, vyhni se jí?“

„Ano, ale já jsem tam odstřihl tu větev a nahradil ji…“

„Podívej se semhle!“ ukázal mi lakonicky Jaroš na obrazovku.

Málem se ve mně zastavilo srdce.

Byla tam závěrečná stránka protokolu kreatoru. Předposlední práci jsem poznal. Byly to mé ochromující protobaktérie, to vážnější varování. Ano, to jsem ještě spouštěl já.

Ale ne to, co někdo spustil potom. Poslední co kreator stvořil bylo téměř půl miligramu protobaktérií – kmene 618. Půl miligramu – to je modrá smrt pro půlku světa. Nebo aspoň pro dvě Evropy. Vodíková bomba může té nepatrné kapičce její smrtící sílu jen – tiše závidět.

Opravdu jsem měl sto chutí opět omdlít.

*****

Samozřejmě mi uvěřili, že jsem to neudělal ve zlém úmyslu. Vždyť jsem vyrobil něco téměř neškodného, málem pro zasmání. Bylo to v protokolu.

Ale proboha – jak jsem jen mohl zapomenout na ty tři, co mi stáli za zády? Sami by nedokázali vytvořit jediný gen, obrazy genetických map jim nic neříkaly. Jediné, co pochopili, byla existence smrtící větve ve kmenu, ze kterého jsem vycházel.

Předat hotové soubory do kreatoru dokázali i sami. Já jsem jim to jen – ukázal.

Chybělo jich tentokrát jen pět. Čtyři patřili do původní Marešovy party, pátým byl John Glenn, Američan. Nevzali si žádnou vodní vrtačku a nezdržovali se s benzínem. Scházelo sice třicet kilogramů tritolu a krabice podvodních zápalek, což znamenalo pro každého kolem šesti kilogramů, ale to se dalo unést i v batohu. Byli vyzbrojeni jinak?

To nikdo nevěděl.

Mohli s sebou vzít starodávné československé samopaly nebo pistole. O zbraních jsme od doby stěhování neměli dokonalý přehled. Zbraně byly naházené na hromadách v jedné jeskynní odbočce, opatřené jednoduchými dveřmi z prken, bez zámku. Kdyby nenechali bedýnky s tritolem rozkramařené, ani bychom si toho nevšimli.

Nejstrašnější byly dvě malé, nenápadné ampule. Přesněji – jen jedna z nich.

Kde se s nimi vynoří z říčních vod? To nikdo nevěděl.

„Jestliže jsme donedávna vyhrávali, tohle může být naše prohra, horší než pro Napoleona Waterloo,“ stýskal si táta Jaroš.

Vladimír se neozýval. Potřebovali jsme ho, protože Český rozhlas na nás spustil tvrdou obžalobu, že jsme nepřišli na předem dohodnutou schůzku. Proč asi? Protože je nám vyjednávání tak nepříjemné? Pak se ale nemáme co divit!

Buďto nevěděli o přepadení našich delegátů, nebo je sprostě zneužili. Kdoví zda sami nepráskli expertům z NATO, kdy se ta schůzka chystá!

„Vypravíme se tam,“ navrhoval jsem.

„Neblázni, Pavle,“ zarazil mě táta. „Chceš snad chodit po Praze?“

„Nemusíme po ulicích. Vltavou proplujeme až do centra Prahy a pak to vezmeme kanalizačním systémem kolektorů až k rozhlasu.“

„Nedostaneš se tam. Máš plány kolektorů?“

„Nakreslíme si je, až budeme v nich,“ argumentoval jsem.

„A i kdyby, ty tam nepůjdeš,“ zakázal mi to táta. „Budeš sedět tady u kreatoru tak dlouho, dokud nevymyslíš účinnou nápravu toho, co se chystají provést Marešovci. Vymyslíš vakcínu, přesněji protobaktérie, které nebudou nebezpečné samy osobě, ale vytvoří u lidí imunitu proti 618.“

„To nepomůže. Museli bychom ji dát lidem předem.“

„Může to být jediná cesta, jak to zastavit, kdyby se jim to vymklo z pracek,“ řekl táta přísně. „Umělý život je děsivý tím, že se staré organismy nestačily během svého vývoje proti němu obrnit. Nám ani ty smrtelné baktérie neškodí. S lidmi je to horší, ale když jim dáme příležitost přežít infekci slabšího kmene, vytvoří si tím ochranu proti silnějšímu. Tak by to mělo fungovat – a já jen vroucně doufám, že se nepletu.“

Uznal jsem to a zabral se do simulací.

Neseděl jsem dlouho. Vakcínu vytvářely už Jarošovy průjmové protobaktérie kmenu čtyři sta pět. Všichni nedávno zasažení byli vlastně proti modré smrti odolní. Jak dlouho? Jen pár měsíců – to by ale mohlo stačit. Střední Čechy včetně Prahy, Plzeňsko, Karlovarsko, Hradec Králové i s okolím.

Amsterodam a Brusel byly také bezpečné. Bohužel – i štáby NATO.

Ale co ostatní země Evropy? Severním Čechám se průjem vyhnul, takže by byly přímo ohrožené. Ale co když smrt pronikne do Francie, Anglie, nebo na druhou stranu do Polska, Rakouska, Itálie? Zastavit to bude jistě problém a tam, kde to začne, to asi spousta lidí šeredně odnese. Ne, tohle nedopadne dobře!

*****

Shromáždění mloků se neúčastnily jen hlídky v tunelech.

„Budeme muset asi navázat kontakt s lidmi sami,“ rozhodl táta. „Hlásí se někdo dobrovolně? Pozor, nebude to procházka růžovou zahradou. Víme najisto, jak tvrdě po nás jdou. Pavla Míču, učitele Čupíka, inženýra Skálu a Igora Filipa předem žádám, aby se nehlásili.“

„Proč?“ zavrčel Skála, který už také zvedal ruku.

„Z téhož důvodu, proč tam nepůjdu já,“ odsekl Jaroš. „Když nechcete pouštět vy mě, mohu já totéž žádat po těch, koho tady považuji za naprosto nezbytného.“

Dobrovolníků bylo i tak dost a Jaroš vybral dva.

„Salaba půjde do Prahy a pokusí se proniknout do budovy Českého rozhlasu. Je jeho věcí, kudy se dostane dovnitř. Smí si vzít někoho jako doprovod, ale jen jednoho, nebude to tak nápadné. Nikomu se nebudete zbytečně ukazovat. Petráček poplave kus cesty s nimi. V Praze se oddělí a zkusí kontakt na Vladimíra Mináče na této adrese. Může se stát, že tam bude policie; buď Česká nebo Military NATO, což by bylo horší. Připomínám proto raději opatrnost. Pokud se mu podaří navázat kontakt, předá tam můj dopis a co nejdříve se vrátí. Rozuměli jste?“

„Nic víc?“ zeptal se Salaba.

„Nic víc. Když se vám to povede, uděláte dost,“ řekl táta a Salaba přikývl.

„Parlamentáři nebývají ozbrojeni,“ pokračoval táta. „My jsme se bohužel setkali s jejich vražděním. Vezměte si aspoň pistole, máme jich dost. Střílet nemusíte a střety nevyhledávejte, ale kdyby vás někdo ohrožoval, braňte se – máte na to právo.“

Bylo vidět, že to říká s těžkým srdcem.

Parlamentáři odcestovali bočními tunely do Jizery. Do Prahy se měli dostat pod vodou. Pro nás to bylo jednoduché, voda byla naším přirozeným živlem a bylo by asi neodpovědné ohrožovat ochotné lidi – řidiče. Trasa oklikou přes Mělník byla delší, ale klidnější. Vrčících vrtulníků si nikdo z nás ani nevšímal, kyselost vody se dala vydržet.

Počítače jsme měli v malé jeskyňce v horním patře. Z hlavního dómu se ozývalo šplouchání mladších mloků, živě dovádějících v přírodním jezírku. Filip pustil nahlas do prastarého reproduktoru z Blaníka rádio, abychom nepropásli důležité zprávy. Bylo slyšet až k nám – a zabraňovalo nám soustředit se na práci.

Seděli jsme u obrazovek a přemýšleli nad dalšími modely umělého života, ale nebylo to jednoduché. Neustále se nám vracel před oči náš další možný osud.

Konečně zprávy!

Všichni jsme přerušili práci a nahrnuli se kolem reproduktorů. Bylo nás tu přes sedmdesát, ale bylo ticho. Umlklo dovádění hrajících si mladších, všichni poslouchali.

Tentokrát zprávy nebyly z našeho pohledu zajímavé. Několik autohavárií – zpozorněli jsme, když jsme uslyšeli o dalším barbarském útoku mloků, ale netýkalo se to nás, ani Marešovců. Šlo o explozi obrněného auta dánského kontingentu nedaleko naší bývalé pevnosti – najelo na minu položenou vojáky NATO. Kdo z lidí věděl, že už tam nejsme? Bohužel tuhle informaci z oficiálního vysílání o našem jednání pečlivě vystřihli – náhodou, nebo promyšleně? Neměli jsme rádio, abychom to mohli vyvrátit.

Jinak se nic nedělo. Kdo by poslouchal jako my pouze rádio, neměl by nejmenší tušení, že se v Čechách děje něco neobvyklého.

Po zprávách následoval zábavný pořad, ale to už jsme se začali rozcházet.

Zvonek polního telefonu, umístěného na kraji jeskyně, se začal rozléhat jako na poplach. Telefon jako vždycky zdvihl ten, kdo byl u přístroje první.

„Ano, jsme tady,“ ohlásil do sluchátka Jaroslav Stašek.

„Cože? Jsou tam?“ vyhrkl překvapeně. Rychle se otočil a všem nám to sděloval: „Američané jsou v Blaníku! Právě vyhodili do vzduchu tátův počítač.“

„Proč zrovna ten?“ řekl na to nesouvisle táta Jaroš. „Nemohli ho nechat být?“

Měl jsem pocit, že se snad rozbrečí – a nedivil bych se. Nedávno jsem se přece vřele u lidí přimlouval za zachování toho počítače – taky mě to mrzelo.

*****

Obsazování pevnosti začalo, jakmile speciální jednotky odklidily trosky vrchních dělových srubů a pronikly do první nezavalené chodby. Táta se prve tvrdě opřel návrhu zaminovat dolní prostory, takže vojáci NATO měli volnou cestu až dolů. Mohli jsme jim to ztížit zavalením většiny spojovacích chodeb, nálože právě k tomu účelu tam byly už od války, ale když už jsme se rozhodli Blaník opustit, neudělali jsme to.

Vojáci NATO postupovali velmi opatrně a zpočátku před sebou do chodeb házeli granáty. Když se přesvědčili, že objekty jsou dávno opuštěné, jen občas si vystřelili – tu na žárovku, na orientační nápis, občas jen tak ze cviku vykopli dveře. Blaník jsme opouštěli spořádaně a co nešlo zachránit, ponechali jsme nedotčené a v chodu, včetně běžících turbín. Dokonce jsme jim rozsvítili všechna světla v chodbách.

Dobyvatelé se brzy dostali až do hlubin hlavních úkrytů. Udiveně procházeli prázdnými, jasně osvětlenými chodbami, kde byly na mnoha místech stopy po našem pobytu. Objevili naše původní červárium i se zbytky mrtvých červů, otrávených jedem, v žabíně zbytečně rozstříleli otrávené, mrtvé žáby. Nestačili jsme je uklidit, ostatně by pro nás bylo odklízení nebezpečné, měli jsme důležitější starosti. Rozklad žabích těl pokračoval pomalu – přírodní hnilobné bakterie si zřejmě s modrým životem nevěděly rady, nechali jsme je tedy americkým vědcům ke zkoumání. Vojáci to ovšem pokazili. Mohli se upřímně vyděsit jen první žáby, na kterou narazili. Pak ale museli zjistit, že je mrtvá, ale oni pro jistotu – nebo pro zábavu – rozstříleli všechny. Municí rozhodně nijak nešetřili – měli jí dost.

Táta chtěl, aby vojáci NATO našli všechno v pořádku. Měl utkvělou představu, že je to zahanbí. Ukázalo se, že se i tentokrát zmýlil. Američany očividně nevzrušovala existence něčeho tak unikátního, jako zbytky umělého života. Být mezi nimi libovolný vědec, musel by se proti ničení něčeho tak vzácného postavit – jenže vojáci mezi sebou obvykle vědce nemívají. Tihle se chovali jako barbaři; ničili co se ničit dalo. Představil jsem si tvář prvního odborníka, který se do Blaníka dostane. Jak bude toho zbytečně zničeného vědeckého materiálu litovat! Možná bude trochu rozzlobený na nás, mloky – vojáci na nás určitě všechno svedou. Bylo nám trochu líto všeho, co tam teď zbytečně přicházelo nazmar. Počítač prý zničili výbušninou, jako kdyby na tom visela záchrana světa. Museli přece vidět, že je vypnutý a nikoho nemůže ohrožovat!

„Vojáci odjakživa jsou a byli primitivové,“ pokrčil jsem rameny. „Od prvních tlup Neandrtálců po elektronikou ověšené Amíky je to pořád stejná nemyslící verbež.“

„To si nemyslím,“ řekl nesouhlasně táta. „Zapomínáš, že naši, československou armádu tvořili stejní lidé jako jsme my.“

„Ano,“ přikývl jsem. „Nejsympatičtějším vojákem byl pro mě vždycky Švejk. Zejména to jeho Co blázníte, vždyť jsou tady lidi! Jen takový voják se rozmýšlel střílet ženy a děti. Ale i v naší armádě byli poručíci dubové, kteří naše švejky donutili i proti jejich vůli zabíjet. Jako všude. A tohle jsou přece profesionálové, ti už nemají lidskost ani v šestém plánu někde hodně vzadu.“

„Vždycky tomu tak nebylo,“ nesouhlasil učitel. „Když bylo třeba bránit vlast, naši vojáci přestali švejkovat a ochotně si to s nepřítelem rozdali.“

„Vzpomínám si, jak se našich vojáků ptali, jestli se bojí jít do nebezpečí,“ řekl zadumaně Jaroš. „Většina z nich přiznala, že strach má – ale šli. To ještě byli lidé. Naši novináři je za to pranýřovali a dávali jim za vzor vojáky NATO nebo Poláky, kteří hrdě tvrdili, že se nebojí, že je to jejich práce. To už byli skuteční profesionální zabijáci.“

„Všichni jsou přitom jen ti nejmenší pěšáčci,“ připojil jsem se. „Všichni, i piloti superletadel a superhelikoptér, jsou jenom takhle malilinkatými pindíky. Skoro bych je politoval, kdyby to nebyli profesionální vrahouni a nedali se na to dobrovolně. Hlavní viníci jsou ještě větší zabijáci, ačkoliv obvykle nosí jen důstojnickou pistolku. Ti už ani neuvažují, zda zastřelit utíkající dítě nebo ne. Počítají mrtvoly rovnou na tisíce, přitom je ani nevidí. Pro ně už je člověk méně než hmyz. Projevují mistrně sehrané rozhořčení jen když ukazují, jaká zvěrstva provádějí ti druzí.“

„Skoro mám zlost, že právě velení NATO v Bruselu je proti kmenu 618 imunní,“ řekl táta Jaroš. „Ti jediní by byli oprávněnou obětí téhle války.“

„A přece jsi byl proti,“ odtušil jsem.

„Zabili nás mloků jen osm,“ povzdychl si. „Když si pomyslím, jak obrovské úsilí na to vynaložili, je to až neuvěřitelné. Navzdory drtivé technice jsou to – žabaři.“

„Těch osm je celých osm procent naší populace,“ skočil mu do řeči učitel. „To je asi jako kdyby zabili osm set tisíc Čechů, nebo šest a půl milionu Němců.“

„Nebo kdybychom vyvraždili čtyři sta milionů lidí, když započítáme celý svět,“ odrazil ho táta. „Tyhle počty hodně rychle zapomeň. Mohly by být nepříjemně reálné.“

„Naštěstí to jsou jenom řeči,“ oddychl si učitel.

„Zapomínáš na to, že Marešova parta má kmen 618. Kdyby se ti naši desperáti pokusili zničit velení NATO v Bruselu, asi by se nic nestalo, tam jsou všichni imunní. Bohužel, tady Pavel může potvrdit, že jim o Brusel nejde. Glenn tvrdil, že určitě pijí dovezenou vodu a vodovodům se vyhýbají, takže nemá cenu zkoušet štěstí. Jinde to ale bude horší. Kdyby se rozhodli napadnout velitelství NATO v Londýně, nastala by apokalypsa. Ten kmen žije jen dva dny od probuzení, pak zahyne, ale za dva dny může do posledního dítěte vyvraždit Velkou Británii – pořád ještě nevidíte tu hrůzu? Právě to mě straší – jako noční můra!“

„Naštěstí Británii odděluje kanál La Manche,“ uklidňoval rychle všechny učitel.

„Což je pro nás, jestli se nepletu, hodina plavání,“ dodal zamračeně táta.

*****

Zkáza

Další dny uplynuly bez jakýchkoliv zpráv od našich vyslanců i od Marešovců.

Zpráva o zničení českého osobního auta raketou NATO ve večerních zprávách sice byla, ale mluvčí NATO ji hned komentoval – a podle svého zvyku značně cynicky. Vojáci NATO v rozbitém autě objevili pozůstatky hned několika mloků, takže bylo auto podle nich naprosto nepochybně regulérním vojenským cílem.

O zabitém českém řidiči nepadlo ani slovo.

Ten moment jsem si nesmazatelně zapamatoval. Nebyl to zdaleka první případ, kdy Američané jako vojenský cíl označili civilní auto, ale umínil jsem si, bude-li to jen trochu možné, pořádně to někomu z těch nadutých pupkáčů omlátíme o hlavu.

Napadlo by mě, byť jen ve snu, že tím postiženým bude sám president Spojených států? Ne, v téhle době rozhodně ne.

Český rozhlas přestal uštěpačně komentovat, jak se mloci vyhýbají vyjednávání, ale místo toho se otočil jako na desetníku a přisadil si, že i Češi musí počítat s tvrdou odvetou, budou-li pomáhat zákeřnému nepříteli. Jaká to od nich byla hloupost!Vždyť i oni byli obviněni ze spolupráce s mloky – kvůli organizování vyjednávání!

Jako první se vrátil Petráček, ale ani on nepřinesl dobré zprávy. Vladimíra Mináče prý zatkla vojenská policie MP, intervence jeho přátel byly bezvýsledné. Česká policie se od toho odtahovala a teprve po interpelaci na ministra vnitra vydala jakési nemastné – neslané prohlášení o vyšetřování a podezření ze spojení s nepřátelskými tajnými službami. Bylo vidět, že nic neví – nedokázala ani zjistit, je-li Vladimír naživu.

Jeho kamarádi by nám snad chtěli pomáhat, ale nejprve nevěděli jak se s námi spojit a upřímně řečeno, teď už byli mnohem opatrnější. Petráček jim odevzdal dopis, kde jim Jaroš nabídl další možnosti spojení, ale nikdo další neprojevoval tolik odvahy jako Vladimír. Nebylo divu.

„Mají dokonalý přehled o všech autech,“ odpovídali vyhýbavě. „Jezdit autem na odlehlá místa je nebezpečné samo o sobě. Přinejmenším tím na sebe člověk přitáhne bleskovou kontrolu Military Police NATO – a ti se s nikým nemazlí. Chovají se tady jako Rusové v dobyté zemi.“

„A vy k tomu mlčíte?“

„Když něco řekneme, ostatní Češi nás okřiknou, že nemáme co mluvit, když se nám samotným nic nestalo.“

„A co Vladimír? Nemluvíte snad také za něho?“

„O tom nikdo nechce ani slyšet,“ přiznávali. „Jsme jako ovce, které mají v ovčíně vlka a každá doufá, že se právě jí vlčí zuby vyhnou.“

Táta Jaroš proto rozhodl postavit kratší podzemní spojku do Prahy, abychom se přiblížili přátelům. Jednal o tom s Vocáskem.

„Dám ti jednu partu,“ slíbil Vocásko. „Víc jich ani na jednom tunelu pracovat nemůže. Ale mám pro všechny lepší zprávu. Prorubali jsme se dnes do rozsáhlejší jeskyně, než je Mločí ráj.“

„Výborně – kde je?“

„Na německé straně, v Sasku. Tam nás lidé ani nebudou čekat.“

„Co děláte tak daleko?“ podivil se Jaroš.

„To je dílo manželů Koťátkových,“ usmál se Vocásko. „Koťátko své bývalé choti ukazoval krásy Labe a přitom se s ní vypravil za hranice do Německa. Říkal, že tam budou bezpečnější před helikoptérami, což je samo sebou nesmysl, ty nám nevadí ani tady, ale – co bychom povídali, chtěli si po padesáti letech zopakovat svatební cestu, přejme jim to. U dna Labe objevili vyvěrající prameny velice čisté vody. Koťátko není včerejší, dal si dohromady jedna a jedna a podívali se spolu kus proti proudu. Zarazili se o úzkou skalní štěrbinu kousek od cíle, ale podle ultrazvukové ozvěny pochopili, že tam jsou nějaké veliké prostory. Když se vrátili, stačilo říct, pomohli jsme jim a těch dvanáct metrů jsme prorubali.“

„Svatební cestu?“ vybuchl inženýr Skála. „Koťátková je přece mimino!“

„No a?“ opáčil Vocásko. „Dříve se lidé také ženili a vdávali už v kolébce a pak si na sebe museli hezky rozumně počkat. Koťátkovi jsou fyzicky děti, ale psychicky dospělí a snad mají rozum, nemyslíte? Kromě toho jen obnovili co je spojovalo zaživa, neberme jim to. Držíme jim všechny prsty.“

„Dobrá,“ řekl klidně Jaroš. „Vidím, že bude čas uspořádat odbornou přednášku o sexualitě mloků, ale zatím ji odložíme na později, teď máme důležitější otázky. Jak to tam vypadá?“

„Je to větší než Mločí ráj, ale až v celkovém součtu. Žádné velké jeskyně, jenom rozsáhlejší komplex menších. Třetina je nad vodou, dvě třetiny pod ní. Je tam spousta výklenků a odboček. V jednom místě dokonce vyvěrá horký uhličitý pramen. Není tam dost kyslíku k dýchání a nemůžeme proto proniknout dál, ale brzy se promísí s okolní studenou vodou. Určitě nám to stálo za dopravu vrtačky i s motorgenerátorem.“

„Škoda, že je to tak daleko,“ posteskl si Jaroš. „Být to blíž, dal by se tam možná od nás zavést proud…“

„To je sice pravda, ale nedaleko leží opuštěné budovy německého mlýna…“

„K čemu je nám mlýn?“ mračil se Jaroš.

„Mlýn sám k ničemu,“ řekl Vocásko. „Vtip je v tom, že ten mlýn měl kdysi, ještě před druhou světovou válkou, vlastní vodní minielektrárnu. Turbína je malá a našimi tunely projde. Museli bychom rozebrat generátor, ale po částech projde všechno.“

„Takže chcete lidem tu turbínu – ukrást? No – vzhledem k tomu, do jaké nouze nás zahnali, nebude nic zlého, když se o to pokusíme.“

„Tak bych to nenazýval. Souhlasím, že v míru by to byla krádež, ačkoliv je to očividně opuštěné a pokryté rzí. Ve válce se tomu ale může říkat válečná kořist nebo válečná náhrada. Zdá se, že na ni lidé zapomněli a nestojí o ni – stejně tak jako o mlýn. Kromě toho nám za turbíny Blaníku dluží mnohem víc. Ještě nám mají co splácet.“

„Budiž,“ ustoupil úplně táta.

„Takových opuštěných minielektráren může být víc,“ řekl Vocásko. „Možná by to stálo za soustavnější průzkum. Lidé se jich kdysi velice lehce zbavovali, v Německu i u nás. Nám by se hodily. Elektřiny nám stačí málo, ale přece jen ji potřebujeme.“

„Dobrá, máš pravdu. Můžeme se po něčem takovém podívat. Vodní síla nám asi postačí. Ale s tím průzkumem opatrně, ať si toho nevšimnou Amíci, udělali by všechno, aby nám to znemožnili.“

*****

Konečně, až třetího dne po opuštění Mločího ráje, jsme se dozvěděli o výsledku mise Vojtěcha Salaby a mladého Víta Krušiny, kteří měli navázat na první část jednání.

V budově Českého rozhlasu nebyli úspěšní. Hlídalo ji množství vojenských policistů NATO doprovázených spíše symbolickým doprovodem České policie. Salaba se proto se svým parťákem na místě rozhodli změnit plány a zkusit štěstí jinde. V noci pronikli kanalizací do budovy Poslanecké sněmovny, kde se osprchovali a ukryli. Víta Krušinu zaujaly počítače v některých kancelářích. Rozuměl jim už zaživa, teď se mu to hodilo. Sestavil leták s peticí k Parlamentu, vytiskl jej a na kopírovacím stroji rozmnožil. Salaba zatím hlídal. V jedné chvíli se museli oba ukrýt před strážným, naštěstí si nevšiml rozpáleného kopírovacího stroje. Po jeho odchodu mloci dokončili co bylo třeba, připravili si ústupovou cestu na druhý den a pak jen trpělivě vyčkávali.

Z programu na další den věděli, jak bude jednání Parlamentu pokračovat. Obsah byl lhostejný, důležitější měl být avizovaný televizní přenos.

Sotva pět minut po zahájení odzbrojili namířenými pistolemi poslaneckou stráž a pronikli na galerii pro diváky. Tam začali před televizními kamerami mezi poslance rozhazovat letáky a volat, aby se už poslanci proboha vzchopili a nenechali ve své zemi řádit cizí vojska. Celá akce netrvala ani minutu, rozhodili letáky a obrátili se na ústup.

Ukázalo se ale, že nepočítali se vším. Do cesty se jim náhle postavili další strážní, přivolaní poplašným systémem. Nastala velice horká přestřelka. Mloci sice začali pro výstrahu střílet do stropu, ale ozbrojení strážní mířili do nich. Krušinovi hned po první ráně selhala stará zrezivělá pistole a zatímco se marně snažil uvolnit zaseknutý náboj, několik strážných ho zasáhlo. Salabovi nezbylo než uplatnit své vojenské zkušenosti a střílet také naostro. Mířil do nohou a nikoho nezabil, ale ačkoliv byl proti lidem sám, dva strážné postřelil a podařilo se mu raněného kamaráda odvléci k odkrytému kanálu, kde byl sám lehce zraněn poslední střelou.

Cesta do Mločího ráje mu proto trvala mnohem déle, musel se často zastavovat a odpočívat. Víta Krušinu zasáhla střela do páteře, takže byl naprosto bezvládný. Prosil kamaráda, aby ho někde schoval a sám odplaval pro pomoc, ale Vojta se na něho osopil, jakým právem si pomyslel, že on nechá kamaráda na pospas jisté smrti?

Konečně překonali neuvěřitelně špinavé Labe a ocitli se v čistší, studenější Jizeře. Byla sice hnědá od kalu, ale aspoň ne tak kyselá. Pak už to šlo rychle. Salaba použil telefon připravený pro Vladimíra Mináče, ale nejbližší tunel byl zavalený, pokračoval tedy k dalšímu a tam se konečně setkal se záchrannou četou. Jaroš Salabovi vytáhl z rány kulku, vyčistil mu ji a obvázal. Popřál mu brzkého uzdravení spolu s upřímným uznáním, že oba udělali víc než mohli. Salaba to přijal s oprávněnou hrdostí.

Vít Krušina byl na tom podstatně hůř. I když naše mločí nátura vydrží mnohem těžší zranění než člověk, Víťu zasáhlo tolik střel, že krátce před setkáním se zachránci zemřel. Znamenalo to reinkarnaci, ale nějaké zárodky jsme připravené měli, takže to byl čistě technický problém. S Víťou se jistě brzy setkáme.

Letáky shozené mezi poslance byly poměrně stručné, jednostránkové. Vojtěch Salaba nám jeden z nich, promáčený a modrý od krve, donesl v kapse kombinézy do Mločího ráje, abychom mohli posoudit, co ti dva spolu vymysleli.

Mlčky jej předal Jarošovi.

„Vážení poslanci České republiky!

Zatímco trestuhodně ztrácíte čas, armády NATO před vašima očima zabíjejí na území vašeho státu mloky i lidi. My ale nebudeme trpně čekat, až nás vaše lhostejnost s nenávistí vyhubí. Tento týden se radikálnější část mloků vzepřela Šéfu Salamandrovi, který nás od nepřátelských akcí proti lidem zdržoval, neboť věřil, že dostanete rozum. Přestali ho poslouchat a rozhodli se oplatit vám naše mrtvé.

Zahubili jste nás už 10% – slovy deset procent. Teď ale bude řada umírat na vás, lidech. To není plané vyhrožování! Připravte se, hrozí vám úplné vyhubení a bude to kruté! Deset procent lidstva znamená šest set milionů mrtvých, uvědomte si to. Nemusí padnout jen hlavy všech, kdo tuto válku zavinili, ale i hlavy milionů lhostejných, kteří jim v tom nebránili. Nevinný není nikdo z vás. Měli jste včas jednat, jak vám měl velet rozum. Jednali jste jinak – vaše chyba.

Stále jsme ochotní jednat, ale tentokrát už ne za pouhé uznání. Odvrátit rozsudek smrti nad vámi už není jen v našich silách – zabránit kolosálním ztrátám na vaší straně bychom mohli jedině společně s vámi. Prostředky na to máme, ale potřebujeme i vaši spolupráci. Měli byste nás co nejdříve kontaktovat, ale muselo by to být okamžitě a to nevidíme reálné – vaše zpupnost tomu brání. Až apokalypsa vypukne, bude pozdě.

Kdo jinému jámu kopá, sám do ní spadne.

A někdy i ten, kdo tomu kopání ochotně přihlížel.“

Táta Jaroš si to mlčky přečetl. Neřekl nic.

Bylo to stejné, jako kdyby promluvil.

*****

„Škoda, že tu nemáme televizi!“ litoval Salaba.

Nemusel litovat, nebylo čeho. V televizním studiu někdo bdělý a ostražitý přenos hned na počátku pohotově vypnul, aby se k lidem nic nedostalo.

Potíž nastala s poslanci, zejména když zjistili, že celá událost proběhla úplně bez povšimnutí médií a ještě víc, když se ministři vnitra, obrany a tajné služby pokusili celou záležitost prohlásit za státní tajemství.

„Vy to chcete ještě zatloukat?“ rozčílil se jeden poslanec Strany Rozumu. „Neuvědomujete si, že tajit tohle by byl zločin? Nevíte, že ve Francii vojáci stříleli do lidí a pak byli věšeni na stromy?“

„Právě proto! O tak nebezpečném spiknutí nemůžeme přece uveřejnit vůbec nic!“ argumentoval ministr pro tajné služby.

„Bojíte se, že nás lidé začnou věšet? Upřímně řečeno, ani bych se tomu nedivil,“ pokračoval poslanec Strany Rozumu.

„Vy to snad schvalujete? To je přece napomáhání šíření nebezpečných spiknutí, zaměřených k podpoře násilí…“

„Jděte už do prdele se spiknutím, pitomci!“ vybuchl jiný z poslanců.

„No dovolte!“ ohradil se napadený, ale kolegu tím nezastavil.

„Prostě se nám podařilo zahnat mloky do kouta, což by si rozmyslel i vůl, i kdyby šlo o pouhého psa. Co udělá pes? Kousne, to je jasné. Co udělají mloci? Nekousnou, to je snad také jasné – jsou přece inteligentní a mají něco účinnějšího! Nepochopili jsme, že před naším klackem neuhýbá malý neškodný psík, ale jedovatá kobra? To je ale naše chyba!Nestačily nám ani dva dny na záchodě? Vykoledovali jsme si tedy větší facku! Nevím co to bude, ale obávám se, že se to pouhé salmonelóze podobat nebude. Neměli bychom se mlokům omluvit, sjednat s nimi příměří a uznat, že mají také právo na život? Já si to tak myslím, jen se obávám, že nám to naši spojenci nedovolí. Jsou ještě zabedněnější než my – a to už je co říct! A vaše řečičky o spiknutí odmítám poslouchat. Chce se mi z nich zvracet, stejně tak jako z idiotů, co mají v téhle chvíli drzost něco takového veřejně i tajně pindat.“

„To je otevřená urážka!“

„Ale zasloužená! Pořád lepší, než viset na lucerně. Tuhle chmurnou perspektivu vidím pro nás všechny, jestli se nevzpamatujeme.“

*****

Zasedání Parlamentu se nakonec nedohodlo a odložilo věc na další den. Protesty poslanců Strany Rozumu, kteří trvali na nepřetržitém jednání, byly příliš ojedinělé.

Brzy ale měli všichni příležitost své názory přehodnotit.

V ranních zprávách rozhlasu se objevila okrajová a nepříliš zajímavá informace o neznámé epidemii, která se objevila na východním pobřeží Spojených států. Nikoho neznepokojila – kromě nás. My jsme výskyt nové nemoci očekávali. Možná dřív, ale rozhodně ne – tak daleko.

„Marešovci!“ zaťal bezmocně pěsti Jaroš. „Oni vážně přeplavali Atlantik!“

Jako první pochopil, co to znamená. Upřímně řečeno, ničeho se neobával tak jako tohohle – a měl pravdu. V Evropě bychom lidi vakcínou zachránili, samozřejmě jen za předpokladu, že nás lidé včas uznají a nechají nás nerušeně jednat. Spousta lidí by to nejspíš odnesla i tady, ale za Atlantikem? Tam to bylo úplně nad naše síly.

Co následovalo potom, začalo velice rychle nabývat rozměrů předem ohlášené apokalypsy. Zatímco první zpráva byla nejasná, další o pouhé tři hodiny pozdější byla konkrétnější a vážnější.

Neznámá infekce podle všeho zasáhla tři města: Washington D.C., Philadelphii a sousední Baltimore. O jejích účincích se již hovořilo s respektem, či spíše – s hrůzou. Podle očitých svědků tam všude na ulicích ležely tisíce lidí. Někteří s modravou pěnou u úst v hrozných křečích umírali, jiní bezvládně čekali na smrt. Nikdo jim nepomáhal – zachránce zpravidla rychle postihl osud obětí. Nakažlivost byla příliš veliká, stačilo se nakažené oběti dotknout, uvažovalo se také, že se to šíří i vzduchem, ale ochranné masky proti tomu nepomáhaly. Davy vyděšených lidí s hrůzou prchaly z ohrožených oblastí do vnitrozemí. Koho zastihly první příznaky nevolnosti za jízdy, stačil někdy zajet na krajnici a zastavit, ale často v křečích sešlápl plyn na podlahu a neřízené auto vzápětí způsobilo těžkou dopravní nehodu.

Ambulance se nikde neobjevovaly. Záchranný systém se zhroutil.

V poledne se president Spojených států obrátil na OSN. Oznámil, že se jeho země stala terčem nepředstavitelného barbarského útoku biologickou zbraní. Útočníkům se podařilo zákeřně vyřadit i Pentagon, ale záložní velitelství ve Skalistých horách není zasaženo a Spojené státy proti útoku podniknou důrazné odvetné kroky. Je dokázáno, že nepřítel má tajné sídlo v Evropě, v podzemních prostorách České republiky. Je nezbytné toto hnízdo vypátrat a zničit.

Český velvyslanec projevil presidentovi účast a slíbil mu všemožnou pomoc proti mlokům, včetně vojenské.

Odpovědí bylo ultimátum, aby Česká republika do dvanácti hodin složila zbraně a nebránila spojeneckým armádám v žádných akcích na území svého státu.

Český velvyslanec na tento požadavek okamžitě přistoupil a opakoval i nabídku vojenské spoluúčasti armády České republiky ve všech operacích spojenců.

„To snad ani není člověk,“ podotkl nevěřícně Jaroš, když jsme vyslechli zprávy. „Vždyť má páteř hada! Co jejich sliby, že s námi budou jednat? Chtějí to snad zastavit sami? Nemají nejmenší šanci – jediná naděje je naše vakcína! Jak ji ale máme použít, když nás zaženou do podzemí?“

„Nechte ho,“ řekl nemluva Machač. „Za pár hodin náš velvyslanec nejspíš spolu s ostatními zemře. Skoro bych mu to přál.“

„Sliby porušili už zabitím Frolíka,“ pokrčil rameny učitel Čupík. „Těžké jednání, když se jedni necítí zavázáni tím, co dohodnou druzí. Ani Marešovci s lidmi nejednají v rukavičkách. Lidé neznají okolnosti, jistě si myslí, že jsme zaútočili my a právem se cítí ohroženi. Vsadím se, že nikdo z Američanů nemá ani tušení, co se v Evropě děje, každý to nutně vidí jen jako zákeřný útok proti nim.“

„Salaba s Krušinou našemu parlamentu přece jasně řekli…“

„Náš parlament se bude nejprve týden hádat a pak schválí návrh vlády, že je nutné pomoci Američanům – ale ne vakcínou od nás, spíš naším vyhubením. Vsaďte se!“

Bohužel to bylo velice pravděpodobné, a nám tak nastaly jiné starosti. Nabídka naší spolupráce při zmírnění a zastavení epidemie v Americe nevylučovala, že proti nám lidé nejprve nepodniknou nějakou velkou akci. Museli jsme se raději připravit na frontální útok vojsk NATO, navíc podporovaný českou armádou.

Jaroš se rozhodl přemístit pro jistotu v noci třetinu mloků pod vedením učitele Čupíka, inženýra Skály, Igora Filipa a Josefa Vocáska do nového sídla v Saském ráji, ačkoliv to tam zdaleka nebylo připravené. Karavanu měl vést učitel, neboť Skála, Filip a Vocásko už tam byli a právě se snažili na podzemním potoce smontovat turbínu, tajně přivezenou z ruiny německého mlýna. Noví kolonisté dostali kontejnery se zásobami, několik hrstí červích a žabích vajec, aby si mohli založit chov, žárovky a obloukové lampy pro skleník, kotouče kabelů ze zásob Blaníku, tranzistorový přijímač a kazetový magnetofon, které nám nedávno věnoval Vladimír – a pak už jen přání, aby všechno ve zdraví přečkali.

„Plujte opatrně a nenechte se zaskočit,“ nabádal učitele a jeho konvoj táta Jaroš. „Až dorazíte, pošlete k nám někoho se zprávou, ať o vás nemáme strach!“

Ve večerních zprávách rozhlasu se objevila další hrůzná svědectví o epidemii. Seděli jsme kolem malého přijímače všichni, co jsme se sem vešli.

Obrovský komplex Pentagonu hořel plameny, viditelnými z oběžné dráhy družic, nebo z třiceti kilometrů po zemi. Byly tam rovněž zmínky o výskytu epidemie přímo v centru New Yorku. Hořelo několik mrakodrapů a nikdo nehasil. Byla to má vina, měl jsem si uvědomit, že ani ochromení nemusí být nevinné, pokud se dotkne – všech. Proti modré smrti kmene 618 to ale bylo zanedbatelné a kromě mého svědomí nikoho ani nenapadlo mi to vyčítat. Napadlo mě přitom malé zlepšení svého kmenu, které by to eliminovalo, ale jak se říká – pozdě bycha honit. Nemohl jsem opravovat protobaktérie někde v Americe – a tady to nemělo smysl.

Zasažená oblast brzy pohltila město New York a přerušila spojení se všemi oficiálními místy. Státy se marně pokoušely kontaktovat své zástupce v Organizaci Spojených Národů. Z postižených milionových měst přestávaly přicházet zprávy úplně, jako kdyby prostě přestala existovat.

„To je strašné,“ držel táta hlavu v dlaních. „Kolik nešťastníků může za ty dva dny zemřít? Milion? Dva? Nebo spíš dvacet? My teď můžeme nanejvýš omezit počet obětí – a bohužel nás musí nejprve někdo uznat. Vakcínu máme připravenou, řada je na nich, ale nejhorší je, že s námi nejednají ani teď! Můžeme jen čekat.“

„Možná použili jen Pavlovu ochromující kulturu,“ nadhodil Jiří Jošt.

„Modravá pěna u úst je charakteristická pro kmen 618,“ vrtěl nešťastně hlavou táta. „Pavlovy ochromující se tak neprojevují. Nedělejte si zbytečné naděje.“

Zprávy ze Spojených států se začaly opožďovat a byly čím dál tím děsivější. Vlna epidemie přeskočila z východního pobřeží do vnitrozemí. Nesli ji v sobě lidé prchající ve statisících automobilů, šířila se vlaky, stovkami letadel. Nejprve k Floridě, pak, jako kryté vozy pradávných kolonistů, vítězně postupovala přes pláně na západ. Další a další města se odmlčovala. Cesty byly lemované vraky tisíců aut, jejichž ochromení řidiči havarovali. Neřízené vlaky najížděly do jiných, s oblohy padala letadla.

„Nešťastníci!“ naříkal Jaroš. „Netušili, co provádějí?“

Myslel tím Mareše a jeho partu – ale dalo by se to chápat i na Američany.

„Věděli to,“ ujistil jsem ho. „Doufám, že se to už brzy zastaví.“

„I tak to bude strašlivé počítání,“ lamentoval. Měl pravdu, ale nemohli jsme proti tomu nic dělat. Ve zprávách nebyla ani zmínka o jednání lidí s mloky. Jako kdyby se v našem parlamentu vůbec nic nepřihodilo.

V noci se vrátila Eliška se zprávou, že se mlokům podařilo dorazit do Saska.

„Inženýr Skála s Filipem rozebrali generátor,“ sdělovala nám. „Byl v něm nějaký zkrat ve vinutí či co, po roztočení turbíny začal prskat a kouřit. Zdálo se mi to strašně zrezivělé, ale oni to tak zle nevidí. Říkali, že budou muset převinout jen jednu cívku.“

„Nepotřebují ještě nějaké dráty?“ staral se Jaroš.

„Vzkazují, že všechno potřebné mají. Nářadí i materiál. Je to otázka trpělivosti a možná baterií, protože si na to musí ve tmě svítit…“

V té chvíli se ozvala strašlivá rána, země se roztřásla, všechna světla zhasla a se stropu jeskyně se začaly sypat kameny. Skála pod námi se houpala, drželi jsme se čeho se dalo a snažili se očima proniknout tmu kolem nás. Viděl jsem bledé siluety mloků, nezřetelně svítící infračervenou aurou, jinak byla tma. Ohlušující dunění pokračovalo, jako by uvnitř naší jeskyně udeřil hrom a ozvěna jen zvolna doznívala.

„Zemětřesení!“ vykřikl někdo.

Naštěstí už to přestávalo. Hukot a dunění zvolna utichaly, skála se nám přestala chvět pod nohama, ale ještě chvíli se sesouvaly uvolněné kameny a padaly do jezírka. Potom teprve nastalo ticho.

„Nestalo se někomu něco?“ vykřikl táta nahlas přes celou jeskyni. Nejspíš ani on nevěděl co se děje, ale jako správný kapitán myslel na druhé: „Není někdo zraněný?“

„Haló, je tady někdo?“ ozvalo se zdola, podle hlasu Inka Mráčková. „Pomůžete mi v žabíně? Všechny žáby se mi splašily, sama je nezvládnu!“

Na potvrzení jejích slov jsme ze vzdáleného žabína slyšeli zoufalé kvákání žab.

„Jděte někdo s Inkou, ale jen ti silnější!“ odpověděl Jaroš. „Žáby jsou vyplašené, ať někomu neublíží.“

„Co to bylo?“ zeptal se kdosi ve tmě bezradně. Začínal jsem tmě přivykat, viděl jsem alespoň slabou infračervenou auru od nejbližších mloků.

„Nejspíš zemětřesení,“ odtušil Jaroš. „Pod zemí jsme ještě nic takového nezažili. Bylo to velmi působivé a jistě se to projevilo i na povrchu, snad to bude brzy v rádiu.“

Až teď jsme se z toho trochu vzpamatovali.

„Řekl bych, že pod zemí je to horší než nahoře,“ otřásl se Jirka Jošt. „Navíc ta tma… doufám, že to bylo poprvé a naposledy!“

„Evropa je naštěstí tvořena masívnější pevninskou krou, takže je tu zemětřesení poměrně řídkým jevem,“ začal jsem s přednáškou…

„To je teď vedlejší,“ přerušil mě někdo netrpělivě. „Co je se světlem?“

„Klid, jdeme se podívat na pojistky. Máš někde baterku?“ obrátil se Jaroš na mě. Hrábl jsem po paměti do bedny na zemi za mnou. Byla tam. Rozsvítil jsem ji a objel svítícím kuželem hlavní jeskyni. Byla plná prachu, ačkoliv na mnoha místech neustále tekla po stěnách voda a na dně bylo jezírko. Po takovém otřesu ale nebylo divu.

Spěchali jsme s Jarošem k přívodům elektřiny. Ano, byl tu vypadlý jistič. Opatrně jsem jej zapnul. Dva menší jističe rozvodné desky okamžitě zarachotily na znamení, že někde budou ještě další zkraty, ale dosud se houpající světla opět vzplála. Znamenalo to, že turbína nedoznala úhony a chyba je nejspíš ve zkratech na vedení.

„Zkontrolujte zatím hlídky!“ řekl už klidnějším hlasem táta.

„Jižní tunel je bez vody!“ hlásil okamžitě náš velitel tunelových hlídek Jirka Jošt. „Někde tam dole jsou Jiřinka s Michalem! Jdeme tam, přece je tam nenecháme!“

„Bez vody?“ podivil se táta. „To není dobré. Doufejme, že se tam neudusili! Jděte jim naproti, ale opatrně! Voda vám už nebude pomáhat! Až se vrátíte a v tunelu nikdo nebude, uzavřete propusti a tunel utěsněte.“

Věnovali jsme se kreatoru, transkriptoru a počítačům. Na monitor Trojky spadl balvan a dokonale jej rozbil. Každému bylo jasné, že to nikdo neopraví. Tím víc jsme se věnovali zbývajícím počítačům. Všichni zjišťovali, co se pokazilo, každý dělal, co bylo třeba. Z žabína se ještě ozývalo poděšené kvákání žab, ale už i chlácholení. Čtvrt hodiny poté se z Jižního tunelu vyhrabali tři zachránci a s nimi oba zachraňovaní.

„Jsme všichni, nikomu se nic nestalo,“ hlásil spokojeně tátovi Jirka Jošt.

Také my jsme měli zkontrolované počítače. Bohužel jen dva. Třetí pracoval jen po připojení cizího monitoru, jeden z počítačů tedy bude bez ovládání. Mohli jsme ho použít jako diskový server, takže to byla ztráta třetiny výpočetní kapacity.

Uvolněné padající kameny způsobily i pár drobných škod, skály tu a tam skříply elektrická vedení, ale celkem jsme to přečkali dobře.

Za dvě hodiny jsme měli úplný seznam škod. Všechny jižní tunely byly zřejmě zničené. Betonová křižovatka, kde se zdržovaly hlídky, byla stisknutá jako obrovskou pěstí. Ne úplně, to by Jiřinka s Michalem nepřežili, ale dalo jim práci protáhnout se zdeformovanými tunely pryč, ačkoliv oba dva patřili mezi mladší a tedy štíhlejší. Brzy se z tunelů ztratila voda – náraz prolomil uzávěry a ty ji už neudržely. Naštěstí se místo vody do tunelů rychle dostal vzduch a nikde nevznikl smrtící podtlak.

„Vzpomínáte, jak se nedávno Dalibor v tunelu utkal s tím americkým robotem?“ napadlo náhle tátu. „To bude ono! Američané si jistě zapamatovali, kde to bylo. Mohli získat dojem, že naše sídlo je poblíž místa, kde robot narazil na hlídky. Kdyby tam navrtali sondu, nic by neobjevili, strefit se do úzkého tunelu by byla úžasná náhoda, ale mohli do vrtu dopravit co nejvíce trhavin, aby nás zničili.“

Vypadalo to pravděpodobně, ale Michal býval kdysi střelmistrem v kamenolomu a hned se vytasil s pochybnostmi.

„To by musela být příliš veliká nálož,“ namítal. „Nemáte představu o trhavinách, ale já jsem kdysi připravoval i obrovské komorové odstřely! Museli by odpálit několik desítek tun perunitu na více místech současně, to by byla příliš složitá a drahá záležitost a připravit ji za týden? Neříkám, že to je nemožné, ale museli by sebou setsafra hodit. Pravda, křižovatku to skoro rozpláclo i s námi, to by pořádné náloži odpovídalo, ale že by se to projevilo až tady? To nebyla žádná prskavka! Věřte mi, rozumím tomu.“

„Byl to příšerný náraz,“ otřásla se pouhou vzpomínkou Jiřinka. „Vážně jsem si myslela, že nás to rozmačká. Nikomu to nepřeju.“

„Taky mi to na chvíli vyrazilo dech,“ souhlasil Michal.

„Ale co teď? Naštěstí jsme to přežili zdá se, že beze ztrát,“ oddechl jsem si. „Jestli to bylo dílo naší armády, pak to bylo jen další parádní plácnutí do vody.“

„Zato lidé na východním pobřeží Spojených států jsou na tom hůř,“ povzdychl si Jaroš a otočil téma debaty jinam. „Kolik lidí tam bez pomoci umírá? Neodvažuji se to ani odhadnout. Musí tam být pravé peklo. Smrt tam právě teď slaví úžasné žně – něco podobného Apokalypse!“

Bohužel, v té chvíli ještě netušil o žních, jaké měla smrt – mnohem blíž.

„Proč to nechali dojít tak daleko?“ řekla vyčítavě Jiřinka.

„My jsme také vinní!“ zahřměl najednou táta. „Nikdo není bez viny, aby mohl házet kamenem!“

„Ty můžeš,“ opáčil jsem klidně a s jistotou. „Jestli někdo na celém světě udělal pro mír mezi mloky a lidmi více než ty, sním svou bundu.“

Podíval se na mě vděčně, ale nepřestal.

„Kdybych včas vymazal z disku ten smrtící kmen, nic takového by se nestalo,“ obviňoval se dál nešťastně.

„To není tvoje vina,“ odtušil jsem. „Ani já necítím vinu. Mohli bychom to snad vyčítat Marešovi a jeho partě, ale mám za to, že i to by bylo falešné.“

„Kdo je tedy vinen?“ vybuchl opět táta.

„Lidská hamižnost, opojení mocí a nepřejícnost,“ odtušil jsem klidně. „Mareš to podle mě strašně přehnal, ale alespoň pochopil, že hlavní viník nebude v Evropě. Tady jen všichni tancovali podle cizí píšťalky.“

„Ale co nevinní lidé? Tady i ve Spojených státech, všude jsou miliony nevinných, kteří s tím nemají nic společného. Proč ti mají umírat?“

„Protože si zvolili za představitele pitomce, co nechali volnou ruku generálům.“

„Proč ale mají umírat děti, které nikoho nevolily?“

„A proč máme umírat my? My jsme přece také nevolili ty nafoukané, arogantní poslance našeho Parlamentu, kteří pořád nechápou, že jsou to oni, kdo by měl v téhle prašivé válce v krutých bolestech umírat! Proč má ve své kanceláři dál tloustnout ten pupkatý byrokrat Thorovský, který určitě dodnes nechápe, že nejsme míň než on?“

„Kdyby tehdy uznal tvou závěť, nic by se mu nestalo a všechno by dopadlo úplně jinak,“ přidal se Michal.

„Kdyby? Neuznávám žádné kdyby!“ vybuchl Jaroš, ale byl to zřejmě poslední nutný výbuch, po kterém se náš táta uzavřel do sebe.

*****

Zprávy z Čech dávaly konečně tušit náznak toho, že i Parlament pochopil vážnost situace, takže to už bylo víc než vážné. Vláda ohlásila na všech kanálech televize i na rozhlasových stanicích zvláštní vysílání pro obyvatele. Čekali jsme u reproduktorů, aby nám neuniklo ani slovo. Tušili jsme – a celkem správně – že to bude o nás a možná i - pro nás. Že jim to ale trvalo!

Nejprve měl řeč dosavadní předseda Poslanecké sněmovny. Po poměrně dlouhém úvodu, kde kromě chvály na vládní strany nebyla prakticky žádná informace, konečně zazněla věta, kde bylo soustředěno – prakticky všechno.

„Všichni občané musí přispět s pomocí obětem preventivního jaderného úderu, který dnes v noci podnikly armády NATO proti mlokům!“

„Panebože!“ zaúpěl Jaroš. „To nebylo zemětřesení!?!“

Odvrátil se a schoulil jako boxer po těžkém úderu, když už nemá sílu pokračovat. Náhle vyskočil a utekl dozadu k počítačům. Běžel jsem ho povzbudit, ale odstrčil mě.

„Nech mě, Pavle!“ požádal mě bezbarvým hlasem. „Nech mě být. Jdi k ostatním a pomoz jim to přečkat. Já… já už nemohu…“

„Mohli jsme to čekat,“ řekl jsem tiše. „Marešovci taky…“

„Mohli?“ podíval se na mě táta bezbarvým pohledem. „My snad ano – Marešovci tam rozpoutali Apokalypsu, očekávali jsme protiúder, to ano. Ale ne atomový! Ten by přece udělal strašlivou paseku především mezi lidmi nad námi, nemyslíš? Ba ne, tohle je trochu moc. Bál jsem se toho, ale netušil jsem, že skutečnost překoná i mé noční můry. Pavle – jdi k ostatním a nech mě chvilku být. Já pak za vámi přijdu.“

Vrátil jsem se tedy k rádiu. Nelítostné zprávy pokračovaly. Radioaktivní stopa se natáhla přes celé Východní Čechy až do Polska, všude probíhala evakuace. Nejhorší to bylo v blízkém okolí epicentra výbuchu. Atomový úder nebyl veden v horách proti Blaníku, jak jsem si v první chvíli myslel, ale mnohem blíž, tam co nedávno Dalibora napadl americký robot. Atomová střela explodovala podle všeho přímo nad podzemní betonovou křižovatkou s Jiřinkou a Michalem. Nezachránil by je beton, spíš sto metrů poměrně pevné skály. Na povrchu to ale stálo za to. Z Českého ráje se stalo české radioaktivní peklo. Kvůli utajení Čechy nevarovali a v okolních vesnicích při výbuchu zahynulo – podle odhadů v rádiu několik set lidí, nejspíš podstatně víc.

„Tohle generálové pořádně přehnali,“ komentoval jsem suše. „Tohle budou těžko před soudem vysvětlovat.“

„Američané si zdůvodnění jistě najdou,“ odtušil Eda Lipinský. „Mají k té nenávisti důvod – Marešovu katastrofu na svém východním pobřeží. Určitě se cítí v právu, budou vykřikovat, že je to všechno naše dílo a že nás musí zničit, i kdyby to odnesla půlka Evropy. A vsaď se, že se to k žádnému soudu nedostane! Kdo by žaloval velení NATO? Vítěze přece nikdy nikdo nesoudí!“

Na to také nebyla žádná odpověď.

„Jak je možné, že jsme ještě naživu?“ obrátili se na mě někteří s otázkou.

Čekali asi, že budu vědět všechno, ale i já jsem se mohl jen dohadovat.

„Zachránil nás jistě skalní masiv nad našimi hlavami,“ uvažoval jsem rychle. „Neutrony tím neprojdou dále než pár metrů, gama záření pár desítek metrů. Pod naší silnou vrstvou skal nás záření nemuselo postihnout – což se ještě uvidí, zatím nemáme možnost radioaktivitu měřit. Viditelné světlo nepronikne skálou ani metr, takže jsme vlastně zažili pouze bořící účinky tlakové vlny, naštěstí také zmírněné vrstvou skal. Proto nám tady spadlo na hlavy jen pár kamenů. Kdyby použili největší kalibr co mají, možná by nás rozdrtili i takhle hluboko, ale to by pak opravdu smetlo půlku Evropy.“

„I tak to stálo za to,“ vrtěl hlavou Jirka Jošt.

„Nám se nic nestalo, zato lidem nahoře je asi ouvej,“ litovala je Otylka. „Ale jak vlastně posloucháme rádio, když sem nic neprojde?“

„Máme sem zvenku protaženou anténu. Po ní ale projde jen rádiový signál.“

„A co radioaktivita venku? Nebude pro nás nebezpečná?“

„To po mně nechtějte vědět. Asi bude. Kdybychom měli měřicí přístroje, věděli bychom víc. Raději poslouchejte, nebo se nic nedozvíme.“

*****

V Českém Parlamentu se mezitím rozpoutaly vášně.

Poslanci Strany Rozumu vydali vlastní prohlášení, v němž použití nukleární síly ostře a nekompromisně odmítli a žádali, aby Česká republika v Radě NATO jakékoliv další neuvážené akce podobného druhu proti mlokům vetovala. Uvažovali i o podání obžaloby u mezinárodního soudu v Haagu, ale tento návrh neprošel.

„Situace je skutečně katastrofální,“ řečnil jeden z nich. „Ale uvědomme si, kdo ji způsobil! My, lidé! Stačí vytáhnout záznamy, kdo hlasoval pro zákony na vyhubení mloků. Drtivá většina. Katastrofa ohlášená mloky začala ve Spojených státech. Podle dostupných známek si ji nedokážeme ani představit, umírají tam miliony lidí a zřejmě to opravdu způsobili mloci. Chtěli jsme je vyhubit, takže se teď cítí v právu vyhubit naopak nás. Nemusíme s nimi souhlasit, ale to je asi tak všechno, co můžeme proti nim udělat. Můžeme být jen rádi, že je to na opačném konci světa, ačkoliv to mohli stejně tak dobře použít proti nám. Ale není to dost daleko, šíří se to a může to velice rychle zasáhnout celý svět. Nejspíš budeme muset požádat mloky o příměří, přiznat porážku a omluvit se jim, než se zkáza rozšíří úplně. Uvědomte si, jaké požadavky na nás až dosud kladli: abychom je uznali za rozumné tvory a nechali je žít. Kdybychom to udělali hned, nic bychom neztratili. Teď nám jde o všechno, ale zavinili jsme si to sami, vlastní tupostí.“

„Snad mloky po tom všem nepodporujete?“ zbrunátněl předseda Parlamentu. „To by přece bylo nepředstavitelné!“

„Ne, jednáme čistě z pudu sebezáchovy,“ opáčil poslanec Strany Rozumu. „Mloci nám přece tvrdili, že mají prostředky nejen jak to vyvolat, ale i zastavit. Můžeme jen doufat, že nás zachrání. Uvědomte si, čeho jste dosáhli vaším preventivním jaderným úderem? Mloky jste nevyhubili, jsou přece i v Americe. Teď můžeme jen očekávat, že epidemie přeskočí ze Spojených států na zbytek světa, čeká nás příšerná smrt a skončí to vyhubením lidstva. Jestli se mloci rozhodnou nevyjednávat, bude s námi konec. Doufám, že jsme je od jednání neodradili a ještě máme naději. Přestaňme si hrát na neomezené pány tvorstva! Dostali jsme jasně na vědomí, že se buď naučíme žít s jinými rozumnými tvory v míru, nebo na světě zůstanou sami, bez nás. Tak je to!“

„Američané určitě brzy přijdou na lék!“

„Nedokázali si poradit ani s AIDS, která by se dala zastavit i pouhou karanténou – kdyby opravdu chtěli. Tohle je přitom něco úplně neznámého, cizího.“

„Vidíte, chtějí nás vyhubit! Musíme se zapojit do pátrání po mločích doupatech!“

„Co tím chcete dosáhnout?Uvědomujete si vůbec, co chcete?“

„Když je objevíme, všechno rychle skončí! NATO nás zachrání!“

„Skončí? Svrhnou nám na hlavy další atomovku, idioti!“

„To je nepřípustná propaganda! Nadržování mlokům!“

„Nechte už toho! Propagace násilí je trestná!“

„Atomovými bombami nás chtějí zachraňovat?“

„Kdyby to bylo nutné – proč ne?“ přisadil si někdo ironicky. „Budou nás nejspíš zachraňovat do posledního Čecha! Ještě dvě nebo tři atomové bomby – a můžete ty své nesmyslné pohádky o záchraně vykládat leda pomníkům na hřbitovech!“

Rozhlasový přenos divoké hádky v Parlamentu byl přerušen oznámením, že další zprávy bude podávat pouze tisková mluvčí po skončení jednání.

Zůstali jsme v našich jeskyních oddělení od světa.

*****

Táta Jaroš se teď zdržoval u zadního počítače, kam si přenesl jeden monitor, aby byl sám. Další den uplynul v pochmurné náladě. Jednoho z učedníků elektrikáře Filipa při opravě nesvítící lampy zasáhl elektrický proud. Zasažený naštěstí spadl do jezírka, kde se ve vodě sám rychle vzpamatoval, ale táta učedníkům ihned zakázal práci pod proudem jako příliš nebezpečnou a ještě vynadal Filipovi, že je k tomu pouští.

Filip zabrblal, že nechtěl kvůli opravám vypínat osvětlení, ale výtku uznal. Na to, že se nic nestalo, se neodvolával. Příště by to mohlo dopadnout hůř.

Po dlouhé době jsme měli k obědu maso. Žáby v Mločím ráji byly příliš mladé, ale jedna byla ostatními pošlapaná tak, že nezbylo než ji utratit. Jaroš kdysi zakoupil do Blaníka velkou ledničku, ale neprošla tunely a zůstala tam. Proto jsme museli maso spotřebovat hned po porážce, jinak by se zkazilo.

„Jsme vlastně kanibalové,“ tvrdila nešťastná Inka Mráčková. „Nenarodili jsme se všichni ze žabích vajec? Ty žáby jsou naše mámy! A my je zabíjíme a jíme.“

„Nemáš pravdu,“ zvedl oči Jaroš. „O příbuznosti nemůže být řeč. Používáme žabí vejce jen jako prostředí k vývinu našich vlastních zárodků.“

„Je to podobné, jako když lidé nosí jako oděv kožešiny zvířat,“ dodal jsem.

„I ty kožešiny jsou nepřípustné barbarství!“ opáčila Inka dotčeně. „Víte, kolik kožešin se ve světě úplně zbytečně spotřebuje…“

To už jsem se neudržel a vybuchl.

„Prosím tě, Inko, zmlkni už! Záleží ti na červech, na žábách, teď do toho zapleteš kožešiny, zatímco v Americe umírají miliony lidí a v Čechách se rozlézá radioaktivita! Jdi mi k šípku se svými pseudostarostmi!“

„Ty jsi přece dal ty vražedné baktérie Marešovi!“ urazila se.

„Já jsem mu je nedal, vzal si je sám. Až se vrátí, pokud se mu to vůbec podaří a svědomí mu dovolí přijít mi na oči, má to u mě schované. Vycházel jsem s nimi jako kamarád, ale co mi provedli, to se mezi kamarády nedělá. Udělal jsem jim jenom kmen, který měl sloužit jako vážné varování – ale neuhlídal jsem je. Tím hůř – pro ně.“

„Ale ty smrtící baktérie… Tys je přece udělal!“ ustupovala Inka.

„Vymyslel je táta. Kdyby věděl, komu se dostanou do ruky, smazal by je dávno. Už bych je dokázal vymyslet také, ale ani mě to nenapadne. A budu si teď dávat pozor na každého, kdo stojí za mnou. Myslel jsem, že to jsou kamarádi, ne krysy!“

„Kluci, nechte toho!“ napomínal nás rozvážně Eda Lipinský. „Bylo přece mezi námi tak krásné kamarádství – všechno zkazíte!“

„Kluky nech být,“ odsekla Inka. „Jsme přece holky!“

„A dost už!“ zvýšil hlas i Eda. „Potřebuji dobrovolníka na obhlídku Blaníka.“

Ačkoliv byl Blaník obsazen Američany; anebo možná právě proto, občas jsme je kontrolovali. Vypadalo to jako pohádka, ale naše zničená pevnost ještě žila. Američané zničili trhavinou rozvaděče. Bliklo to, ale – světla v Blaníku svítila dál. Vyhodili tedy do vzduchu Čtyřku, potom i Dvojku – ani teď světla nezhasla. Mločí hlídky zjistily, že se teď Amíci hemží kolem turbíny Trojky – chtěli ji asi také vyhodit do vzduchu. Proč? Nás tam nenašli, tak si aspoň chtěli dokázat, že dovedou – ničit?

Édovi se přihlásili hned dva a tím byl oběd ukončen. Kdo měl co na práci, odešel v ní pokračovat, kdo neměl co dělat, staral se o mládež od píky.

*****

Teprve večerní zprávy přinesly trochu rozruchu.

První novinku přinesl Eda Lipinský. Týkala se Američanů v Blaníku – a byla pro ně bohužel tragická. Vyhodili do povětří turbínu Trojku a tentokrát po mohutné explozi všechna světla v Blaníku zhasla. Vítězné jásání Američanů ale přehlušil hukot vody. Valila se z odtoku turbíny a rychle stoupala. Odtok i kanalizace se betonovou drtí ihned ucpaly, ale kanalizace by nestačila pohltit vody podzemní říčky ani kdyby byla volná. Pro patnáct vítězů se voda stala náhle zákeřnou pastí. Pokoušeli se ve tmě doplavat ke schodištím, ale voda byla rychlejší a silnější. Spláchla je dolů do nejnižších prostor pevnosti, odkud pro ně nebylo úniku.

„Jeden vyplaval, ostatní se utopili,“ hlásil spěšně Eda. „Máme je přinést?“

„Nechte je tam,“ rozhodl temně táta Jaroš. „Nebudeme je oživovat, nebudeme jim dávat najevo, že existujeme. Jen ať se o ně postarají jejich doktoři!“

„Ti chlapi zemřeli, jsou mrtví!“ žadonil Eda. „Amíci nasadili potápěče, ale je tam spousta zvířeného bahna a i kdyby je našli, už teď bude pozdě! Oživit utopence může leda zázrak – a ty se konat nebudou! Reinkarnace je pro ně jediná cesta k životu! Když je neoživíme, bude to pro ně definitivní.“

„Tihle chlapi mohou za to, že dnes umírají statisíce jejich krajanů!“ vybuchl táta. „Umírají i děti, nevinné jako lilie. Proč zachraňovat právě ty, kdo za to mohou nejvíce?“

„Správně, patří jim to,“ souhlasil Zelený.

„Myslel jsem si, že aspoň ty nevíš, co je to nenávist,“ vyčetl Eda tátovi.

„To není nenávist!“ rozkřikl se Jaroš. „To je odpovědnost za všechny mloky, živé i ty nevylíhlé! Uvědomte si, co udělají Amíci, až najdou bezhlavá těla svých kamarádů? Samozřejmě pochopí, že jsme tam byli a podniknou všechno možné, aby nás objevili. Nechte je, ať se radují, že nás tím atomovým úderem zlikvidovali!“

Eda sice nesouhlasil, ale podvolil se. Bylo to příliš logické.

Večerní rozhlasové zpravodajství jsme všichni očekávali značně netrpělivě.

Ze Spojených států přicházely sporadické zprávy už jenom ze západního pobřeží. Východní bylo nepřirozeně tiché, pustými městy se tam proháněl jen vítr a všude ležela nehybná lidská těla. Střed Spojených států prožíval krutou agónii, lidé tam před smrtí prchali až k Pacifiku – a roznášeli ji v sobě dál. Kanadská vláda se pokoušela zastavit epidemii na hranicích příkazem zastřelit každého, kdo se ji pokusí překročit. Střílelo se tam ostrými, tekla krev, počet obětí se prý vyjadřoval čtyřmístnou cifrou.

„Nemělo se to po dvou dnech zastavit? Prý to pokračuje s neztenčenou silou!“ udeřil na mě po zprávách táta, jako bych za to mohl. Dívali se na mě všichni, stál jsem před všemi jako na pranýři.

„Zastavit se to mělo,“ souhlasil jsem. „Viděl bych dvě možné příčiny, proč se to nezastavilo. Marešovci to nemuseli rozhodit naráz, vypouštějí to mezi lidi postupně. První vlna mohla dávno pominout. Druhá by ji překryla a třetí to ponese ještě dál.“

„Což by v tom někdo dokázal pokračovat, kdyby viděl na vlastní oči tu zkázu?“

„Pak je tu druhá možnost,“ uvažoval jsem. „Mutace. Potom by se jim to úplně vymklo z rukou – a nám taky. Měli bychom co nejdřív začít imunizovat Evropu, Asii a Afriku. Pokud zdejší zabedněnci nechápou, že jim jde o krk, nechápu ani já je.“

„Sežeňte někdo Petráčka,“ řekl táta unaveně. „Pošleme ho za lidmi. Snad aspoň někdo pochopí, že musí jednat. Jinak to přežije jen pár Čechů, Belgičanů a Holanďanů s neuvěřitelnou klikou, že absolvovali dva kruté dny na záchodě…“

*****

Parlament

Petráček musel odplout východním tunelem, jižní byly beznadějně zavalené.

„Bude to nebezpečné,“ varoval ho táta. „Nejhorší je, že radioaktivita není vidět. Na hladině může plavat radioaktivní prach, nepluj proto těsně pod hladinou řeky. Ale nebezpečí může číhat i v bahně na dně, takže: plav středem, nikde tam na nic nesahej a koukej být co nejdřív v Labi.“

Přidal mu ve vodotěsném obalu dopisy pro Vladimíra a jeho přátele a vyprovodil ho spolu s námi až k tunelu.

„Potřebuji posla do Saského ráje,“ požádal dobrovolníky. Okamžitě se zvedlo více než dvacet zelenomodrých rukou.

„Poplave tam jen jeden,“ řekl a vybral si hbitou Marii.

„Myslím si, že bych byl vhodnější posel,“ řekl zklamaně Vojtěch Salaba. „Marie je přece… bývalá žena.“

„Budeš potřebnější jinde, neboj se,“ ujistil ho táta. „Marie nepotřebuje vědět, jak se zachází se samopalem, nebude mít u sebe ani pistoli. Zdržovala by ji.“

„A co my?“ otázal se další, také očividně zklamaný, že nebyl vybrán.

„Máte snad všichni co dělat,“ odpálil i jeho. „Toulky venku budou dlouhou dobu nebezpečné. Budeme podnikat jen naprosto nezbytné výlety. A dokud nezjistíme, jak jsme na tom s radioaktivitou, žádné koupání v jezírku!“

Rozešli jsme se a já jsem zamířil s tátou k počítačům.

„Přiznám se, nechce se mi vymýšlet další život, když se přímo před našima očima ničí ten původní,“ řekl jsem unaveně.

„I ty, Brute?“ podíval se na mě. „Ačkoliv – máš pravdu. Je deprimující vidět, jak se lidstvo řítí do pekelné tlamy – a nikdo se nezvedne a neudělá tomu přítrž.“

„Každého jen napadne zabíjet nás. Že je vina jinde? Nikdo nic nevidí. Nač ještě čekají? Slepý vede slepého a oba do škarpy spadnou,“ filozofoval jsem.

„Vina je i na nás,“ řekl nahněvaně táta. „Kdybych na začátku obětoval to prokleté dědictví, skončilo by to jistě lépe…“

„Myslíš Blaník?“

„Ano,“ přikývl. „Obětoval jsem jen chatu, to bylo málo. Nenapadlo mě, že se to takhle převrátí. Vědět to dopředu…“

„Přestaň si to už vyčítat, nejsi vševědoucí! Kdyby Bůh věděl všechno dopředu, nepotřeboval by na nepovedené lidi sesílat potopu světa,“ odtušil jsem. „Nebo by lidi rovnou utopil všechny a nezdržoval by se s Noem a jeho rodinou.“

„Nech toho!“ ohradil se prudce. „Ještě i ty!“

*****

Táta mě nahnal k počítači, ať se věnuji vývoji nového tvora. Pokoušel jsem se zamířit směrem, kterým se kdysi dávno dala naše matka příroda, ale brzy jsem viděl, že se ženu do slepé uličky.

Ve vodě žijí spousty teplokrevných živočichů, ale žádní z nich, delfíni, velryby, lachtani ani mořské krávy, nemohou pobývat pod vodou libovolně, neboť potřebují – vzduch. Vodní teplokrevní tvorové dokáží vyvinout potřebné teplo jen díky mohutné tukové tepelné izolaci, ale voda v plicích by velice účinně vyrovnala teplotu jejich těl s okolím. Teplokrevnost se zřejmě s dvojdyšností vylučuje. A vzdát se dvojdyšnosti? Proboha! Vždyť je tak nádherné žít a dýchat pod vodou, kde lidé potřebují neohrabané dýchací přístroje. Když se delfín zamotá do sítě, utopí se. My jsme mohli pod vodou bez obav z utopení i usnout. Přitom jsme nebyli ohroženi na suchu jako ryby.

Na druhou stranu, teplokrevnost měla i své výhody, pro které nakonec opanovala svět. Ale – byly to opravdu tak pronikavé výhody? Energeticky to neslo nutnost oblékat se a vytápět nebo naopak klimatizovat obydlí. Spotřeba Blaníku byla velká, ale nejvíc elektřiny potřebovaly skleníky a líhně, ne my sami. V teple jsme se pohybovali hbitěji, ale pouhých deset stupňů Celsia v Blaníku a dvanáct v Mločím ráji nám stačilo.

Nemohl jsem ale zůstat na místě. Rozhodl jsem se aspoň změnit rozmnožování. Vejce je jednodušší, ale zranitelnější. Živorodost by byla lepší. Placenta má proti vejci výhodu, nepotřebuje shromáždit dopředu obrovské množství živin, ale dodává je plynule podle potřeby od začátku do konce.

Zabral jsem se do práce tak, že mě museli vytrhnout i na oběd. Otylka si pro mě došla osobně a vyčinila mi, že nějak pohrdám jejím kuchařským uměním a že si to ode mě nezasloužila.

Málem jsem odvětil, že mi v Blaníku nevadily ani staré suchary, ale spolkl jsem to. Otylka si to opravdu nezasloužila.

„Oba jste úplně stejní, ty i táta,“ řekla a pokračovala do zadní jeskyně.

Vylétla odtud vzápětí a rovnou ke mně.

„Kde máš tátu?“ udeřila na mě.

„Kde by byl? Nejspíš u sebe!“ vyhrkl jsem, ačkoliv odtud Otylka přicházela.

„Tam není!“ ujistila mě.

K obědu se nedostavil a začal jsem mít nejasné obavy. Napadlo mě, že by si mohl vzít příliš k srdci, jak se mu všechno rychle vymklo z rukou. Aby si tak něco neudělal!

„Najděte ho,“ poprosil jsem ostatní. Všichni se rozběhli po Mločím ráji, ale brzy se zaraženě vrátili. Táta zmizel. Ukázalo se, že s ním chybí další mloci, všichni bývalí lidé. Druhou možností bylo, že se vydali do Saského ráje. Mohli jít navštívit osobně naše kamarády, byla tam naše elita: učitel, Vocásko, Filip a Skála.

Proč nám to ale neřekli?

Nakonec mě napadlo podívat se do počítače, což jsem měl udělat hned, nemusel bych vyvolávat paniku. V počítači byl vytvořen nový adresář, nazvaný „PRO_MICU“ – a pochopil jsem, že je jenom pro mě. Klasickým souborem, přítomným snad ve všech aplikacích, je textový soubor READ.ME, česky CTI.MNE. Obsahuje důležité zprávy pro uživatele a bývá dobrým zvykem se dovnitř podívat, než člověk začne s prací. Byl to samozřejmě první soubor, který mi padl do oka. Okamžitě jsem si jej zobrazil a četl. Nebylo to obtížné, byl velice stručný:

„Pavle, po dobu mé nepřítomnosti přebíráš zodpovědnost za Mločí ráj. Všechny proháněj, ať nezlenivíte. Poslouchejte rádio, ať vám nic neunikne. Kdybychom se do týdne nevrátili, podívej se na kmen 928. Určitě budeš vědět, co s tím, ale dokud budeš mít jinou možnost, rozmysli si to. Rozhodnutí nechávám na tobě.

Váš táta – Šéf Salamander.“

Rychle jsem mrkl na uvedený kmen. A nezdržel jsem se udiveného hvízdnutí. To jsem opravdu – nečekal.

*****

Zprávy z Ameriky se lovily jako vzácnost a evropské rozhlasové společnosti si je předávaly jako senzaci, ačkoliv byly jednobarevné a převládala pohřební čerň. Největší katastrofa v dějinách lidstva ve Spojených státech pokračovala, ale v Čechách nikoho nezajímala, ačkoliv mnohem sledovanější výbuch atomové nálože byl s tou katastrofou přinejmenším v přímé souvislosti. Tady plně platilo přísloví o košili a kabátu.

President Spojených států o sobě nepodal žádnou další zprávu. Proslýchalo se, že jeho letadlo havarovalo, ale tato fáma nebyla věrohodně potvrzená.

Družicové snímky potvrdily, že komplex Pentagonu do základů vyhořel. O lidech v něm nebylo možné soudit nic, ale zdálo se, že není důvod jim závidět.

Evropské státy se pokoušely obnovit v Ženevě Organizaci Spojených Národů, ale státy Afriky odmítly vystavit své delegáty zbytečnému nebezpečí v tak nejisté oblasti. Namísto Ženevy navrhly jako sídlo nové světové organizace středisko islámu Bagdád, což se kromě islámských států nelíbilo nikomu. Proti se postavila Čína, která prosazovala nejklidnější město světa Peking a nabízela postavit zdarma novou budovu Organizace Spojených Národů přímo na Náměstí Nebeského klidu.

V Čechách byly na pořadu jednání tři otevřené problémy.

Prvním byla likvidace následků výbuchu atomové bomby nad Českým rájem. Byla to jen taktická nálož minimální ráže, asi jako v Hirošimě. Naštěstí nevybuchla nad žádným městem, ale v řídce obydlené oblasti, bohužel se i tak přímé oběti na životech počítaly na stovky a radioaktivní zamoření v Čechách se stalo problémem číslo jedna, ačkoli se pracovníci Civilní obrany snažili toto nebezpečí v rádiu i v televizi zlehčovat srovnáním s obdobným zamořením po Černobylu.

Druhým problémem se stal soudní proces se Stranou Rozumu. Žalobu za podporu mloků podal Brusel, ale veřejnost ji brala jen jako skandální ustupování dnes již téměř neexistujícímu NATO. Bez vedoucích Spojených států z organizace vystoupila Anglie, zděšená faktem, že kanál La Manche pro ni představuje mnohem slabší ochranu než mloky překonaný Atlantik. Hlavní vojenskou sílu Aliance teď představovalo Německo, i když velitelství drželi nadále pevně v rukou Američané. Dodávala jim váhu americká Šestá námořní flotila posílená pěti jadernými ponorkami a letadlovými loděmi mířícími k Evropě. Její posádky nemocí zasažené nebyly a byly v plné bojové pohotovosti. Dalo se očekávat, že budou mít ve výzbroji další jaderné hlavice a bylo nutné brát je vážně, tím spíš, že Američané museli být k nepříčetnosti rozezlení katastrofou ve Státech.

Třetím problémem byly vypsané parlamentní volby, ke kterým panovala napříč politickým spektrem všeobecná nechuť; s výjimkou Strany Rozumu. Volební kampaň zatím jednostranně vyznívala v její prospěch – pobouření veřejnosti dosavadními událostmi jí už teď dávalo naději na neuvěřitelných sedmdesát procent hlasů.

Parlament se pokusil vzhledem k mimořádnému stavu v zemi termín voleb o půl roku odsunout. Návrh byl většinou poslanců nadšeně přijat, až na Stranu Rozumu, která jej okamžitě prohlásila za protiústavní. Přesto se volby ve stanovené době nekonaly, oficiálně nebylo možné po všenárodní katastrofě zajistit jejich regulérnost. Mluvčí politických stran se shodli na názoru, že k volbám zřejmě nedojde ani v řádném termínu – a strany se podle toho začaly chovat – mnohem sebejistěji.

Zasedání Parlamentu se stále častěji objevovala v rádiu i v televizi. Také my jsme je sledovali, protože se tam teď často jednalo o nás – i když pořád ještě bez nás.

Senzací první třídy bylo, když se v jednací síni Parlamentu objevili čtyři mloci.

Komentátor v rádiu překvapením oněměl, takže jsme už podle oslovení poslanců po hlase poznali, kdo to je, dříve než se sám představil.

„Přeji vám dobré odpoledne, dámy a pánové,“ uslyšeli jsme klidný, známý hlas. „Jistě mě znáte – říkají mi Šéf Salamandr.“

Ano, byl to náš táta – Jaroš. Vypravil se sám – přímo do jámy lvové!

„Nejprve musím varovat stráž Poslanecké sněmovny, aby se nepokoušela proti nám čtyřem zasahovat. Rozmyslete si to včas! Nikoho z poslanců nechceme ohrožovat, ale když nám někdo ublíží, spáchá tím hromadnou sebevraždu celého lidstva. Chci tím říci, že úplné vyhubení lidstva máme připravené a záleží jen na vás, zda uděláte ještě jeden podraz. Když zabijete nás čtyři, budeme posledními obětmi mloků. Bude nás potom následovat šest miliard mrtvých lidí. Ano, všichni lidé světa, včetně vás, co tu sedíte. Mlokům by pak zůstal celý svět. Vojtine, Marie, Jirko, zastrčte kolty, nebudete je už potřebovat. Žádám předsedu parlamentu oficiálně o slovo.“

Takže měl tři mloky jako doprovod. Vojtěcha Salabu, ostříleného vojáka, který už jednou v Parlamentu byl a vyznal se tam. Marii Macounovou, mladou dívku, zabitou před pěti lety opilým řidičem – protože Máňa Váňová byla tady s námi. Neuhodli jsme, kdo byl Jirka. Chybělo jich tu víc, ale někteří byli v Sasku a neměli jsme přehled.

„Jednací řád nepočítá…“ začal blekotat oslovený předseda.

„Dobrá, pak si vezmu slovo sám,“ přerušil ho táta. „Jednání bude příliš důležité, než abychom se ohlíželi na tak nepodstatné detaily, jako dodržování vašeho jednacího řádu. Vážené dámy a pánové! Neuvědomujete si své povinnosti k lidstvu? Počet obětí smrtící epidemie ve Spojených státech se už odhaduje na sedmdesát milionů a pořád to stoupá. Nezlobte se, ale zabývat se v takové chvíli vedlejšími problémy je – zvrhlost.“

„Epidemii ve Spojených státech jste přece vyvolali vy!“ ozvalo se ze sálu.

„Ano, my. Přesněji – menší skupinka, rozhodnutá oplatit vám lidem zlé zlým. My ostatní máme celou tu dobu připravenou vakcínu, která mohla katastrofě zabránit. Dobře o tom víte, mohli jste tu nedávno číst naše letáky, stačilo jediné – začít s námi jednat. Vy jste se o to ani nepokusili, takže vaše zabedněnost způsobila Americe apokalypsu a může přinést ještě horší, celosvětovou. Cožpak vás ani tohle nevzchopilo k jednání? Pak tedy musíme začít jednat my, ale bude se vám to líbit ještě méně. Uznali jste, že jsme myslící – vzápětí jste zákeřně rozstříleli naše parlamentáře. Víme, udělali to cizí vojáci, jenže pobývající v Čechách na vaše přímé pozvání. Nemusíte se nám omlouvat, dobře víme, že jednáme se sebrankou, která nedokáže držet slovo, ale jiné barbary na výběr nemáme a proto musíme jednat s vámi.“

„To je urážka!“ vykřikl kdosi v lavicích poslanců.

„Žádná urážka!“ zarazil jeho protest táta. „Slibovali jste nám jednání, ale rozstříleli jste našeho parlamentáře a jediného právníka. Proto budeme mluvit rovnou, bez diplomatického obalu. Za všechny mloky vás vyzývám, abyste – kapitulovali.“

„Jakým právem se opovažujete…?“

„Za mloky mluvím právem jejich stvořitele,“ odtušil klidně. „Vy jste sice nikdy nic nestvořili a tady už také nemáte co dělat, neboť volby měly být minulý týden, jenže pořád tady sedíte, takže se mnou budete jednat. Ano, právě vy.“

„A když jednat nebudeme?“ naježil se kdosi.

„Pak celé lidstvo velice rychle vyhyne. I s vámi.“

„Chcete nás vyvraždit?“ zvýšil hlas předseda parlamentu. „To je – to je nelidské!“

„Nechceme to udělat, ale uděláme to,“ odtušil táta. „Vidíte to snad na Spojených státech. Nebuďte pokrytci, ukázky vaší humanity známe. Tuny leteckých bomb svržené na mločí děti, smrtelně jedovaté chemické látky a nakonec vaše největší humánní lahůdka, atomová bomba. Tím nás chcete dojmout? Ujišťuji vás, že je to marná práce! Požaduji proto po vás složení zbraní a bezpodmínečnou kapitulaci celého lidstva.“

„Ale kapitulace… Nemáme právo jednat za celé lidstvo! Žádná země nás neposlechne!“ namítl jeden ze zástupců za předsednickým stolem.

„Nebudete nikomu poroučet. Pouze ostatním národům vyřídíte, oč je žádáme my. Všichni naše podmínky přijmou sami – a rádi.“

Jeho hlas byl teď přímo zlověstný, ale poslanci to ještě nevnímali, nevyznali se v intonaci mločího hlasu, jako my.

„A když je nepřijmou?“ vykřikl kdosi další.

„Budeme to respektovat jako výraz svobodné vůle. Každý má možnost sám se rozhodnout, nikomu nebereme právo na – sebevraždu. Sebevražda je ignorovat hlas rozumu ve chvíli, kdy jde o život. A tady nejde o jeden život, ale o vás všechny. Nechceme po vás nic nemožného, bude pro vás jednodušší splnit naše podmínky, než jako mezci trvat na svém. Chceme také jenom žít, jako vy. Naše podmínky jsou téměř stejné jako na počátku, ačkoliv je v nich i několik menších změn. Předně požadujeme, abyste okamžitě, pokud možno dnes, ve svých zákonech hromadně nahradili nechutné rasistické pojmy: člověk, humánní, lidský přijatelnějšími termíny rozumný či myslící, což dovoluje zahrnout sem i nás. Požadavkem číslo dvě je konec zabíjení. Dojednáte s okolními zeměmi i se Spojenými státy příměří a zaručíte se za dodržování práv všech myslících bytostí na obou stranách. Kdo je poruší, bude považován za válečnou zrůdu. My vám pro stvrzení příměří věnujeme vakcínu, kterou nejbližším letadlem dopravíte do Ameriky. Dokázali bychom to i sami, ale jde o rychlost. Nemáme letadla ani sílu dál vyjednávat, bude to tedy na vás. Spojené státy s vámi budou ochotně spolupracovat – anebo vyhynou. Věřím, že se rozhodnou správně a nebudou trvat na pokračování války, tím spíše, že po nich nepožadujeme nic víc než stažení vojsk ze všech zemí světa zpátky na vlastní území. Jejich armády už nebudou nikde zapotřebí, mír budou všude udržovat ti co tam bydlí. Dohodnou se ochotně a rádi, rychle zapomenou na malicherné tahanice o všelijaká sporná území a pokud ne – přerozdělíme jejich území mezi jejich sousedy. Zatvrzelí nepřátelé nebudou potřebovat více místa, než kolik se pro ně najde v hromadném hrobě.“

„To je přece kruté!“

„Třeba to ani kruté nebude. Každý diktátor, národnostní i náboženská skupina si rozmyslí střílet lidi a vyhánět uprchlíky. Nebudou zapotřebí trestné výpravy ani mírové sbory, či jak je právě nazýváte. Nebudeme potřebovat ani Organizaci Spojených Národů. Vaše lidská organizace je mrtvá, i kdyby nebyla, už aspoň tisíckrát selhala. K čemu bylo každé šestisté šedesáté šesté vážné varování? Nemusíte pro ni truchlit. Ostatně, my nechceme nikoho kontrolovat. Proč? Budeme požadovat větší svobodu cestování: pro lidi i mloky, aby se nikde lumpárny neutajily. Nechceme lidem vládnout, nechceme rušit zákony a dávat jiné. Samozřejmě z nich musí zmizet rasistické a šovinistické prvky, beztak byly vaší ostudou. Máte jich ještě hodně nespravedlivé zákony, měli byste je změnit, ale to už necháme na vás.“

„To by nebylo nepřijatelné,“ odtušil jeden poslanec, zřejmě ze Strany Rozumu.

„Doufám,“ přikývl Jaroš. „Ale máme pro vás i nějaké méně příjemné požadavky. Například zodpovědnost, žádná poslanecká imunita a stejné tresty pro všechny. Bude se to týkat i vás. Kdo hlasoval pro vyhubení mloků, je vinen zločinem genocidy. Pro takové požadujeme trest doživotní ztráty volebního práva. V příštím Parlamentu se asi setkáme jen s hrstkou z vás, co tu sedíte dnes, ale nemůže to být jinak, spravedlnost musí platit pro všechny.“

„To je potlačování svobody názoru!“

„Svoboda názoru skončila okamžikem, kdy jste odhlasovali smrt nevinných. Tím se pouhý názor změnil ve zločin, za který už musíte nést zodpovědnost. Víte vůbec, co je zodpovědnost? To znamená nést následky. Zatím jste to nikdy nepocítili, ale právě to se musí změnit – jako první. Odhlasovali jste naše vyhubení. To nebylo podněcování k násilí, ale příkaz k vykonání zločinu genocidy. Nevykrucujte se a netvrďte mi, že jste nevěděli co děláte. Selhali jste – jako kdysi Germáni s Norimberskými zákony. Ztráta volebního práva pro vás bude opodstatněný a přitom mírný trest. Jste dospělí, ponesete tedy zodpovědnost.“

„A co zločiny mloků? Jak chcete potrestat genocidu na Američanech?“

„Jsem pro potrestání mloků stejnými tresty jako u vás. Ti, kdo málem vyvraždili Ameriku, se do smrti nebudou účastnit žádných voleb.“

„To je přece směšný trest! Nesrovnatelný!“ namítala jedna z poslankyň. „Za brutální a hromadné vraždění je i trest smrti málo!“

„Přejete si pro ně trest smrti? Pak bych musel totéž žádat i pro vás, neboť i vy jste zabíjeli. Přizváním cizích armád do Čech jste dopustili použití nejen chemických jedů, ale především atomové bomby v obydleném území. Zahynuly stovky lidí, takže vás až na pár čestných výjimek považuji za hromadné vrahy. Teď jen co nejrychleji napravíte, co se dá – a můžete si hledat jiné zaměstnání.“

„Nemůžeme přece za vojenské zločiny!“ ohradila se jiná z poslankyň.

„Musíte odsoudit ty, kdo za ně skutečně zodpovídají!“ přidal se k ní hlas z lavice křesťanských demokratů. Jaroš ale pro ně neměl žádné pochopení.

„Šlo to vyřešit i beze zbraní. Dali jste volnou ruku generálům a stali se tak jejich spoluviníky. Všichni zasluhujete mnohem přísnější trest. Toť vše.“

Nikdo z nás, kdo jsme poslouchali, ani nedutal. Kam se poděl ten náš mírný, vše odpouštějící táta? V Parlamentu České republiky stál u mikrofonu bůh pomsty, možná malý vzrůstem, ale nelítostný jako indická bohyně Kálí, jako starořecké bohyně zlého svědomí Erínyje.

„Poslyš, Pavle,“ obrátil se na mě kdosi z mloků, „on přece jen blufuje, viď?“

„Ne tak docela,“ zavrtěl jsem hlavou. „Kdyby je zabili, mohli bychom rozprášit po světě kmen protobaktérií 928, máme je i s návodem. To by ze všech teplokrevných živočichů kdekoliv na světě nepřežila ani poslední krysa v kanálu. A neexistuje vakcína, která by to zastavila.“

„A tohle vymyslel – on?“

„Doufám, že je nikdy nepoužijeme,“ řekl jsem. „Pravda – vymyslel je on. Podle mě je vyvinul ve chvíli, kdy na nás lidé hodili atom. Možná ztratil víru v lidstvo jako takové. Jsou podobné těm, co právě řádí v severní Americe, jen by se po dvou dnech samy od sebe nezastavily.“

„Já se mu nedivím,“ řekla Otylka tiše.

„Já ano – něco takového ho nemělo ani napadnout.“

*****

Mimozemšťané?

Návrat Šéfa Salamandra i jeho družiny ochránců byl triumfální. Konečně, dosáhl pozitivní obrat v přístupu lidí k nám a prakticky ukončil válku. Přivítali jsme ho tak.

Jeho doprovod přinesl do Mločího ráje přístroje k měření radioaktivity a sám Šéf se dal hned do práce. Ukázalo se, že jeden z pramenů vody přitékající do jezírka je silně radioaktivní. Jarošovy obavy se tedy potvrdily a jeho zákaz koupání v jezírku byl oprávněný, ačkoliv to s radioaktivitou nebylo příliš kritické. Jak nás dříve neohrozily jedy, také radioaktivita napáchala mnohem více škody lidem na povrchu. Parta tunelářů okamžitě vyrubala obtok a toto nebezpečí nás přestalo znepokojovat. Měli jsme ale na paměti, že je to pouhý začátek a skutečné nebezpečí nastane, až k nám radiace prosákne ve větší míře. Podzemní vody zatím zasáhla jen zčásti, ale to byla otázka času. Nu což, měli jsme aspoň nějaké přístroje. Kromě toho nám Jaroš tvrdil, že modré chromozomy budou odolnější a radioaktivita nám bude vadit méně než lidem.

„Dělal jsem kdysi pokusy s radioaktivními izotopy,“ přiznal. „Bylo to v době, kdy jsem byl zhruba na úrovni červů. Byli vůči záření odolnější než mravenci.“

„Poslyš, Jaroši,“ udeřil jsem na něho, když jsme pak byli spolu sami, „co to mělo znamenat – ten kmen 928? Vážně bys dopustil vyvraždění lidstva?“

„V podstatě ne,“ usmál se trochu trpce. „Jak tě znám, neudělal bys to. Kdyby nás zabili, převzal bys funkci Šéfa Salamandra, ale lidstvo bys nechal žít. Mýlím se?“

„Myslíš, že by mě ostatní zvolili? Máme tu přirozenější vůdce.“

„Funkce Šéfa Salamandra není volená,“ odpověděl pomalu, ale pevně a díval se na mě přitom pátravě. „Je vyhrazena pro nejvyššího stvořitele – a pro nikoho jiného.“

„To nezní příliš demokraticky!“ oponoval jsem mu.

„Nezní,“ přikývl. „Už dávno sis mohl všimnout, že mezi mloky žádná demokracie nevládne.“

„To by snad byla chyba, nemyslíš?“ chytil jsem se za hlavu.

„Nemyslím. Demokracie je prý nejlepší ze všech možných špatných metod vlády. My nemáme vládu žádnou. Je to dobře, nebo špatně?“

„No, zatím jsme ji ani nepotřebovali,“ připustil jsem.

„To je ono! Nepotřebovali! A proč? Protože každý usiluje o to, aby se měli dobře všichni. Dokud se podaří udržet to nadšení, postačí dodržovat pár pravidel. Nějaké zákony budou časem potřebné a asi dospějeme i k nutnosti ustanovit soudy, aby jejich dodržování vynutily, ale asi nebudeme potřebovat nic tak komplikovaného, jako vládu nebo parlament. Chtěl jsem původně, aby se mloci zařadili mezi lidi. Myslel jsem si, že to tak bude lepší, ale už na tom netrvám. Budeme žít mimo. Musíme jenom urovnat veškeré třecí plochy, budeme možná uznávat lidské zákony, ale stejní – stejní nejsme a už nikdy nebudeme. Dokud nás mloků nebude aspoň milion, nebudeme potřebovat vládu, ale jen něco jako kmenového stařešinu, šamana – či Stvořitele. Nebude to funkce volená ani odvolatelná, ale uznávaná. Například proto, že Šéf Salamander má klíč od kreatoru a nemusí uposlechnout hlas lidu, kdyby požadoval něco proti jeho svědomí.“

„Už více mloků se ti postavilo,“ pochyboval jsem.

„Vždycky to špatně dopadlo. Přinejmenším by to bez nich dopadlo lépe. Všimni si ale, jak jich ubývá. Ale i já jsem ledacos pochopil. Například že nesmím nikdy poslechnout hlasu lidu proti vlastnímu hlasu svědomí. Na tomto místě ti tu říkám, že tomu nesmíš podlehnout ani ty. Jen jednou jsi takový hlas uposlechl – a výsledky vidíš sám. Lidé jsou schopni zneužít všeho a my mloci jsme v tomhle směru pořád ještě jako lidé. I když se to možná časem zlepší.“

„To si musím ještě promyslet,“ vrtěl jsem hlavou.

„Promýšlej,“ přikývl táta. „Času máš dost a dost. Beztak zjistíš, že žádnou jinou cestu nemáme.“

*****

Vláda České republiky odvolala ze svého území všechny cizí vojenské jednotky a oznámila, že sjednala s mloky mír. Současně vypravila do Spojených států zvláštní letadlo s vakcínou, aby zachránilo alespoň zbytky obyvatel.

Ukázalo se, že ztráty na životech nebyly tak kruté, jak se celou tu dobu zdálo.

Smrtící baktérie zasáhly jen Pentagon a malou část Washingtonu. Marešova parta použila všude okolo ochromující protobaktérie, které rozvinutí smrtícího kmene znemožňovaly. Marešovci netušili, že ochromující kmen zablokuje jeho smrtící účinky, chtěli jen zamezit jeho velkému rozšíření, což se jim podařilo. Většina obětí se po dvou dnech strnulosti vzpamatovala sama a nejvíce životů měla na svědomí panika, dopravní nehody, požáry a ochromení nemocnic. Ztráty na životech poklesly až na zlomky dříve odhadovaných hodnot, ačkoliv zůstaly mnohem větší, než ztráty způsobené nedávnou panikou v Evropě. Potvrdil se můj odhad, že to Marešovci párkrát přiživili – ale pouze méně škodlivým kmenem, čímž ztráty na straně lidí jen snížili. Potíž nastala, když lidé, kteří se vzpamatovali, neměli možnost dát o sobě vědět. Nefungovaly mobily ani starší telefony, vysadily telefonní ústředny, fakticky se rozpadly spoje i doprava.

Ačkoliv to bylo příznivější než se čekalo, ve Spojených státech se odehrál nespočet tragédií, nejvíce díky panice na silnicích. Nejhorší katastrofa nastala na kraji pouště Nevada, kde z neznámých příčin, nejspíš ochromením obsluhy, došlo v málo obydlené oblasti k podzemnímu jadernému výbuchu. Dokonale zničil komplex tajných laboratoří americké armády a kolem vzniklo poměrně rozsáhlé pásmo nebezpečného radioaktivního zamoření, tím zákeřnějšího, že radiaci zpočátku nikdo nesledoval.

Vzhledem k totální devastaci objektů, jejich zamoření radioaktivitou a stále trvajícímu zmatku se počet obětí nepodařilo zjistit, ale na pozadí ostatních kolosálních škod šlo asi o bezvýznamnou epizodu. Naštěstí se lidé této oblasti i předtím zdaleka vyhýbali – už dávno neměla dobrou pověst. V Nevadské poušti se jaderných výbuchů odehrálo tolik, že o jeden více či méně nebylo zřejmě důležité. O lidech, kteří tam pracovali na jaderných zbraních, měl táta své mínění a nelitoval je. Důležitější bylo, že se nic vážného nestalo ochromením obsluhy v atomových elektrárnách. Mezi mloky se objevil názor, že v Nevadě mohli vyvíjet speciální atomovou bombu, která by se k nám dokázala prohrabat. Naštěstí tomu tak nebylo, ačkoliv – s mloky to souvislost mělo – a dost zásadní, jak se mělo brzy ukázat.

Potvrdila se též zpráva o havárii presidentova letadla. Ochromující protobaktérie vyřadily piloty a letadlo řízené jen autopilotem uletělo tisíc kilometrů, než narazilo do strmých štítů Skalistých hor. Náraz nikdo nepřežil.

Vzhledem k tomu, že smrtícímu kmeni podlehl celý Kongres Spojených států, šlo také zde o ztrátu menšího významu.

Do zasažených měst se život vracel pomalu. Ačkoliv některé jaderné elektrárny po celou tu dobu pracovaly i bez obsluhy a v blízkých městech ani nedošlo k přerušení dodávek elektřiny, energetická síť Spojených států jako taková se rozpadla a škody se nikdo neodvažoval odhadnout. Jenom na zkažených potravinách v ledničkách šlo jistě o desítky miliónů dolarů.

To všechno že způsobila stovka mločích dětí?

Ano. Dokonce jen pět z nich.

Ale po pravdě řečeno, vina lidí byla mnohem větší.

Důležité bylo, že i Spojené státy příměří s námi mloky uznaly. Nemuseli jsme se obávat jejich helikoptér a skrývat se před nimi v kanalizaci, mohli jsme jednat veřejně a získávat si příznivější pozici ve světě lidí.

*****

Před návratem do Mločího ráje se táta Jaroš jako Šéf Salamandr účastnil besedy uspořádané Českou televizí. Na otázky novinářů odpovídal s klidem, ačkoliv některé byly ještě značně útočné.

„Jakou jste nám mlokům nechali alternativu?“ odzbrojoval dotěrné představitele lidí. „Měli jsme vyjít dobrovolně z pevnosti a postavit se na okraj předem vykopaného hromadného hrobu?“

„Co smrtící biologické zbraně, použité ve Spojených státech?“ útočili jako vosy. „Přece nechcete tvrdit, že to nebyly zbraně! Zahynuly miliony lidí!“

„Ano, byly použity,“ souhlasil táta s obviněním. „Máte ale právo se rozčilovat? Po vašem neuvěřitelném chemickém úderu jste mohli čekat i odplatu podobnou mincí. Což můžete střílet indiány z helikoptér kulometem a přitom hlasitě odsuzovat jejich otrávené šípy? Smrtící baktérie použila naše skupina v Americe proti mému zákazu, ale předtím jsem se vzepřel požadavku na vyvraždění Evropy, to by dopadlo ještě hůř.“

„Jak to, že vás něco tak hrůzného vůbec napadlo?“

„Vás snad napadlo něco moudřejšího? Jednali jste spravedlivě? Nemluvím o vaší atomové bombě, ale už předtím problémy s vašimi jedy neskončily ztrátami jen proto, že jed nejprve zasáhl náš… dobytek, pokud se to tak dá říci. Když jste rozstříleli naše vyjednávače a jednání tak ztroskotala, každému snad bylo jasné, že nás chcete zničit. Dostali jste ale včas i poslední varování – proč jste na ně nezareagovali? Stačila přece ochota jednat – odvolali jsme akci proti Bruselu. Nabízeli jsme, že zabráníme katastrofě – ale zahnali jste nás. Hledejte vinu nejprve u sebe a pak teprve u nás!“

„Proč jste se zaměřili na Spojené státy? Vyvraždit zákonodárce Spojených států bylo přece neslýchané a nemá to ve světových dějinách obdoby!“

„Protože nejtěžší údery na nás přišly odtud. Mám na mysli nálety, jedovaté látky a nakonec i tu jadernou bombu. Velice pochybuji, že to všechno bylo čistě evropského původu. Helikoptéra, která rozstřílela naše parlamentáře, nesla na sobě znaky USAF. Považujeme to dodnes za podraz a tak to správně pochopili i naši odštěpenci, kteří se do války za Atlantik vypravili. Netvrdím, že bylo správné, že se zmocnili smrtícího kmene a že jej použili. Správně ale pochopili, kdo nese větší vinu. Pentagon bych jim odpustil, presidenta a Kongres také. Ti si zkázu v podstatě zasloužili. Mnohem více lituji tisíců nevinných životů. Ačkoli – kdo kromě dětí nebyl vinen?“

„Většina lidí přece za válku s vámi nemohla.“

„Naopak,“ ztvrdl hlas Jaroše. „Většina za ni mohla, tam i tady. Kdo si uvědomil, že jde o zlo, protestoval. Kolik rozumných mezi vámi bylo? Hnutí Nechte mloky žít mělo nejvíce přívrženců v Čechách – ale i tady jich bylo zpočátku méně než šestnáct procent. Takže bezmála sto procent lidstva mlčky souhlasilo s naším vyhubením. Koho napadlo, že naše hubení bude další ošklivou vizitkou euroatlantické civilizace?“

„A kolik procent mloků souhlasilo s vyhubením lidstva?“

„Řekl bych, že pět – ti, co se vypravili do Ameriky, aby vám lidem odplatili vaše zločiny. Přitom i oni použili smrtící kmen jen proti největším viníkům, Pentagonu a Kongresu, pak to sami zmírňovali. Je tu i další obrovský rozdíl. Vy jste souhlasili s naším vyhubením ve chvíli, kdy jsme se bránili víceméně pasivně a jako lidstvo jsme vás neohrožovali. Oni se rozhodli po těžkém bombardování, jaké ve Francii zlomilo obránce Maginotovy linie – a po jedovatém chemickém úderu, který i vy považujete za špinavost. Těch pět mělo dostatečně pádný důvod. Ačkoliv protiúder takového kalibru nepovažuji za spravedlivý, dovedu to pochopit. Česky – na hrubý pytel hrubá záplata.“

„Říkal jste, že vám atomový úder příliš neuškodil,“ zněla další kyselá námitka.

„Ve vaší atomové střele bylo koncentrované zlo,“ odtušil táta. „Nerozhoduje, že nezahynul žádný mlok a oběti byly jen na vaší vlastní straně. Nelidské bylo, že jste ji vůbec použili, stejně tak jako otravné látky! Myslím si, že všichni, kdo o tom rozhodovali, musí být odsouzeni za hromadnou vraždu a nikdy by se už neměli podílet na žádném rozhodování. Musí je morálně odsoudit celý svět!“

„Není to trochu podivné, že představitel mocnosti, která si dovolila napadnout a téměř vyvraždit Spojené státy, ještě žádá morální odsouzení svých – obětí?“

„Není. Ve vaší otázce je hned několik hrubých chyb. Předně, my mloci nejsme žádná mocnost. Dnes je nás sto dvacet osm, což ve spojení se slovem mocnost vyvolá leda útrpný úsměv. Za druhé jsme nikoho bezdůvodně nenapadli. Spojené státy nejprve napadly nás a akce našich teroristů byla odplatou. Ano, souhlasím s vámi, šlo o odplatu nepřiměřenou a navíc o teroristický útok, jenže nám nic jiného nezbývalo – a čí vinou? Za třetí – každý má právo požadovat odsouzení zločinů, pokud se stane jejich svědkem, natož obětí. Proč by měli být mloci výjimkou? Žádáme stejná práva pro všechny.“

„Jaký trest budete žádat pro ty, kdo za všechno zodpovídají?“

„Morální odsouzení nám stačí. Neštěstí bylo i tak dost. Proč vyvolávat další zlo?“

„Tvrdíte, že šlo o hromadnou vraždu a když spočítáme mrtvé, musíme to uznat. Nezdá se vám naopak pouhé morální odsouzení trochu – slabé?“

„Zdá. Ale to by přece měla být především vaše záležitost a vy sami byste se měli od takových lidí očistit! Chybí vám příslušné zákony? Pokus o genocidu je, pokud vím, těžký mezinárodní zločin. Jenže – a to je vaše špína – jen málo těch zločinů bylo v celé světové historii lidstva odsouzeno.“

„Proč jste se vlastně obrátil na Parlament a ne na presidenta?“

„President mohl jako vrchní velitel armády zastavit válečné akce, ale nehnul proti nim prstem. Navíc se svými Hovory přidal na opačnou stranu. Po jeho vysvětlování, že atomové bombardování Čech bylo nutné k zamezení většímu zlu, s ním už nikdy jednat nebudeme. Nezávidíme vám takového presidenta. Kdysi snad byl humanistou, ale obhajováním bombardování dětí ztratil lidskou tvář. Zřejmě nečetl Čapkovu Matku, především závěrečnou scénu, kde matka dává svému jedinému zbylému synovi pušku, aby se postavil proti zabíjení malých, usmrkaných dětí. Měl by si to aspoň teď přečíst – a odstoupit. Parlament je podle nás také zločinný, ale aspoň menšího kalibru – a s nikým jiným jsme už jednat nemohli.“

Na konci diskuse by si většina z přítomných nenechala ujít příležitost potřást si rukou s dosavadním nepřítelem – mlokem. Táta se ale nedokázal přemoci. Podal ruku jen poslancům Strany Rozumu. Pochopili to všichni.

Někteří ukřivděně, jiní se sklopenými hlavami.

Ty první jsem vůbec nelitoval.

*****

Až po dvou dalších dnech přicestovala do Mločího ráje pětice, vedená Marešem. Karlu Richtrovi chyběla noha a polovina ocasu, proto byl pomalejší než ostatní.

„Přepadla nás na moři smečka žraloků,“ komentoval to s klidem. „Málem jsem skončil v jedné tlamě. Bylo to nepříjemné, ale ubránili jsme se jim, ačkoliv jsme přišli o dvě harpuny – a já navíc o nohu a kus kormidla.“

John Glenn se vrátil s ostatními mlčenlivější než dřív. Ale vrátil se, to bylo dobré. Jaroš hned svolal do hlavní jeskyně všeobecnou poradu a Marešovci si tam museli vyslechnout jeho kázání o těžké vině, zločinu genocidy a zneužití důvěry.

„Já to tak necítím,“ bránil se Mareš výčitkám. „Bylo to ve válce, začali ji oni, my jsme se jenom bránili, jakápak vina? Navíc, jak sami uznáváte, urychlilo to jednání.“

„Přesně tak se vždycky ospravedlňovali všichni váleční zločinci!“

„Aspoň se Amíkům jednou dostalo stejné odplaty,“ trval na svém Mareš. „Beztak nikdo před soud nepostaví ty, co na nás nasypali jedy.“

Když ale uslyšel, co má být jeho trest – ztráta volebního práva do konce života, navíc jen toho současného – jen se otřepal.

„To beru,“ řekl. „Upřímně řečeno, svědomí mě trochu hryzalo, když jsem viděl, co se tam děje. Ale – jako vrah jsem se také necítil. Byli jsme v právu!“

„Nebyli,“ oponoval mu Jaroš. „Každá akce spojená se zabíjením lidí je podle mě zločin. Naštěstí lidé uznali, že jsme jednali v krajní nouzi. Lidské paragrafy možná stojí při vás, ale tím se neutěšujte. Vždycky jsem tvrdil, že morálku nemůžeme vtěsnat do zákonů. Nebudeme vás soudit podle paragrafů, ale podle svědomí, snad ještě nějaké máte. Vrátíte se mezi nás a uděláme za tím čáru. V žádném případě to neznamená, že s vámi souhlasím. Já nesouhlasím ani s vyvražděním Kartága Římany – a to už je hodně dávno. I když nepopírám, že Římanům nic jiného nezbývalo. Kartaginci by je vyhubili také, kdyby mohli.“

„Budete mít pro nás něco na práci?“ odtušil klidně Mareš.

„Jistě. Potřebujeme natáhnout telefonní kabel do Saského ráje. Drátů máme dost, ale kabel se musí vyhýbat jezům na Labi a počítat i s plavební dráhou lodí.“

Přechod ke všedním záležitostem byl podle mého gusta příliš rychlý, ale budiž, bylo lépe to ukončit. Tlustá čára je někdy nejjednodušší řešení, i když – univerzální lék to není a neměla by se používat vždycky. Rozhodně ne tam, kde hrozí opakování. To, co Marešovci provedli na druhé straně Atlantiku, bylo příšerné, ale – dostalo to lidi před jednací stoly, v tom měl Mareš pravdu. Jinak by do nás pořád jen bušili. Důležité bylo, že ani Marešovci nevraždili pro zabíjení. Udeřili strašně, ale pak se to snažili zmírnit. To jsem nakonec musel uznat i já. Američany jsme mohli litovat, ale příliš si zvykli, že se jich žádná válka netýká – aspoň jednou to tedy zažili.

„Poslyšte, což takhle napojit se na telefonní síť lidí? Snad nás už neodmítnou!“ navrhl bezelstně Mareš.

„Nemáme na to peníze,“ zamračil se Jaroš. „Kromě toho nemáme jistotu, že nás nebudou odposlouchávat. Všichni přece víme, jaké potíže dělali Vladimírovi.“

„Už se ví, co s ním bylo?“

„Oficiálně nikdo nic neví, ale dali jsme to Bruselu jako důležitou mírovou podmínku – vrátit všechny protiprávně zadržované Čechy, pokud jsou naživu. A pokud ne, budou muset vydat k potrestání jejich vrahy. Nevidím to ale růžově. Ve Spojených státech se krutost k zadrženým stala už dávno součástí systému a washingtonská vláda kvůli tomu stála dokonce před Komisí proti mučení při OSN – bohužel se to ani potom nezměnilo k lepšímu. Bylo by lépe, kdyby ho postavili před soud – tam bychom snad mohli jednat. Takhle nemůžeme dělat vůbec nic.“

„Něco bychom pro něho dělat měli,“ připomněl jsem jemně. „Když uvážíme, jak hodně nám pomohl, byl by od nás černý nevděk hodit ho přes palubu.“

„Nikdo z nás ho přes palubu nehází. Nesmíme tu věc pustit ze zřetele a musíme s Vladimírem držet tak, jak to děláme,“ objasňoval to táta. „Budeme se za něho nadále zasazovat, už proto, že to byl jeden z mála, kdo nám pomohl.“

„Ještě že to Amerikáni nevědí,“ vzdychl si učitel. „Kdyby tušili, že nám Vladimír dodáním počítačů umožnil útok na Spojené státy, byli by k němu ještě bezohlednější. Soudce Lynch je přece u nich dávnou tradicí!“

„Vladimír nám nedával počítače jako zbraň k útoku na nevinné, ale jako nutný prostředek ke stvoření umělého života,“ obhajoval ho Jaroš.

„Bohužel, s takovým argumentem by uspěl před českými soudy, ale už ne před soudem v Haagu, natož před americkými,“ podotkl na to učitel skepticky.

„Jde ti o soudy, nebo o spravedlnost?“ vyjel si na něho Jaroš.

„Já jen, že by to mělo být totéž!“ nedal se učitel.

„Naivko!“ zpražil ho Jaroš. „Kdyby soud v Haagu soudil spravedlivě, už dávno bychom se k němu obrátili!“

Učitel na to neřekl nic.

*****

Čtyři hodiny po tomto přivítání přišel za Jarošem John Glenn a požádal ho čistě soukromě o krátkodobé zapůjčení jednoho z našich počítačů.

„K čemu to potřebuješ?“ podíval se na něho Jaroš přísně.

„Zabavil jsem v Pentagonu nějaké přísně tajné materiály,“ řekl tiše John.

„O čem pojednávají?“ zajímal jsem se hned.

„To ještě nevím. Chtěl bych je prozkoumat, ale jsou to CD, čitelná jen počítačem. Nechci to pro sebe, jistě budou zajímavé i pro vás, ostatně, pojďte se na ně podívat se mnou, chcete-li.“

„Vy jste byli – přímo v Pentagonu? Ještě než vyhořel?“ vyslýchal Johna táta.

„Vždyť jsme to sami zapálili!“ přikývl. „Na nikoho jsme se ohlížet nemuseli, byli tam zaručeně všichni mrtví. Nikdo nic nehasil a celý Pentagon do základů vyhořel. Zajímalo by mě… no nic, už je to za námi a nedá se to změnit. Trochu jsme to tam prošli, dokonce jsem na dálku vlastnoručně zničil jedno tajné středisko v Nevadě.“

„Jak – zničil?“

„Dostal jsem se do velitelského centra, odkud bylo ovládané.“

„Tys tam s něčím manipuloval? Co kdybys odpálil strategické rakety a zničil celý svět?“

„U toho tlačítka byl nápis: Autodestrukce Centra 66 Nevada – zničit v případě hrozícího prozrazení. Má-li být něco zničeno v případě hrozícího prozrazení, bude to nejspíš něco unfair a pak ať to raději zmizí hned. Proto jsem to stiskl. Musím říct, stálo to za to. Muselo to být hodně utajované, když to bylo podminované – atomovou bombou. Přiznávám se, ani by mě nenapadlo, že je něco takového možné. Vlastně ani nevím, zda právě ten knoflík vedl k výbuchu v Nevadě, ale časově to souhlasí. Někdo to spojoval s ochromením obsluhy, ale tu příčinu mohu s určitostí vyloučit. V té době jsme použili ochromující baktérie teprve krátce kolem Washingtonu a do Nevady se nemohly dostat. Spojitost s tamtím knoflíkem je podle mého soudu pravděpodobnější.“

„A potom? Neříkej, že jste bloumali chodbami Pentagonu, jenom abyste tu a tam stiskli nějaký neznámý knoflík.“

„Měl jsem už dříve jakousi představu,“ odtušil klidně Glenn. „Neříkám, že jsem šel najisto, ale úplně naslepo jsem netápal. Zabavil jsem nějaké tajné materiály, kolik jsem dokázal pobrat do kufříku. Až pak jsme to na několika místech zapálili a zmizeli. Materiály mám tady, ale jsou to jen CD do počítačů, bez počítače úplně k ničemu. Stály mě hodně sil dopravit je až sem, ačkoliv jsme i tak více čekali na zraněného Karla.“

Půjčili jsme tedy Johnovi počítač. John přinesl černý kufřík, opatrně vybaloval svou kořist z nepromokavých obalů a vložil první zlatavý disk do mechaniky.

„Tady nic není – jenom nějaký soupis inventáře,“ řekl po chvíli zklamaně.

Také druhé CD brzy odložil. Byl tam jen impozantní soubor fotografií nahotinek, žen i mužů. Sex, multisex, tvrdé porno. Pastva pro oči zvrhlíků – lidí. Nic pro nás.

„To není možné – že by tam měli jenom tohle?“ znervózněl.

Při průzkumu dalšího disku ale zpozorněl.

„Myslím, že právě tohle bude ono,“ otočil se k nám. Měl nejspíš pravdu, už sám titulek vzbuzoval patřičný respekt.

„Nevada Laboratories No 66 – Top Secret! For eyes only!“

Dívali jsme se mu dychtivě přes rameno, zatímco opatrně listoval prohlížečem.

„Genetic Research and Maintenance – teď možná uvidíme, čím se tam vlastně zabývali,“ četl další nadpisy.

„Genetický výzkum? To je opravdu zajímavé! Podívej se dál!“ naléhal táta.

Následovalo několik stránek, které jsme přelétli očima během chvilky. Ačkoliv byl John Glenn Američan, rozuměli jsme tomu spíše já s tátou Jarošem.

„Takže oni kombinovali geny – skoro jako já,“ nadechl se Jaroš po chvíli.

„Vlastně ne – oni nepostupovali od počátku,“ opravil se hned. „Vycházeli z hotových přírodních genů, jen je podle potřeby kombinovali a navazovali. Nejprve u rostlin, později u živočichů.“

O několik stránek dál byly odkazy na jiné místo disku. John tam na tátovo přání přeskočil, ale bezradně se na nás podíval – tady už vůbec ničemu nerozuměl.

„Můžeš mi to zkopírovat?“ požádal táta Johna. „To přece vypadá jako struktura lidského genetického kódu!“

Vysvětlovat to musel jen Johnovi a ostatním – já jsem to poznal sám. Byl to ale po čertech složitý vzorec – jako u lidí – pokud to byl opravdu vzorec DNA.

„K čemu ti to bude? Tvrdil jsi, že to máš dávno zmapované,“ podivil se John, ale obratem ruky mu vyhověl. Propojili jsme počítače a data přenesli na druhý.

„Nechte mě napsat malý prográmek,“ požádal nás táta. „Pokusím se to nejprve přeložit do naší notace, ať můžeme použít simulaci.“

Vysvětloval jsem všem zvědavcům, co to znamená. John se vrátil a pokračoval v průzkumu uskladněných megabytů, kdežto Jaroš si dokončil a spustil malý převodní program. Jako vstupní data mu předhodil složitý genetický řetězec od Američanů a zkonvertovaná data zavedl do svého simulátoru. Simulátor pracoval na vnějškové projekci tři hodiny – kód byl složitější než všechno, co jsme až dosud s tátou vytvořili. Nebyl to pravý lidský kód, byl ještě o něco složitější. Utěšovalo nás, že Američané jen pozměňovali Matku Přírodu, kdežto Jaroš šel vlastní cestou od nuly. Během simulace jsme všichni sledovali Johna, který se prokousával nějakými nudnými diagramy.

Pak na Jarošově obrazovce vyvstala jako výsledek projekce vnějškového tvaru tvora, který by vznikl, kdyby někdo ten genetický řetězec uvedl v život.

„Panebože, to je ale příšernost!“ ujelo tátovi, když to viděl.

Také my jsme viděli toho tvora – s malým tělem, ale velkou hlavou. Podobného člověku – přitom tak odlišného, až v nás vzbuzoval směs soucitu a hrůzy. Simulace mozkové kapacity ukazovala vyšší hodnoty než u člověka, ale některé lidské znaky zmizely, jiné se mutacemi značně deformovaly.

„Tohle přece nemělo ani schopnost – rozmnožovat se,“ řekl jsem tiše.

„Nemělo,“ souhlasil táta a doloval ze simulačního programu další podrobnosti.

„Mělo to sotva nejnutnější orgány,“ uvažoval nahlas. „Tak zjednodušený zažívací systém by snášel nanejvýš kašovitou, lehce stravitelnou potravu. Nožičky by ho těžko unesly, jen mozek, srdce a plíce by byly dostačující. Vnější zásahy jsou příliš drastické a vyjímají se tam – jako zednická kramle zaražená do jemného gobelínu. Jako kdyby někdo spravoval švýcarské hodinky kladivem.“

„K čemu jim to bylo?“ nadhodil jsem zamračeně.

„Nevím,“ odtušil táta. „Ale už teď tvrdím, že jsem šel lepší cestou. Začal jsem u baktérie, snažil jsem se dojít k něčemu, co by se dalo srovnávat s Homo Sapiens. Oni naopak vyšli z Homo Sapiens, ale co s ním udělali..? Vždyť ani tohle není člověk, jenom takový… bastard! Neříkám, že to nebylo schopné života. Ale – tohle už snad ani není člověk. Nepochází to z vesmíru, má to pořád rukopis Matky Přírody – ale co s ním, proboha, udělali?“

„K čemu jim to bylo?“ opakoval jsem otázku. „Co s tím, když se to nemohlo rozmnožovat..? My používáme žabí vejce, oni… oni to museli dávat rodit… ženám..! Pokaždé znovu a znovu a navíc nejspíš císařským řezem, protože tak velká hlavička… Proboha, to to těm ženám nevadilo?“

„Peníze mohou všechno,“ opáčil John suše, zatímco jeho počítač zobrazoval další dokumenty. „Pavel má ale pravdu. Klíč je v tom, k čemu jim to bylo. Řekl bych, že je to ta nejdůležitější otázka.“

Táta se zatím věnoval zkoumání detailů toho podivného netvora.

„Hrozně rychle by se to učilo,“ konstatoval. „Mělo to schopnosti podobné nám mlokům. Ti také v šesti letech dokáží mnohem víc než lidské děti. To by bylo vlastně pozitivní. Nebyl to nakonec první krok k vytvoření člověka na vyšší úrovni? Ale ne, zavedli tam příliš mnoho omezení. Jestli si takhle představovali člověka budoucnosti, pak s nimi rozhodně nesouhlasím.“

„Tady máme jedno z možných použití,“ řekl John a ukazoval nám na obrazovce podivný diskovitý předmět. „Tahle stanice měla být v případě potřeby dopravena na oběžnou dráhu kolem Země. Uvnitř měl sedět jeden z mutantů. Zásoby by mu stačily na pět let, potom měl samostatně přistát a nahradil by ho jiný.“

„Co by tam dělal?“

„Nevím. Ale měl tam mít velice výkonný dalekohled, takže… oni tady tvrdí, že by dole na Zemi rozpoznával i obličeje lidí.“

„Dobře, ale proč?“ nestačilo mi to.

„Protože – protože tohle!“ ukázal nám zachmuřeně cosi na dalším obrázku.

Jako genetické vzorce neříkaly nic Johnovi, zatímco my jsme je poznali na první pohled, tak nám naopak skoro nic neříkaly technické detaily.

„Laser-gun,“ odtušil John. „Laserová puška na gamma-rays, neviditelné světlo. Zabije to člověka úplně beze stop. To bude ono!“

„Myslíš…“

„Kolovaly o tom fámy,“ pokračoval John. „Obyčejný laser by z té výšky také dokázal prorazit kosti lebky i mozek, ale zbyla by po něm dírka, kterou by při troše pozornosti doktoři nepřehlédli. Zato tohle nepoškodí kůži ani kosti, zničí to jen mozek, ke všemu ne hned, ale řekněme do půl hodiny. Podobalo by se to mrtvici, nikdo by nepochopil, že nevysvětlitelná smrt přichází z nebes – a není proti ní obrany.“

„Pak bych chápal i tu velkou mozkovou kapacitu,“ podotkl táta.

„Sure,“ souhlasil John. „Oko se dá vylepšit optikou, ale objevit v davu lidí – navíc viděných shora – na první pohled několik zapamatovaných tváří, to je nad schopnosti nejlepších superpočítačů. Zaměřit a stisknout spoušť by automat dokázal, ale rozhodování o cílech nechali na lidech – pokud to jsou ještě lidi…“

„To jsme mohli čekat – jakmile na něčem pracují vojenské laboratoře, bude to pěkně smrdět,“ řekl s despektem táta.

„Možná tam bude i další využití těch tvorů,“ namítl jsem nesměle.

„Všechno to jistě budou pěkná svinstva. Proto asi měli tvůrci pod laboratořemi atomovou bombu, která měla zahladit stopy.“

„Myslím, že právě tvůrci o té bombě nevěděli,“ řekl tiše John. „To byla určitě pojistka generálů z Pentagonu. To oni nesměli dopustit prozrazení něčeho takového! Myslím si, že tvůrci nerušeně bádali i ve chvíli, kdy jsem mačkal ten knoflík! Přiznám se, hrklo ve mně, když mi pak došlo, že jsem přímo u nás ve Státech vlastnoručně odpálil atomovou bombu, ale teď už mě to nemrzí. Dobře jsem udělal.“

„Budiž – ale co dál?“ zajímalo mě. „Nekrouží kolem Země pár takových příšerek? Byly by horší než helikoptéry, nevaroval by nás před nimi zvuk motorů.“

„Pochybuji,“ uvažoval John Glenn. „Tohle nikdo nenechá na očích protistraně. Kdyby to tam po celou dobu kroužilo, Rusové by si toho jistě všimli. Vždyť mají zaměřené i tak malé objekty jako fotoaparát, který na oběžné dráze vypadl našemu kosmonautovi z ruky. To by se muselo vypustit až těsně před použitím, aby druhá strana neměla čas zjistit oč jde a reagovat na to. Zajímá mě něco jiného. Máme to uveřejnit, nebo zatajit? To první by bylo čestnější, ale pokud se mi podařilo ten projekt beze stopy vyhodit do vzduchu, poskytlo by to někomu náměty k výzkumům. Nebo raději mlčet? To zase nese riziko, že moji bývalí krajané mají takových… projektů víc a budou v nich pokračovat. Ale napadlo mě – nemůžete něco z toho použít?“

„Pochybuji,“ odtušil Jaroš. „Jistě si to prostudujeme, ale my přece touto cestou nejdeme. Začít od člověka jsem mohl dávno, ale nedovolil bych si člověka takhle deformovat, proto jsem šel od počátku. Bohužel, vždycky se najde někdo…“

„Jak dlouho už na takových…“ napadlo mě.

„Možná déle, než si myslíme,“ opáčil ihned John. „Báchorky o mimozemšťanech obchází Ameriku od konce druhé světové války. Tohle jsou přece naši staří známí, mimozemšťané z Roswellu! Takže – žádní mimozemšťané, žádné neidentifikované objekty UFO, ale tajný projekt USAF!“

„Tenkrát přece neměli družice.“

„Disková letadla zřejmě existovala už tenkrát a mohla mít vlastnosti, o jakých se nám nezdá. Později s nimi USAF experimentovala oficiálně a dopadlo to neúspěchem, ale kdoví, možná i úmyslným, aby ostatní nezjistili, jaká je pravda. Anebo ta disková letadla opravdu zklamala – a pak se nedivím našim Závodům o Měsíc.“

„Naštěstí jsi to vyhodil do povětří.“

„To nic neznamená, pokud se někde nacházejí kopie,“ pokrčil rameny.

„Nejde jen o kopie,“ připomněl jsem mu. „Potřebuješ k tomu ještě lidi – a ti vzali za své při výbuchu. Není, kdo by v tom pokračoval.“

„Přesto si myslím, že bude lépe zveřejnit všechno, co půjde,“ řekl John. „Nikomu nemusíme dodávat genetické vzorce ani technické výkresy, aby si to zkusil také. Berte to jako můj názor – podřídím se, kdybyste měli odlišný.“

„Nebudeme mít jiný,“ řekl Jaroš. „Považuji to za rozumné. Odstranit informace, které by někomu v těch hrůzách umožnily pokračovat, ale ostatní zveřejnit. Nebude to jenom čestnější, ale hlavně to poslouží jako odstrašující příklad, podobně jako kdysi zveřejnění pokusů na vězních v německých koncentrácích. My půjdeme ve vývoji dál svou cestou – až do konečného cíle.“

„Pokud už v cíli nejsme,“ odtušil jsem jen jako mimochodem.

„Jak to myslíš?“ podíval se na mě táta – ale trochu se usmíval.

„Když si to důkladně přebereš, ani člověk Homo Sapiens není příliš dokonalý,“ pokračoval jsem. „Mloci jsou odlišná forma rozumného života. Ale upřímně – musí mít rozumný život humanoidní formu vzoru Homo Sapiens? Mloci přesvědčivě ukazují, že ne. Jistě, pořád je co vylepšovat, ale řekněme si to upřímně, základ je plně životaschopný a v mnoha směrech výhodný, až se mnohým z nás po návratu do lidské podoby ani nestýská. Vím, nemůžeme zahodit lidské dějiny ani významnou část umění, postavenou na humanoidní formě těla, ale – co nám brání vytvořit si umění vlastní? Nemusíme lidi kopírovat. Víme přece dobře o nedokonalosti lidských obrazů, zejména v barvách, které oni nerozeznávají.“

„Upřímně řečeno, určitá část lidské kultury se mi ani příliš nelíbí,“ řekl John. „Naše neustále omílané schéma svalnatého pitomce, čím pitomějšího, tím lépe, mlátícího jiné takové pitomce kvůli křehké blondýnce, opět čím pitomější, tím lépe…“

„Naše vidění je možné chápat jako dokonalejší než lidské, ale připadá mi trochu – nezvyklé,“ připomněl mi Čupík. „Nedávno se ti nelíbil hermafroditismus!?!“

„Nelíbil,“ přiznal jsem. „Ale na druhé straně – zmizely rozdíly mezi pohlavími. Ty přece bývají u lidí velice častou příčinou nerovnosti.“

„Někteří mloci se nadále cítí muži a jiní zase ženami,“ řekl John. „Já si na nic jiného snad ani nezvyknu.“

„Zvyk je železná košile,“ pokusil jsem se to vysvětlit. „Čím kratší dobu kdo žil jako člověk, tím rychleji si zvykne. Bývalé staré báby zarputile setrvávají na prastarém modelu žena putička, pocházejícímu ještě ze středověku, zatímco mladší, jako Jiřinku, Marii, Blanku a Alici od bývalých chlapů brzy nerozeznáš. Nečertěte se, je tomu tak – a není to podle mě chyba. U chlapů je to poněkud horší, protože své chlapství dodnes považujeme za jakousi – přednost. Upřímně řečeno, neumím si představit, že bych měl snášet vejce. Zvykli jsme si na větší rozdíly, zvykneme si i na tohle. To ani nemluvím o těch, kdo začali od píky. Těm je to srdečně jedno. My ostatní si jistě zvykneme také – jen možná ne tak brzy.“

„Aspoň živorodost bys mohl dodělat, vejce jsou příliš zranitelná,“ nadhodil táta.

„Živorodost nám může znepříjemnit reinkarnace,“ pokusil jsem se ho upozornit na jiný hrozící problém.

„To vyřešíme,“ mávl rukou táta. „Fixaci dosáhneme přes břišní stěnu jako přes obal vejce – ani u vajec nemáme pevné spojení a poslední kroky dělá program.“

„Dobře, ale vraťme se k původnímu tématu. Uveřejnit materiály z Laboratoří 66 – nebo ne?“ zeptal se John.

„Uveřejnit,“ trval na svém táta Jaroš. „Odstraníme vše, co se týká genetických struktur a zbytek zveřejníme. Jen ať si svět uvědomí, co se tam dělo.“

„Vzpomněl jsem si, jak jsme přemýšleli, proč nás nechtějí nechat žít,“ nadhodil najednou Lipinský. „Tenkrát padla i domněnka, že Američané mají strach, abychom je naším umělým životem nepředběhli. Poslyšte, nebude to nakonec – pro tohle?“

„Nevím,“ zamyslel se Jaroš. „Tenhle projekt byl skutečně zrůdný a kdyby nás soudili podle sebe, mnohé by to vysvětlovalo. Byli bychom pro ně strašlivé svinstvo, které musí za každou cenu vykořenit. Jistotu ale nemáme a už asi mít nebudeme.“

„A ještě něco,“ pokračoval Lipinský. „Mimozemšťané z Roswellu jsou už hodně stará záležitost. Myslíš, že už tenkrát byli schopní provádět složité genetické pokusy? A když to bylo tajné, proč nakonec práce o dědičnosti uveřejnili?“

„Možné je všechno,“ připustil Jaroš. „Počítače pro ně dostupné byly a to ostatní se dalo vyrobit. Mohli být před celým světem hodně vpředu, vyloučit to nemůžeme. Také mohlo jít o více nezávislých skupin vědců. Jedna zavřená v Laboratořích 66 byla dál, ale další, nezávislé na armádě, stačily své práce zveřejnit dřív než na ně vlétla FBI. Pak to ututlat nešlo, ale ta první skupina se pak mohla dlouho nad svými kolegy úžasně bavit, jak jsou strašně pozadu – i s celým světem. Přeberte si to bez zaujetí. Neměl jsem ani tisícinu jejich prostředků – a dostal jsem se tak daleko. Oni měli lepší možnosti než já v Husákovsky znormalizovaném Československu, kde šlo i v Akademii o koryta a ne o vědu. Byla to otázka správného přístupu, ale ten bych u nich nikdy nevylučoval.“

„Buď jak buď, vyletělo to do vzduchu a dokumenty shořely v Pentagonu, nechme je ležet v hrobě,“ zkoušel diskusi ukončit učitel Čupík.

„Tytéž dokumenty v záložním velitelství USA ve Skalistých horách neshořely,“ připomněl jsem mu. „Mohli by v tom pokračovat.“

„Když to uveřejníme a řekneme Američanům, jak nebetyčná ostuda to je, nový Kongres zakročí, aby se už nic takového neopakovalo,“ tvrdil Čupík.

„To neznáte nás Američany,“ odfrkl si John Glenn. „Vsadím se o co chcete, že oficiálně všechno zničí, ale tajně budou na těch monstrech pracovat dál. Pokud vůbec něco přiznají a nepopřou, že něco takového vůbec existovalo.“

„Budou teď mít úplně jiné starosti,“ odtušil táta Jaroš. „Jestli to nevíte, dolar se propadl tak hluboko jako nikdy v historii. S americkou prosperitou je na dlouhou dobu konec a bude jim dlouho trvat, než se z toho vzpamatují.“

„Kéž by jim to pomohlo, aby se vzpamatovali – i jinak,“ vzdychl si Američan.

*****

Daň nesmrtelnosti

Jednání s vládou České republiky jsme přerušili a pokračovali po čtrnácti dnech – ale už s jinou vládou, sestavenou Stranou Rozumu, která podle očekávání volby vyhrála. Nevýhodu v nedostatku zkušených odborníků, kterou jí dosavadní strany ve volební kampani předhazovaly, obešla tím, že vzala do vlády nestranné odborníky s jednou podmínkou, že budou s jádrem vlády, ze Strany Rozumu spolupracovat. Nekompromisně obsadila ministerstva obrany, zahraničí a vnitra. Jarošovo doporučení nechat si zemědělství a životní prostředí vyřešila tím, že příslušné odborníky přijala za své čestné členy.

Prvního zasedání vlády se jako pozvaný poradce zúčastnil i Šéf Salamandr Jaroš. Požadoval, aby se jednání bez úprav vysílalo rádiem, což Českému rozhlasu přineslo obrovskou sledovanost mezi lidmi i mloky. Jednání se mělo týkat především nápravy škod, způsobených lidem i mlokům. Krátce předtím ústavní soud rozhodl o dohodnuté hromadné změně zákonů náhradou pojmů člověk za myslící a krajský soud musel vrátit sdružení Mločí osada odpírané pozemky včetně zničené pevnosti Blaník. Soudcům se do toho očividně nechtělo, ale utěšovali se, že nám přiklepli ruiny zamořené nervovým jedem a zaminované protipěchotními minami.

Ty ale v plném rozsahu spadaly pod vládní vyhlášku o odškodnění, týkající se všech, kdo museli v důsledku války opustit domovy a nemohli se vrátit.

Počítalo se s tím, že část Čech bude nejméně po dobu deseti let radioaktivní. Vláda se rozhodla znehodnocené pozemky od majitelů vykoupit a náhradou za ně zakoupit jiné, stejně hodnotné, ale v nedotčených krajích. Kromě toho se zavázala zajistit výstavbu odpovídajících usedlostí. Bylo by to neproveditelné, kdyby na tom způsobu vyrovnání trvali všichni, ale většina se spokojila s finanční náhradou, což bylo pro vládu mnohem výhodnější. Mločí osada získala konto odpovídající nízkým cenám horských pozemků, doplněné o dluhopisy v odhadní hodnotě pevnosti Blaník.

Jaroš se s vládou dohodl, že nám budou patřit jeskyně pod Čechami i Moravou, které sami objevíme. K dohodě patřilo neobsazovat podzemní prostory objevené nebo již využívané lidmi. Byla to výzva pro naše průzkumníky, kteří na svých výletech odkryli rozsáhlé prostory, především v krasové oblasti nedaleko Macochy. Okamžitě se sešla skupina lidí, požadující navrácení podzemního bohatství lidem. Vyjednávání vzal na sebe učitel Čupík a s nespokojenci rychle dohodl, že část podzemních prostor zpřístupníme podobnými cestami, jako v nedalekém komplexu Macocha. Umožníme jim tak obdivovat krásy krápníkové výzdoby i pozorovat mloky přímo v našem obydlí. To vstřícné gesto nás mohlo přijít draho, ale rozhodli jsme se, že důvěra lidí za to stojí.

Samozřejmě bylo nutné uklidnit nedůvěřivé na obou stranách. Lidem bylo třeba vysvětlit, že by tyto prostory sami nikdy neobjevili, reptaly z našich řad uklidnil Čupík památným výrokem, že by dal hroudu zlata za každého člověka, který se o nás i pod zemí bude zajímat.

„Nejméně ze všeho potřebujeme lhostejnost!“ tvrdil.

Další smlouvy se týkaly reinkarnací.

Jaroš přesvědčil Parlament, že nikdo nesmí nikomu z lidí bránit, aby nás požádal o vzkříšení. Naopak musel poslancům slíbit, že nebudeme převádět na mloky osoby dosud živé a rozhodně ne ty, které to samy výslovně odmítnou. Slíbil to velmi snadno; problém by nastal v opačném případě, kdyby nás požádali vyhovět všem zájemcům – z kapacitních důvodů to očividně nešlo.

Nakonec se podařilo prosadit zákon, který reinkarnaci chápal jako osobní rozhodnutí občana pokračovat ve své existenci i po smrti. Úřadům vznikne povinnost vystavení nových dokladů, neboť dojde k podstatné změně podoby, ale nebude nutné zabývat se převody majetku, titulů, a přetrvávání volených funkcí včetně poslaneckých míst a jiných práv.

Část poslanců vyvolala debatu požadavkem na automatické zrušení manželství, pokud jeden z manželů změní tělo. Nebylo přece možné vyžadovat po lidech, aby měli za partnery mloky. Takové manželství by podle nich bylo čistě formální.

Jaroš s nimi souhlasil. Na příkladu manželů Koťátkových ukázal, že manželské dvojici nic nebrání pokračovat ve společné cestě, jakmile se i druhý z partnerů stane mlokem, ale musí to být z jejich vlastní vůle. Stejně tak nic nebrání rozvedeným, aby se vrátili k manželství zrušenému. Horší problém bude majetkové vyrovnání vztahů, ačkoliv i to je formálně podobné normálnímu rozvodu.

„Ještě nemáme dostatečně jasnou představu, jaké to mezi námi mloky po této stránce bude,“ uzavřel svůj příspěvek do diskuse. „Je asi předčasné vymýšlet už teď zákony upravující vztahy mezi mloky. Nechme to na později, až to bude nutné.“

Tím se vlastně mezi lidi dostaly první konkrétní údaje o možnosti vzkříšení. Žít po smrti by bylo lákavé – kdyby nešlo o život v těle mloka. Většina křesťanských církví zaujala velice zdrženlivý postoj, ale některé náboženské sekty si pospíšily, prohlásily reinkarnaci za ďábelskou a svým členům ji pod trestem vyobcování zakázaly.

Jiná sekta přišla s myšlenkou, že jde nepochybně o naplnění její víry – a požadovala právo kontroly náboženské čistoty reinkarnovaných. Podle ní se to nemělo týkat jen jejich oveček, ale i všech ostatních. Začala dokonce čiperně prodávat vlastní vstupenky do posmrtné existence.

Narazila ovšem na Jaroše, který tyto obludnosti z principu odmítl. Vyvolal raději rozsáhlou diskusi v Parlamentu, kde poslanci vzhledem ke své nezkušenosti přijali jeho návrhy beze změn. Právo odmítnout reinkarnaci měl mít pouze občan. V Parlamentu ihned padl návrh na doplněk, aby ji mohl u obzvlášť těžkých zločinců zakázat soud, ale Jaroš ihned upozornil na zneužitelnost takového postupu a podařilo se mu přece jen udržet zákon v původní podobě.

„To by vám umožňovalo reinkarnovat i vrahy, jakých se musí každá společnost chránit!“ namítali poslanci.

„Bude to podobné presidentovu právu na amnestie,“ tvrdil Jaroš. „Tam vám to přece nevadí. A zneužití se neobávejte. Rozmyslíme si pomáhat lumpům, když nemáme prostředky ani pro potřebnější a hlavně poctivější zájemce.“

Jisté rozpaky vyvolala i otázka pravomoci policie.

„Chcete mít i vlastní policii?“ divili se poslanci na Jarošův návrh.

„Nejspíš by to bylo správné,“ souhlasil Jaroš a trpělivě to poslancům vysvětloval.

„Každému je jasné, že policie nemůže dbát na dodržování zákonů v místech, kam se člověk prostě nedostane. Naše schopnosti nám dovolují pobývat v hlubinách země, kde panuje tma, je tam voda a navíc vysoký tlak, že tam člověk prostě nevydrží. Navrhl bych formálně přijmout do policie mloky, zodpovědné za pořádek v těchto prostorách. Ale dirigovat co smíme a ne, by byla od lidí pošetilost. S výjimkou obecně platných principů zachovávání základních práv občanů. Budeme se muset více spolehnout na samosprávu mloků.“

„Jak si představujete formální přijetí do policie?“

„Například nebude možné po mločím policistovi vyžadovat zásahy proti lidem,“ vysvětloval Jaroš. „Uvědomte si, že i dospělý mlok je fyzicky slabší než lidé. Každý pachatel – člověk by se mu vysmál. Vzhledem k tomu, že naši mločí strážci pořádku nebudou ozbrojeni, zůstane zneškodňování lidských pachatelů na lidech. Můžeme vám ale pomoci tam, kde jsou v nevýhodě lidé. Pro nás není problém pátrat na dně přehrad, kde vaši potápěči nevydrží déle než pár minut. My tam dokonce vidíme, nepotřebujeme si na to ani svítit.“

„A co budete dělat s ozbrojenými pachateli – mloky?“

„Nechte to na nás,“ usmál se Jaroš. „Spolehneme se na prevenci, ne na represi.“

*****

Kolonie Saský ráj se pochopitelně rozrůstala pomaleji, než Mločí osada v Mločím ráji. V Čechách se nacházely počítače, kreator i transkriptor, jen tady vznikali další mloci. Rozhodli jsme se Saskou kolonii udržet před lidmi v tajnosti. Jednak bychom její existenci bez velkých problémů nevysvětlili Němcům, ale za druhé jsme se shodli na tom, že nebude vhodné zveřejňovat všechna naše sídla. Rovněž polohu Mločího ráje jsme lidem sdělili jen obecným, nikomu nic neříkajícím označením někde pod Českým rájem. Moravský ráj mloků byl obdobou Saského ráje, jen s tím rozdílem, že byl od počátku lidem známý. Přístup do jeskyní jsme chtěli zajistit tunelem na úrovni hladiny Punkvy, kudy by mohly proplouvat loďky s lidskými návštěvníky. Absolvovali by pak zhruba kilometrovou procházku po betonových chodníčcích. Většina jeskyní byla pod vodou, takže to byla čistě naše záležitost. Naplánovali jsme instalaci několika silných oken, kudy by nás mohli zvědavci pozorovat i v našem prostředí, ale tato atrakce byla pro nás technicky příliš náročná. Nabídli jsme lidem, aby si ji postavili sami, jen s naší menší pomocí.

Díky lepšímu přístupu bylo možné dopravit do Moravského ráje vodní turbínku a zajistit si tak větší soběstačnost. Turbínu jsme tedy objednali u lidí a hodlali ji zaplatit z odškodného. Inženýr Skála, jako odborník na podzemní energetiku, se svou partou vytipovali umístění pro další možné turbíny. Vhodná místa byla obvykle v podzemních krasových prostorách, bylo otázkou času, kdy je osídlíme. Zatím zůstala nevyřešená jen otázka jejich dopravy. Největším problémem byl opět Saský ráj. Tam sice turbína byla, ale příliš stará, předválečná a zrezivělá a její oprava by jistě nebyla snadná. Německá turbína byla naštěstí vzorem německé důkladnosti a naši mločí odborníci pracovali tak pečlivě, že jsme mohli uvěřit v dostatečnou životnost celého soustrojí.

*****

V době, kdy Jaroš jednal s lidmi a nepostoupil ve svých výzkumech nijak daleko, já jsem pilně vyvíjel novější odrůdu mloků. Zdálo se mi, že moji mloci budou lepší než současní. Bylo to pochopitelné. Měl jsem nač navazovat a lépe jsem se vyhnul chybám. Když se to tak vezme, genetický kód člověka obsahuje obrovské množství opuštěných větví. Spousta kódu tvoří opuštěný neužitečný balast, podobně jako je tomu u systému Windows na počítačích. Proto je lidská DNA složitější než mločí, ačkoliv úspornější mločí kód není o nic méně životaschopný. Opuštěné větve lidského kódu DNA bývají navíc často pastmi – Jaroš rád opakoval, že mlokům právě proto nehrozí rakovina ani většina degenerativních změn, které s sebou lidé často táhnou až odkudsi z pravěku. Mutace vzniklé vnějším působením budou také lépe opravitelné, když víme, jak má náš DNA-kód vypadat.

Při jednom návratu si táta Jaroš moje výtvory kriticky prohlédl.

„Ujde to,“ přikývl. „Živorodost bude bezesporu pokrok. Jen si myslím, že už jsi mohl rovnou oddělit pohlaví. Začíná to být složité a ještě se to zkomplikuje, až budeš muset kombinovat X a Y.“

„To ponechám tobě,“ odvětil jsem. „Placenta mi dala fušku, musel jsem předělat i některé základní instinkty, ale můj druh zůstal hermafrodit. A víš, že se mi ani nechce pohlaví oddělovat? Na obojpohlavnosti se mi zalíbilo právě to, co mi na ní zpočátku nejvíc vadilo. Totiž, že nedovoluje pohlavní dimorfismus, odlišnosti, které u lidí vedly často k diskriminaci.“

„Také ale vedly k nejkrásnějším projevům lidského umění. To nemůžeme popřít a tím méně zavrhovat.“

„Ano. Ale toho špatného na tom určitě bylo příliš mnoho. U nás mloků zkrátka diskriminace žen nikdy nebude, i když by pro nás bylo jednodušší prostě převzít lidský model rodiny. Jsme na ni příliš zvyklí.“

„Rodinu nech prozatím stranou. Mám s ní jiné plány.“

„Přiznám se, ani se mi nechce stvořit člověka. Tu čest rád přenechám tobě, pokud se ti do toho bude chtít. Mločí model bude možná výhodnější. Co by za to lidské ženy daly, kdyby mohly svým manželům navrhnout: »Další dítě budeš hezky rodit ty, ať víš jak to chutná!« Ale měli bychom už začít uvažovat o soužití živorodého modelu života s předchozím. Uvědom si, že nakonec budou muset vedle sebe žít lidé, mloci vejcorodí a mloci živorodí! V tom by mohl nastat pěkný zmatek!“

„Zvládneme to,“ řekl Jaroš sebejistě. „Vyjdeme ze současného stavu a přejdeme nenásilně k živorodým. Vyměníme-li v každém vejci genetické jádro, vylíhne se nový živorodý mlok i z vajec. Mloci si postupem času vymění těla, vejcorodý druh zanikne a zůstane jen novější. Dobré je, že jsi téměř nezměnil vnější vzhled, ačkoliv si myslím, že mezi námi rasismus nepokvete. Horší to bude při dalších změnách. Teď jde o vejce, tam je jádro jakž-takž přístupné. Měnit živorodý druh bude těžší.“

„Obávám se, že nám tak lehce neprojde ani postupná výměna,“ uvažoval jsem. „Každý živočich na světě vyžaduje, aby jeho potomci byli opravdu jeho. Vložíš-li do vejce jiné jádro, už to nebude do písmene dítě svých rodičů.“

„No a? Myslíš, že bude někdo protestovat?“

„Nepodceňoval bych to. Přeměnou lidí v mloky stoupla průměrná inteligence. Upřímně řečeno, sám na sobě to nepociťuji, ale člověk sám sebe zpravidla objektivně nehodnotí. Když ale sleduji, jak si vedou ostatní, zdá se, že jsou všichni inteligentnější, než bývali jako lidé. Modrava nezvládla ani základní školu, tady zjistila, že to vlastně není tak těžké. Jiřinka bývala feťačka bez budoucnosti a hleď – zajímá se o biologii. Inka ji přitáhla k žábám a jí už nestačí být ošetřovatelkou, chce o tom vědět víc.“

„To je pochopitelné,“ podíval se na mě. „Máme asi o pět až o sedm procent větší mozkovou kapacitu než lidé. Připočti si k tomu dokonalejší krev a s ní lepší zásobování kyslíkem. To všechno má vliv na inteligenci. Tvůj postřeh je správný. Navíc sis možná nevšiml instinktů. Lidé je mají složité a větší část jich pochází ještě od zvířat. My mloci máme instinkty úsporné a přímé, takže většina jednání je výsledkem práce mozku. Proč třeba mloci od píky nehrají fotbal? Sportovní hry mladých mloků jsou zaměřené na plavání a trénování těla, což se nám jistě zúročí později, ale chybí tam hon za malými předměty, chybí tam vzájemný boj a všelijaké naparování. Salaba začal mladé mloky učit jiu-jitsu, na chvíli je tím zaměstnal, ale ani on sám o nějakém úspěchu nemluví. Proč? Přestalo je to bavit. Tím větší úspěchy mají učitelé, protože mloci – ani tak ne instinktem, jako spíš rozumově – brzy pochopili, že musí získat vědomosti, aby se nám mohli vyrovnat. A tak je to se vším. Co nám chybí na instinktech, doháníme rozumem.“

„Včetně sexuality?“

„No,“ usmál se, „něco z instinktů jsem nám ponechal. Péče o potomstvo – a také něco z principu smečky. Nechtěl jsem stvořit jen samé samotáře. Proto je nám nejlépe pohromadě, proto třeba manželé Koťátkovi zůstali spolu. Ačkoliv, hodně v nás zůstalo jako pozůstatek od lidí. Není možné zrušit instinkty úplně. Jsou nutné z hlediska přežití a zachování společenství.“

„No vidíš,“ pokračoval jsem. „Těžko pak mlokům vysvětlíš výměnu genetických jader vajec. Jistě pochopí, že to už nebudou jejich děti. Pomalu nám dospívají nejstarší mloci. Až budeme mít první skutečné rodiče a děti, uvidíme!“

„A safra,“ odtušil stvořitel Jaroš. „Nějak to začíná být komplikované, že? Já se toho tolik nebojím, protože všichni mají ještě genetický kód můj a zatím nikdo nebude protestovat, když u jeho potomků bude jiný – ještě jsme si nezvykli sveřepě bránit právě svůj kód, jako by tomu bylo, kdybychom zůstali lidmi. A co se týče rodiny? Já ji ke všemu zamýšlím – rozbít úplně.“

„Ty?“ podíval jsem se na něho udiveně jako vždycky, když věděl něco, co mě zatím ani ve snu nenapadlo.

„Ty mi v tom přece budeš pomáhat. Jako první,“ dodal suše.

*****

Vzhledem k tomu, že se mělo jednat o všechny, uspořádali jsme všeobecnou debatu ve veliké jídelně Mločího ráje.

„Narazili jsme na odborné problémy,“ zahájil Jaroš. „Týkají se ale všech a proto bychom o nich měli jednat společně. Doufám, že jsme si na svůj druhý život zvykli a nepřipadá nám neobvyklý jako zpočátku. Někteří z nás dospívají a začínají se zajímat o mločí sexualitu. Dřív nebo později se budeme muset zabývat otázkou, co s tím.“

„To přece dávno známe,“ ozvalo se ze skupinky mloků. „Kdo si ještě neprohlédl tvé obrázky? Visely v Blaníku, visí i tady, všude kde je stěna trochu rovnější.“

„Právě,“ povzdychl si Jaroš. „Potíž je v tom, že proces stvoření neskončil. Máme připravenou novější variantu mloků a musíme si ujasnit rozdíly. Novější mloci se liší dost podstatně. Všichni starší by měli snášet vejce, noví budou rodit živé děti.“

„Rodit?“ vyjekla Inka Mráčková. „Poslyšte, vy dva chlapi, víte vy vůbec, co to obnáší? Neměli byste mezi sebe přibrat aspoň jednu bývalou ženskou? Já měla děti tři a dodneška si to pamatuju!“

„Pamatuješ si, jak to vypadá u lidí,“ odmítl její obavy Jaroš. „U mloků to bude jinak. Máme jinou anatomii, půjde to snadněji.“

„Jen aby! Vždyť to vidím každou chvíli u žab – a ty jsou větší než my! Tak dlouho jsem doufala, že to bude jednodušší a vy… Jste sadisti, abyste věděli!“

„No tak, Inko,“ chlácholil ji Jaroš. „Nevěš hlavu. Porod musí být přece lehčí než snášení vajec. Vejce je větší než živě narozené mládě.“

„Neměli byste to nejdřív vyzkoušet na sobě, kruťasi?“ nedala se Inka uchlácholit.

„K tomu jistě časem dojde,“ odtušil Jaroš suše. „Ale teď si nech v klidu vysvětlit, oč jde. Budeš to potřebovat.“

Vybídl mě, abych to jako autor nového mločího druhu všem co nejsrozumitelněji objasnil. Vysvětloval jsem tedy za všeobecného napětí hlavní rozdíly mezi Jarošovými a mými mloky. Samozřejmě obecně, neměl jsem v úmyslu pouštět se do zdlouhavých a nepodstatných podrobností. Základními rozdíly byla živorodost, opět větší kapacita mozku a vybavení novými instinkty, které by umožňovaly lepší chápavost v učení. Na druhé straně budou chybět některé instinkty, nutné pro líhnutí z vajec.

„Myslím, že všichni tady dožijeme v těle původního modelu,“ pokračoval Jaroš. „Teprve nová generace bude živorodá. Možná časem dojde k dalším změnám, to víte, vývoj se zastavit nedá a dosud jsme neřekli poslední slovo. Jenomže tady nejde pouze o způsob přivádění potomků na svět, jako o otázku, co s nimi budeme dělat dál.“

„To je snad ještě jasnější!“ ozval se kdosi. „Jako to děláme teď, ne?“

„To bude asi největší problém,“ zarazil ho Jaroš. „Jak víte, všichni jsme vznikli reinkarnacemi. Ty by určitě měly pokračovat, jde o to, kde brát zárodky. Nebudeme věčně využívat žáby. Na první pohled to vypadá přijatelné, ale ve skutečnosti to vede do katastrofy. Nezbývá, než ke vzkříšení používat výhradně – vlastní děti.“

„Cože? To snad nemyslíš vážně?“ vyjela si na Jaroše Inka.

„Myslím,“ přikývl Jaroš. „Uvědomte si konečně situaci! Reinkarnace v podstatě znamenají život bez omezení délky. Každý z nás může být vzkříšen i víckrát po sobě, někteří jsou toho důkazem. To by ale znamenalo, že počet mloků neustále poroste, až pro nás nezbude nikde místo. Musíme náš počet regulovat. Malthusiánský přístup snad nechcete, co jiného nám zbývá?“

„Co je to… malthusiánský…?“ zeptala se opatrně Jiřinka.

„Jakýsi zvrhlý anglický ekonom Thomas Robert Malthus považoval za přirozený a přijatelný prostředek regulace počtu obyvatel na Zemi války;“ vysvětlil jí to ochotně Jaroš. „S tím my nemůžeme souhlasit. Současná společnost zase počítá s přirozenou obnovou – děti se rodí za zemřelé. Reinkarnace tuto situaci změnila. Musíme vymyslet, jak udržet počet nás mloků v přijatelných mezích. Uvažuji takto: budeme mít každý v jednom životě jen jediné dítě a to krátce před jeho narozením věnujeme k reinkarnaci někoho potřebného. Aby mohl být někdo vzkříšen, dáš mu své dítě, až zemřeš, dá ti je někdo jiný. Něco za něco. Lidé dávají potomkům všechno co během života vytvořili; majetek i zkušenosti. Reinkarnovaní si to naopak ponechají. Jakmile bude mít každý možnost opakované reinkarnace, bude umírat jen až ho samotného život omrzí, nebo při nehodách, které samozřejmě nemůžeme vyloučit.“

Chvíli bylo ticho.

„To by ale znamenalo – nemít žádné vlastní děti?“ došlo učiteli Čupíkovi.

„Téměř tak,“ přikývl Jaroš. „Děti, které se nám narodí, nebudou potřebovat ani opatrování, ani výchovu. Budeme rodit hotové osobnosti, samostatné už od narození. Vychovávat budeme jen děti narozené v době, kdy nikdo nepotřebuje vzkříšení. Budou tvořit přirozený, ale jen mírný přírůstek – budou to zkrátka výjimky. Starost o mláďata je nutnou součástí instinktů, ale my je budeme mít jiné. Nebude nás bolet, když se děti krátce po narození rozhodnou jít vlastní cestou. Budeme se starat jen o ty navíc.“

„Ale – to je přece strašné!“ vyjekla Inka.

„Ne tak docela. Můžeme to mít za jiný druh koloběhu života, než dosavadní.“

Pak požádal všechny o zamyšlení a případné návrhy.

Návrhy přilétaly ze všech stran. Od naivních po promyšlené, které prozrazovaly, že dotyčného problém dlouho zajímá. Žádný z nápadů nepředstavoval odlišnou cestu, než jakou nabízel Jaroš. Všichni museli uznat, že není možné provádět reinkarnace jako dosud pomocí žabích vajec a k tomu vychovávat vlastní potomky. To by skutečně vedlo k rychlé světové demografické katastrofě.

Jeden z nápadů však byl opravdu hodný zamyšlení. Přišel s ním náš malý filosof Eda Lipinský.

„Poslyšte, opravdu vás nenapadlo, odzkoušet všechno také – s lidmi?“

„Napadlo,“ odtušil Jaroš. „Předpokládá to jen maličkost: konat pokusy na lidech. Ty jsem si nikdy nedovolil. Vyžadovalo by to širší, možná i celosvětové diskuse.“

„A co přenosy duše?“ připomněl mu Eda. „To nebyly pokusy na lidech?“

„K přenosům potřebuješ mrtvoly a u těch se takové pokusy běžně tolerují. Z lidí se krátce po smrti dokonce odebírají orgány, aby se transplantovaly jiným.“

„I když ještě žijí?“ sondovala Inka.

„Ne, to se může dělat až po smrti. Přesněji, musí být konstatována smrt mozku.“

„Jak potom ale můžete vy dva přenášet duši?“

„Ani mozková smrt ještě neruší anagramy,“ vysvětloval Jaroš. „Mozek je mrtvý, jen jeho pole existuje dál a teprve jako nehybné se dá přečíst a přenést. Toto období je poměrně široké. Anagramy se dají přečíst až několik hodin po smrti, dokonce i když se okrajové partie mozku začínají rozkládat. Obrazně řečeno, duše setrvává nějakou dobu i v mrtvém těle, než vybledne natolik, že není vůbec schopná přenosu. To není otázka náboženská, spíš technická – i když tím musím potvrdit i některé náboženské představy, například Tibetskou knihu mrtvých. Řekl bych, že dokážeme přenést duši i z těla dávno rozparcelovaného na transplantáty. Na druhou stranu, někdy není možné přenést duši ani krátce po smrti, dojde-li k větší destrukci mozku. U prvních tankistů se podařilo oživit jen menší část, ostatní měli hlavu na kaši.“

„Dobře, dárce duše musí být jen mrtvola. Ale proč nemůže být příjemcem – živé lidské embryo?“ pokračoval Eda.

„Protože přenos nemusí dopadnout dobře. Párkrát se mi to u mloků nepovedlo a zárodku ve vejci to zničilo mozek. Místo aby se embryo vylíhlo, začalo zahnívat.“

„Dobrá, to je riziko, které se dá časem zmenšovat,“ mávl rukou Eda. „Jde o něco jiného. Cílem je očividně dosažení rovnovážného stavu mezi mloky, aby každý mohl žít téměř libovolně, dokud bude fungovat systém reinkarnací. Pak jsou omezení dětí i koloběh těl nevyhnutelné. Jenže – zase nepočítáte s lidmi. Pokud se něco podobného nezdaří zavést i jim, budou rodit nové a nové děti. My je budeme reinkarnovat, přibírat je mezi sebe jako dosud a tak jako tak Zemi přeplníme. Měli byste vyřešit reinkarnace i pro lidi, pokud možno za stejných podmínek, jako pro nás.“

„To by ale znamenalo – vnutit jim to. To nevidím jako reálné.“

„Proč? Když jim to vysvětlíš jako nám, jistě to pochopí. Nás jsi přesvědčil. Je tady někdo, kdo nechápe, nebo má jiný názor?“

„Já,“ zvedla ruku Inka. „Život bez dětí nebude život.“

„Život bez dětí, ale také bez smrti,“ připomínal jí Eda. „Já to chápu jako daň za nesmrtelnost a nevidím jinou cestu. Výchova vlastního dítěte bude jen v rámci přírůstku, takže bude výjimkou, dalo by se říci – privilegiem. V počátečních dobách, než se všechno stabilizuje, se můžeme rozrůstat, až zaplníme veškerá volná místa pod zemí. Na povrchu to nebude snadné, tam budeme konkurovat lidem.“

„Stejně se mi to nelíbí.“

„Můžeme to udělat jinak,“ navrhl vážně Vocásko. „Kdo bude trvat na tom, že své dítě jinému nedá a bude si je chtít vychovat, nebude později reinkarnován. Bude to jako dosud, život za život. Tak bych to vysvětlil i lidem. Nebudeme jim nic vnucovat, jen nabízet. Ať se rozhodnou sami. Děti – nebo nesmrtelnost! Vypadá to možná příšerně, ale je tomu tak, děti budou vzácností jako výhra v loterii. Učitelů bude na světě jen pár – a konečně snad budou slušně zaplacení.“

„Cožpak to jinak nejde?“ rozhlížela se Inka nešťastně kolem.

„Bohužel, ne,“ ujistil ji Jaroš. „Každému je jasné, že počet obyvatel, lidí i mloků, nemůže stále růst. Země není nekonečně velká a rovnováhu musíme dosáhnout včas. Systém výměny generací počítá s tím, že všichni zemřou. Taková společnost je jistě regulovatelnější. Při neúnosné koncentraci lidí postačí zavést systém jednoho dítěte, počet obyvatel časem poklesne pod nebezpečnou hranici. Existují i nespravedlivé metody, které řeší neschopnost regulace na úkor jiných, například expanzí k sousedům. Nemusí jít ani o spojení s válkou a vyvražďováním. Populační vývoj může přeměnit současné poměry nenápadně, ale nemilosrdně.“

„Není to tak trochu – xenofobie?“ namítl Čupík.

„Je,“ souhlasil Jaroš. „Ale bez této xenofobie nastane katastrofa. Xenofobie není správná tam, kde jde a priori o odpor vůči cizincům bez rozlišování příčin. Kde začnou cizinci domácí obyvatele utlačovat, je ale i xenofobie na místě.“

„Jak si to tedy představujete – vy dva?“ chtěla vědět Jiřinka.

„Systém reinkarnací nepočítá s dětmi, ale – jak správně řekl Eda – není jiné cesty,“ pokračoval Jaroš. „U nás by asi přemnožení znamenalo nutnost nechat občas část naší populace definitivně zemřít. Proto může počet mloků růst jen zpočátku, dokud máme rezervu v podzemí a v oceánech, ale musíme být opatrní a i tuto expanzi včas zastavit. Jakýkoliv konečný prostor se dá přeplnit, nekonečné prostory existují opravdu jenom v matematice. Musíme o tom uvažovat včas, dříve než dojde ke kolapsu.“

„A co vesmír? Například kolonizovat Mars?“

„Takové projekty odsuňme na dobu, až se stanou reálnými. Dnes pro nás nemají žádnou cenu,“ usmál se Jaroš. „Můžeme o nich snít, ale jednat musíme realisticky.“

Byla to divná debata v době, kdy nás bylo jen něco kolem stovky, ale museli jsme si to včas přebrat, abychom se smířili s nutností. Jaroš měl pravdu. Geometrická řada je – mimo čistou matematiku – něco obludného.

Až na konci padla myšlenka, která většinu mloků naplnila aspoň nakrátko obrovským napětím.

„Co kdyby se ukázalo, že reinkarnace je možná i u lidí? Co by nám při nejbližší příležitosti bránilo – vrátit se zpátky k lidské podobě?“

Všichni se na učitele Čupíka dívali jako na Kolumba, když předvedl svůj proslulý trik. Proč ta otázka nenapadla nikoho jiného, především – oba stvořitele?

Podívali jsme se na sebe s trpkým úsměvem. Pak se Jaroš přihlásil o slovo. Ani nemusel, všichni na něm viseli očima a v jídelně byl slyšet jen šum vzdálené vody.

„Tohle nás už napadlo,“ řekl Jaroš. „Musím vás zklamat, nebude to možné.“

„Proč? Když to jde jedním směrem, proč ne nazpět?“

„Protože nemůžete přenášet duši do mozku nižší kapacity, než je kapacita dárce. Lidský mozek je menší, duše mloka se tam nevejde. Těla mloků jsou prostě náš osud.“

*****

Spolupráce

Jaroše napadlo vytvořit kvasinky, odmítající radioaktivní prvky. Podle něho by to nemělo být složité, dovedou to přece i některé přírodní. Mohli bychom potom využívat i nebezpečné radioaktivní potraviny, se kterými si v Čechách nikdo neví rady.

Pro zkušeného stvořitele to byla otázka týdne. Jeho umělé kvasinky radioaktivní prvky nepohlcovaly a k jejich oddělení od radioaktivního základu stačila odstředivka. Mločí osada vyslala mě a Lipinského jednat s lidmi o zakoupení nějaké zemědělské půdy v oblasti trvale zamořené radioaktivitou, kterou lidé nemohli využívat. Jednání se správci Fondu Radioaktivního Majetku bylo rychlé a úspěšné. Chtěli po nás zpočátku pětinásobek námi nabízené ceny, žádali vlastně průměrnou cenu půdy v nezamořené části Čech, ale my jsme za těchto podmínek od nabídky ihned odstoupili a pak už další dohadování netrvalo dlouho.

Měli jsme to vlastně jednoduché. Tvrdili jsme, že půda zamořená radiací nemá cenu prakticky žádnou, využitelná bude někdy v budoucnu za horizontem dvaceti až třiceti let. Potvrzovaly to také zkušenosti z jiných lidských atomových experimentů. Náš zájem o půdu v této oblasti jsme vysvětlovali skutečností, že se pod zemí nachází naše hlavní sídlo a my jen chceme získat nikým nerušený přístup na povrch.

Nakonec s námi dohodu uzavřeli, dokonce souhlasili i s tím, že použijeme k úhradě ceny státní dluhopisy splatné až za pět let. Tvrdili jsme, že Český stát tím o nic nepřijde, naopak ušetří úroky, které by nám po té době musel vyplatit. Radioaktivní půda těch třicet let beztak žádné výnosy neposkytne. Lidská zloba koncentrovaná v obludném atomovém úderu se tak paradoxně obrátila v náš prospěch. Získali jsme poměrně úrodnou oblast včetně staveb na ní se nacházejících. Potřebovali jsme ji jako sůl. Kdyby správci FRM věděli o naší potřebě a Jarošových kvasinkách, mohli by cenu i ztrojnásobit.

V opuštěných a částečně shořelých vesnicích a zemědělských usedlostech žádná mechanizace nezůstala a museli jsme proto nakoupit několik minitraktorů se závěsným nářadím, použitelné pro mloky. Dohoda o přetrvání dokumentů nám dávala právo žádat pro naše reinkarnované nejen doklady, ale i řidičské průkazy. Zakoupili jsme i několik dodávkových aut, ačkoliv jsme měli problémy s řízením a kamiony pro mloky zřejmě nikdy vhodné nebudou. Jaroš si posteskl, že jsme nezachránili jeho tatřičku, kterou nám policie znemožnila použít a vandalové z ní mezitím udělali vrak, ale přišli jsme o víc než o jedno starodávné auto.

Kromě nových aut jsme objednali velká kovová sila, odstředivky původně určené pro chemický průmysl, nové počítače a desítky drobností.

S tím výsledkem jsme se vrátili. Většina nás mloků pocházela z venkova, takže zpráva o tom, že máme pozemky, nářadí i možnost je obdělávat, je nesmírně potěšila. Hned se hlásili o práci.

Nebylo to jednoduché, ač se to tak jevilo.

„Nezbývá nám, než tam ještě moc dlouho zachovávat opatrnost,“ krotil všeobecné nadšení Jaroš. „Všechno bude radioaktivní. Musíme mít stále po kapsách dozimetry, stavení můžeme udržovat, ale ne je obydlit. Cokoliv vypěstujeme, musí projít kvasinkami – naštěstí červi spořádají všechno aspoň částečně stravitelné. Dál to bude normální. Jakmile dezaktivujeme první vesnici, přeměníme kravíny na žabíny a rozjedeme to. Musíme brzy přejít na přírodní výživu, zásoby Blaníku by pro nás stačily na dlouhá léta, ale co se neobnovuje, nutně brzy skončí. Kapacita skleníků stačí jen jako doplňkový zdroj zeleniny. Ačkoli nám mlokům kurděje nehrozí, protože jsme masožraví, vitaminy jsou i pro nás nutné a pokud jste si toho nevšimli, naše podzemní produkce stačila pokrýt naše potřeby pouze v Blaníku, kde byly mnohem větší skleníky a pracovalo pro ně osm turbín, ale tady nám skleníky dávají nanejvýš pětinu našich potřeb a zásob ubývá rychleji.“

„Jenomže – co nám chybí? Máme snad všechno! Místo na slunci, pozemky, nářadí a nakonec i Jarošovy kvasinky. Opatrnost už nějak zvládneme!“ jásal Honza Adam.

„To doufám,“ podíval se nadšence pátravě Jaroš.

*****

Teprve o samotě se mi Jaroš svěřil s pochybnostmi.

„Co uděláme s radioaktivními zbytky?“ obrátil se na mě, protože u mě očekával v tomto oboru větší vědomosti než měl sám.

„Nezbude nám, než se poučit od lidí,“ pokrčil jsem rameny. „Mají s radioaktivním odpadem větší zkušenosti. Pokusíme se je maximálně zahustit, pak je uskladníme v nepřístupných místech mimo dosah vody.“

„Budou na nás ale pěkně koukat skrz prsty.“

„Ať koukají. My za tu radioaktivitu nemůžeme. To je jejich dílo. Pořád zamýšlíš chovat žáby pro prodej masa?“

„Jistě, pro nás i na prodej. Bez slunce by to nešlo, potřebujeme místo na slunci a půdu. Radioaktivita nám poskytla příležitost získat levně obojí. Nebýt těch zbytečně ztracených lidských životů, byl bych docela spokojený.“

„Budiž – mám jen jednu připomínku. Už dříve jsem ti naznačil, že lidé od nás těžko přijmou modré maso. Nyní k tomu přibude podezření na radioaktivitu. Bude to jistě další problém.“

„Proč?“ usmál se Jaroš. „Snadno prokážeme, že maso radioaktivní není. Stačí nám k tomu obyčejný radiometr.“

„Raději bych ještě s tím optimismem počkal.“

„Já ne,“ zavrtěl hlavou Jaroš. „Ať každý ví, že jsme na všech frontách vyhráli.“

„Vyhráli – ale co?“

„Uznání práva na život a na místo na slunci, vlastní území, právo přijmout mezi sebe komu to umožníme, to je ti málo? Co nám chybí?“

„Možnost návratu mezi lidi,“ odtušil jsem. „Rozuměj tomu – dávno mi nevadí, jak vypadám. Občas to považuji za výhodu. Ale kdybys viděl, jak se některým zaleskly oči, když Čupíka napadla možnost návratu…“

„Já to přece taky vím, Pavle,“ zjihl Jaroš. „Také jsem to pozoroval. Byl to možná jeden z posledních záchvěvů našeho pradávného lidského atavizmu.“

*****

Jakmile jsme definitivně rozhodli, že další mloci budou nového živorodého typu, začali jsme takto klonovat všechna žabí vejce. Bylo jasné, že jde o nevratný proces, tak jako přechod od člověka k mlokům. Už proto, že se duše živorodých mloků nevejde do mozku vejcorodých. Byli jsme ale přesvědčeni o správnosti toho kroku. K lidem se tak jako tak vrátit nemůžeme – pokud je nakonec Jaroš nestvoří. Ale ani pak to nebudou Homo Sapiens.

Měl jsem ještě cukání pokračovat a vylepšovat nový druh, ale Jaroš mě pověřil jiným úkolem.

„Další vývoj nech chvilku na mně,“ usmíval se. „Usnadním si to a vyjdu ze tvého druhu. Pro tebe mám pozoruhodnou a delikátní činnost. V nemocnici v Krči pro nás připravují reinkarnační oddělení. Mohl bys tam být primářem.“

„To vůbec nevypadá špatně,“ sykl jsem údivem. „Zvláště bude-li to placené lidmi. Bude se nám hodit každá koruna.“

„Nepůjde o plat primáře, spíše o to, abychom získali co nejvíc nových mloků.“

„To také,“ souhlasil jsem. „A kdyby nic jiného, pomůže nám to získat dostatečný respekt u lidí, kteří by nás jinak podceňovali. Jen ať vidí, že i my dovedeme něco, nač oni zatím nestačí. Mohli bychom tam začít propagovat i žáby.“

„To mě napadlo taky a počítám s tím,“ přikývl.

Nakreslil počítačem výkresy nejdůležitějších součástek transkriptoru a kreatoru. Inženýr Skála odjel k lidem s úkolem objednat je v nějaké továrně.

„Tady jsou,“ přinesl je za tři týdny do Mločího ráje. „Dlouho jsem hledal firmu, která by nám vyhověla. V Praze mě prostě vyhodili, že s námi nechtějí nic mít, jinde mě odmítli zdvořileji a zdůvodnili to jinak, ale trpělivost přece zvítězila! V Brně jsem našel hned tři firmy a každé jsem podle zaměření zadal jinou část.“

„Neměl jsi součástky lépe zabalit?“ mračil jsem se na něho. „Vždyť jsou vlhké!“

„V krabicích je sucho,“ odtušil a podával mi další lepenkový obal s křehkými součástkami zabalenými do molitanu. Na povrchu byly mapy od vlhkosti, ale vnitřek se nezdál poškozený. Nicméně mě rozladilo, že choulostivé součástky přece jen trochu lépe nepřikryli.

„To navlhlo v Brně, nakládali jsme v dešti,“ honem mě ujišťoval Skála.

„Dobrá, zřejmě je to v pořádku, máš mé odpuštění,“ uznal jsem to.

Ke spojení se světem jsme teď užívali nový, suchý tunel. Vedl šikmo od hlavního dómu, esovitě se prohýbal dolů a opět nahoru, takže by mohl být v případě nutnosti okamžitě zatopen vodou, případně zavalen několika náložkami. Tunel končil ve sklepě opuštěné zemědělské usedlosti, přilepené ke skále, která ji nedávno zachránila před atomovým výbuchem.

Vocáskova parta barabů tunel prorážela skoro měsíc. Vrtali jej pod vodou, takže jim k odvozu vyvrtaného materiálu stačilo jako vždy kalové čerpadlo a dlouhá požární hadice, ale pak prorazili odtok a vodu vypustili. Tunel byl tedy suchý. Ve skutečnosti měl k úplnému suchu daleko, trochu v něm kapalo se stropu.

K dopravě suchým tunelem vyrobili naši zámečníci několik vozíků. Zámečníků jsme měli dost, i když to byli všichni Palečkovi od píky. Paleček byl jako voják horkokrevný, ale jako mistr stačil vychovat několik šikovných učedníků, kteří teď byli na své výtvory právem pyšní.

Obytné stavení Pod skálou bylo jen nepatrně poškozené, ve většině oken zůstala skla, uvnitř nebylo radioaktivního prachu mnoho a dal se vytřít. Uklízeči sice museli pracovat pod dozimetrickou kontrolou, ale po jejich odchodu byly místnosti čisté. Zřídili jsme v nich naši předsunutou hlídku. Ve stodole, také tak pečlivě zbavené radioaktivity, jsme uskladnili minitraktory i dodávková auta. To vše jsme stihli v době, kdy byl Skála na služební cestě.

„Aspoň jste tu také nezaháleli,“ odtušil spokojeně.

„To ještě není všechno,“ chlubil se mu úspěchy Honza Adam. „Nahoře na skále jsme s najatou helikoptérou usadili šest kovových sil. Nejtěžší na tom bylo přesvědčit hygieniky, aby nám práce v radioaktivní zóně nezakázali, ale vymohli jsme si výjimku. Piloti byli po celou dobu ve vzduchu a nic jim nehrozilo, my jsme od radioaktivního prachu pečlivě vyčistili všechny prostory, kropili vodou, aby se nevířil a pracovali pod dohledem dvou našich dozimetristů.“

„Už jsme do nich svezli i naši první úrodu,“ pokračoval ve výčtu úspěchů Eda.

„Jakou úrodu? Ještě jste neseli, co chcete sklízet?“

„Pokosili jsme trochu plevele,“ přiznal Eda. „Vlastně je nám jedno, co sklízíme. Na polích beztak zůstaly jen brambory, řepa a mrkev. Co bylo nad zemí, shořelo. V krátké době se tam rozmohl plevel, někde vyrostl do neuvěřitelných rozměrů. Tráva je místy vyšší než dospělý člověk a hustá jako koberec. Radioaktivita jí spíš prospěla, než aby jí uškodila.“

„Jenže je zamořená,“ ošklíbl se Skála.

„To nám přece nevadí,“ odtušil nedávno jmenovaný kvasinkový technik Honza Adam. „Všechno nadrobno nasekáme a semeleme, pak to přečerpáme do sila a pustíme na to kvasinky. Ze sil vytéká ještě smradlavá, radioaktivní břečka, každému se z ní dělá špatně, ale z odstředivek teče jen jemně nakyslé žluté bahno, dozimetry už nereagují –a červi rostou jako z vody.“

„Výborně!“ plácl ho po rameni Skála.

„Další chvála ale patří našemu stvořiteli. Upravené druhy červů vyloučí zbytky radiace, takže žáby dostanou zcela nezávadné krmení.“

„Pojď, Pavle, budeme muset všechno smontovat,“ navrhl mi Jaroš s úsměvem. „Musíme ještě dokončit pár detailů. Nechtěl jsem nechat lidem udělat všechno, mohli by to okopírovat. Kreator je především výrobní nástroj, ale už jsme viděli, co dokáže jako zbraň! Nejchoulostivější krystaly musíme vybrousit sami. Kreatory budeme mít tři. Dva necháme v Mločím ráji a třetí uložíme v Saském ráji jako záložní.“

„Na Prahu nezbude?“ podíval jsem se na něho dost zklamaně.

„Budeš tam potřebovat jen transkriptor,“ ujistil mě Jaroš. „Nechápej to, že tě chci odstrkovat, ale nevěřím lidem. Nechci je vystavovat pokušení zmocnit se kreatoru. Klonovaná vejce ti budeme vozit z Mločího ráje, budeš je jen přepisovat. Poradím ti: snaž se najít mezi zemřelými někoho, kdo by tě mohl brzy zastoupit. Pak by ses mohl opět vrátit ke tvoření.“

„Kdybych neuznával, že máš pravdu, souhlasil bych značně kysele,“ odtušil jsem upřímně. „Co budu mezi lidmi dělat? Přepisy mi zaberou nanejvýš pár hodin týdně.“

„Můžeš jim třeba přednášet o reinkarnacích, ať se na ně psychicky připravují.“

„To by šlo,“ přikývl jsem. „Osvěta nikoho nezabije.“

„Jen tě prosím o jedno, nedělej na lidech pokusy, hlavně ne bez přípravy. Každý počáteční neúspěch může naši věc definitivně potopit. Přijeď to pro jistotu vždycky se mnou zkonzultovat, ano?“

Slíbil jsem to bez vytáček.

„Transkriptory budeme mít čtyři. V Praze, v Mločím ráji, na Moravě a v Sasku. Obsluhované budou jen dva – dokud nenajdeš za sebe náhradu.“

Potom jsme se věnovali dokončování aparatury. Musel jsem si smontovat obě přílby, čtecí i zápisovou. Na nový, nedávno koupený počítač jsem si také překopíroval programy. Kromě programů pro transkriptor jsem bral programy kreatoru a simulátorů. Bez vlastního kreatoru jsem sice nemohl fyzicky nic stvořit, ale mohl bych si všechno odsimulovat a teprve po návratu do Mločího ráje vyzkoušet doopravdy.

Další kreator s transkriptorem Jaroš odvezl do Saska a instaloval v odlehlé suché jeskyni. Turbína v Saském ráji byla slabší, takže místní skleníky neměly dostatečnou kapacitu. Pro počítače nebylo potřeba mnoho, jenom kreator potřeboval větší příkon na chlazení a transkriptor pro zápis. Jaroš to zajistil tak, že po dobu práce zařízení vypínal skleník.

Naložil jsem svůj počítač a obě přílby do dodávky a vyrazil s inženýrem Skálou do Prahy.

*****

Nemocnice Krč

V odlehlém koutě areálu Thomayerovy nemocnice v Krči pro mě lidé připravili nové působiště – dvě nevelké suterénní místnosti. Do jedné jsem nainstaloval počítač s transkriptorem a protože jsem měl jediný, bylo mi jasné, že tady strávím většinu času. Druhá místnost byla vybavená několika infrazářiči, podle přání Jaroše, který to předem vyjednal. Měla to být líheň.

Nabízeli mi velice ochotně všechno, co budu potřebovat, ale nepotřeboval jsem toho mnoho. Menší stolek a židli mi půjčili z dětského oddělení, v koutě jsem si položil místo postele matraci a největší vymožeností byla lednička a mikrovlnná trouba.

„Nepotřebuji veliký a drahý operační stůl, ani vykachlíkovaný sál, postačí mi dva nemocniční vozíky – jeden na lidská těla a druhý s košíky na mločí vejce, jako máte na miminka v porodnicích. Účel je vlastně stejný,“ ujistil jsem je.

Ještě jsem nedokončil testy a přijelo naše auto. Čeněk Palkáň přivezl osm pečlivě zabalených mločích vajec. Opatrně jsme je přemístili do líhně a zapnuli infrazářiče.

„Jsem připraven,“ ohlásil jsem řediteli nemocnice, který se přijel podívat.

„Máte to tu dost spartánské,“ povzdychl si.

„Na polní podmínky jsme zvyklí,“ usmál jsem se. „V nemocnici pevnosti Blaník jsme to měli skoro jako tady a stejné zařízení máme v současnosti umístěné v jeskyni.“

„V tak primitivních podmínkách jste přišli na největší objev v historii lidstva?“ vrtěl nevěřícně hlavou. „Američany prý něco podobného stálo miliardy dolarů.“

„Kolumbovo vejce,“ pokrčil jsem rameny. „Jednoduché pro toho, kdo ví jak na to. Chce to alespoň jednoho génia. Američany vynechte, jejich výzkumy měly sloužit téměř výhradně zlu. Nebo považujete za humánní, aby vás jejich příšerné zrůdičky zákeřně odstřelovaly z družic?“

Po našem odhalení tajemství laboratoří Nevada 66 Američané všechno okamžitě popřeli a označili včetně dokumentů za pustou smyšlenku, ale nepodařilo se jim zabránit zveřejnění faksimilí těchto dokumentů na internetu. Nasimulovali sice několik poruch a smazali co se dalo, ale tím více rozčílených lidí proti sobě zvedli. Bylo vidět, že internetu stále vládnou oni, ale cenzurou si moc nepomohli. Naopak, začalo se vážně jednat o vyvlastnění sítě mimo území Spojených států, která by nespočívala vtom, že by měli Američané přijít o fyzická zařízení a počítače, které jim beztak nepatřily, ale o dálkovou kontrolu nad nimi. Francouzi si pospíšili se softwarovými filtry, které měly komukoliv zabránit ovládat síť jako celek. Získali tím obrovské zakázky ze všech zemí světa, stejně jako japonské firmy, dodávající digitální telefonní ústředny bez možnosti odposlechu. Také tyto firmy měly postaráno o práci, neboť všechny telekomunikační společnosti se předháněly v úpravách ústředen. Parlamenty většiny zemí pod tlakem rozhořčené veřejnosti urychleně přijímaly tvrdé zákony proti odposlechu, zakázaly jej dokonce i policii a soudům. Nepomohly argumenty, že to bude prospívat zločincům. Kyvadlo se zkrátka přehouplo na opačnou stranu a už jen tři státy na světě pokračovaly v odposlechu svých občanů – Čína, Rusko a Spojené státy. Bohužel to byla příliš velká část lidí Země.

„Vy také nejste lidé,“ upozornil mě jemně. „A také jste lidem působili zlo.“

„Ne, nejsme lidé,“ přikývl jsem. „Jsme poctivý umělý život, žádné zpotvořeniny přírodního. Šéf Salamandr nás vypiplal od prvotní protobaktérie a kam se zatím dostal, tam jsme. Další generace mloků bude živorodá a zase se přiblížíme lidem. Američané naopak vycházeli z člověka, jenže se od něho vzdalovali. Nic proti tomu, kdyby to bylo ve směru pokroku, ale oni potřebovali jen nenáročné posádky vražedných družic. Zlo, které jsme způsobili, bylo v podstatě odplatou, když selhaly naše pokusy o mír.“

„Opravdu jste tamty dokumenty získali v Pentagonu?“

„Opravdu,“ ujistil jsem ho. „V komandu, které se vydalo do Spojených států, byl i jeden Američan. Ten ostatní dovedl až na místo a objevil i ty dokumenty.“

„Američan proti Američanům? Není to přinejmenším – podivné?“

„Spíše mlok proti nelidským generálům,“ opravil jsem ho. „Johna Glenna jsme reinkarnovali. Jako první Američan pochopil, kde je spravedlnost. Je mlok i Američan, ale více si cení, že je mlokem. Stejně jako vy můžete lépe vnímat že jste člověk, než Čech. Národnost u nás nehraje velkou roli.“

„Tedy spíš příslušnost k mlokům?“

„Ani to ne,“ pokrčil jsem rameny. „Všichni jsme myslící bytosti, to by mělo být jediné kritérium. Lidé – ani mloci – nemají patent ani na rozum, ani na lidskost.“

„Lidskost… Stříleli jste přece do lidí!“

„Nezadrželi jsme všechny horkokrevné,“ opravil jsem ho. „Pravda, ne všichni se dali přesvědčit, že od vás musíme všechno trpělivě snášet. Také jsem střílel z velkého pevnostního děla. První rána rozdrtila most, aby přes něj neprojelo auto s municí pro tanky, když po nás střílely. Druhá zničila i to auto, ale teprve když lidé utekli. Nikdy jsem nikoho úmyslně nezabil – a doufám, že k tomu nebudu nikdy donucen.“

„Dobrá, zanechme výčitek,“ navrhl. „Kdy můžete předvést první reinkarnace?“

„Jakmile nám přivezete prvního mrtvého. My jsme připraveni.“

„To bude maličkost,“ odtušil. Pak poslal zřízence, aby to zajistil.

Za chvíli poté ležela u transkriptoru dvě nehybná lidská těla, přikrytá plachtou. Skoro současně se začali do nevelké sklepní místnosti trousit první diváci. A že nebyli ledajací! Kromě zřízenců se tu tísnili lékaři věhlasných jmen, primáři oddělení i sestry. Rovněž jsem tu spatřil nějaké lidi v civilu a podle cedulek PRESS jsem nemusel mít pochyby o jejich příslušnosti. Nevadilo mi to, naopak. Bude to první reinkarnace, které budou přihlížet lidé. Tím lépe.

Prvním mrtvým byl mladík. Narazil s motocyklem do nákladního auta, hlava byla v pořádku, ale tělo dokonale zdemolované zadním kolem přívěsu.

„Kdo je to?“ zeptal jsem se.

„Na tom nezáleží,“ pokrčil rameny ředitel, sedící v první řadě zvědavců. Zaplňovali nevelký sálek tak, že zbýval jen malý prostor kolem transkriptoru.

„Toho přece nemůžeme vzkřísit,“ ukázal jsem všem vytetované znamínko na jeho krku. Zavedly je náboženské obce, zakazující svým členům reinkarnace. Význam stylizované autoznačky se škrtnutým mlokem byl zřejmý – její nositel patřil k odmítačům reinkarnací. Být tu méně svědků, nerozmýšlel bych se a reinkarnoval ho, zatím si zvykli všichni, ale měl jsem na mysli Jarošovo přání lidi neprovokovat. Už tak jsme měli s některými náboženskými obcemi problémy a ty by se mohly ještě zvětšovat.

„To neplatí,“ pospíšil si ředitel a vstal. „Tady je jeho prohlášení, podepsané ještě při plném vědomí.“ Rychle mi podával papír. Písmo bylo roztřesené, ale to by možná svědčilo pro autentičnost prohlášení umírajícího.

„Lituji, že jsem podlehl nátlaku…“ četl jsem nahlas. „…a dávám svolení… Dobrá, to mění situaci. Nebudeme reinkarnovat nikoho, kdo si to nepřeje. Tenhle měl asi štěstí, že si to na poslední chvíli rozmyslel.“

„Jako moc velké štěstí to pro něj nevidím,“ zabručel kdosi v davu.

„Jak se to vezme,“ reagoval jsem okamžitě. „Možná vám to lákavé nepřipadá, ale ve chvíli kdy to psal, měl opravdu jen dvě možnosti. Urnový háj, nebo život mloka. To první bych si rozhodně nevybral – vy ano?“

Sesynchronizoval jsem kukly a testoval obsah lidské hlavy, nechtěl jsem riskovat neúspěch, ale zřejmě bylo vše v pořádku. Spustil jsem přenos. V davu přihlížejících tiše předly videokamery – budiž, bude to zdokumentované lépe než jsem doufal.

„Naše tak zvaná reinkarnace není ve skutečnosti pravým vzkříšením,“ oslovil jsem shromážděné publikum. „Jedná se jen o přenos toho, čemu náboženství říká duše, z jednoho mrtvého mozku do jiného, nenarozeného. Přenáší se velké množství údajů, takže je to výhradně záležitost pro počítače.“

„Poslyšte, není těžké přenášet obsah veliké lidské hlavy do malé mločí?“ zeptal se jeden z lékařů. „Vejde se vám tam všechno?“

„Uvědomte si, pane kolego, hlavička lidského novorozence není větší – a přece obsahuje stejný počet buněk jako mozek dospělého člověka. Mozková kapacita mloků je dokonce větší než lidská.“

„Takže by bylo těžší dělat to naopak?“ nadhodila spíše z legrace jedna sestřička.

„Přesně tak,“ obrátil jsem se na ni. „Vystihla jste to. Kdo se stane mlokem, už se do lidské podoby vrátit nemůže – právě kvůli té vyšší mozkové kapacitě.“

„Už jste to někdy – zkoušeli?“ zajímal se ředitel.

„Ne,“ odtušil jsem. „Výpočty to vyvracejí. Prostě to nepůjde.“

„A přenos z lidské hlavy do lidského embrya?“

„Ten by měl být možný,“ odtušil jsem. „Má to jen jeden háček. Museli bychom dělat pokusy na lidech. To je pro nás tabu.“

„Nikdy jste je nedělali? I kdyby to pomohlo reinkarnovat nás lidi?“

„Nikdy,“ ujistil jsem všechny. „Nejprve to pořádně vyzkoušíme na nás mlocích, pak se ukáže, je-li to vhodné i pro vás. Vždyť netušíte, co by to pro vás znamenalo.“

„To je snad jasné každému!“ opáčil jeden z lékařů. „Život po životě, teoretickou nesmrtelnost.“

„Souhlasím s vámi, pane kolego,“ přikývl jsem. „Jen se ale zamyslete, jak krutou daň za to zaplatíte. Přijdete na to jistě sami. My už to víme.“

Na obrazovce vyskočilo upozornění. Transkripce skončila bez varovných hlášek.

„Můžeme pana Jiránka odvézt,“ přelepil jsem vejce malou značkou, abychom je rozeznali. Nebylo to nutné, počítač by sám při synchronizaci vyhlásil poplach.

Druhé tělo patřilo starší paní. Infarkt. Otestoval jsem ji, ale byla také v pořádku. Spustil jsem i druhý přenos.

„Co teď s nimi budete dělat?“ otázal se ředitel vyčkávavě.

„Do vylíhnutí mají dva až tři dny,“ odtušil jsem. „Měli bychom si je odvézt, aby se vylíhli mezi námi, ale první případy necháme tady, abyste je mohli pozorovat přímo při líhnutí. Můžete se jich potom zeptat, jak se cítí.“

„Proč je chcete odvážet? Vždyť jste se přece tolik snažili, aby reinkarnovaným zůstalo vše, co ve svém lidském životě dosáhli!“

„Lidské šaty mlokům nepadnou,“ odtušil jsem. „Kdo si život mezi námi neumí představit, neodhodlá se k nám přijít. Chceme, aby si to každý zpočátku vyzkoušel. Bude-li se potom chtít vrátit mezi lidi, my mu v tom bránit nebudeme.“

„Jestli jsem dobře pochopil, chcete jim nabízet život kdesi v jeskyni,“ řekl skoro vyčítavě někdo ze sálu.

„Na tvaru obydlí nesejde,“ usmál jsem se. „Jeskyně jistě nejsou vhodné pro lidi, ale – my se tam nachladit nemůžeme. Uskutečnili jsme vlastně návrat k přírodě.“

„Jste prý doktor. Nestýská se vám po kultuře?“ zeptal se mě jeden novinář.

„Trochu,“ přikývl jsem. „Máme pod zemí docela slušnou knihovnu, stará se o ni náš učitel. Čteme ale především odborné knihy. S kulturou to je horší. Hudba by snad byla zajímavá, slyšíme ji z rádia, ale – bavil by vás koncert, hraný výhradně na basu? Ještě horší je to s obrazy. Malíři-lidé nevidí barvy jako my. Lidské obrazy v našich očích vypadají jako přikryté červeným sklem a jsou v nich často přimíchané barvy, které vy nevidíte, ale nám dokonale kazí dojem.“

„A co divadlo, film, televize?“

„Televize nám neříká skoro nic. Obraz je pro nás řádkovaný a blikající, barvy sestavené podle vašich očí a my je vidíme jinak. Totéž platí o filmu. Snad bychom viděli věrně divadlo, ale – vaše náměty jsou převzaté čistě ze světa lidí. Totéž vlastně platí o knihách. Mají pro nás dokumentační hodnotu bez návaznosti na život.“

„I hry a knihy – ze života?“

„Ze života koho? Vás lidí! My žijeme jinde, máme svůj svět a vlastní problémy. Uvědomte si, pane kolego, všichni už jsme po smrti. Budeme si muset vytvořit vlastní kulturu, ale to jistě potrvá trochu déle.“

„To ale nevypadá dobře.“

„Jistě. Dokud se mezi námi neobjeví opravdoví umělci, ať reinkarnací, nebo tím, že někdo v sobě najde umělecký talent, nemáme na vzkříšení kultury naději. Pro nás až dosud platilo Inter arma silent musae; dokud mluví děla, mlčí múzy. Každá civilizace si začíná pěstovat kulturu až v míru, když má naději, že ji někdo zvenčí nezadusí.“

„To je vše – nemáte-li další mrtvé,“ oznámil jsem, když druhý přenos skončil.

„A co kdybychom je dovezli odjinud? V Praze je přece nemocnic plno,“ navrhl nesměle jeden z mladších doktorů.

„Můžete, ale tohle je pokusný provoz,“ upozorňoval jsem všechny. „Nestihneme reinkarnovat vše co nám přivezete. Dnes máme už jen šest zárodků. Snad až zvýšíme produkci vajec, ale to nebude ze dne na den.“

„Jak je vlastně… snášíte?“ zeptala se upejpavě jedna z přítomných sestřiček.

„Tohle nejsou mločí vejce,“ ujistil jsem ji. „Žádný mlok ještě není dospělý, aby mohl snášet vejce. Tyhle patří obřím žábám, jen uvnitř je naklonovaný zárodek mloka.“

„Žábám?“ rozevřela údivem oči. „Jak jsou velké, když mají – taková vejce? Čím je tam vlastně živíte?“

„Velké jsou jako bernardýn. No – maličko větší. Krmíme je obřími červy velikosti frankfurtského párku, abyste si mohla udělat představu o jejich velikosti.“

„Brrr!“ otřásla se.

„Na to byste si zvykla,“ usmál jsem se. „Zatím to žádné z našich bývalých žen nepřišlo tak strašné.“

„Vy máte mezi sebou i - ženy? Podle jména – Pavel Míča – jste muž?“

„Bývalý. Stejně je tomu s bývalými ženami. Prostě – bývalý člověk.“

„Tak jsem to nemyslela,“ zabručela. „Mám na mysli, jaké máte pohlaví teď?“

„Jednotné,“ odtušil jsem. „Nebo obojetné, pokud vám něco říká hermafrodit.“

„Takže jste všichni… homosexuálové?“

„Máte u mě pětku z biologie,“ odtušil jsem. „To jsou dvě naprosto odlišné věci, nepleťte si to laskavě. Hermafrodit znamená být podle potřeby otcem, matkou, nebo obojí současně, potřebujeme k tomu ale partnera. U nás je to normální, zatímco váš příklad je v podstatě patologické selhání lidského pohlavního pudu.“

„Prý se vyznáte v genetice… Umíte i lidskou?“ snažila se to zamluvit. „Víte, jde mi o různé defekty…“

„Genetiku mloků ovládáme perfektně, Jaroš ji přece vytvořil do posledního genu. Lidskou genetiku… samozřejmě o ní něco víme, možná víc než vy lidé, i když se vaši vědci chlubí, že ji znají – ale nám chybí důvod studovat ji a zejména ji měnit. Máme dost práce s mločí. Asi vás trochu zklamu, ale nemáme u mloků žádné defekty. Asi proto, že jsme vždycky generovali zárodky strojem, který chyby tohoto druhu nedělá.“

„Škoda,“ povzdychla si. „Kdybyste se věnovali více lidem, možná by mezi námi nebylo tolik kreténů… Hlavně mezi politiky…“

Rozesmála tím všechny, mě nevyjímaje.

*****

Po prvních reinkarnacích následovaly brzy další, bez dohledu videokamer, bez otázek všetečných reportérů. Mrtvých sem přiváželi denně pět až šest, nebyla to práce na celý den a měl jsem poměrně dost volna.

Kromě nemocniční mikrovlnky jsem si pořídil vařič s pánvičkou, kde jsem si smažil řízky. Nabízel jsem je i lidem, kteří se v mé blízkosti vyskytli. Nejprve se nechal přemluvit jeden z lékařů, pak druhý. Třetí si odnesl vzorek do biochemické laboratoře, aby se přesvědčil, zda to není jedovaté. Pak se rozneslo, že si smažím neobvyklé, ale velice dobré řízky, jenže to už jsem je přestal rozdávat a tvrdil jsem, že mám také hlad.

Nabízeli mi za ně tedy párky, salámy i vlašský salát. Výměna byla snadná, nijak jsem se tomu nezpěčoval. Čím víc lidí ochutná, tím lépe pro nás, říkal jsem si.

„Když vidím, jak vám to chutná, Markétko, objednám toho masa víc,“ ujišťoval jsem jednu dobrosrdečnou sestřičku.

„Ještě kdybyste to nebarvili,“ posteskla si. „Je to moc dobré, až na tu modrou barvu za syrova… Ještě že to během smažení trochu zhnědne.“

„Já přece nic nebarvím,“ ujistil jsem ji a ukázal jí své zásoby. „To maso není přírodní. Je to Jarošův umělý život, typický modrou krví – my ji máme také.“

„Snad to maso není – z vás mloků!“ zarazila se.

„Není,“ ujistil jsem ji. „Nebojte se, nejsme kanibalové.“

„Z čeho to tedy je?“

„Nic, co by se nedalo jíst,“ usmál jsem se. „Na maso si chováme obří žáby. Francouzi i Italové si prý žáby také pochvalují, naše druhy jsou jen mnohem větší.“

„Žáby?“ strnula na okamžik. Pak se vzpamatovala a jedla klidně dál. „No, jsou docela dobré.“

„Jistě,“ přikývl jsem. „Nejste první z lidí, kdo je jí a zatím nikomu neuškodily. Naopak, jsou lehce stravitelné. Modrý tuk je dokonce pro lidi zdravější než mléko.“

„Pro nás – nebo pro vás?“

„Pro všechny. Víte, ze všech smyslů, které máme, se chuť mloků nejvíc podobá lidské. Pamatuji se dobře jak mi kdysi ještě jako člověku chutnal vlašský salát. Chutná mi stejně i teď. Žáby chutnají jinak – ale jíst se snad dají.“

„Kdybyste mi to řekl dřív než jsem ochutnala, nevezmu do pusy ani drobeček,“ přiznala se. „Naštěstí jsem to nevěděla. Teď si rozmyslím něco tak dobrého vyhodit.“

„To by také byla škoda,“ ujistil jsem ji. „Máte rodinu?“

Přikývla a hned vytáhla fotografie manžela a dvou dětí.

„Doneste jim tedy něco k večeři,“ vytáhl jsem z ledničky čtyři plátky. „Poprvé je raději nesmažte před nimi, ať se té modré barvy nepolekají. Určitě jim to zachutná.“

Přijala to ráda.

„Vy jste… měl rodinu?“ zajímala se.

„Neměl,“ přiznal jsem. „Měl jsem to jednodušší než jiní, nemusel jsem se pro nikoho trápit.“

„A jako člověk jste – zemřel? Dávno? A jak?“

„Jel jsem autem a utrhla se pode mnou podemletá silnice. Rozvodněná říčka mě trochu rozbila a trochu utopila. Ani nechtějte vědět, co ze mě zbylo. Není to tak dávno, takže jsem teď mločí dítě s duší dospělého člověka.“

„To muselo být – strašné,“ politovala mě. „Nestýská se vám, nechtěl byste být zase člověkem?“

„A víte, že ani ne?“ usmál jsem se. „Už jsem si zvykl.“

„Jak je to možné?“ nevěřila mi.

„Být mlokem není tak nevýhodné, jak si myslíte,“ ujistil jsem ji. „Jako člověk jsem se přece utopil. To se mi jako mlokovi stát nemůže. Naopak – mohu se prohánět bez dýchacího přístroje celé kilometry pod vodou, je to docela zajímavé.“

„Vždyť přece dýcháte – plícemi, ne?“

„Studená a modrá krev nám umožňuje obojdyšnost. Když naberu do plic vodu, dýchám vodu. Jen v některých řekách je to – řekněme méně příjemné. Například v Labi, to je od Pardubic dolů stoka, že se to ani vypovědět nedá.“

„Aha – a proto jste požadovali zastavení všech továren, které znečišťují řeky!“

„Vždyť i vy jste pochopili, že nesmíte vypouštět jedy volně do vzduchu. Voda je právě tak důležitá, jenže naštěstí pro vás neteče do kopce a to vás chrání. Když jste na nás nahoře v horách naházeli jed, otrávilo to vzápětí i lidi, kterým to steklo do studní.“

„My jsme na vás nic neházeli,“ urazila se.

„Nepovažujete Američany za lidi? Ale jděte!“

„Nejsou lidi jako lidi. Já mám legitimaci původního hnutí Nechte mloky žít číslo sto dvacet tři, patřím k jeho zakladatelům.“

„Tím lépe,“ odtušil jsem.

*****

Výsledky biochemických testů jednoznačně prokázaly, že maso z obřích žab je lehce stravitelné a neobsahuje škodlivé látky. Posudek vyzněl v tom smyslu, že by bylo velmi výhodné i jako dietní jídlo. Tak mi to přišel sdělit sám ředitel nemocnice.

„Mohl bych vám zprostředkovat dodávky masa pro pacienty i další zájemce,“ navrhl jsem mu okamžitě, co se možná on sám bál vyslovit.

„Za jakou cenu?“ zajímal se živě.

Navrhl jsem nepatrně nižší cenu, než za jakou se prodával nejlevnější vepřový bůček. Nedávno jsem nakupoval v blízkém marketu, takže jsem měl o cenách přehled.

„To bychom při zlepšení stravy pacientů ještě ušetřili!“ divil se.

„Kolik byste mohli potřebovat?“ zeptal jsem se.

Nezdá se to, ale nemocnice v Krči není z nejmenších. Takže by to znamenalo poměrně slušnou spotřebu a nezanedbatelný přísun peněz osadě Mločího ráje. Věděl jsem, že nový žabín, umístěný v bývalém kravíně, je již plný mladých žab. Brzy se nám prudce zvedne produkce vajec a později i masa. Jaroš mezitím vyvíjel novější odrůdu, pracovně nazvanou Žába stolní černá (Rana Grandis Atra 5 J.), velikostí podobnější drůbeži, s rychlejším růstem i větší produkcí vajec. Velikost vajec byla mezi slepičím a pštrosím, žába sama dorůstala velikosti husy. Byla to ideální velikost pro velkochov masa i vajec.

„Mohli bychom poblíž areálu nemocnice otevřít stánek pro prodej masa externím zájemcům. Žáby nám utěšeně rostou, masa bude brzy dost.“

„Kde je vlastně chováte?“ zajímalo ho.

Trochu s ním zamávalo, když se dozvěděl, že přímo v centru radioaktivní oblasti.

„Máte přece v nemocnici radiologické pracoviště,“ krčil jsem rameny. „Nechte si to přeměřit. Maso radioaktivní není, to bychom se sami neopovážili jíst, natož abychom to nabízeli jiným. Prošlo ostatně bez závad i vaší hygienickou stanicí.“

„Vždyť vyrůstá přímo v tom v nejhorším prostoru!“

„Umíme radioaktivitu z potravin odstraňovat,“ řekl jsem jen tak mimochodem.

„Proboha, jak?“ vypadal značně překvapeně.

„Je to trochu složitější,“ přiznal jsem. „Na polích sklízíme úrodu radioaktivní, naši traktoristé musí být pod dozimetrickým dohledem. Po prvním stupni dezaktivace, který se vzdáleně podobá silážování, je radioaktivní obsah příměsí zhruba milióntina původního. Po druhém stupni je to nula. Změřte si to sám, uvidíte.“

„To je tak na Nobelovu cenu!“ vyhrkl.

„Pro vás lidi,“ podotkl jsem. „Nás taková cena nezajímá. Patří to do tajemství stvoření umělého života a to samotné je mnohem závažnější než cokoliv jiného.“

„Měli byste ji dostat,“ trval na svém. „Vyvolám jednání na Lékařské komoře. Když ji nedostanete, bude to diskriminace.“

„To je vaše, lidská cena,“ krotil jsem jeho nadšení. „Není to diskriminace. Ani nás nenavrhujte, museli bychom to z principu odmítnout. Nedávno jsem v rádiu slyšel, že v Bruselu navrhli na Nobelovu cenu míru tajemníka NATO – za urovnání konfliktu s mloky. Koho taková pitomost napadla? Ten darebák přece může za všechny ty tisíce zbytečně zabitých lidí, setkat bych se s ním nechtěl ani v pekle, natož ve Švédsku.“

„Vy si myslíte, že ji dostane?“ podíval se na mě s očekáváním, co řeknu.

„Vy doufáte, že ne? Cenu míru dostalo už více kreatur! Když tu cenu dostal Jáser Arafat, po většinu svého života terorista, jakmile se uvolil k jednání… Chybí mezi nimi jen Lenin a Stalin – možná je tam Rusové jednou přece jen prosadí.“

Dojednali jsme tedy jen dodávky masa pro nemocnici. Počítali jsme pro začátek smenší spotřebou, pacienti by si to mohli ošklivit a odmítat.

*****

Vylíhnutí prvních reinkarnovaných se účastnila spousta lékařů i novinářů. Televizním štábům jsme museli omezit osvětlovače, aby nám z toho neudělali úplné divadlo. Odkázali jsme je na videokamery, pro ně bylo světla dostatek.

Jako první se začal líhnout mladý motocyklista Jiránek. Vedený instinktem sám hbitě prorazil obal vejce a roztrhl je.

„Tak je to přeci pravda,“ byla jeho první slova, když se rozhlédl po místnosti napěchované zvědavci. Působil na mě klidným dojmem, nejevil ani známky šoku.

„Máte výhodu,“ ujistil jsem ho, „jste druhý člověk, který dopředu věděl, co ho čeká. My ostatní jsme nic netušili, dokud jsme se neprobudili. Pro nás to bylo drsnější.“

Odvedli jsme ho nejprve osprchovat. Vysvětloval jsem mu, proč nás vidí v jiných barvách a připravoval ho psychicky na to, že zkrátka musí vydržet otázky reportérů, když už je prvním člověkem, reinkarnovaným před tolika svědky.

„Já jsem o tom hodně přemýšlel,“ ujistil mě. „Nebojím se toho, naopak.“

Navrhl jsem mu tykání – přijal je s povděkem. Nebyl to pouze psychologický tah. Mohl mi říkat Pavle a já jemu Rudo, což nás okamžitě sblížilo více než stejná těla, ale především jsem ho chtěl hned od počátku připravit na poměry mezi námi mloky. Jaroš vykal jen nováčkům, aby jim naznačil, jak si jich váží, ale brzy přecházel na tykání.

Pak se, už oblečený, vrátil k novinářům, aby se mohli ptát na všechno, co koho napadne. První otázku jsem čekal tak jistě, že by mě každá jiná překvapila. Nemýlil jsem se.

„Co všechno si pamatujete ze svého minulého života?“

„Všechno – dokonce i smrt,“ odtušil. „Myslím si, že jsem měl veliké štěstí. Pokud mohu posoudit, co se se mnou děje teď, je to nezvyklé, ale je to život. Strašně se mi chtělo žít, nechtěl jsem umírat… ale věděl jsem, že se mnou nikdo nic nesvede. Ještě že jsem napsal to prohlášení. Když si představím, že bych omdlel o minutu dřív…“

„Neposlouchejte ho!“ ozvalo se náhle z davu. Stála tam jakási starší žena a drala se dopředu. Lidé se okolo ní rozestoupili, aby ji pustili.

„To není můj syn!“ křičela. „Můj syn je v nebi, tohle je nějaká pekelná příšera! Neposlouchejte ji!“

„Mami!“ zajíkl se otřesený Ruda.

„Neříkej mi tak! Nejsi můj syn! Odstup ode mě, Satane!“

Přitom otevřela kabelku a všichni se od ní odtáhli ještě více než předtím. Zachytil jsem zápach sirovodíku, ale to už první zkažená vajíčka dopadla – na Rudu i na mne. Měla jich na nás připraveno šest, víc jich zřejmě nepobrala. Podělila nás spravedlivě, na každého tři. Teprve potom ji ostatní lidé zadrželi. Kdosi volal mobilem policii.

„Nechte ji – vždyť nikomu neublížila!“ pokusil jsem se zastavit paniku. Páni, to zas bude řečí! Jediné, co mohlo situaci zachránit, byl klid.

„Mami! Ode všech jsem to čekal, jen ne od tebe!“ vyčítal hořce své matce Ruda.

„Neříkej mi tak, ty stvůro pekelná!“ ječela, ale to už ji vyváděli z místnosti.

„Věděl jsi to?“ obrátil jsem se na Rudu. „Věděl, viď? Určitě jsi byl také takový. Pojď se umýt a převléknout, tady nás jistě všichni omluví.“

Měl jsem ještě tři kombinézy, ale jednu jsem potřeboval pro paní Kaškovou. Mohli jsme se tedy převléknout dnes naposledy.

„Budeš to mít mezi lidmi těžké,“ ujistil jsem Rudu pod sprchami. „Ty zejména. Nejen jako mlok, ale především jako odpadlík od církve. Museli jste být fanatická sekta a že ses nechal vzkřísit, to ti nikdo z nich neodpustí. Ale to ty jistě víš lépe než já.“

„Ale proč i máma?“ vzlykal.

„Protože patří k nim,“ pokrčil jsem rameny.

„Beze mě by taková nebyla! To já jsem ji přivedl do naší komunity!“ vykřikl.

„Vidíš, chybami se člověk učí – někdy až po smrti,“ komentoval jsem to. „Nic si z toho nedělej, to už známe. Nabídnu ti lepší komunitu. Mezi námi mloky panuje téměř nezkalené bratrství. Vítej tedy mezi nás, bude ti tak lépe.“

Vrátili jsme se mezi lidi právě včas, abychom společně pomohli překonat šok paní Kaškové. Ta se vylíhla krátce po Rudovi a hned začala ječet, že nechce a že nikdy nikomu nedovolila, aby z ní byla taková příšera. Kdyby měla na prstech nehty, asi by nás poškrábala. Naštěstí mloci nehty ani drápy nemají.

Nakonec jsem ji přece jen uklidnil.

„Vždyť jste mrtvá, paní Kašková. Co vám ještě může záležet na nějakém těle?“

„Nejsem mrtvá!Ale tohle!To je hrůza!“

„Ba ne, zemřela jste,“ ujišťoval jsem ji klidně. „Prožila jste svůj první život do konce, pak jste spořádaně zemřela na infarkt. To bylo v pořádku. Doktoři s vámi jistě dělali co mohli, ale asi to nešlo a proto jste tady. Že máte možnost žít dál, není ani vaše, ani naše chyba. Kdybyste před smrtí učinila prohlášení, že oživit nechcete, respektovali bychom vás. A pojďte se umýt, jste celá od bílku.“

„Vždyť nemám ani šaty!“ zaječela.

„Jste přece novorozeně,“ usmál jsem se co nejklidněji. „Každý se narodí, jak ho pánbůh stvořil. Ale máme pro vás šaty, nebojte se.“

„Tak ať aspoň vypnou ty kamery!“ prosila.

„Nevšímejte si jich,“ odváděl jsem si ji stranou. Ruda mi pomáhal z druhé strany. Nežádal jsem ho o pomoc, ale sám vytušil, že by mohl být užitečný.

Odešli jsme do sprch. V teplé vodě paní Kašková roztála, ale začala opět vzlykat, že si to nikdy nepředstavovala tak příšerně, co že komu udělala a tak podobně.

„Nechte toho,“ uklidňoval jsem ji a podával jí osušku. „Nářkem nic nezískáte. Tady Ruda se vylíhl deset minut před vámi a je zticha.“

„On je to – chlap?“ vyjekla a zakryla se rychle osuškou.

„Všichni tři jsme děvčata,“ uklidňoval jsem ji. „Byla jste předtím žena, kdežto my chlapi, ale teď jsme na tom stejně a nemusíme se před sebou stydět.“

„Když ale… já už k těm lidem nepůjdu!“

„Dobrá, zůstaňte tady,“ souhlasil jsem. „Ruda to jistě zvládne sám. I když má mnohem větší důvod ke smutku. Nejenže zemřel v mladším věku než vy, ale před chvílí se ho veřejně zřekla jeho vlastní lidská matka.“

„Cože?Co to bylo za megeru?“ rozčílila se Kašková. „Víte co? Nějak už to snad vydržím, ale potvoru, která se zřekla vlastního syna, bych chtěla vidět!“

Vrátili jsme se mezi čekající zvědavce. Paní Kašková si reflexívně otřela oči – pak se za ně popadla, protože jejich vystupující tvar pochopitelně nečekala – ale o svých nových zážitcích vypovídala už skoro klidně.

„Ráda bych ještě vzkázala svým synům,“ obrátila se do televizních kamer, „aby se za maminku nestyděli. Není snad žádný důvod, proč bych se k nim nesměla znát. A oni ke mně.“

Ukázalo se, že jsou tu všichni tři. Čekali venku i se svými rodinami a když jsme je pozvali dál, vrhli se k mamince. To bylo slz, už trochu smíšených!

„Jsi pořád naše maminka!“ ujišťovali ji.

„Jenže zakletá do žáby!“ připojilo se menší děcko, nejspíš vnučka. „Chceš pusu? Třeba to pomůže!“

„Ty moje malá holčičko!“ vzlykala Kašková.

Holčička byla o hlavu větší než její babička, ale nikomu to nepřišlo nepřirozené, tím méně k smíchu, ani když pusa pochopitelně nepomohla.

Kolik ještě bude takových setkání? říkal jsem si, když jsem to pozoroval málem jako nezúčastněný divák. Držel jsem přitom za ruku Rudu.

„Bude to mít asi horší než ty,“ sykl jsem na něho ultrazvukem, slyšitelným jenom pro nás mloky. Udiveně se na mě podíval. Vysvětlil jsem mu, že jeho hlasivky jsou teď schopné přeladění až do ultrazvuku, který lidé neslyší.

„Pro tebe bude komunita mloků nejlepší ze všech možných řešení. Ona se velice těžko odtrhne od své rodiny – ačkoliv už tam napůl nepatří.“

„Napůl?“ opakoval Ruda.

„Napůl patří mezi ně, ale mnohem víc se hodí mezi nás, mloky,“ usmál jsem se. Snad jen Ruda pochopil, jak hořce…

*****

Chlapa, náhodně zastřeleného při přestřelce mafiánských gangů, jsem upřímně litoval. Podle pasu to byl Američan, jmenoval se Ralph Lommykert a byl v Čechách teprve druhý den na obchodní cestě. Zajímal se prý o pomoc našim obětem. Američané zpravidla velice usilovně pomáhají těm, koho předtím zasypali bombami. Američtí podnikatelé to jistě nedělají z lásky k bližním, spíše pro kšeft; ale Němci jim tak vděčí za svou prosperitu. Tenhle měl hodně naspěch, asi chtěl utrhnout co nejvíc. Bohužel měl smůlu, když partu rusky se hádajících chlapů neodhadl jako nebezpečí. První kulka mu zasáhla srdce, druhá břicho, obě ráže devět milimetrů, takže po nich zůstaly strašlivé rány. No, aspoň dlouho netrpěl. Po zásahu do srdce člověk umírá a nestačí si ani uvědomit, že je s ním konec. Stalo se to brzy ráno a doktor od záchranky se ani nepokoušel o resuscitaci, dobře věděl, že by to bylo marné.

Co s ním? Budou s ním určitě komplikace, je to Američan. To byl John Glenn také, ale tohle je jiný případ. Každá násilná smrt je v mezinárodních vztazích problém a v případě Američanů dvojnásob. Příměří podepsali, ale zřejmě se skřípěním zubů. Do splnění podmínek se teď nehrnuli. V Bruselu měli i nadále svou stálou misi a vojáky rozmístěné v Evropě zatím také nestahovali. Každý konflikt s jejich účastí mohl být nebezpečný, i když jsme se jim teď vyhýbali jak to šlo.

Ale co, rozhodující by pro nás mělo být, jak se s mločím tělem vyrovná on sám. Konec konců, chtěl nám pomoci.

Hlava byla v pořádku, takže mi dlouho netrvalo připravit přepis a spustit jej.

„Někdo z lidí by měl zařídit formality u amerických úřadů,“ žádal jsem zřízence. „Nechtěl bych, aby z toho vznikl skandál. To by nám ještě scházelo!“

„Máme na to nové pokyny,“ ujišťovali mě.

Odvezli jsme vejce do líhně. Po prvních reinkarnacích už zájem masmédií opadl a byl tu klid. Vejce jsme po přepisech odváželi rovnou do Mločího ráje, pokud příbuzní netrvali na tom, abychom jim je ponechali v péči. Tohle bylo něco jiného. O Američana bude mít jistě zájem policie, svědectví mrtvého může mít pro ni jedinečnou cenu.

Tušil jsem správně. Policie si vyžádala nejprve mrtvé tělo pro obvyklé balistické expertízy, ale když jsem poručíkovi navrhl, aby si za tři dny přijeli vyslechnout oběť, nejprve ztuhl překvapením a pak opatrně souhlasil.

Pokračoval jsem dál, jenom vejce s Ralphem zůstalo ležet v líhni, přelepené jmenovkou.

*****

Mezitím Jaroš zařídil zavedení telefonu do Mločího ráje. Mobilní telefony se pod zemí bohužel provozovat nedají, došlo tedy opět na osvědčené dráty. Většinu vedení natáhli pod vodou mloci, na povrchu to dokončili chlapi od telekomunikací. V Krči mi přibyl telefonní přístroj, abych se mohl dohadovat s Jarošem.

Mezi čtyřma očima jsme se dohodli, že telefon nebudeme používat pro nic, co má zůstat lidem tajné. Zejména Jaroš na tom sveřepě trval. Zřejmě nevěřil, že nebudeme odposlouchávaní. S tím jsem ostatně souhlasil. Američané se Projektu Echelon dosud veřejně nevzdali – a i kdyby, věřit bychom jim neměli.

Součástí dodávky byla i místní telefonní ústředna, kam jsme brzy připojili i osady Saský ráj a Moravské jámy. Vyžádali jsme si co nejstarší, reléovou, s odůvodněním, že novější digitální by v jeskynním vlhku dlouho nevydržela. Skutečným důvodem bylo, že stará poctivá reléová ústředna zaručeně neměla zabudované odposlouchávání. Pro jistotu jsme se dohodli všechny stanice v telefonu nazývat podle objevitelů. Mločí ráj se bude hlásit Vocáskovi, Saský ráj Koťátkovi a Moravské jámy Adamcovi. Tak se ozve, kdo po zazvonění zdvihne sluchátko. Já jsem se měl hlásit jménem: „Míča“.

Byli jsme teď v Praze odloučeni od ostatních dva.

Alice Adamová byla bývalá řeznice, proto ji vyslali do Prahy. Přes den prodávala dietní žabí maso v malém krámku přímo v areálu Krče, na noc chodila spát ke mně. Spali jsme sice ve stejné místnosti, ale byli jsme oba fyzicky ještě malé děti, takže se mezi námi nic nedělo. Ale přece jen jsme se sblížili více než dříve – jak také jinak. Do této doby jsem o ní věděl jen to, že je to vzdálená příbuzná Honzy Adama, ale příliš se jako lidé nestýkali.

Alice si už druhý den dodala odvahy a požádala mě, abych ji naučil všemu, co umím. Jako člověk zemřela poměrně mladá, na leukémii. Když jí Jaroš věnoval život, podivuhodně rychle se přizpůsobila, ale nechtěla jen sekat maso na špalku, chtěla víc. Schválil jsem jí to, vypůjčil pro ni několik odborných knih a zběžně jsme zopakovali učivo pro střední školy. Alice měla maturitu a většinu vědomostí si dosud pamatovala. Jako člověk měla nejspíš talent, ale jako žena na vesnici ho pořádně nevyužila. Teprve dnes se jí naskytla příležitost dohonit všechno, co jako člověk zmeškala – a vrhla se do toho po hlavě.

Měl jsem tedy opět méně volného času, ale nelitoval jsem toho.

Dopoledne jsem věnoval reinkarnacím, odpoledne jsem u počítače vyvíjel další varianty, večery jsem věnoval Alici a jejímu studiu. Alice byla fenomenální žákyně. Už zaživa byla zřejmě studijní typ, teď se její lidské schopnosti ještě zvětšily. Připočtu-li k tomu její zápal pro věc, nemohl jsem si přát lepšího žáka. Základy jsme zopakovali rychle, v rekordně krátké době jsme probrali základy lidské anatomie a genetiky a pak už nám nic nestálo v cestě věnovat se biologii a genetice mloků.

Samozřejmě jsme nemohli propást vylíhnutí Američana Ralpha Lommykerta. Alice zavolala na telefonní číslo, které nám zanechal policejní vyšetřovatel a já jsem odešel pomáhat novorozenci.

Policie přijela dřív, než jsem Ralpha vykoupal a oblékl. Zdálo se mi, že to přijal mužně, jako ránu osudu. Ani nenamítal, když ho chtěli vyslechnout. Musel jsem je ale nechat o samotě, abych nerušil vyšetřování.

Výslech však netrval dlouho. Pan Ralph si nevzpomněl na nic, co by už policie nevěděla. Potvrdil jen, že ti muži mluvili rusky. Svého vraha popsal tak neurčitě, že se popis v podstatě nedal použít. Omlouval se tím, že ho spatřil jen na okamžik a byl prý oslněn. Záblesk výstřelu – a víc neví. Bylo to pravděpodobné. Vražda se odehrála v noci, pan Ralph byl náhodným chodcem, který měl prostě smůlu, že se nachomýtl k přestřelce dvou konkurenčních band. První rána do srdce – to šlo opravdu rychle.

Tak mi to pak při odchodu svěřili policisté. Netajili se zklamáním, ale chápali to. Po pachatelích se slehla zem, nikde žádná stopa, jen mrtvola náhodného chodce. Ujistil jsem je, že při každém dalším takovém případu mohou získat výpověď mrtvého a příští svědectví mohou být mnohem závažnější. Předem poděkovali – a odešli.

Pozval jsem pana Ralpha na žabí steak – surovinu jsem mu pochopitelně prozradil až po jídle – a probíral jsem s ním jeho další vyhlídky. Navrhl jsem mu odcestovat na pár dní do naší osady Mločí ráj a teprve až se vzpamatuje, mohl by se zajímat o návrat domů – bude-li o to ještě stát.

Ralph poděkoval a hned ráno odjel s naší dodávkou, která přivezla mločí vejce a s nimi další várku masa do nemocnice i do prodejny.

Byl to teprve druhý Američan u nás – a nutno přiznat, že byl od počátku mnohem klidnější. Dalo by se to pochopit. Kdo obchoduje s Ruskem, musí počítat s nějakým nebezpečím. Čechy nejsou v tomto směru od Moskvy daleko. Přál bych mu, aby mu vlastní úřady nedělaly tolik nepříjemností, jako naše české Jarošovi.

*****

Slavníkovci

Po několik následujících dní mě opakovaně a vytrvale navštěvoval mladý lékař, kterého jsem poprvé viděl už u první veřejné transkripce. Už při druhé návštěvě se mě pokusil přimět k rozhovoru – což nebylo těžké, vstřícnost jsem měl beztak v plánu.

Doktora Plačka už poprvé napadlo vyzkoušet něco podobného – na lidech. Trochu ho zmátlo mé varování, ale ani po důkladném promýšlení neobjevil, v čem je schováno čertovo kopýtko. Proto také přišel za mnou.

„Zajímám se o možnost reinkarnace lidí, přesněji o přenos člověk-člověk,“ zkusil to se mnou konzultovat. „Myslím, že jsem na něco přišel.“

„Aha – to jste vy,“ poznal jsem ho a usmál se. „Povídejte, co jste zjistil?“

„Je mnoho rozdílů mezi přenosem do hlavy mloka a člověka? Domnívám se, že by to mělo být stejné – nebo aspoň velice podobné!“

„Rozdíly tu jsou – a podstatné,“ ujistil jsem ho vážně. „Některé technického rázu, jiné společenské a psychologické.“

„Ono se to liší i technicky?“ zarazil se.

„Jistě,“ přikývl jsem. „Podobně jako se liší snímání, liší se i zápis. Abyste věděl, tady mám všechno nastavené na přepis člověk-mlok, ale kdybych musel přenášet duši mloka, musel bych přestavit snímací hlavu. U mloků to máme naštěstí dávno zvládnuté a změna je věcí okamžiku.“

„Takže – i pro zápis je nutné jiné nastavení?“

„Samozřejmě,“ souhlasil jsem. „Pro každý proces platí jiné hodnoty. Všechny jsou navíc destruktivní a nedají se opakovat. Kalibrace snímání a zápisu připravila Jaroše o několik mločích zárodků i lidských duší. Naštěstí na lidské straně šlo tak jako tak o mrtvoly, neúspěch neznamenal ztrátu. Na straně mloků si Jaroš těch pár zárodků, zkažených nezdařenými přenosy, se svým svědomím nějak vyřídil. Bylo to nutné zlo.“

„Jestli jsem to dobře pochopil, bojíte se stejného problému u lidí?“

„Dobře jste to pochopil. Tyhle problémy nás určitě čekají.“

„Myslíte, že by se dítě při neúspěchu normálně nenarodilo?“

„Ne,“ ujistil jsem ho vážně. „Mločí zárodky to zabíjelo, lidské také nevydrží. Dítě by se zastavilo ve vývoji, začalo by se rozkládat a mohlo by ohrozit i matku. Je to horší než u vajec, kde jde vždycky jen o vlastní zárodek.“

„To bude jistě problém… ale na druhé straně, reinkarnace by znamenaly takový dějinný převrat, že by se jistě našlo dost dobrovolníků i k takovým pokusům.“

„Nejde o dobrovolníky,“ zarazil jsem ho. „Věřím tomu, že by se našli, jenže ani úspěšným přepisem problém zdaleka neskončí.“

„Co ještě vidíte jako překážku? Vždyť by takhle…“

„Reinkarnace nejsou jen problém technický, ale i společenský,“ přerušil jsem ho. „My to máme v podstatě i po této stránce vyřešené, ale nás mloků je jen stovka a i tak nám trvalo dlouho, než jsme se shodli.“

„Vždyť žijete díky reinkarnacím od samého počátku!“

„Jistě,“ připustil jsem. „Něco jiného je ale pokusný poloprovoz, zatímco systém, který musí vzniknout, má ještě spousty úskalí. Například… máte děti?“

„Mám – dvě,“ přikývl. „Jak to s tím souvisí?“

„Dovedete si představit, že byste jejich těla věnoval k reinkarnaci někomu, koho ani neznáte?“

„Počkejte…“ zarazil se. „Vy tou reinkarnací ničíte… ale vždyť to děláte ještě před narozením – či u vás vylíhnutím.“

„Každé stěhování duší znamená zánik té, která by se časem vyvinula,“ ujistil jsem ho. „Do hotové osobnosti naštěstí zapisovat nemůžeme. Zárodek nemá vlastní osobnost dostatečně vyvinutou a jen proto je přepis možný. Ale i tak se jedná o princip něco za něco, život za život.“

„A vy si myslíte, že to bude u lidí podobné?“ došlo mu.

„Jak jinak?“ usmál jsem se smutně. „Technické problémy časem zvládneme, ale lidské problémy budou složitější. Mločí společnost je na reinkarnacích založena od samého začátku, takže měly být menší – přesto byly. Lidská společnost je mnohem více postavena na rodině, vychovávání dětí a lásce k nim. Uvědomte si nutnost všechno od základů přestavět. Rozbít mateřskou lásku je zaručeně těžší, než rozbít atom. Rozhodně to nebude snadné. Přitom to bude – nutné.“

„Jak jste to vlastně vyřešili vy, mloci?“

„Bohužel, tak snadno, jak se to vám lidem nepodaří,“ ujistil jsem ho. „Máme proti vám obrovskou výhodu. Jako mloci nemáme vlastní mločí děti. Vidina, že je nikdy mít nebudeme, proto nebyla tak zlá. U vás lidí to bude podstatně horší. Možná vám s tím pomůžeme, ale jen technicky. Máme zmapované některé závislosti, můžeme vás ušetřit omylů a bloudění, ale nevyřešíme vaše společenské, psychologické a právní problémy, které vás čekají, budete-li nás chtít následovat.“

„Aha…“ zamyslel se. „Tohle jste měl na mysli, když jste mluvil o kruté dani, co za to zaplatíme…“

„Ano, přesně to jsem myslel,“ ujistil jsem ho. „Doporučím vám teď ještě jednou si to promyslet. Pořádně promyslet. Sám jste přece nedávno hovořil o revoluci. Možná vám teprve dojde, jak příšerná revoluce to bude. Nejhorší je, že ji z našeho pohledu už teď vidíme jako – nevyhnutelnou.“

*****

Toho večera nás čekala velice příjemná změna. Sestřička Markétka nám opatřila dva lístky do Národního na Rusalku. Nedokázal jsem jí odmítnout a večer jsme se tam s Alicí vypravili.

Zakoupili jsme si jízdenky pro dospělé. Kdybychom trvali na našem fyzickém věku, měli bychom jistě nárok na jízdu zdarma, neboť ani starší Alici ještě nebylo pět let, ale chtěli jsme dát lidem najevo, že pokračujeme v předchozím životě. Samozřejmě jsme budili pozornost. Nejprve v autobuse, pak v metru a nakonec i na ulici, rozhodli jsme se totiž jít poslední úsek pěšky.

Také v divadle se strhl poprask, překvapení byli nejen diváci, ale i uvaděčky, ale dostali jsme se bez problémů na místa a představení krátce poté začalo.

Měl jsem pravdu, lidská hudba byla pro naše uši posazena příliš hluboko. Proto nás oba příjemně překvapilo, že tím nic neztratila na svém kouzlu. Dvořák je zkrátka Dvořák, byť jsme ho vnímali v jiném zvukovém spektru.

O přestávce došlo k nepatrnému incidentu. Alice musela na toaletu – a já jsem tam šel s ní. Bylo to logické, mohli jsme se považovat za mločí slečny, ale lidské dámy nás tak nepřijaly a začaly houfně prchat ven.

Přešli jsme to s klidem a vrátili se na svá místa. To už celé divadlo hledělo jen na nás a málokdo sledoval jeviště. Pak zazněla hudba a všichni jsme se věnovali tragédii té podivné vodní bytosti, němé, smutné a bez vášně…

Co to Markétku napadlo vybrat nám právě Rusalku? Dobře jsem si všiml, jak se Alice roztesknila – a mně samotnému se také udělalo smutno.

„Musím tě, musím, zahubit!“

Opera skončila, následoval dlouhý potlesk a několik opon. Tleskali jsme také – docela upřímně. Pak jsme spolu s lidmi vyšli před divadlo a zamířili na tramvaj.

Netušili jsme, že jsme byli v Národním jako mloci poprvé, ale i – naposledy.

„Hele je, hrobaře Prazdroje!“ ozvalo se za námi.

„To sou voni, hajzli zasraný! Zvalchujte je!“

Nemuseli jsme dlouho hledat, odkud vítr fouká. Přes ulici se na nás hnala banda výrostků v kožených bundách. Zdržel je na okamžik taxík, který jim zkřížil cestu, ale nemohli jsme čekat, až budou mít opět volno. Popadl jsem Alici za ruku a sprintem na tramvaj! Dobře jsme věděli, že mloci jsou proti lidem fyzicky téměř bezbranní a může nás ohrozit kdejaký násilník nebo vandal.

Chodník byl ale plný lidí a mloci jsou ve sprintu na krátké tratě pomalejší než lidé. Ještě jsme nebyli u tramvaje a dohonili nás.

„Mažte je! Řežte je!“ slyšeli jsme jejich rozjařené hlasy těsně za sebou.

Okolojdoucí dělali, že nic nevidí, nebo ještě ustupovali stranou, aby se do toho nepřipletli. Nemohli jsme počítat, že by se nás někdo zastal. Pokusili jsme se uhnout jim a roztrhli jsme se, abychom je zmátli, ale větší část bandy se vrhla za Alicí.

Nemohl jsem ji v tom nechat. Sáhl jsem bleskurychle do kapsy kombinézy a prsty ji trochu vyboulil směrem k mladíkům.

„Ruce vzhůru! Budu střílet!“ vykřikl jsem a zastavil jsem se.

„Bacha – má bouchačku!“ zarazili se v běhu ti co šli po mně. Neochotně, ale dost rychle dali ruce nahoru. Ztuhli i ti, co už drželi Alici za kombinézu a chtěli ji začít bít. Naštěstí pro nás varování kamarádů nepřeslechli.

„Policiééé!“ rozkřičel se jeden z bandy.

V několika okamžicích se na místo přihnali tři strážci pořádku.

„Co se tu děje?“ ptali se chvatně.

„Přepadli nás mlocííí!“ ječel jeden z bandy, podle hlasu právě ten, kdo vyzýval ostatní, aby nás zvalchovali.

Ruce dvou policistů okamžitě sjely dozadu k pouzdrům.

Vyndal jsem z kapes prázdné ruce a ukázal je všem.

„Pane strážmistře, slyšel jste o podmínkách příměří mezi mloky a lidmi?“ oslovil jsem bližšího co nejklidněji.

„Něco jsem slyšel,“ připustil nevrle. „Proč nás napadáte?“

„Nikoho nenapadáme,“ zavrtěl jsem hlavou. „Tihle začali křičet, že jsme hrobaři Prazdroje a že nás musí zvalchovat. Pane strážmistře, upozorněte je nějak ohleduplně, že by tím mohli spáchat kolektivní sebevraždu celého lidstva. V podmínkách příměří stojí, že nám nikdo nesmí ubližovat bez příčiny. My vás přece také nenapadáme.“

„Hrozil nám zastřelením!“ bránil se jeden z mladíků.

„Ano,“ přikývl jsem. „A kdybych měl zbraň, možná bych už střílel, ale bylo by to v sebeobraně, začali jste vy.“

„Vy – nemáte zbraně?“ ujišťoval se policista.

„Ne – spoléháme, že bude ve vašem vlastním zájmu dodržovat dohody a zabránit každému násilí. Měli byste si to uvědomovat – ale všichni!“

„A nechcete raději doprovod?“ nabídl se nám.

„Raději se věnujte těmhle,“ řekl jsem. „Pro ně neplatí, že nesmí mlátit každého, koho se jim zlíbí?“

Kožené bundy se mezitím vzpamatovaly a jako na povel se daly na útěk.

„Stůjte!“ křičel za nimi policista a všichni tři se dali do běhu za utíkajícími. Zdálo se, že těm náskok vystačí až do nejbližší boční ulice, ale z té právě v té chvíli vyšli tři další policisté a prchající jim vlétli přímo do náruče. Zacvakala pouta a útěk neslavně skončil.

Zdrželi jsme se v Bartolomějské sepisováním svědectví. Z obrovského davu lidí bylo jen šest odvážlivců ochotných svědčit, ale jak jsme se později dozvěděli, všichni spontánně podpořili naši verzi. Lístky z Národního prokázaly, že jsme klidně odcházeli z představení bez úmyslu někomu škodit.

„Chtěli nás zabít!“ opakovali do omrzení mladíci, dokud byli pohromadě. Když je ale vyšetřovatelé oddělili, začali si jednotlivě protiřečit – nestačili se už dohodnout, co měl kdo dělat. Ačkoliv mě s Alicí také od sebe oddělili, měli jsme to jednodušší než oni. Stačilo nám mluvit pravdu. Někdy to může být výhoda.

Podepsali jsme protokol a pustili nás.

„Dáme vám raději ochranu,“ rozhodl šedivý major.

Neprotestovali jsme. Byla to další nepříjemná zkušenost. Možná bychom se měli skutečně ozbrojit, uvažoval jsem. Dnes nám to prošlo, ale tihle náckové si mezi sebou určitě sdělí, že jsme na ně použili lest. V Mločím ráji je zbraní dostatek a nebyl by problém získat zbrojní pas platný i u lidí – zejména po dnešním incidentu.

Vlastně – ne, to by také nebylo řešení. Musí se to vyřešit beze zbraní.

S doprovodem dvou policistů jsme dojeli až do Krče. Na vrátnici jsme se s nimi chtěli rozloučit, ale nabídli se jít s námi až nahoru a jeden se podřekl, že by na vlastní oči rád viděl naše proslulé zařízení na přepisování duší.

Usmáli jsme se a přikývli. Konečně – proč ne?

Odemkl jsem dveře pracovny a galantně pustil Alici napřed.

V té chvíli se ozvalo práskání výstřelů. Alici to odhodilo dozadu, její modrá krev stříkala do všech stran. Z pracovny vyběhl chlap s maskou na obličeji a s pistolí v ruce. Ještě jednou si vystřelil do bezvládného těla nešťastné Alice, ale to neměl dělat. Přehlédl totiž oba policisty a daroval jim krátký okamžik, aby stačili tasit.

Vyzývat střílejícího vraha, aby odhodil zbraň, bylo předpisové, ale nerozumné.

Chlap ještě stačil otočit zbraň proti policistům a vystřelil. Skoro současně štěkly tři rány. Jeden z obou policistů upustil pistoli a s obličejem zkřiveným bolestí se chytil za prostřelené rameno, ale atentátník byl zasažen dvěma střelami do prsou. Odhodilo ho to naznak jako Alici, pistole mu vypadla z ruky a zůstal nehybně ležet.

„Pozor, může jich tam být víc!“ varoval mě zraněný policista s bolestí v hlase.

Přiskočil jsem k Alici a sklonil se k ní. Měla rozstřílenou hruď a krk, ale hlava byla v pořádku, reinkarnace tedy bude možná. Nedošlo mi, že bych byl příliš snadným cílem, kdyby v místnosti byli další teroristé.

„Je tam bomba! K zemi!“ vykřikl zdravý policista, když nahlédl do pracovny.

Pod stolkem počítače ležel tmavý předmět, na kterém se po vteřinách střídaly svítící rudé číslice, ukazovaly už jen patnáct vteřin. Policista měl pravdu, ale já jsem si včas uvědomil, že zničení transkriptoru bude pro Alici znamenat rozsudek smrti. Místo abych ho poslechl, vyskočil jsem od mrtvé Alice. Patnáct vteřin je dost času – vběhl jsem do sálu, vytrhl pekelný stroj zpod počítače a prohodil ho zavřeným oknem ven, trochu stranou, aby nezůstal ležet přímo před oknem. Střepy okenního skla se rozlétly po podlaze a vzápětí zaburácel výbuch. Jediné sklo v oknech naší pracovny nezůstalo celé, v okolních budovách také, ale naštěstí nezhasly ani všechny zářivky.

Zdravý policista vytáhl vysílačku a volal o posily, zatímco raněný se pokoušel svléknout si prostřelenou uniformu, aby si mohl ošetřit zranění.

„Nepomůžete mi?“ sykl na mě bolestí. „Nemáte tu nějaký obvaz?“

„Je ve skříni!“ ujistil jsem ho – a zapínal jsem počítač.

„Teď si chcete hrát?“ vyčítavě se na mě obrátil. „Na chodbě nám leží další těžce zraněný člověk!“

„Ten může počkat. Nevidíte?“ ukázal jsem na Alici. „Zabil ji, nic jiného než reinkarnace se nedá dělat! Musím si pospíšit. Vy to snad taky chvilku vydržíte. Nezdá se, že bych musel reinkarnovat i vás.“

„Ach tak!“ došlo policistovi. „Reinkarnace!A ten venku?“

„Vrah je u mně až na posledním místě,“ řekl jsem tvrději než jsem měl v úmyslu.

Na počítači naběhly automatické testy, měl jsem chvilku času. Obrátil jsem se ke zraněnému a nabídl mu z ledničky sodovku s tabletkami dolsinu proti bolestem. Obojí vděčně přijal. Pak jsem mu pomohl svléknout košili a spolu s ním zběžně prohlédl ránu. Byla ošklivá, jak to u ráže devět může být. Kulka strhla do rány i tkaninu uniformy, ale očividně minula kloub, což dávalo naději, že ruka nezchromne. Lékaři s tím budou mít pořádnou práci, to mi bylo jasné, ale naděje na úspěch byla. Prozatím jsem aplikoval tlakový obvaz k zastavení krvácení a hned poté jsem se vrátil k počítači. Zapnul jsem další testy – kdoví, co ten syčák mohl provést.

Jeho kolega se mezitím dovolal a stručně vylíčil, co se tady stalo.

„Už sem jedou,“ oznámil nám.

„Hlídejte chodbu,“ požádal jsem ho. „Tady jich víc není, ale mohou být venku!“

Chodba byla naštěstí trochu osvětlená, ale dveře naší pracovny byly uprostřed její délky, což znamenalo hlídat oba směry. Policista se postavil za dveře, aby dobře viděl jednu stranu a občas se vyklonil a mrkl na opačnou. Zraněný mezitím hlídal u okna. Venku bylo světla víc než tady, před budovou hořelo nějaké auto.

Dokončoval jsem testování transkriptoru a zatím jsem se věnoval postřelenému atentátníkovi. Rychle jsem zjistil, že je také mrtev – jedna rána zasáhla srdce. Skutečně jsem byl pevně rozhodnutý pro toho darebáka nehnout ani prstem a tento fakt mi přišel vhod. Nechal jsem ho ležet na místě a odtáhl mrtvou Alici na dosah kabelů. Za jejím tělem se na podlaze táhla dlouhá šmouha rozmazané jasně modré krve.

Opatrně jsem odemkl dveře líhně a nahlédl tam. Zraněný policista držel pistoli ve zdravé ruce a byl připraven střílet, líheň však byla prázdná. Dobré znamení – terorista zřejmě tuto zamčenou místnost nepovažoval za důležitou. Napadlo mě, že by zničením zárodků spáchal totéž co zničením počítače, ale zárodky v měkce vystlaných košících byly očividně v pořádku.

Přivezl jsem jeden na vozíčku k transkriptoru a začal fixovat hlavu uvnitř vejce. Pak jsem navlékl snímací přílbu na hlavu mrtvé Alice, pečlivě přepnul snímací proudy na hodnoty pro snímání mločího mozku a zapnul synchronizaci.

„Tohle jsem vážně nečekal,“ řekl jsem k oběma policistům, jakmile se přenos rozběhl. „Dnes už druhý incident. Ještě že jste byli s námi!“

„Co ten chlap?“ ukázal zdravý policista pistolí na chodbu.

„Je mrtvý, mířili jste dobře,“ odtušil jsem. „Žádný lékař mu už nepomůže. Reinkarnace by ho mohla zachránit, ale slíbili jsme, že nikoho nebudeme reinkarnovat proti jeho vůli – a tenhle dal jasně najevo, že je proti tomu. Jistě chápete, že mu ani já nemohu pomoci. On by o to beztak ani nestál.“

„Takže má – smůlu,“ podotkl suše zraněný policista.

Náhle na mém stolku zazvonil telefon.

„Míča,“ ohlásil jsem se.

„Tady Mločí ráj! Míčo, střílejí nás tu Američani!“ uslyšel jsem hlas, který jsem po telefonu nerozeznal.

Pak se ozvala dávka z automatické zbraně, ve sluchátku to křáplo – a bylo ticho.

„Panebože!“ vykřikl jsem a zamrazilo mě. „Ono to není jenom tady!“

Policisté se na mě udiveně podívali.

„Vy jste prostě sebevrazi!“ řekl jsem odevzdaně. „Nějaká banda lidí přepadla naši podzemní osadu Mločí ráj a střílí mloky. Kterého sebevraha to napadlo? Vy si neuvědomujete, co se stane při porušení příměří?“

„My o ničem nevíme!“ ujišťovali mě rychle.

„To se uvidí,“ odsekl jsem. „Zavolejte někam, je mi jedno kam, vzbuďte si třeba ministra vnitra, kdyby spal, ale pokuste se co nejdřív opatřit vrtulník. Musíme zjistit, co se tam stalo – než bude pozdě! Poletíte tam se mnou?“

„To nebude jednoduché,“ mračil se zdravý policista.

„Měli byste se snažit,“ odsekl jsem. „Jestli někdo vyvraždí naši hlavní osadu, pak mohu zastavit odvetnou akci jen já – a tu by na celém světě nepřežila ani jediná krysa. Nezapomeňte, že máme připravené totální vyhubení lidstva.“

„To myslíte – vážně?“

„Smrtící kmen protobaktérií máme uložený ve všech našich střediscích,“ řekl jsem tvrdě. „Stačí, aby to přežil jediný mlok a protobaktérie spolehlivě zabijí všechny teplokrevné živočichy. Je to jiný život a nemáte proti němu žádnou obranu. To by byl konec zrádné lidské civilizace. Varovali jsme vás přece jasně. Příměří chránilo více vás než nás. Nechápete, že jste je porušili – a hned na dvou místech?“

Neměli jsme připravené protobaktérie k vyhubení lidstva, jen jako data na disku Jarošova počítače, ale použil jsem úskok, abych přiměl policii k nějaké akci. Připadali mi najednou nějak – neochotní.

„Vy nás chcete… vyvraždit?“

„Nechceme a neuděláme to, pokud zjistíme, že to provedla malá skupinka lidí,“ ujistil jsem ho. „Kdyby to byl ale podraz od některé vlády, nebudeme šetřit nikoho. Modlete se, aby to byli jenom Američané. Měli byste naději, že se to omezí na jejich kontinent. Jestli v tom jedou i Češi – no, radši si to ani nemyslím…“

Napadlo mě, že to může být opravdu konec mloků. Kdyby nějaká banda teroristů, nebo jednotka NATO, skutečně vyvraždila Mločí ráj, mohla by zabít Jaroše. Kdyby pak někdo zabil i mě, nikdo by už nenaklonoval další zárodky. Kdyby policisté tušili, že k likvidaci všech mloků stačí namířit na mě pistoli a stisknout spoušť, odolali by? Musel jsem je spolehlivě přetáhnout na svou stranu – a neviděl jsem v této chvíli lepší možnost než tuto lest.

Policista už volal – a bylo to zoufalé volání. Vzbudil hned několik odpovědných osob, přes policejního presidenta až po ministra vnitra.

Přenos skončil, Alice byla opět ve vejci. Odvezl jsem ji do líhně a mechanicky ji označil nálepkou. Mrtvé tělo, teď už doslova bez duše, leželo dál vedle transkriptoru. Neměl jsem ani sílu něčím je přikrýt.

Mezitím na nádvoří nemocnice přijela kolona houkajících policejních automobilů s posilami a hasičské auto. Hasiči začali hasit hořící automobil před budovou, policisté se začali zabývat mrtvým teroristou, další zjišťovali, co se stalo s námi.

„Volá vás ministr vnitra!“ podával mi policista chvatně svou vysílačku.

Ministr byl naštěstí členem Strany Rozumu. Když slyšel, co se zde stalo, zvážněl, ale úpěnlivě mě ujišťoval, že to zaručeně není dílo nové vlády České republiky.

„Dáme vám cokoliv chcete, ale nepodnikejte akce proti lidem,“ sliboval.

„Nemáme zájem Čechy vyvraždit,“ řekl jsem celkem klidně, ačkoliv to ve mně vřelo. „Jestli se něco stalo, budeme požadovat hlavy viníků. Od těch, kdo to prováděli, až po ty, kdo to buď nařídili, případně měli možnost tomu zabránit a nevyužili jí.“

„Zapojím do toho i armádu,“ rozhodl ministr a přerušil spojení.

„Máme tu helikoptéru,“ oznámili mi po chvíli policisté.

Viděl jsem ji sám, právě přistávala před nemocnicí. Byla už skoro tma, přistávací plochu osvětlovalo jen několik policejních automobilů.

„Ničeho se tu nedotýkejte, až se sem vrátím, musí být všechno v pořádku,“ řekl jsem. Ponechal jsem všechno jak to bylo, jen jsem vypnul počítač.

To je hrůza, pomyslel jsem si. Vypadalo to nadějně, kdo za tímhle podrazem zase stojí? Bylo mi jasné jen jedno – že to jsou opět lidé.

Dokonce jsem se obával, že znám i jejich státní příslušnost.

*****

Eskadra tří vrtulníků zamířila noční tmou směrem do Českého ráje.

Nastoupil jsem před nemocnicí do policejního vrtulníku. Byl ze všech nejslabší, doprovázely nás totiž dva obrněné bitevníky armády České republiky. V našem stroji bylo několik policistů v černých kombinézách se samopaly, armádní bitevníky se ježily mnoha malými raketkami. Let netrval dlouho, ale krátce poté, co jsme se dostali na dohled naší povrchové základny Pod skálou, vysadilo veškeré rádiové spojení.

„Hrom aby do toho – to jsou křápy!“ rozčiloval se pilot. „Už to zase nefunguje! Ty staré ruské bedny byly pro kočku, ale nové nejsou o nic lepší!“

„Spíš se obávám, že nás někdo na dálku vypojil,“ řekl jsem suše. „Někdo, kdo má větší moc než vy. Zřejmě o nás někdo moc dobře ví.“

„To se uvidí,“ vrčel pilot. Letěl dál, ale zakýval strojem a pustil bitevníky napřed.

Byla už tma, ale v infračerveném světle jsem náhle zpozoroval, jak ze dvora naší usedlosti prudce vystoupal vrtulník a obrátil se k nám čelem. Spatřil jsem ohnivé stopy několika odpálených raket, letících přímo na nás. Uviděli je nejspíš i piloti armádních vrtulníků, snad na to měli infrapřístroje, nevím. Oba naše bitevní stroje rovněž odpálily po dvou raketách, až mě jejich oheň oslnil. Tři rakety teď letěly k nám, čtyři opačným směrem. Náš policejní pilot si jich buď ani nevšiml, anebo nestačil zareagovat. Ostatně – nebylo by mu to asi nic platné, rakety byly rychlejší a nejspíš obratnější.

Všech sedm krátce poté v rychlém sledu explodovalo.

Oba doprovodné bitevníky se rázem proměnily v oblaka ohně. Přidalo se do toho všechno, co měly zavěšené, takže exploze byla ještě mohutnější. Třetí raketa do toho asi vletěla a vybuchla také, k nám už nedoletěla. Také pirátská helikoptéra se o vteřinu později ve vzduchu rozlétla na kusy v ohnivém oblaku výbuchu.

„Panebože, oni to mysleli vážně!“ vyjekl náš pilot. Z hlasu mu čišela hrůza.

„Ještě nejde rádio?“ zeptal jsem se ho rychle.

„Ne,“ odvětil po krátkém okamžiku tiše.

„Mají nás zaměřené a Echelon jim funguje dál,“ řekl jsem. „Pokuste se přistát na silnici před statkem, prosím. Další helikoptéra tam už nebude, na dvůr se víc než jedna nevejde a silnice je čistá. Mohlo by tam být ještě pár ostrých maníků. Kdo má zbraň a chce mi pomoci, ať jde se mnou, půjdu se tam podívat. Vy odleťte pro pomoc, kdyby přiletěli další, sestřelili by vás, mají větší palebnou sílu.“

„Není tam radioaktivita?“ staral se jeden opatrnější.

„Je, ale slabá,“ ujistil jsem ho. „Tím proběhneme beze škod. Uvnitř je čisto.“

Nikdo na to nic neřekl. Všichni věděli, jak je to vážné, jen nastraženě pozorovali statek. Těsně před přistáním na silnici mi jeden z policistů vtiskl do ruky zbraň. Nebyla to pistole, ale mnohem lepší škorpión. Poděkoval jsem mu. Nepustili mě jako prvního, ale vzali mě až mezi sebe. Šest policistů v černých kombinézách s nápisy POLICIE na zádech okamžitě zalehlo do blízkých křovin. Vrtulník se pak zvedl a zamířil k Praze.

V usedlosti se nic nepohnulo. Bylo to podezřelé, vždyť tu ještě před chvílí bylo zvukových efektů dost, aby probudily i hluchého nosorožce. Nemohli jsme z bezpečné dálky sledovat statek, museli jsme dovnitř. Ti, co tam na nás mohli čekat, by teď ovšem byli ve výhodě.

Vedl jsem opatrně policisty ke vchodu usedlosti a pak i ke sklepu. Měl jsem proti nim výhodu infračerveného vidění, ale nic jsem neviděl, nikdo tam zřejmě nečíhal. Že by si ti uvnitř nejistili ústup? Mohlo by tomu tak být, do jednoho vrtulníku se víc než malé komando nevejde. A to mohlo být uvnitř celé. Tím lépe pro nás.

Naši policisté mě před vchodem opět odstrčili, abych se raději držel vzadu.

„Máte zabránit katastrofě a ne být všude první,“ řekl mi jeden z nich. Když jsem mu řekl, že ve tmě na rozdíl od něho vidím, jen mávl rukou.

„Nechte to na nás,“ usadil mě sebevědomě. Hlas ho ale zradil, cítil jsem, jak se mu chvěje napětím. Nebylo divu, právě jsme prošli s velikou klikou ohňostrojem.

Sklep měl hliněnou podlahu, dvě stěny tvořila skála a dvě byly jen lehce omítnuté kamenné. Svítilo tu elektrické světlo v drátěném krytu. Turbína Jednička z Blaníku pro Mločí ráj ještě pracuje, pomyslel jsem si, vyřadit ji nebylo jednoduché. Bohužel jsem to za příznivé znamení pokládat nemohl – neříkalo mi to nic o tom, co se děje v Mločím ráji.Ve sklepě stálo u zadní stěny jen několik prázdných plechových sudů, mezi nimi se černala díra do skály.

„Tady je tunel k nám,“ ukázal jsem policistům vchod. Suchý tunel neměl uzávěru, byl to pouhý černý otvor ve skále, nepatrně větší než jiné tunely. V podstatě to byla kanalizační trubka o průměru šedesáti centimetrů. Vozík tu nebyl.

Policista se sklonil k tmavé rouře, odkud se ozývalo vzdálené supění a šramoty.

„Tady Policie České republiky! Jménem zákona – vzdejte se!“ vykřikl tam.

V té chvíli se ze tmy ozvaly výstřely. Policista odletěl nazpět, místo obličeje měl krvavou hroudu – byl mrtev dříve než dopadl.

„Backwards, boys! Return to cave!“ ozval se z tunelu mně trochu známý pištivý mločí hlas. Pochopil jsem, komu patří.

„Já ti dám, zpátky do jeskyně!“ vykřikl jsem a dříve než mi v tom mohl někdo zabránit, sklonil jsem se také a vystřílel do černého otvoru zásobník škorpióna. Zbraň byla pro mě příliš velká, ale ještě jsem ji unesl. Stál jsem stranou, aby mě nemohla zasáhnout odvetná palba, ale ten uvnitř neměl možnost uhnout a já jsem dobře věděl, kterým směrem střílet. Trubka byla tady na konci vodorovná, ale brzy se mírně zvedala nahoru. Ozvalo se z ní několik bolestivých výkřiků, ale potom ti uvnitř začali střílet také a kulky jen bzučely kolem nás – naštěstí neškodně, stáli jsme bokem.

„Střelte tam!“ nabádal jsem policisty, zatímco jsem odepínal prázdný zásobník.

„Nemohou nás strefit,“ ujišťoval mě s převahou v hlase.

„To jsou profíci, rozumíte?“ namítal jsem. „Nestřílejí aby nás zasáhli, dobře vědí, že se kryjeme, ale potřebují nás zastrašit. Určitě se plazí směrem k nám, aby mohli použít granáty! Ty by byly horší, před těmi nestačí stát za rohem.“

To znělo rozumně a policista to uznal. Myšlence, že by se ti uvnitř mohli obrátit a vrátit do jeskyň, bych se za jiných okolností s chutí zasmál, kdyby to nebylo příliš vážné. Tam uvnitř by se otočilo nanejvýš mločí mimino Ralph, ale rozhodně ne dospělí chlapi, co tam byli s ním. Policista si také připravil samopal, mnohem větší a účinnější kalašnikov, v krátké přestávce mezi dvěma dávkami vsunul svou zbraň do černého ústí tunelu a bez míření ty uvnitř pořádně osolil. Opět se ozvaly bolestivé výkřiky.

„Nestřílejte! Vzdáváme se!“ křičel někdo zevnitř. Česky, ale s cizím přízvukem. Kdo to asi byl? Čech jistě ne – že by nějaký Čechoameričan?

„Tady je Policie České republiky,“ vykřikl policista s kalašnikovem, ale trochu se strany, aby byl chráněný před střelbou zevnitř. „Jménem zákona vylezte ven, jeden po druhém a beze zbraní! Ty necháte uvnitř, jasné?“

„Rozumíme,“ souhlasil rezignovaně hlas z tunelu.

Postavili jsme se stranou za plechové sudy, abychom nebyli překvapeni, kdyby ti uvnitř zamýšleli nějakou kulišárnu. Druhý policista mi podal plný zásobník, ale tuhle zbraň jsem si z vojny nepamatoval a měl jsem se samopalem plné ruce práce. Sledoval jsem ústí tunelu jen okrajově a snažil se nasadit a zaklapnout zásobník.

Z tunelu se nejprve vykutálela zakrvácená přílba a s plechovým zvukem dopadla na hliněnou podlahu. Teprve pak se pomalu vysunula hlava muže, prostřílená několika střelami. Muž byl mrtvý, také ramena a hruď měl samou ránu. Ti za ním ho před sebou tlačili jako štít, ale možná se přes jeho mrtvolu v úzkém tunelu prostě nedostali. Schytal většinu našich kulek – ti za ním byli jeho tělem přece jen krytí. Mrtvý měl začerněný, zkrvavený obličej, byl oblečený do strakatého maskovacího obleku s nášivkou USMC, pořádně zamazaného od jílu.

Další z policistů přiskočil a mrtvého rychle odtáhl stranou, pak opět namířil svůj samopal na ústí tunelu. Pomalu se odtud soukal další chlap v maskovacím obleku, také tak špinavý, s černě natřenou tváří a s přílbou na hlavě. Šlo mu to špatně, rameno měl prostřelené a uniformu i obličej od krve, možná od kamarádovy, nebo od své. Ani se nepokusil o odpor a sám nastavil ruce na želízka.

„Kolik vás tam je?“ zeptal se ho policista přísně. Místo želízek vytáhl z kapsy obvaz a začal zajatce zručně ošetřovat.

„Jen čtyři,“ řekl s bolestivou grimasou muž při svlékání bundy. „Další už nejsou naživu. Považujeme se za vaše válečné zajatce a odvoláváme se na ženevské konvence o zacházení se zajatci! Sami to vidíte – potřebuji neodkladné ošetření.“

„A co myslíte, že dělám?“ utrhl se na něho policista. Tím diskuse umlkla.

Dva další lezli rychleji, ale také nekladli odpor. Jeden byl černoch, nebyl zraněný, ale maskoval se pro jistotu zelenou barvou, která obsahovala nějaký infra-luminofor, takže v mých očích přímo svítila. Maskovat se svítící barvou, to je tedy trefa, pomyslel jsem si, ale rozhodl jsem se mlčet – byla by to pro nás mloky aspoň malá výhoda.

„Načapali jste nás,“ přiznal anglicky a docela spokojeně poslední chlap, sotva se vyhrabal z tunelu. „V té díře se opravdu nedalo nic dělat.“

Jako poslední neměl také ani škrábnutí a za závěrečný neúspěch akce asi necítil žádnou vinu, jistě měl jen vítězný pocit z dobře odvedené práce.

„Proč jste stříleli na Policii České republiky? To je útok na veřejného činitele ve spojení se zabitím,“ sdělil jim náš policejní kapitán obvinění.

„Střílel jenom Tom,“ ukázal zraněný chlap posunkem na mrtvého. „Oni mu tam zabili kamaráda, tak se asi neudržel.“

Okamžitě mě napadlo, že lže. Tom mohl střílet jako první, ale když jsem tunel pokropil škorpiónem, musel jsem mu okamžitě prostřelit hlavu. Střelba ale pokračovala dál, to znamená, že střílel i tenhle, nejspíš už přes Tomovu mrtvolu.

„Zůstal tam někdo?“ vyslýchal ho přísně kapitán.

„V tunelu jsou ještě Billy a Henry,“ odtušil Američan. „Oba jsou mrtví. William je navíc mlok. Harryho a Jacka jsme museli nechat tam…“

Aha – těch mrtvých je víc, takže i policejní kalašnikov mohl mít jednoho chlapa na svědomí, došlo mi… A William je navíc mlok… Čím jsem to viděl hůř, tím jsem byl ledovější. Cvak – a konečně se mi podařilo ten zpropadený zásobník vyměnit.

„Nejmenoval se snad William původně Ralph?“

Vynořil jsem se za sudem se škorpiónem v ruce. Natáhl jsem zbraň, až to cvaklo. Všichni Američané rychle zvedli spoutané ruce.

„Oni jsou ještě nějací naživu?“ vyjekl zraněný anglicky.

„Yes,“ přikývl jsem. „Nevyšlo vám to.“

„To musel selhat Geofrey,“ uklidnil se a přešel opět na lámanou češtinu. „Měl na starost jednoho mloka v Praze. Není to nakonec on?“

Zeptal se očividně policisty – jako kdybych byl vzduch. Ruce ale nechal nahoře. Mohl ignorovat mě, ale ne škorpión v mých rukou. Mířil jsem na něho do výšky svých očí, tedy zhruba na jeho pupek. Určitě se mu umírat nechtělo – a už vůbec ne takhle.

„Uvažujete správně,“ odpověděl jsem mu. „Tak tedy Geofrey. Nedošlo vám, že nás je mnohem víc? Tohle není naše jediné sídlo.“

„Podle hlášení splnilo komando plukovníka Granta úkol na Moravě dříve než my, jsou už v pořádku na základně,“ odtušil důstojník sebejistě. „Tohle je nejspíš poslední mlok na světě. Nejlépe byste udělali, kdybyste ho odpráskli – byl by od nich konečně pokoj. Co vás ještě nutí chránit ho? Je s nimi konec, definitivní konec, rozumíte?“

To už zase řekl směrem k policistům. Vřelo to ve mně. Takže to nebyla ojedinělá, ale dobře koordinovaná akce na všech známých místech – tady, na Moravě i v Praze.

„Zřejmě nevíte o našich dalších osadách,“ odvětil jsem rychle a namířil na něho škorpión. „Je nás pořád dost na odplatu a vás máme v hrsti. Jste sice jen malé ryby, ale nemějte obavy, vaši nadřízení to odnesou také.“

„Jsme zajatci pod ochranou ženevské konvence!“ zbledl okamžitě i pod černou barvou v obličeji další chlap.

„Nejste váleční zajatci, ale komando teroristů, které svévolně porušilo příměří. Podle dohody to bude chápáno jako válečný zločin a budeme žádat vaše hlavy.“

„V Čechách nemají v zákonech trest smrti!“ ušklíbl se přezíravě černoch.

„V podzemí to neplatí a my si vás vyžádáme k potrestání. Vydají vás nejen Češi, ale i Němci. Bude to pro ně jediná možnost, jak zachovat naživu Evropu. Vsadím se oč chcete, že když požádáme o vaše useknuté hlavy na stříbrném podnose, dostaneme je.“

„Nepatříme ani pod vládu Německa, ani pod Bundeswehr,“ trumfoval mě.

„Vidím. Patříte k armádě Spojených států. USMC jsou přece US Marine Corps, americká námořní pěchota, elita Spojených států. Okej, víme aspoň, komu to oplatit. Těch dvě stě milionů budoucích mrtvol ve Spojených státech budete mít na svědomí vy – porušili jste příměří, ačkoliv jste museli vědět, že je to zločin a my s tím nežertujeme.“

To jim konečně vzalo vítr z plachet a policisté je naskládali do kouta sklepa, kde je spojili kovovými pouty navzájem i ke zrezivělému kruhu ve stěně. Dva ještě hlídali u vchodu, jeden se staral o raněného. Já jsem chtěl dojít do tunelu pro mrtvé, ale opět mě odstrčili a vlezl tam jeden z policistů. Obratem přivlekl chlapa, zřejmě jménem Henry. Byl úplně rozstřílený a nejspíš okamžitě mrtvý, položili ho opatrně stranou. Neměli ani čím ho přikrýt a jeho rozbitý obličej se příšerně šklebil.

Pak se policista opět nasoukal do tunelu a po chvilce za sebou vytáhl i tělíčko mladičkého mloka. Věděl jsem kdo to je, dříve než jsem ho spatřil. Byl to nedávno reinkarnovaný Američan Ralph Lommykert, také v miniaturní uniformě US Marine. Policista ho opatrně položil na vlhkou podlahu sklepa vedle dvou mrtvých Američanů a jednoho českého policisty.

Ralph se zvolna a neznatelně pohnul. Byl prostřílený mnoha střelami, ale žádná nezasáhla jeho hlavu, takže ještě žil.

„Daroval jsem vám nedávno život, pane Ralphe,“ oslovil jsem ho vyčítavě.

Neodpověděl, jen po mně pohrdavě otočil oči.

„Pěkně jste se mi odvděčil,“ řekl jsem tiše. „Nikdo mě ale nedonutí zachraňovat vás podruhé. Ostatně, mám obavy, že už to ani nepůjde.“

„Správné obavy,“ zachrčel a z jeho mločích úst vytryskla modrá krev – asi prostřelené plíce. „Ale stálo to za to! Postříleli jsme vás všechny a vyhodili jsme vaše hnízdo do povětří! To je úplný konec mloků! Nic na tom nezmění, jestli jste jeden anebo dva přežili. Chcípnete taky!“

„Neslyšel jste, že jste na všechny naše mločí osady nepřišli?“ otázal jsem se ho. „O těch v Německu jste nevěděli, že ne?“

Jen po mě vztekle otočil oči.

„Ale řekněte mi, koho napadlo udělat z vás mloka, abyste se dostal mezi nás? To byla hodně vysoká hra! Vždyť jste tomu musel – obětovat vlastní život!“

„To napadlo generála Lyndona,“ odtušil hrdě. „Slíbil mi, že mi pak vrátí lidskou podobu. Bylo by to pro mě výhodné, byl jsem HIV pozitivní a tohle byla šance na život v novém zdravém těle! Lyndon je čestný chlap a vždycky slovo dodržel.“

„Ale jděte!“ ušklíbl jsem se. „Že by generál něco takového dokázal?“

„Generál jistě ne,“ zachrčel Ralph. „Od toho má brejlaté. Dovedou to stokrát líp než vy, bestie pitomé, zelené. Nepoznaly jste ani, že mám v sobě morfium, you fools!“

„Zajímavé,“ odtušil jsem. „To je pro mě novinka. Vaši vědci dovedou přenášet duši? A že se o tom ve světě neví!“

„Dělají to už dlouho!“ triumfoval Ralph. „Pochopitelně jen pro ty, kdo na to mají. Takový přenos stojí přinejmenším pět milionů dolarů, ale dělají je často a nevěřil byste, kolik lidí už žije druhý život. Někdy je to k mání i pro ty, kdo jsou dost důležití – jako bych byl já, kdybych to přežil. Vy k novému životu nabízíte jen těla mloků? Za to byste u nás nedostali ani cent, to se přece vůbec nedá srovnávat! Vy žabaři!“

Aha – došlo mi konečně. Proto jim tak vadíme! Nejsme horší kreatury než jejich mutanti z Roswellu, ne že by s námi morálně nesouhlasili! My jsme jim konkurovali reinkarnacemi, lezli jsme jim do kšeftu! Oni za reinkarnaci inkasují pět milionů dolarů, my je děláme zdarma – to je pravý důvod! Zase je v tom jen – Jeho Veličenstvo Dolar! Ne že by mě to příliš překvapilo, ale je dobré vědět, na čem jsme!

„Zajímavé,“ řekl jsem. „Dovedete to snad i s těmi příšerkami z Roswellu?“

„U těch to nejde,“ odtušil Ralph. „Mají příliš velký mozek, nedá se přenést zpět do lidského. Ale těm to nevadí, vede se jim líp než presidentovi.“

„Snad – vedlo – ne?“

„Pravda,“ souhlasil Ralph. „Někdo je během Veliké paniky omylem vyhodil do povětří i s laboratořemi. To se stává.“

„Trochu vás opravím,“ řekl jsem jedovatě. „Nebylo to omylem, udělalo to mločí komando. Těch omylů jste se dopustil víc. Jako mlok máte mozek také mnohem větší než lidský a nemůžete se vrátit do lidské podoby, ani kdybyste to přežil. Možná jsme proti vám žabaři, ale tohle nedovedou ani vaši brejlatí, je to prostě vyloučené. Generál Lyndon vás utěšoval falešně, ale nekreslete mu kolem hlavy takovou svatozář! O jeho cti si myslím své – když dokázal porušit příměří, podrazil by vás nejspíš taky!“

„To už mi může být jedno,“ zachrčel Ralph. „V tomhle stavu stejně převoz do Států nevydržím. Ale stálo to za to! I kdybychom vás nezlikvidovali všechny, pobili jsme vás většinu a zničili vaše stroje!Amerika na nás nikdy nezapomene!“

„To určitě ne,“ souhlasil jsem s ním kysele. „Jen nevím, bude-li na vás vzpomínat dost dlouho a v dobrém. Teď je totiž naopak řada na nás a po tomhle se neutěšujte, že budeme mít s vámi soucit! My i těch strojů máme víc, chápete?“

*****

„Na silnici právě přistává helikoptéra,“ přiběhl ode dveří policista. „Nevypadá na naši,“ dodal už značně starostlivě.

„Aha, Mariňáci si přispíšili,“ ušklíbl jsem se. „Nevadí, co jsme potřebovali vědět, víme. Měli bychom se teď postarat, abychom to přežili.“

„A to nebude snadné,“ podotkl černý americký voják zlomyslně. „Kolo štěstí se zřejmě trochu otočilo!“

„Neřekl bych,“ opáčil jsem klidně. „Můžeme se schovat do tunelu a přečkat to tam. Asi to tak bude nejlepší – aspoň hned uvidíme, na čem jsme.“

„Myslíte, že tím prolezeme?“ obával se policista, který právě před chvílí odtud jen ztěžka vycouval s Ralphem. „Je to moc úzké a leze se tam hrozně špatně. Co takhle zmizet venku v křoví? Les je odtud jen kousek…“

„Pokud se tam dostanete,“ namítl jsem. „Dvůr je přehledný, Amíci ho už asi mají pod palbou a na rozdíl od vás mají infrapřístroje. Do lesa by se mi nechtělo už kvůli radioaktivitě. A kdybyste se chtěli vzdát, vzpomeňte si na filmové záběry z Vietnamu, i odjinud. Řekl bych, že venku můžete čekat kulku pěkně zblízka do hlavy. Speciální jednotky US Marines si nikdy a nikde s právy zajatců těžkou hlavu nedělají, ačkoliv pro sebe slušné zacházení vždycky důrazně vyžadují – jako tihle. Toho tunelu se nebojte, před chvílí tím prolezli oni, vám se to podaří také.“

„Zajatci nám ale budou překážet, zvláště ten raněný,“ váhal policista.

„Proč bychom je tam tahali? Necháme je tady, ať je jejich kamarádi vysvobodí,“ odtušil jsem velkoryse. „Spravedlnosti neuniknou. Ale musíme si pospíšit, prvních sto metrů je tunel přímý a snadno postřelovatelný. Lezte rychle napřed, já tady ty grázly pohlídám a pak vás doženu, po čtyřech se pohybuji rychleji než vy. Vezměte ale jejich zbraně – ať nemají čím střílet, kdyby je napadlo nás pronásledovat!“

Pět našich policistů se na sebe nerozhodně podívalo – a pak se rychle vsoukalo do tunelu. Vypadalo to hrozně krkolomně, museli se potmě plazit úzkou rourou, ale vzdát se americkému přepadovému komandu by nebylo bezpečnější. Nějaké filmové záběry z Vietnamu hoši asi viděli a myšlenky na kapitulaci jim naštěstí včas zahnaly.

Když zmizel poslední policista, počkal jsem chvilku a teprve pak jsem se obrátil k zajatcům, kteří už zase měli očividně dobrou náladu. Hlídat jsem je vlastně nemusel, byli spoutaní navzájem a navíc pevně připoutáni k velikému železnému kruhu ve stěně. Rozhodl jsem se ale trochu jim tu dobrou náladu pokazit. Namočil jsem do Ralphovy modré krve prst a ať se ode mě odtahovali jak chtěli, potřel jsem jim modrou krví ruce a obličeje. Netušili, co to má znamenat, odtahovali se, ale marně – uhnout neměli kam. Pomaloval jsem je důkladně.

„Jménem mrtvých, které jste zabili, odsuzuji vás za hromadnou vraždu k smrti,“ řekl jsem anglicky sveřepě. „Kolo štěstí se otočilo, ale ne pro vás. Vy zůstanete dole.“

„Nemůžete nás zastřelit!“ ohrazoval se rychle mariňák, který uměl nejvíce česky. „To by bylo porušení ženevských konvencí a válečný zločin!“

„Nebude to proti konvencím,“ opáčil jsem klidně, ale zlověstně, pořád anglicky, aby mi rozuměli. „Nejste zajatci, jste teroristé. Ale nepotřebuji vás střílet. Mločí krev obsahuje hnilobné protobaktérie. Nám neškodí, ale lidé proti nim nemají přirozenou obranu. Jste-li opravdu kamarádi těch, co vás přijdou zachránit, varujte je, ať se mločí krve ani vás nedotýkají – jinak je s sebou vezmete do pekla – ale to bude vaše věc. Nemám chuť pozorovat, jak zaživa hnijete, viděl jsem to zatím jen jednou a stačilo mi to, ale povím vám, lepra je proti tomu příjemná nemoc. Zejména proto, že se už dnes dá léčit. Naši chlapci se v tunelu s Ralphovou krví jistě dostali do kontaktu také, ale pro ně mám vakcínu. Pro vás – ji mít nebudu.“

Vytáhl jsem z náprsní kapsy průhledný kartón, plný malých skleněných ampulí. Nebyla v nich vakcína, jen dolsin proti bolestem pro případ zranění. Zamával jsem jim ampulemi krátce před očima, aby nic nestihli přečíst – a zase je zastrčil.

I pod začerněnými tvářemi bylo vidět, jak blednou. S hnilobnými baktériemi to nebyla pravda. Mločí krev je možná trochu kyselejší než lidská a její dotyk s lidskou pokožkou se může projevit lehkým zarudnutím, ale – nic víc. Nevadí, ať i tihle profíci aspoň na chvíli poznají strach, řekl jsem si. Zejména až zjistí, že všude, kde měli na kůži mločí krev, mají zarudlé, svrbící místo!

Mohl jsem tušit, že se všech pět do večera – zastřelí?

Mohl. Dokonce jsem si přál, aby to udělali. Ale ať to udělají sami, já se s nimi špinit nebudu.

Pak jsem namířil samopal na hlavu Ralpha.

„Tenhle by to z vás jako jediný přežil, ale spravedlivé by to nebylo. Darovali jsme mu život, odplatil nám tím nejhorším. Plným právem bych mu teď měl život vzít.“

„To je vražda!“ zaječel česky Čechoameričan.

„Vražda? Od profesionálního vraha jako jste vy to zní zvlášť hezky,“ ušklíbl jsem se, ale setrval na angličtině. „Nemějte obavy. Nikdo z mloků, kromě té černé ovce, ještě nikdy nezabil jiného mloka. Nezastřelím ho, ačkoliv by to bylo spravedlivé. On se ale utěšuje, že zemře jako hrdina, zřejmě nic neví o našich regeneračních schopnostech. Nejspíš to přežije. Ale podnikl to pod slibem, že mu někdo vrátí lidskou podobu. Zůstat do smrti mlokem bude pro něho dostatečný trest. Zejména když bude muset žít mezi vámi, kteří mloky nenávidíte. Bude to pro něho – možná horší než smrt.“

„Co s ním máme dělat?“ zavrčel nenávistně černoch.

„Vezměte si ho – je přece váš. Jen ať se ho nikdo nedotýká – je celý od krve. Nám už je jedno, co s ním uděláte. Můžete ho prohlásit za národního hrdinu – nebo za vraha Spojených států – jak libo. To už je vaše starost. My ho jen nikdy nepřijmeme zpátky.“

Venku se ozývaly tlumené hlasy, rozeznal jsem angličtinu. Nemohl jsem otálet.

„Bye, bye!“ zamával jsem Američanům bosou nohou z černého ústí tunelu. Měli jsme nohy stejné jako ruce – zdvořilé to ode mě jistě nebylo. Proč taky?

Nápad s hnilobnými protobaktériemi by nemusel být nemožný, uvažoval jsem během usilovného pádění po čtyřech tmavým tunelem. Stvořit kmen, který bude v krvi mloků libovolně dlouho neškodně přežívat, ale při styku s lidskou kůží se zachová jako bacil lepry, by pro nás stvořitele nemuselo být obtížné. Mločí krev by se pak mohla stát vrahům smrtelně nebezpečná. Podobný jev se přece odedávna vyskytuje v přírodě. Když nějaký pták navzdory odstrašujícímu zbarvení ochutná slunéčko sedmitečné, zjistí, že jeho „krev“ je tak palčivá, že mu na další zajde chuť. Jedno slunéčko zahyne, ale tisíc dalších může dál beztrestně ptákům vystavovat na odiv svůj nápadný kabátek.

Hned jsem si to ale sám zamítl. Nebezpečná mločí krev by pro případné vrahy nebyla dost odstrašující hrozbou. Člověk dokáže vraždit i na dálku. Přírodní obrana by navíc dokonale znemožnila jakoukoliv lidskou pomoc mlokům při nehodách. Vyhýbali by se nám jako malomocným i ti, kteří by proti nám nic neměli. Ne, použít tuto lest bylo možné jen jednou – a dost. Vojáci asi rychle zjistí, že to s těmi baktériemi nebyla pravda. Musíme ale udělat něco, aby je ani nenapadlo nás dále zabíjet.

*****

Popoháněl jsem policisty před sebou co nejrychleji, dokud jsme se nedostali za druhý ohyb. Policisté se usilovně poslepu plazili černou trubkou, já jsem se rozkoukal, především v infračerveném světle. Jejich těla přede mnou zářila a osvětlovala mi cestu. Zepředu se ozývalo namáhavé supění a kovový třesk zbraní. Dostali jsme se brzy za první ohyb. Byla tam zapuštěná kladka na tažné lanko vozíku. Tunel se odtud svažoval dolů, jeho stěny byly mokré a uklouzané, dalo se toho využít. Podle mého návodu jsme všichni sjeli po břiše až k dalšímu ohybu, odkud tunel opět zvolna stoupal. Také tady byla kladka, tentokrát ve stropě tunelu. Zdržel jsem se tu. Z nejnižšího bodu jsem vytrhl nenápadnou kovovou kanalizační mřížku a vyměnil ji za stejně nenápadnou dřevěnou zátku z boční stěny. Vymyslel to Josef Vocásko, škoda, že toho nemohl sám použít.

Před vrcholem stoupání jsem ze stropu vytrhl další rovněž tak nenápadnou zátku. Z otvoru začala okamžitě prýštit voda. Nedaleko byl podzemní pramen, navrtaný kdysi našimi baraby. Brzy bude první ohyb tunelu plný vody a tím pro lidi neprůchodný.

Vysvětlil jsem to tak i pěti policistům přede mnou.

„To se ale potom nedostaneme ven!“ napadlo hned jednoho z nich.

„Na zpáteční cestě půjdu napřed,“ vysvětloval jsem jim. „Nejprve uzavřu vodu, pak odstraním zátku ze dna. Voda odteče a budete mít volnou cestu.“

„Co když ten špunt najdou a vytáhnou oni?“

„Neudělají-li to do pěti minut, nestihnou to,“ ujistil jsem je klidně. „Tenhle tunel není stavěný pro vás lidi. Budeme teď zezadu dokonale chránění.“

„Doufejme,“ povzdychl si policista vpředu.

„Strašné je, že nic nevidíme,“ stěžoval si druhý. „Je to tu úzké a tma jako v pytli. Vědět to předem, nikdo mě sem nedostane. Jak je to k vám ještě daleko?“

„Když vám to řeknu, propadnete malomyslnosti. Američané, se tam proplazili před vámi, opakujte si to pořád. Navíc měli na zádech batohy, které tam zanechali.“

„Jak to víte?“

„Podle rýh na stropě. Nejsou čerstvé a nejsou od vás. Já tady na rozdíl od vás trochu vidím. Máme jiné oči než vy lidé.“

„Ne že bych vám je záviděl, ale – závidím. Závidím vám i Američanům,“ supěl policista vepředu. „Opravdu to byli profíci, tímhle prolézt! Díra – jako do pekla!“

„Dokažte, že také nejste bábovky,“ povzbuzoval jsem je. „Asi po stu metrech se tunel rozšíří. Necháte tam americké pušky a dál se vám poplazí lehčeji.“

Bylo tomu tak a všichni se tam narovnali, ačkoliv to na tak malém prostoru moc nešlo. Pak jsme pokračovali poslední částí tunelu.

Čekaly na nás ještě dva zlomy a jedna vodní uzávěra. Také jsem ji naplnil vodou. Kdo by nás chtěl pronásledovat, potřeboval by plíce tichomořských lovců mořských perel, nebo dýchací přístroj, ale s tím by mohl uvíznout, což bych mu nijak nepřál.

Po dalším kilometru plazení však byli policisté očividně na dně svých sil. Potěšil jsem je, že nám chybí už jen sto metrů. Vzchopili se a přece se dostali do velkého dómu jeskynního komplexu Mločí ráj. Tam zůstali chvíli ležet a sbírali síly, zatímco já jsem potmě hledal vypínač, protože tu byla tma. Elektřina by tu ale měla být, v usedlosti Pod skálou šel proud přivedený právě odsud, z Mločího ráje!

Infračervená aura policistů mi na velké rozhlížení nestačila. Dvakrát jsem ve tmě nahmátl cosi měkkého. Byla to mrtvá těla mloků, úplně studená, takže nevydávala ani slabou auru. Hmatem jsem zjistil příčinu – měli něčím ostrým proříznutá hrdla. V celém dómu bylo ticho jako v hrobce. Nejspíš je to opravdu hrobka, zamrazilo mě.

Zapnul jsem dva vypínače, ale nic se nestalo. Američané se zřejmě při odchodu hledáním vypínačů nezdržovali, prostě rozstříleli žárovky. Až pátý vypínač rozsvítil lampičku v bočním výklenku a v jejím světle jsme spatřili – strašnou spoušť.

Mrtvolky mloků ležely všude. Některé visely přes různé hrany balvanů, jiné jen tak nehybně plavaly na hladině podzemního jezírka.

„No potěš…“ vzdychl si jeden z policistů tiše, přimražený tím pohledem.

„Čekali jsme to – ale je to hrozné!“ otřásl se druhý po mé pravici.

Mloci nejblíže k tunelu byli odborně podříznutí. To musel udělat Ralph, aby co nejvíc oddálil poplach. Velká kupa mločích mrtvol byla u vchodu do velkého skladiště. Ralph asi věděl, kde je – jistě vedl kamarády tak, aby mloky odřízli od zbraní. Skladiště bylo rozmetané náloží. Roztříštěné pistole, zkroucené samopaly, prázdné bedýnky od munice i spousta nevybuchlých nábojnic ležely po celém hlavním dómu. Pak nejspíš následoval masakr bezbranných mloků, včetně dětí, profesionálními zabijáky.

„Proč neutekli do vody?“ napadlo policistu.

„To by mě také zajímalo,“ řekl jsem zamyšleně.

Dotkl jsem se vody v jezírku a pochopil jsem. Okamžitě mě začala pálit kůže. Stačilo se v tom slabém světle trochu rozhlédnout a uviděl jsem příčinu.

„Už to vím,“ oznámil jsem policistům. „Vidíte ty plastikové obaly s anglickými nápisy? Šupinkový louh – ďábelský nápad! Nasypali žíravinu do vody, spálila by plíce každému, kdo by tam hledal záchranu. Kdo se vynořil, toho čekala kulka. Proto měli ty batohy – a proto je nevlekli zpátky!“

„Bestie,“ odplivl si policista. „Budou se ohánět ženevskými konvencemi! Měli jsme je postřílet! Chemické zbraně jsou dobrý důvod!“

„Bestie – ale vaši věrní spojenci,“ řekl jsem vyčítavě. „Postřílet jsme je nemohli, označili by nás za válečné zločince. Nechte je být, nám neuniknou.“

Pohled na výsledky perfektní práce profesionálních vrahů byl ale skličující. Na vojně nám tvrdili, že bombardování a dělostřelba může zlikvidovat amorálně zdeptat civilisty, rozbít pevnosti a zničit tanky, ale pěšáka dostane ze zákopu pouze jiný pěšák s mašinkvérem a granáty, který se tam vypraví za ním. Letectvo i tanky zaženou chlapy do zákopů nebo do lesů, ale tam je musí dostat jiní chlapi. Američanům všechna jejich technika selhala – a vzpomněli si na evropskou poučku, tradovanou od dob zákopových válek. Právem – jedině tak mohli mít úspěch, jaký jsme teď viděli na vlastní oči. Nám nemohli jako lidem bombardovat města, továrny a školy, ale komando profesionálních zabijáků mělo konečně úspěch, větší než helikoptéry a supersonické bombardéry.

Procházeli jsme dál bočními chodbami a sály, ale všude byl stejný obraz. Všude leželi mrtví mloci, každý s pečlivě prostřelenou hlavou, pěkně zblízka, abychom už nemohli nikoho reinkarnovat. Ralph na to asi dohlížel, vojáky by to nenapadlo. Tohle se jim podařilo, opakoval jsem si. Opravdu pádná odpověď za Marešovce!

Kdekoliv to šlo, rozsvítil jsem světlo – Američané zřejmě stříleli jen do svítících žárovek. Ukazoval jsem policistům mrtvé mloky a jmenoval je jmény, aby pochopili, že to také byly živé bytosti a vlastně bývalí – lidé.

Horník Josef Vocásko, učitel Čupík, elektrikář Igor Filip, Eda Lipinský, technik Honza Adam… Mareš s Letníkem – těm jediným snad měli Američané co odvádět, ale proč ti ostatní? Líheň byla plná mrtvých zárodků rozřezaných nožem, s probodanými hlavičkami – ani policistům se na to nechtělo dívat. Tady nejspíš skončili i ti, které jsem v Praze poslední dobou reinkarnoval, ti určitě za nic nemohli. Nestyděl bych se brečet, kdyby v takových chvílích tekly mlokům slzy, ale jen jsem to v sobě dusil.

Mohli jsme čekat, že nám Američané akci Marešovců oplatí. Pochopil jsem i tu atomovou bombu, ačkoliv ani ta nepředstavovala nic rozumného. Že to ale bude v době příměří? V době, kdy jsme konečně začali s lidmi spolupracovat, když už se mír mezi lidmi a mloky zdál jistý? Na rozdíl od atomové bomby, která nám příliš neuškodila, tohle byla skutečně rána do živého. Vlastně – byla to od samého počátku první úspěšná akce NATO proti nám. US Marine Corps byli skutečně elita.

Mířil jsem nejkratší cestou do Jarošovy pracovny, ale byla až na opačném konci podzemního dómu a nejprve jsme museli projít kolem většiny mrtvých. Skoro na konci ležely i mrtvoly dvou amerických vojáků. Brzy jsem pochopil, co se tu stalo. Nedaleko leželo tělíčko mloka, roztrhané ručním granátem. Podle ještě nedorostlé malé ručičky to byl jednoruký Paleček. Nedaleko ležela starodávná československá armádní pistole, modrá od jeho krve. Došlo mi. Pokusil se Američany zastavit, bránil tátu do posledního náboje, ale byl jediný, kdo měl u sebe zbraň a na takovou přesilu nestačil. Podařilo se mu zastřelit dva, ostatní ho dostali.

Oba mrtví byli černoši. Paleček jistě nebyl rasista, ale obličeje pomalované svítící barvou byly asi lepším terčem. To už jsem jen hádal, mrtvolám totiž obličeje chyběly. Lezli jim po nich obří červi Annelis Longissimus Restrictis 128 z červária roztrhaného americkými granáty, které většinu červů změnily do podoby modravé kaše. Zbylo jich jen šest, ale činili se. Měkké části lidských těl asi červům chutnaly více než kožovitější zbytky mloků, nikde jsem je aspoň neviděl, že by se krmili i na mločích mrtvolkách. Možná ale jejich výběr způsobilo něco jiného – červi měli dobrý čich na rozkládající se organické látky a u mrtvol lidí nastával rozklad dříve než u mloků.

Teď jsem jim ale nevěnoval pozornost a chvatně vstoupil do Jarošovy pracovny. Neměla dveře, jen závěs, jako většina místností v Mločím ráji. Ležel stržený stranou před posledním záhybem jeskyně. Ale i když jsem najisto čekal, co tam najdu, nechtěl jsem tomu do poslední chvíle uvěřit.

Vedle výbuchem rozmetaných trosek počítačů ležely ubohé zbytky Jarošovy malé dětské mrtvolky. Američané ho zastřelili, pak položili pod oba počítače i pod kreator trhavinu a definitivně zničili všechno – tvůrce i jeho dílo.

Teprve při tomto pohledu na mě plně dolehla beznaděj z toho, co se stalo.

„Zabili našeho stvořitele, vidíte?“ ukázal jsem policistům.

„To byl… Šéf Salamander?“

„Ano, to byl on,“ přisvědčil jsem bezbarvě. „Všem nám dal život. Co byste dělali, kdyby vám někdo zabil otce i matku? Pro nás je to skoro totéž.“

„Ale co… co budete dělat?“ zeptal se mě vyčkávavě.

„Kdybych neudělal nic, odsoudím celý váš svět ke zkáze,“ řekl jsem. „Dám to na vědomí mlokům v dalších osadách a zařídím, aby nic unáhleného nepodnikali. Jistě jste slyšeli, že Američané vyvraždili i moravskou osadu poblíž Macochy, ale ostatní budou v pořádku – naštěstí jste o všech nevěděli. Jde o to, aby se některá osada nerozhodla pro pomstu. Stačilo by jim rozptýlit kdekoliv na povrchu protobaktérie, rozšířily by se do celého světa a to by pak byla Apokalypsa – jenže pro změnu pro vás, lidi!“

„Dokážete tomu zabránit? Máte mezi mloky takový vliv?“ obával se jeden.

„Zemřel náš stvořitel. To znamená, že Šéf Salamander jsem teď – já. Ostatní mě poslechnou. Ale nevím, zdali mám opravdu zabránit všemu – také cítím strašlivou chuť na odplatu. Přemýšlejte chvíli, co byste na mém místě dělali vy?“

Shýbl jsem se a vytáhl ze skalní škvíry počítačový hard-disk. Zaklíněný, ale nepoškozený. Napadlo mě, že se tam nemohl dostat při explozi výbušnin, ale že ho Jaroš na poslední chvíli vytáhl z počítače a ukryl, než sem vtrhlo komando zabijáků. Držel jsem disk opatrně – bude na něm nejspíš něco, co chtěl Jaroš chránit více než vlastní život. Opatrně jsem tu křehkou součástku zabalil a vložil do kapsy kombinézy. Pak jsem tiše spolu s policisty opustil místo zkázy.

Také v mé pracovně byl nepředstavitelný zmatek. Všechny naše počítače byly rozmetané náložemi a zničené. Vzadu ležel na kamenech můj telefon, výbuchem asi smetený se stolu, prasklý hned na několika místech a navíc utržený od drátů. Dotkl jsem se prsty drátů telefonní přípojky a pocítil slabé elektrické brnění – ano, byly ještě živé. Zimničně jsem s nimi zkroutil dráty utržené přívodní šňůry a spojil je tak nouzově do obvodu.

Z prasklého sluchátka se ozval oznamovací tón. Telefonní ústředna byla v boční chodbě, kde nebylo nic jiného, Amíci ji zřejmě přehlédli a nezničili. Vyťukal jsem číslo Saského ráje a oddechl si, neboť i číselnice fungovala jak měla. Rozbitý kryt neměl vliv na provozuschopnost zbytku přístroje.

„U Koťátků!“ ozvalo se ihned. „To je dost, že jste se ozvali. Spíte tam, či co?“

„Tady Míča,“ ohlásil jsem se. „Volám z Mločího ráje. Kdo je u telefonu?“

„Puchejřová,“ odpověděl překvapený hlas. „Co tam děláš? A kromě toho, měl bys dodržovat utajení. Pokud jsi to zapomněl, jsi u Vocásků.“

„S utajováním je konec. Američané Mločí ráj a Moravské jámy úplně vyvraždili. Všichni mloci jsou tady mrtví. Zavolej ostatní, musíme se poradit, co dál.“

Ve sluchátku bylo chvíli ticho. Naši bývalou zahradnici do Saska vyžádali kvůli skleníku. Měla na to cit už jako člověk. To ji také zachránilo.

„Všichni jsou mrtví? I táta?“ nevěřila mi.

„Všichni,“ odpověděl jsem jí tvrdě. „Vyřiď to ostatním, ale nic nedělejte. Jen co to tady prozkoumám a podívám se, co se dá dělat, připlavu k vám. Je v pořádku záložní kreator a transkriptor? Pošli Skálu, ať se na ně podívá, jsou to pro nás životně důležité stroje, budeme je ještě hodně potřebovat. Američané tady zničili úplně všechno.“

„Vyřídím to. Přijď brzy, budeme tě čekat.“

Zavěsil jsem bezmyšlenkovitě telefon prstem, rozbité sluchátko už toho nebylo schopné. Obrátil jsem se na policisty:

„Nechcete si zavolat? Telefon funguje a nulou se dostanete přímo do Prahy.“

„S kým jste to hovořil?“ zajímali se opatrně.

„S naší osadou v Německu. Je tam všechno v pořádku, ještě nevěděli, co se stalo. Tím lépe – nic nepodniknou a sdělí to ostatním. Chcete-li, umožním vám promluvit si s dalšími mloky – ať víte, že nás pro pomstu zůstalo ještě dost.“

Po rozhovoru s mloky nikdo z policistů netoužil, ale nabídku zavolat si do Prahy využili, chvíli se dohadovali s policejním velitelstvím a pak i s ministrem. Všude jen opakovali, co viděli tady. Byl to asi pro všechny šok.

„Vláda podala na velitelství NATO ostrý protest,“ ohlásili mi. „Ministr obrany připojil varování, že sestřelíme každé neohlášené letadlo a vrtulník Aliance. Uvedli do pohotovosti stíhače, poslali sem dvanáct bojových vrtulníků a tři mobilní odpalovací zařízení protiletadlového vojska. Pochybují, že se někdo z vojáků NATO ukáže v jejich dostřelu. Věřte nám, vážně jsme něco takového nečekali!“

„Také jsme se spolehli na příměří,“ řekl jsem. „Teď už je na jakoukoliv ochranu pozdě. Tohle se nemělo stát – uvidíme, co z toho bude, nemůžeme to nechat jen tak.“

„Chtěl by s vámi mluvit ministr národní obrany,“ podával mi nakřáplé sluchátko policista. Ministr byl členem Strany Rozumu, neodmítl jsem ho. Bezmyšlenkovitě jsem poslouchal výčet opatření, který armáda podniká pro naši bezpečnost – ale podřekl se, že velení NATO protesty zamítlo a dále vyžaduje volné kontrolní přelety vojenských letadel, jinak hrozí tvrdými sankcemi – včetně ozbrojeného konfliktu.

„Už s nimi nejednejte,“ řekl jsem bezbarvě. „Nic proti nim nepodnikejte, ať jejich letadla létají jak chtějí. Můžete jim šetrně sdělit, že jsou od této chvíle prakticky mrtví. Nejspíš je brzy půjde vyvraždit mločí komando z nejbližšího německého sídla – možná to nebude trvat dlouho. Vy už nic nezachráníte, starejte se, aby to odneslo co nejméně Čechů. Budeme vás šetřit, ale až se pustíme do Američanů, chránit vás nemůžeme.“

„To myslíte – vážně?“ strnul ministr.

„Víte, jak to počítáme,“ odtušil jsem ledově. „Zabili více než polovinu mloků. Amerika i se západní Evropou jsou z celého lidstva na procenta mnohem méně.“

„Ale – co civilní obyvatelé?“ zděsil se.

„Nedokážeme je odlišovat,“ řekl jsem. „Budou mít smůlu, mohou jen poděkovat vojákům – než se začnou všichni rozpadat. Měli jsme Brusel nemilosrdně zničit hned po té atomové střele. Udělali jsme chybu, nechali jsme je žít – ale napravíme to. Příměří porušili oni, nemohou nám nic vyčítat.“

„Co když se vám to vymkne z rukou? Češi přece za nic nemohou!“

„Asi máte pravdu,“ uznal jsem. „Přemýšlím jen o jednom – jak nevyvraždit spolu s Amerikou celý svět. Ani Číňané za nic nemohou, těch by se to také dotknout nemělo – a vlastně celé Asie i Afriky. Uvidíme – snad se to k nim nedostane.“

Ačkoliv jsem měl dojem, že mi ministr chce něco sdělit, položil jsem sluchátko. Přesněji řečeno – stiskl jsem prstem páčku pod prasklým telefonním krytem. Sluchátko umlklo a rozbitý telefon jsem odložil stranou na podlahu.

„To – to myslíte vážně?“ protestoval policista. Jeho zděšení bylo jistě nehrané.

„A tohle kolem nás – to je snad legrace?“ obořil jsem se na něho.

„Přece nemůžete zničit Ameriku! To by byl – konec světa!“

„Máte pravdu,“ slevil jsem. „Nechci způsobit konec světa, nejsem taková bestie. Dobře vím, že i mezi lidmi je zvířat menšina, ačkoliv právě ta menšina může za to, co sami vidíte. Zatím se žádná osada nerozhodla vám to oplatit. Ani nevěděli, co se stalo, ale až by se to dozvěděli… No nic, já už to zastavím. Ale opravdu si myslíte, že bychom nebyli v právu, kdybychom vyvolali Apokalypsu, přinejmenším v Americe?“

Ukázal jsem jim na jezírko hlavního dómu, plné mrtvolek mloků. Nikdo mi na to neodpověděl. Nad otevřeným hromadným hrobem obětí je snadné požadovat smrt těch, kdo tu zkázu způsobili, byť by zasáhla především – nevinné. Kdybychom to ale udělali, čím bychom se lišili od – velitelství armád NATO?

„Nechte mě chvilku přemýšlet,“ požádal jsem je. „Měl by tu být někde nablízku fotoaparát. Ve skříni není, možná leží pod touhle hromadou rozbitých věcí.“

Hrábl jsem nohou – a vytáhl fotoaparát v pevném pouzdře, kde zřejmě přečkal i výbuch nálože. Viděl jsem kdysi, ještě jako člověk, snímky z fotoaparátu, který takhle v pouzdře přečkal zasypání žhavým sopečným popelem při výbuchu sopky, Hory svaté Heleny v Americe. Jeden z fotoreportérů tam vyfotografoval i ohnivý mrak, který se na něho řítil. Snad ani netušil, že fotografuje svou – smrt. Stačil pak ještě uložit fotoaparát do pouzdra – ale sám tomu neunikl. Našli ho až po nějaké době, tak jako další, kteří neposlechli výzvy k evakuaci… Spoléhali se tenkrát na auta, ale mrak byl rychlejší.

Přendal jsem fotoaparát z nohy do ruky a podal jej policistovi.

„Nafoťte co můžete,“ poprosil jsem ho. „Sem se po vás už žádný člověk nikdy nedostane. Tunel co znáte zavalíme a všechny další vedou pod vodou. Budeme se před vámi lépe chránit. Důvěra v lidstvo nás přišla draho – ale poučíme se!“

Pak jsem se odklidil do koutku přemýšlet. Policisté očividně neměli odvahu mě dráždit. Poslušně obcházeli hlavní dóm a fotili bleskem. Byla to vlastně jejich práce, zajistit dokumentaci místa činu – ale tohle bylo víc než by se vešlo na jeden film.

To jsme dopadli!, uvažoval jsem. Jak sedláci u Chlumce! Co budeme dělat dál? Jaroše zabili. Zbývá nám kreator, dva transkriptory – a vědomosti. Stačil si vychovat nástupce, takže jeho dílo může pokračovat. A bude, řekl jsem si zatvrzele.

Je nás už sotva třicet, vyvstal mi v hlavě pochybovačný vnitřní hlas. Proti nám je šest miliard lidí, z nich dvě stě milionů si usilovně přeje naši smrt a jak vidět, dělají pro to všechno. Porušili i dohodnuté příměří – nevěděli o Saském ráji a mysleli si, že nás tím jediným úderem definitivně rozdrtí. Je to jen část lidstva, ale je nejlépe vyzbrojená a zbytek světa pevně drží pod svou nadvládou vojenskou, ale především hospodářskou. Nechat sílu tohoto giganta bez povšimnutí byla od nás sebevražda. Budeme proti ní muset něco udělat. Bude to nutné – a bude to oprávněné.

Ale co? Je nás příliš málo, i když máme poslední kreator. Buďto je budeme muset všechny skutečně vyvraždit, což by bylo možné, ale příšerné, nebo…

Vstal jsem a protáhl se. Už jsem věděl, co udělám. Skoro mě zamrzelo, že mě to napadlo až teď a ne o půl roku dříve. Teď teprve jsem litoval, že jsem nechal naživu Ralpha. Ta bestie je ze všech nejhorší, zná přibližnou polohu našich sídel. Nebude nám škodit? Budeme muset podniknout něco, aby nás ohrožovat nemohla. Především – najít další úkryty, o kterých lidé neví. Stačilo by, aby Ralph během svého krátkého pobytu v Mločím ráji zaslechl zmínku o Saském ráji, aby znal přibližný směr dalšího pátrání. Kdyby se někdy později rozhodl nás vypátrat, ani bychom si ho nevšimli…

Uložil jsem Jarošův disk na bezpečné místo. Podívám se na něj později. Ať tam je co chce, bude to jistě důležité, ale – teď mám naléhavější práci.

Obral jsem ještě z mrtvol červy a utrhal jim hlavičky. Američany bych jim možná nechal, ale až by spořádali mrtvoly lidí, pustili by se i do mloků. Chtěl jsem, aby to tu zůstalo pokud možné netknuté.

„Pojďte, vrátíme se,“ svolal jsem policisty. „Zůstávat tady nemá cenu.“

„Zpátky ty kilometry černou dírou?“ nelibě zkroutil obličej jeden. „Jiná cesta ven nevede?“

„Všechny ostatní tunely jsou menší, vedou pod vodou a budou asi plné žíraviny,“ ujistil jsem je. „Tohle je opravdu jediný tunel, kterým se k nám člověk dostane. Snad vás trochu potěším, zpátky to bude lehčí. Bude to s kopce a podlaha bude mokrá jako skluzavka. Pojedeme dolů jako po másle.“

„Po hlavě rovnou do vody? To nevypadá zdravě!“

„Půjdu první a vytahám špunty. Pak na vás písknu. Až mě uslyšíte, budete vědět, že je tam vzduch. Nebojte se, nechci vás utopit. Nemám k tomu důvod. Češi nám přece nic zlého neudělali – ostatně, Češi jsme i my.“

Věděli, že jsou naprosto závislí na tom, zda dodržím své slovo a vyvedu je ven? Věděli, že by tu beze mne byli v této chvíli – zaživa pohřbení?

Určitě to přinejmenším tušili.

„Venku už na nás čekají naši,“ utěšovali mě.

„Dobrá,“ povzdychl jsem si. „Počkejte tady, až zapískám.“

Zabrzdili jsme kousek od hladiny. První z nich si na mě ještě posvítil baterkou – v Mločím ráji jich bylo dost, mohl jsem věnovat každému jednu. Se světlem byla cesta přece jen méně skličující.

Potopil jsem se do vody a vyrazil napřed…

*****

Bílý aspik

Zůstalo nás přece jen víc, než jsem doufal.

V Moravských jámách přežilo osm mloků, kteří utekli do nepřístupných tunelů. Vzhledem k mírnému protiproudu se za nimi žíravina nedostala a když střelba utichla, rozhodli se odplavat do Čech. Napadlo je telefonicky vyrozumět Mločí ráj o tom, co se na Moravě stalo a varovat ostatní, ale Američané tam rozbili telefony důkladněji než tady. Sirotci z Moravských jam se v nejbližší vesnici v zoufalství obrátili – na lidi. Ale Češi opravdu za nic nemohli a ochotně se jich ujali. Na účinné varování už bylo pozdě, ale dovolali se do Saska a tam jim řekli, aby připlavali k nim.

Také v Mločím ráji přežili dva mloci – přesněji dvě mločky, Jiřinka Macháčková s Inkou Mráčkovou. Byly v žabíně krmit žáby, když přiletěla helikoptéra. Když padly první výstřely proti našim hlídkám ve stavení, pochopily, že se děje něco hrozného, ale nevěděly si rady. Tunel hlídali po zuby ozbrojení vojáci s vrtulníkem. V žabíně nebyl zavedený telefon, mělo k tomu dojít až příští měsíc. Zoufale se pokusily seběhnout k nejbližším tunelům u Jizery a varovat Mločí ráj, ale podcenily Američany a Ralpha. Když se konečně dostaly k tunelu, nemohly už vplout do žíravé vody uvnitř.

Vrátily se tedy a ukryly se poblíž žabínu. Hlídkám nemohly pomoci – našly jejich těla s prostřelenými hlavami, hozené do odpadní jámy. Viděly pak i výměnu raketových střel mezi vrtulníkem NATO a dvěma České armády. Když jsem vyskakoval ven, nebyl jsem se v jejich zorném poli, protože nevěřily lidem a neodvážily se přiblížit. Viděly jen české policisty, moji slabší auru pro oslnění z výbuchů vrtulníků přehlédly.

Po několika mučivých hodinách čekání se rozednilo. Okolí usedlosti se doslova hemžilo lidmi v uniformách, ale mločkám bylo tak líto žab, že se rozhodly nakrmit je stůj co stůj. Bylo s podivem, že žabín unikl pozornosti lidí, ale jednalo se o starý kravín a nikoho zřejmě nenapadlo spojovat tuto už omšelou stavbu s mloky. Ralph se spolu se svými kamarády soustředil na jeskyně a ti v helikoptéře hlídali spíše oblohu.

Pak mě konečně spatřily. Vyvedl jsem ze sklepa zašpiněné policisty a normálně s nimi rozmlouval. Nevěděly, co si o tom mají myslet. Že bych spolupracoval s lidmi? Takovému nesmyslu nechtěly ani uvěřit. Nakonec to riskly a sykly na mě ultrazvukem – přivítal jsem je, jako kdyby vstaly zázrakem z mrtvých. Teprve ode mě se dozvěděly plnou pravdu a obě se daly do nářku. Mlokům slzy netečou, ale vzlykat se dá i bez nich.

Požádal jsem je, ať se schovají poblíž a dál krmí žáby, jen ať se zbytečně lidem neukazují. Mohli by se tu objevit Američané i jiné vojenské jednotky, například Němci nebo Francouzi. Řekl jsem jim, že poplavu do Saska a dám tam dohromady, koho se mi podaří najít naživu. Měly by možná zajít do Mločího ráje uklidit. Neuvidí tam sice nic pěkného, jen hory mrtvých, ale jistě se tam vrátíme. Doporučil jsem jim vysbírat červy, které jsem mohl přehlédnout – Američané žabárnu s menšími stolními žábami pochopitelně do posledního kusu vystříleli, ale později si je jistě opět stvoříme.

„Musíme pokračovat,“ ujišťoval jsem obě. „Zasadili nám těžkou ránu, ale ještě nás nevyhubili. Teď jsme s odplatou na řadě my.“

„Vyvraždíme Ameriku?“ zeptala se mě hned zarputile Jiřinka.

„Ne, mám jiný plán,“ odtušil jsem klidně.

„Ale měli bychom to udělat,“ odsekla nesouhlasně. „Až o tom budeme hlasovat, budu proti jakémukoliv ustupování.“

„Nebudeme o tom hlasovat,“ zavrtěl jsem hlavou. „Jaroše zabili, Šéf Salamandr jsem teď já. A už jsem se rozhodl jinak.“

„Co blázníš, Pavle?“ naježila se. „Jak tě vůbec mohlo napadnout prohlásit se sám za Šéfa? Myslíš, že tě poslechneme? Uvidíme po volbách, pak si to povíme!“

„Funkce Šéfa Salamandra není volená, Jiřinko. Je vyhražena jen pro stvořitele,“ opakoval jsem oběma smutně Jarošova slova, s nimiž jsem sám kdysi nesouhlasil. Až teď jsem je pochopil.

„Stvořitele?“ podívala se na mě udiveně a nedůvěřivě. „I když budeme všichni proti tobě?“ opatrně mě dál sondovala.

„Můžete hlasovat jak chcete, nikdo mě nedonutí dělat něco proti mému svědomí. Já tedy rozhodnu, co se bude a nebude dělat,“ dodal jsem klidně, ale pevně.

„Vždyť nám zabili Jaroše! A ty to necháš jen tak?“ zatvářila se nepřátelsky.

„Jiřka má pravdu, měli bychom jim to oplatit!“ přidala se k Jiřince Inka.

„Oplatíme. Nikoho nezabijeme a přitom srazíme Spojené státy na kolena. Budou nás ještě prosit o mír! Mám to promyšlené lépe než si myslíte. A hlavně bez vraždění. Brzy uvidíte!“

„To myslíš – vážně?“ nevěřily mi už obě. Krátce po takovém masakru od nepříliš početného komanda to ani moc důvěryhodně nevypadalo.

„Uvidíte,“ ujistil jsem obě.

*****

„Je vám všechno jasné?“ přehlížel jsem pětičlenné komando, vedené mlčenlivým Johnem Glennem. Během amerického masakru Mločího ráje jako jediný z Marešovců pomáhal v Saském ráji s elektrickými rozvody a proto zůstal naživu.

„A nedělejte žádné skopičiny, ať se všichni vrátíte. Potřebujeme vás tady víc než si myslíte. Nechci slyšet o žádném zbytečném hrdinství,“ nabádal jsem je.

Chystali jsme se zasadit Spojeným státům ránu, která měla největší světovou supervelmoc srazit na kolena. Pokud se nestane nic mimořádného, mělo to proběhnout bez obětí na životech – dokonce na obou stranách. Kdo věděl oč jde, musel chtě nechtě souhlasit, že jen tohle a nic jiného – kromě vyvraždění Ameriky – může a vlastně musí mít úspěch. Největší troufalost od nás byla, že jsme na tuto akci vyslali jen pět mloků. Nikdo z Američanů je ani koutkem oka nespatří. Poplavou celou cestu hluboko u dna řek – a v moři pod úrovní, kam dosahují zbytky slunečního světla. Nebudou mít u sebe nic kovového – jen jako minule vidle, přeměněné v harpuny. Nikdo je nemůže zaměřit a napadnout – leda žraloci, kterých je ale v Atlantiku poměrně málo.

Měl jsem teď jako nový Šéf Salamandr velikou výhodu. Mezi těmi, kdo přežili, chybělo Marešovo militantní křídlo. Jaroš je chtěl mít pod dohledem, takže zahynuli spolu s ním. Tato skupinka vypadala přece jen rozumněji. Mohl jsem věřit, že se zdrží zbytečných hrdinských činů? Snad ano – jejich úkol bude vlastně velice jednoduchý. Věděli co mají dělat – a že se musí vrátit, jakmile poznají, že to účinkuje. Neměli by se tam zdržet ani o minutu déle než je nutné.

Bylo ale rozumné dávat jim jako velitele – Američana?

Jistě. Už jednou Atlantik přeplaval a vyznal se tam lépe než kdokoliv jiný. Tady nerozhodovala otázka národnosti ani země původu, spíš smýšlení. A já jsem Johnovi věřil. Mohl si to rozmyslet s ohledem na příbuzné? Vždyť tentokrát nikoho nezabije, minule to mohlo dopadnout hůř – a přece pomáhal rozptylovat i smrtící kmen 618! Prý i Mareše napadlo ochromit lidi v širokém kruhu kolem Washingtonu mými baktériemi a až potom zaútočit na Pentagon těmi smrtícími.

Krátce se rozloučili se všemi, kromě Inky s Jiřinkou, které jediné žily v Mločím ráji a staraly se tajně o žabín v usedlosti Pod Skalou.

Vrtulníky NATO každého brzy vyvedly z iluze, že by proti nim Česká vláda něco zmohla. Létaly nad Čechami dál a Česká vláda dostala již to ráno po masakru mloků ultimátum, že jakákoliv akce proti kontrolním přeletům letadel NATO, včetně pouhého radarového zaměřování, bude mít za ihned následek odvetné bombardování vojenských cílů v Čechách. Tak to aspoň před světem dopředu zdůvodňoval tiskový mluvčí NATO. Češi se podle něho postavili proti ostatním národům světa a je tedy nutné přivést je co nejdříve k rozumu, byť by to mělo být silou. Bylo to proti principům NATO, ale aspoň bylo vidět, kdo je tady pánem. Po březích našich řek patrolovaly skupinky amerických mariňáků US NAVY s obrněnými auty. Občas střílely do vody a házely tam granáty. Podařilo se jim ulovit hodně ryb, ale žádného mloka nikdy ani nespatřili – ve dne jsme řekami necestovali a potmě jsme je viděli vždycky dříve než oni nás.

Mloci mě jako Šéfa uznali rychle a můj plán schválili – mluvil jsem tedy za ně i v ostatních případech. Rozhodl jsem, že všechny naše nadzemní aktivity musí ustoupit a měl jsem o tom i tajný telefonní rozhovor s českým ministrem obrany.

„Neprovokujte je a nechte je dělat co chtějí,“ navrhl jsem mu. „Nemá cenu se jim protivit. Mohli by v mírotvorném nadšení rozbombardovat Prahu, mosty přes Vltavu nebo Karlštejn, víme přece, co všechno jsou pro ně vojenské cíle. Vypněte radarové stanice, včetně civilních – je lépe zastavit civilní leteckou dopravu, než jim poskytnout záminku k ničení. Stáhněte ale české vojenské jednotky z okolních zemí, kde působí, ukončete s NATO spolupráci a nedoplňujte jim na našem území ani palivo.“

„Mohli bychom proti tomu v Radě NATO protestovat,“ namítal ministr. „Máme tam přece právo veta – stejně jako ostatní.“

„Dosáhnete jen toho, že o to formální právo přijdete,“ varoval jsem ho. „Všichni ostatní prostě odkývají další změnu principů aliance – nebylo by to poprvé. Chovejte se raději neutrálně, neodporujte jim a nechte to na nás. My se s nimi vypořádáme.“

„Nevidím to ale s vámi dobře. Do Baltického moře připlula Šestá flotila se dvěma letadlovými loděmi US Navy,“ prozradil mi, co jsem beztak věděl z rádia. „Zažijete asi horké časy – a my pro vás těžko co uděláme. Fandíme vám, ale je proti vám celý svět!“

„Celý svět? Nebo jen Američané? Nebojte se, nebudou diktovat dlouho,“ ujistil jsem ho. „Jde o to, abyste vydrželi v pasivním odporu alespoň týden. Šlo to kdysi proti Sovětům, půjde to i teď. Nebojte se, jejich letadlové lodě už proti nám nezasáhnou.“

„Co to říkáte? Chcete snad proti nim něco podniknout? To se ale cítíte!“

„Ne my, oni se cítí silnější než kdokoliv na světě, proto se nám ještě pokoušejí diktovat. Netuší, jaké parádní překvapení jim chystáme. Tentokrát nemáme v úmyslu zahubit ani jednoho Američana, ale ujišťuji vás, že je porušení příměří bude šeredně mrzet. Prozatím jsou opravdu nejsilnější na světě. Uvidíme za týden.“

Ano, v této chvíli bylo rozhodnuto. Kostky byly vrženy a s komandem mloků jsme neměli žádné spojení. Jenom my mloci jsme věděli, co se chystá. Připravili jsme dvě záložní komanda, ale vyslali bychom je jen kdyby se první skupině něco stalo. Nepochybovali jsme, že bychom se to z rozhlasových komentářů dozvěděli.

Spojené státy zatím oslavovaly vítězství. Ze zpráv jsme se dozvídali, že jedna demonstrace na podporu vlády a armády střídá druhou – jako na objednávku. Možná byly vládou trochu organizované, ale spíš ne – lidé se jich účastnili s netajenou radostí, že to Amerika zase někomu pořádně nandala. Ulice měst byly jako o karnevalu plné jásání a tanců. Žádný novinář ani hlasatel si nedovolil ani slůvkem protestovat proti současně probíhajícímu náboru dobrovolníků do mírových sil v Čechách, určených ke konečné likvidaci mloků. Nebylo už pochyb – Američané se chystají naši genocidu dokončit. Nepřekvapilo mě to, ale ani to ve mně nevyvolávalo obavy. Poznamenal jsem si jen heslo, pod kterým se jejich kampaň konala – „konečná likvidace mloků“. Trochu mi to připomnělo „konečné řešení židovské otázky“, ale svět to tak nevnímal, Židé byli přece lidé. Napadlo mě – také ne bez souvislostí – že se proti Čechám chystá další křížová výprava – ale jen jsem se kysele usmál. Tito novodobí křižáci se nedostanou ani k Tachovu, ba co hůř, nepodaří se jim ani opustit Spojené státy. Naše klec na ně spadne podstatně dřív. A bude to – velice pevná klec.

Druhého dne ráno jsem zatelefonoval ministrovi zahraničí a požádal ho, aby za nás předal vládě USA mločí ultimátum. Měli je dostat o pár dní dříve než začnou naše akce – ne jako to kdysi udělali Japonci s Pearl Harborem. Ačkoliv – při všem respektu k dešti japonských bomb a torpéd, Pearl Harbor byl nepatrný incident proti tomu, co chystáme my. Američané budou překvapeni víc – asi jako Japonci v Hirošimě. Nemáme přece v úmyslu přepadnout jednu jejich vzdálenou vojenskou základnu, ale přímo Severoamerickou pevninu. Nekrvavě, ale tvrdě.

„Vyhlašuji jménem mloků od této neděle dvanácti hodin středoevropského času úplnou námořní a leteckou blokádu Spojených států, Kanady a Mexika,“ přečetl jsem náš text ministrovi.

„Proboha, co to zase vyvádíte?“ vydechl překvapením. „My se vážně obáváme bombardování a obsazení Čech mírovými sbory, víte snad, co by to znamenalo – a vy…“

„Vyhlašuji úplnou námořní a leteckou blokádu Spojených států právě proto, aby Čechy obsadit nemohli,“ opakoval jsem klidně i umíněně. „Začne to už za dva dny.“

„Nezlobte se, to je přece vrchol drzosti!“ chytal se ministr za hlavu. „Vyhrožovat blokádou největší mocnosti světa?Vždyť je to nesmysl!“

„To není vyhrožování,“ ujistil jsem ho. „Od neděle neopustí území Spojených států jediná loď, jediné letadlo. Varujte i ostatní země světa, aby do dvou dnů stáhly své lodi a letadla z území Spojených států, Kanady a Mexika.“

„A když to neudělají – jako že to neudělá nikdo?“

„Odepíšou je,“ ujistil jsem ho klidně. „Blokáda se nebude týkat jen námořních lodí a letadel, ale jiné cizí dopravní prostředky se tam nevyskytují. Důrazně vám doporučuji odvolat letadla našich aerolinií, jinak z nich bude zakrátko nepotřebný šrot. Uvědomte si, že nejsme schopni rozlišovat americké lodě a letadla od ostatních.“

„Proboha, co blázníte? Vždyť nemáte k uskutečnění takové akce žádné letecké ani námořní síly a i kdybyste nějaké měli, Spojené státy mají drtivou převahu! Raději na to předem zapomeňte, nepřinesete jim žádnou hrozbu. Kromě toho, Spojené státy jsou obrovský kontinent, ten se prostě nedá uhlídat! Kolik byste na to potřebovali lodí? Tisíce – nebo snad miliony?“

„Nepotřebujeme žádné lodě – právě proto, že se jedná o kontinent. Stáhněte raději i Čechy z velvyslanectví, nemuseli by to přežít. Budou se tam dít věci nepochopitelné, možná i nebezpečné a my nejsme a nebudeme schopni nikoho chránit.“

„Zase chcete používat biologické zbraně?“ došlo mu a jeho hlas náhle zvážněl.

„Je otázka, máme-li našim prostředkům říkat zbraně,“ namítal jsem. „Pokud to půjde podle našich plánů, nikomu fyzicky neublížíme a nikdo nezahyne. Každá strana používá, co jí nejlépe vyhovuje. My nemáme lodi, letadla, ani čety dobře vycvičených zabijáků, zato jsme silnější v biologii. Budete se asi divit, nechceme Američany vraždit jako oni nás. Jenom to pro ně bude… řekněme hodně nepříjemné. Nebezpečí pro Čechy je jiného druhu, než si myslíte. Atlantik na neckách nepřeplavete, nemohli by se tedy vrátit domů a Američané by je mohli lynčovat – mají v tom dávnou tradici.“

„Uvědomte si, že riskujete jejich drtivou odvetu. Americké rakety mohou zničit cokoliv na světě, třeba i celou Evropu.“

„Jejich rakety přiletět mohou,“ odtušil jsem suše. „Samozřejmě pokud odstartují do tří dnů. Pochopitelně nás nevezmou vážně – a až je to napadne, bude na raketovou odvetu pozdě. Řekl bych, že kromě racků a supů tam nic nevzletí.“

„Žádný biologický útok nevyřadí Spojené státy naráz – a rozhodně ne velitelství, dobře zabezpečená v tajných bunkrech ve Skalistých horách. Ostatně – ani vaše první bakteriologické zbraně neúčinkovaly naráz.“

„My přece nechceme Američany vyvraždit,“ opakoval jsem. „Jejich velitelství nás nezajímají, necháme je na pokoji. Stačí nám vyřadit jejich atomové rakety. A to celkem v pohodě stihneme. Paradoxně právě proto, že lidi ohrožovat nebudeme.“

„Ale proboha, jak? Cožpak je něco takového možné? Neumím si to představit!“

„Až to začne, pochopíte, jak je to jednoduché, ale teď vám nic bližšího neřeknu. Samozřejmě uveďte naši podmínku ukončení blokády – stažení amerických vojáků s veškerou bojovou i informační technikou ze všech zemí světa na území Spojených států, z Evropy, Asie i z Afriky. Pro jistotu se to bude týkat i všech válečných lodí ve světových mořích, včetně ponorek.“

„Nechci být moc jedovatý – ale tomu se Američané vysmějí!“ prorokoval mi. „To bude pro ně jenom dobrý vtip!“

„Budou se možná smát, ale jen jako první. My se budeme smát až po nich. Víte přece, co to znamená!“ zavěsil jsem.

*****

Naše vyhlášení blokády zprostředkovala oficiální stanice Český rozhlas. Všechno co jsem nadiktoval vyslala – do posledního písmene. Doplnila k tomu komentář v tom smyslu, že se v Čechách nikdo takové varování neodváží prostě vyhodit do koše.

Vláda České republiky se skutečně stala terčem posměchu celé Evropy, zejména když krátce poté následoval příkaz k dočasnému stažení českých pracovníků z ambasád ve Spojených státech, Kanadě a Mexiku – a do odvolání i zákaz přeletů českých letadel přes Atlantik.

České aerolinie příkazu vlády uposlechly, ale ředitelství okamžitě podalo u soudu žalobu o náhradu škod. Brzy ji ale stáhlo – a mohlo si gratulovat, že se podřídilo.

Americká velvyslankyně v Praze podala proti tomuto bezprecedentnímu jednání ostrý protest a pohrozila, že učiní totéž a vyklidí americké velvyslanectví v Praze, což by znamenalo přerušení diplomatických styků, které si Čechy jistě nemohou dovolit.

Česká strana jí zdvořile odpověděla, že ultimátum mloků nevyhlašovala, pouze zprostředkovala. Samozřejmě akceptuje i svrchovanost Spojených států na půdě jejich velvyslanectví – ale stejný respekt očekává i z druhé strany.

„Česká strana nemá v úmyslu útok, ale útěk,“ komentovalo to jízlivě Právo. Výstižně se strefilo do černého, ale brzy se potvrdilo úsloví: kdo uteče, vyhraje. Kromě Čechů ovšem nikoho ani nenapadlo vzít tak bláznivou věc vážně.

Na letištích Spojených států po celé následující dny panoval normální provoz. Objevily se jen zvýšené kontroly – občas tu postávali chlapi s automatickými puškami, odhalili přitom několik zásilek drog a skupinku hledaných teroristů – ale kdo by tady přehlédl mloka? Rovněž obloha nad Atlantikem byla čistá, nikde se neukázalo nic, co by připomínalo splnění hrozby. Po dva dny létaly všechny linky normálně, snad jen podle velkého rojení policie a oddílů Národní gardy v okolí vodáren bylo jasné, že nás ostentativně přehlížejí jen méně důvtipní reportéři.

Spojené státy se na neznámý úder pečlivě připravovaly – stratégové ovšem čekali něco podobného minulému. Do všech velkých měst připravili množství dezinfekčních prostředků, kropící vozy měly vytvořit sanační přehrady v ulicích, letadla měla kropit města a případně vytvářet kolem nich bezpečnostní pásy. Optimisté tvrdili, že američtí lékaři mají kromě zbytků mločí vakcíny i novější a účinnější vlastní prostředky. Dlouho se mločí modrou smrtí usilovně zabývali – a většina lidí jim proto důvěřovala.

Katastrofy tří letadel nad New Yorkem v rozmezí pouhé čtvrthodiny po vypršení mločího ultimata přišly proto jako blesk z čistého nebe.

Ne že by byly nečekané, ale nikoho nenapadlo, že mloci své úmysly přece jen provedou – a právě tímto způsobem.

Startujícím strojům náhle a bez nejmenšího varování vysadily všechny motory, bezmocné kolosy se pak zřítily do moře. Všechny tři jakž takž dosedly na hladinu; než se potopily, podařilo se posádkám dostat cestující do gumových člunů. Nikomu se nic nestalo, až na dvě zlomeniny, pár modřin – a ztrátu tří moderních velkoletadel.

Nedaleko od nich dosedla na mořskou hladinu záchranná helikoptéra. Bohužel ne úmyslně, ale pro poruchu motoru – ze zachránců se rázem stali zachraňovaní. Piloti potápějící se stroj včas opustili, podařilo se jim doplavat ke člunům dopravních letadel, ale dovnitř se nevešli a mohli se jich jen přidržovat. Helikoptéra zmizela beze stopy, ani skvrna od paliva se na hladině neobjevila, právě tak jako po plně natankovaných letadlech.

Nikoho ještě nenapadlo, že to – není dobré znamení!

Naštěstí netrvalo dlouho a na místo dorazily čluny pobřežní stráže. Katastrofa se však přenesla i na ně. Naložily v pořádku trosečníky, ale – i jim nepochopitelně a náhle zhasly motory. Všechny se jen bezmocně houpaly na hladině a další čluny jim nemohly připlout na pomoc, neboť byly – také tak bezmocné.

Ve ztichlém přístavu už neběžel jediný motor!

Pomoc jim nabídly až dvě soukromé jachty. Pomocné motory vysadily i jim, ale plachty jim přece jen umožnily dovléci bezmocné čluny na lanech až do přístavu, před kterým už bezmocně trčely dva kolosy námořních lodí včetně ochromených remorkérů. Těm se jen podařilo spustit kotvy, ale to bylo všechno.

Bylo ovšem nad síly malých plachetnic odvléci takové kolosy do bezpečí.

Další a další letadla hlásila nepochopitelné poruchy motorů, znemožňující start. Zastavovala se při pojíždění na ranvejích i u letištních terminálů. Vrtulníky dosedaly, kam se pilotům po náhlém zastavení motorů podařilo přistát. Někdy jim k rozhodnutí nezbýval čas, několik vrtulníků se během nouzového přistání zřítilo, když zavadily o dráty elektrických vedení. Tam bylo nakonec i několik mrtvých.

To se už zastavovala i auta a města na východním pobřeží zachvátila dopravní kalamita, jakou nikdo nepamatoval ani nechápal. Ztichlé ulice byly plné stojících aut, nebylo kam se hnout. Auta, jejichž motory pracovaly, nejezdila pro úplné zatarasení ulic. Nákladní kamióny i autobusy stály v řadě s ostatními – také tiché a bezmocné. Rovněž lokomotivní motory umlkaly a už se nerozeběhly, zastavily se proto i stovky vlaků na tratích. Tam jezdily jen elektrické soupravy – ale bylo jich žalostně málo.

Letadla se na své základny přestala vracet a další nemohla odstartovat. Obloha nad Spojenými státy byla brzy čistá, jen několik padáků se snášelo z výšky. Ze země naopak stoupal černý dým z havarovaných strojů. Naštěstí všechna letadla dopadla po katapultáži pilotů do míst, kde nikoho neohrozila.

Experti samozřejmě velmi rychle objevili příčinu. Nádrže postižených strojů byly plné hustého bílého rosolu, se kterým si palivová čerpadla neporadila. Příčina tedy byla známá, ale i kdyby se podařilo nádrže vyčistit, nebylo co natankovat. Ukázalo se totiž, že stejný rosol obsahují široko daleko nejen podzemní nádrže benzínových čerpadel, ale i obrovské rezervoáry rafinerií a dokonce i nádrže kotvících tankerů. Rosolovatění znehodnotilo i chemicky příbuznou bionaftu. Jezdila auta na plyn – pokud se jim podařilo proplést se beznadějně ucpanými ulicemi.

Brzy se zastavily i první elektrárny na kapalná paliva. Postihlo je totéž co ostatní – zrosolovatělý obsah palivových nádrží vyřadil čerpadla. Brzy pracovaly jen plynové, uhelné a atomové elektrárny, ale nestačily nahradit výpadek výkonu. Dieselagregáty byly pochopitelně k ničemu a bylo nutné vypínat továrny i celé městské čtvrti, aby byl elektrický proud alespoň pro nemocnice.

Podivná katastrofa se šířila mnohem rychleji než nedávná nemoc a s děsivou rychlostí oblétla celý kontinent. Jako kdyby byla živena ze všech stran. Neonemocněl sice nikdo, ale lidé prožívali kolaps své civilizace tím tíživěji. Američané si na motory aut příliš zvykli a tím hůř snášeli, když o všechny náhle a bez výstrahy přišli. Města byla bez aut ochromená. Američané předtím jezdili autem všude – do práce i do škol, do kostelů i do kin. V mnoha městských čtvrtích úplně chyběly chodníky pro pěší. Bez automobilů byli – vyřízení.

*****

Nový, nedávno zvolený president Spojených států poslal České vládě ultimátum, aby akce mloků zastavila, jinak bude zodpovědná za drtivý protiútok Spojených států.

Český ministr zahraničí odpověděl, že nemá s mloky aktivní spojení od doby, kdy NATO a Spojené státy porušily příměří a vyvraždily dvě mločí osady v Čechách.

„Žijí přece u vás!“ naléhal president. „Zodpovídáte tedy za ně!“

„To není jisté, mohou být i v Německu. A pokud tu jsou, skrývají se před vašimi vojáky,“ vyčetl mu český ministr do telefonu. „Slíbili nám, že jednání nepřeruší, ale přerušili telefonní linky, takže je v této chvíli iniciativa na jejich straně, čekáme, až nás opět sami zavolají. Proč jste porušili příměří? Ne my, ale vy budete odpovědní za další akce mloků. My jsme jim v podstatě už teď vydaní na milost.“

„Mám tomu rozumět, že před mloky – kapitulujete?“

„Oficiálně pořád dodržujeme příměří,“ odpověděl po krátkém rozmýšlení ministr. „Prakticky je to totéž, ale takhle máme naději, že s námi budou jednat. Volební heslo Strany Rozumu bylo: Nechte mloky žít – s tím jsme volby vyhráli a můžeme tvrdit, že většina Čechů tak jako my vidí jediné východisko z krize: vycházet s mloky po dobrém. Během příměří jsme s nimi neměli nejmenší problémy a zdálo se nám, že je všechno v pořádku. Nemyslím si, že jste vyhubením většiny mloků něco vyřešili. Uvědomte si, ohrožují vás přímo na vašem pobřeží, na vašem kontinentu. Nedokážete-li je vypátrat a zničit ani tam, mají vás v hrsti. Řekl bych, že je nejvyšší čas sjednat s nimi trvalý mír a ukončit válku. Čím později k tomu dojde, tím hůř.“

„My se tak snadno nevzdáme! Vy jste přece našimi spojenci, členy Aliance, máte k ní i povinnosti a musíte nám pomáhat! Naši vojáci jsou připraveni bojovat a umírat i za vás, takže naše akce musí být i vašimi akcemi! Mloků už nemohlo zůstat mnoho, vypátráme je a zničíme! Umožněte okamžitě spojeneckým vojskům vstup na své území a předejte armádu České republiky pod velení NATO!“

„Vstupu vašich vojáků jsme nebránili, ale předání velení armády není v mé kompetenci,“ namítl ministr. „Tak protiústavní krok nemůže udělat ani ministr obrany. Ale i kdyby tomu tak nebylo, nebudeme vám pomáhat v něčem, co odsuzujeme.“

„To je ale otevřené porušení vašeho závazku k NATO!“

„Není. Nemůžete tvrdit, že vás mloci napadli a musíme vám proti nim pomáhat. K porušení příměří došlo z vaší strany. Napadli jste je na našem území a proti naší vůli. Tím padá naše povinnost stát za vašimi nezodpovědnými akcemi. Nepostavíme se vám vojensky ani kdybyste obsadili Čechy, ale proti mlokům nehneme prstem. Přítomnost vašich vojáků na našem území beztak nepřinese nic dobrého a sami brzy poznáte, že nebudou mít úspěch. Vaše atomová demonstrace síly nás přišla tak draho, že vám už nevěříme ani dobré úmysly. Nechceme vám radit, ale neměli byste se včas zamyslet, co se to vlastně děje? Jak je možné, že ta nepatrná hrstka mloků – jak sami přiznali, zbylo jich sotva padesát – dokázala dokonale ochromit supervelmoc, jako jsou Spojené státy? Podle našich informací jste až na telefony úplně odříznuti od světa. Není to nakonec předzvěst – něčeho horšího? Poradil bych vám: omluvte se jim za porušení příměří, sjednejte s nimi mír. Jen si nejsem jistý, že budete mít ještě příležitost té rady využít.“

„Chcete snad Spojeným státům – vyhrožovat?“

„Ne, to nás ani nenapadlo. Ale uvažujte logicky! Mloci mají s vámi nevyřízené účty. Slyšeli jsme jejich výrok, že teprve dvě stě milionů mrtvých Američanů bude pro vás dost pádná odpověď. Krátce po vaší nezodpovědné akci prohlásili, že pro ně není problém vyhubit vás, těžší bude nedotknout se zbytku lidstva. Teď si k tomu připočtěte, že velice úspěšně zahájili blokádu, která může zabránit případné další nákaze, mnohem horší než minulé, přeskočit na další světadíly. Slíbili, že se jejich protiakce zbytku světa nedotkne – a jak se zdá, mají to připravené. Kromě nás nikdo nebral jejich ultimátum vážně, ale dnes se žádná loď neodváží k vašemu pobřeží přiblížit na dohled námořních dalekohledů, letadla na vašich letištích zůstávají bezmocná jako mouchy na mucholapce a hospodářství se vám hroutí přímo pod rukama. Je to nepříjemná situace, ale může to být předzvěst nejhorší Apokalypsy, která se na vašem kontinentě teprve chystá! Museli jste už přece poznat, že s mloky není radno si zahrávat! Nedávno na vás použili něco, co se po dvou dnech samo zastavilo, ale totéž přece nemusí použít podruhé. Nemáte pocit, že sedíte na sudu střelného prachu, u kterého už hoří doutnák?“

„Pokuste se tedy těm bestiím vyřídit, že je můžeme velice snadno zničit – a třeba i s celou Evropou! Jsou to přece vaši mloci! Vy za ně nesete zodpovědnost!“

„Jednání o přijetí mloků za naše řádné občany jste přerušili krátce před koncem, mloci tedy dosud nejsou našimi občany. Vaše akce může zlikvidovat Evropu, ale spálí tím poslední mosty a obávám se, že se to opět nedotkne mloků, ale jen lidí. Mloci jsou proti dřívějšku lépe ukrytí. Mají svá hnízda v Německu a nedivil bych se, kdyby je měli i za Atlantikem. Kromě toho, vaše strategické rakety používají kapalné palivo. Máte čím je natankovat? A pokud odstartují, nevysadí jim motory – ještě nad vámi?“

„Na atomové ponorky se tohle bílé svinstvo nedostalo a nedostane! Naše ponorky operují v hloubce patnácti set stop, tam se mloků nemusí obávat.“

„Z toho nezdravého optimismu vás raději včas vyvedu,“ odtušil ministr.

„Myslíte si, že mloci mají lepší ponorky než my? To je nesmysl! Kdo by jim je postavil – snad ne vy? Nemáte přece žádné loděnice!“

„Mloci nejsou lidé. Dokáží se potopit i do hloubky patnácti tisíc stop, desetkrát hlouběji, než operují vaše ponorky. Oni v té hloubce i vidí, ačkoliv je tam pro lidské oči tma. Slíbili nám jako důkaz přinést pár věcí z Titanicu. Dynamitu měli vždycky dost a kromě toho mohou pod vodou používat i elektrické protitankové miny.“

„Vy jim snad ještě dodáváte zbraně? To by byl vrchol!“

„Ne, ty měli už od začátku. Jejich původní sídlo se nacházelo v zapomenuté, ale dobře vyzbrojené české pohraniční pevnosti. Vy to přece musíte vědět, vaši vojáci se tam dostali jako první. Mloci tam zanechali těžkou munici, kterou zřejmě nedokázali odnést a bez kanonů by jim k ničemu nebyla, ale co si odnesli, neví nikdo. Vím, můžete způsobit katastrofu pro zbytek světa, ale proti mlokům nezmůžete nic. Na jednoho zabitého mloka připadne více než sto milionů lidí a můžete pak najisto očekávat, že se proti vám zvedne i lidský zbytek světa. Podle mě je nejvyšší čas začít s mloky jednat, i kdyby to bylo o - bezpodmínečné kapitulaci Spojených států.“

„Opravdu chcete radit Spojeným státům jako jedinou možnost – kapitulaci?“

„Naše rada možná není nejlepší, ale tady v Evropě to tak vidíme. Naše motory pracují, ale připravujeme se, že se to rozšíří i k nám. Technické civilizace západního euroatlantického typu jsou na palivech životně závislé a jejich likvidace je touto cestou velice snadná. Čekalo nás to tak jako tak, zásoby nafty nejsou nekonečné, nečekali jsme jen, že to bude naráz. Mloci to jen skokem urychlili. Afriky a Asie se to tolik nedotkne, ačkoliv i tam to bude asi znamenat pěkný otřes, ale my očekáváme skutečné problémy. I když je naše vina jen vtom, že jsme vám nezabránili spáchat tu poslední – špinavost.“

„Nedávno jste s nimi hovořili!“ zaútočil president. „Radili vám, ať se formálně podrobíte. To znamená, že na ně spojení máte! Ve vlastním zájmu toho ihned využijte! Uvědomte si, můžeme našim leteckým silám v Evropě vydat rozkaz a naše letadla tam vybombardují jakýkoliv cíl – třeba i atomem, když to bude nutné! Nepochybujete snad, že vládneme největším jaderným potenciálem světa!“

Prořekl tím, že tajné služby Spojených států odposlouchávají spojence v Evropě, ale zřejmě mu to začalo být jedno. Mluvil by méně ostře, kdyby vytušil, že jeho slova budou pěkně jedno po druhém veřejně zvažována? Že komentátoři zdůrazní odposlech české vlády v době, kdy zbytek civilizovaného světa přijal proti odposlechu zákony, stejně jako vážně míněnou hrozbu dalším nukleárním bombardováním Evropy?

Českého ministra kupodivu ani teď nevyvedl z míry.

„Uvědomujeme si to. Vy si zase uvědomte, jakmile zrosolovatí palivo v Evropě, nepřežijí tu vaši vojáci ani dvacet čtyři hodiny. Převahu jim dodávají motory. Až o tuto výhodu přijdou, nepovede se jim asi dobře. Obyvatelé Holandska, Německa, Francie a Belgie dobře vědí, kdo za všechno může. Měli byste své vojáky z Evropy odvolat, dokud je to technicky možné. Slyšeli jsme, že palivo v letadlech i lodích zrosolovatí obvykle až po přistání ve Spojených státech. Chcete ještě jednu radu?“

„Vysmíváte se nám? Snad s těmi bestiemi nesouhlasíte? Vaše kapitulantské rady jsou pro Spojené státy nepřijatelné!“

„Vždyť jsem tu poslední ještě ani neřekl! Je prostá: máte přece v Evropě rádiové vysílače – použijte je k jednání. Mloci rádio poslouchají a jistě vás uslyší. My musíme čekat, až nám sami zavolají, to už by mohlo být pozdě. Jednejte s nimi, dokud je čas!“

„O čem podle vás máme jednat – s tou hrstkou zvířat? O kapitulaci, že?“

„V první řadě nejspíš o tom, že je nebudete považovat za zvířata. Nikdo už dnes o jejich inteligenci nepochybuje. Co provedli s vaším světadílem, to se nikomu nepodařilo a obávám se, že vás dokonale zaskočili. Můžete se jim omluvit, zavázat se nahradit jim všechny škody a nikdy víc nepoužívat násilí.“

„To přece nemůžete myslet vážně! Přestaňte nám vnucovat kapitulaci! Na takové názory nejsme zvědaví!“

„I kdyby žádali rozpuštění vaší armády a výměnu vlády, byla by v tom pro vás naděje. My netušíme, co mají mloci v úmyslu, ani zda není na jednání pozdě. Myslete si o tom, co chcete, ale kdybychom tak jako vy stáli na kraji propasti, asi bychom se o nějaké jednání aspoň pokusili.“

„Myslíte si, že vy na pokraji propasti nestojíte? Čechy jsou snadný cíl, strategická lithiová střela vyšší ráže vás může smést všechny a naráz.“

„Jistě. Můžete nás napadnout a vybombardovat. Ostatně, na nás už jste atomovou bombu shodili a problémy s tím dodnes neskončily. Jen obdivuji váš optimismus, když i po tomhle očekáváte, že vás budeme podporovat! Jaderný úder jste oficiálně vedli proti mlokům – ale zabíjel jen Čechy. Upřímně řečeno, nemáme na dalším takovém pokračování války zájem. Pochybuji, že ji můžeme vyhrát a že bychom ji vůbec měli vyhrávat. Uzavřeli jsme s mloky příměří a nic proti nim nepodnikneme. Snad získáme čas připravit se, až se motory zastaví i u nás. Začali jsme podporovat chov koní. Kdyby koně alespoň částečně nahradili benzín, bude to úspěch. Já vím, vy naše rady nesnášíte, ale koně jsou dobrá rada. Francouzi, Angličané, ale i Němci nám za ni byli vděční.“

„Takže si i vy myslíte, že mloci nedodrží slovo? Nebylo by i pro vás lepší…“

„Mloků se neobáváme, ti slovo drží. Může se to k nám ale dostat jinak. Vy sami můžete roznést nákazu paliv do zbytku světa, buďto vašimi atomovými plavidly, nebo plachetnicemi. Katastrofě by mohly zabránit jen námořní velmoci Anglie a Francie, kdyby potopily každou loď, která se pokusí směrem od vás přeplout Atlantik. My v tom směru nemůžeme nic podnikat, nemáme loďstvo.“

„Francouzi a Angličané jsou našimi spojenci!“

„My přece také. Ale všichni dobře vědí, kdo odpálil atomovou bombu uprostřed Evropy bez ohledu na spojenecké obyvatelstvo. Většina států Evropy, dokonce i část členských zemí NATO už se od toho distancovaly. Od Španělů přes Francouze po Brity. Všichni budou k vašim lodím přinejmenším opatrnější a snad tím aspoň u nás zabrání kolapsu. Bude to především v jejich zájmu.“

„Neodvážili by se začínat si něco proti našim flotilám!“

„Vašimi ochromenými flotilami nikomu nevyhrožujte. Snad jen atomový pohon má šanci, ale co zmohou atomové letadlové lodi – bez letadel? Ani pro vás nevidím jiné východisko než jednání – snad ještě není pozdě.“

„Vy Češi jste prostě kapitulovali – i když tomu tak neříkáte. V posledních třech stoletích jste kapitulovali tolikrát, že se to nedá ani spočítat. Ví to o vás kdekdo!“

„Ale zatím jsme všechno přežili. O vás mám samozřejmě lepší mínění, vy se asi nevzdáte, zato se obávám, že u vás začne Armageddon, konec světa. Proboha, začněte už jednat, dříve než se sami změníte ve stejný rosol, jako váš benzín!“

V této chvíli americký prezident rozzlobeně přerušil rozhovor.

Asi ještě netušil, že všechno vysílá v přímém přenosu rádio Český rozhlas a že se doslovný překlad brzy objeví i v sousedních zemích.

Pomohlo to přinejmenším v jednom. Z britských ostrovů, z Japonska a z přístavů na pobřeží Francie vypluly válečné lodě – hlídat před Američany Atlantik a Pacifik.

*****

Sepsali jsme výčet ztrát, pochopitelně to nebylo slavné. Počet mloků poklesl pod padesát. Podařilo se mi přesvědčit vládu České republiky, aby nás nechala na pokoji, což byl úspěch, ačkoliv tam bylo hodně zastánců Strany Rozumu, se kterými se jednat dalo. Komando vedené Johnem Glennem se ze své mise vrátilo již příští týden. Ačkoliv měla část mloků po masakru v Mločím ráji radikálnější názory, neměli jsme v úmyslu Američany zabíjet, ale z našeho pohledu bylo oprávněné a dokonce nutné způsobit za krvavé porušení příměří – kolaps jejich civilizace.

Spojené státy položilo na kolena pět mloků. Až na několik nehod helikoptér se to obešlo bez obětí na životech, z vojenského hlediska to byl neuvěřitelný rekord. Navíc se poprvé za celou éru automobilismu stalo, že na amerických silnicích nedošlo k žádné dopravní nehodě se smrtelnými následky – což ale pro Ameriku pozitivní nebylo.

Neměli jsme původně v úmyslu vypátrat a ničit atomové ponorky, ačkoliv se pak nedalo vyloučit, že nevypočitatelní Američané nezpůsobí konec světa sami. Cestování Atlantikem nebylo bez nebezpečí. Při obou cestách naše odpočívající mloky několikrát napadli žraloci. John Glenn měl s nimi ale zkušenosti a nedal se zaskočit. Žraloci byli proti mlokům rychlejší a silnější, mloci naopak obratnější. Mločí harpuny, přesněji jen upravené vidle, byly naštěstí dostatečně účinné a měli jich s sebou dost, takže i dvě zlomené násady snadno oželeli. Nemohli potvrdit, že by některého žraloka zabili, ale postačilo zahnat je na útěk a poraněné mořské dravce napadli a roztrhali jejich vlastní druhové. Mloci vždy z krvavých vod rychle odplavali a žraloci je ani nepronásledovali. Orientovali se čichem, takže jim naši mořeplavci po každé šarvátce snadno zmizeli. Ve všech případech získali další zkušenosti – a brzy se je chystali uplatnit.

Poslal jsem do Krče auto pro zárodky. Pro vedení nemocnice to byl šok, když se dozvěděli, že s reinkarnacemi končíme, ale ujistili jsme je, že budeme pokračovat, jen co si vyškolíme novou obsluhu. Loučili se s námi smutně. Řediteli nemocnice jsme vypověděli i smlouvu na dodávky žabího masa. Uznal sám, že nejsme sto dodržet ji po masakru, který nám Američané způsobili, ale především pro vojenské akce, které jsme očekávali, když se příměří změnilo v cár papíru. Žabín sice existoval, ale obsluhu jsme museli doplnit o čtyři mloky ozbrojené samopaly. Stačilo hlídat oblohu před vrtulníky. Po zemi nás před lidmi chránilo radioaktivní pásmo a to by si snad každý rozmyslel – ačkoliv nám nedávno Ralph dokázal, že i mezi Američany jsou pěkní fanatici, schopní bez mrknutí oka obětovat vlastní život. Byla to přece příšernost dát se zastřelit a nechat se reinkarnovat v těle mloka – navzdory slibu navrácení lidské podoby, o jehož nereálnosti nevěděl.

Štěstí v neštěstí bylo, že v Saském ráji přečkala masakr elita odborníků. Nepřežil to ani jeden mlok, který nebyl dříve člověkem. Saský ráj byla nehotová a nepohodlná kolonie, takže tu mloci od píky nebyli. V Mločím ráji to nepřežil nikdo a v Moravských jamách jen pár bývalých lidí pochopilo co se děje – ostatní byly teprve děti!

Učitele jsme tedy už nepotřebovali – ale Čupíka byla tak jako tak nesmírná škoda. Chyběl mi kromě Jaroše nejvíc.

Jakmile jsme se vzpamatovali a vylízali si rány, navázali jsme tajně kontakty s nemocnicemi nejbližších českých měst, v Děčíně a v Ústí nad Labem. I tak jsme tím riskovali, že na nás podnikne komando NATO nečekaný útok, ale aspoň Češi nám teď okatě fandili. Smlouva s lidmi byla jednoduchá. Přiváželi své mrtvé na chráněné místo na břehu Labe, kam jsme jim těla po nějaké době vraceli. Nebylo příjemné vléci plastikové kontejnery-rakve po dně Labe do Německa a zpátky, ale mrtvé jsme museli dopravovat vcelku, ne jen hlavy, aby se nic neprozradilo.

Zpočátku jsem se reinkarnacemi zabýval jen já, ale brzy se nám podruhé vylíhla Alice Adamová. Sám jsem ji přivítal do nového těla a poděkoval jí, že mi zachránila život. Terorista Geofrey ji přece považoval za mne a zdržel se s ní natolik, až ho čeští policisté zastřelili – o tom už ale chudák Alice nevěděla.

Musel jsem jí vypovědět, proč se probudila v Saském ráji a co se stalo v ostatních osadách. Trochu si zabrečela, ale spíš pro ostatní oběti, které znala. Vzkříšení už pro ni nebylo ani nové, ani nepříjemné, jako první probuzení v mločí kůži. Potěšilo ji, když mě viděla jako prvního, sotva roztrhla obal svého vejce.

Saský ráj měl uvnitř horký pramen, takže jsme se mohli koupat v teplé vodě. Byl to docela příjemný zážitek. Teplá voda pak vyhřívala červárium a žabín, než se teprve smísila se studenou, takže se nikde na povrchu neprojevovala.

„Zase abych začínala jako mimino!“ postěžovala si Alice pod sprchou. „Přestává mě to bavit – nedosáhnout na stůl a všem se motat pod nohama…“

„Hlavně že žiješ!“ utěšoval jsem ji. „Mohlo to dopadnout mnohem hůř. Jiní měli větší smůlu než ty. Jaroš, Čupík, Honza Adam…“

„Já vím,“ vzlykla si ještě. „Prastrýček měl už podruhé smůlu, já jen o málo menší. Pravda, on dopadl hůř! Už jsem se těšila, jak tě brzy svedu a teď jsem naopak mladší než ty. To je… nechutné.“

„Snad sis na mě nemyslela?“ usmál jsem se na ni smutně.

„Myslela, když to chceš vědět,“ odvětila prudce. „Sám jsi přece tvrdil, že to bude už brzy. Proto jsem přece vzala i to místo v Krči. Poslyš, Pavle – počkáš na mě?“

Zkusila to s prosíkem, skoro jako v legraci, ale cosi mě v jejím hlase varovalo, abych se na ni zadíval pozorněji.

Bývalá žena, nyní mlok, či spíše mločka. Fyzicky mě nepřitahovala. Zatím jsme pořád měli lidské estetické cítění, což se možná časem změní, zejména až mločí hormony vykonají své, ale v této chvíli mě ani nenapadlo cítit k ní bližší náklonnost. Nikdy jsem ji neviděl v její původní ženské podobě a neuměl jsem si ji ani představit. Jediné, co se mi na ní doopravdy líbilo, byla její žízeň po vědění, po nových znalostech. Bral jsem ji přece především jako svou žačku a kromě toho jsem už věděl, že všechno bude spletitější, než do této chvíle většina mloků tušila. Včas jsem ale pochopil, že ona to míní vážně. Že jí na tom – opravdu záleží.

„No, nebude to tak jednoduché,“ řekl jsem po chvilce. „Dělám to sice nerad, ale musím tě zklamat. Nepočkám na tebe, musela bys počkat ty na mě. Ty jsi teď přece nový živorodý druh, já patřím ke starým vejcorodým. My dva spolu nemůžeme nic mít. Musela bys počkat, až zemřu a dostanu nové kompatibilní tělo.“

Ztuhla, jako by do ní udeřil blesk, až mi jí bylo líto.

„Ale – kdo ti je dá, když je Jaroš po smrti?“ vyděsila se.

„Nevím,“ pokrčil jsem rameny. „Možná ty – pokud zůstanu naživu do doby, než zvládneš transkriptor. Ale to by mohla být pro tebe maličkost. Schopnosti máš, jsem si tím jistý. Jenom musíš vytrvat. Máš k tomu ještě chuť a odvahu, jako předtím?“

„Takže – zůstanu s tebou a budeš mě dál učit?“ rozjasnila se trochu.

„Nic jiného ti nezbývá. Prodejnu žabího masa jsme zrušili a když ti teď nabízím místo své asistentky…“

Že bude souhlasit, jsem očekával. Nečekal jsem, že od ní dostanu obrovskou pusu hned tady na místě. Byla celá rozehřátá teplou vodou a nenašel jsem sílu jí v tom bránit.

„Alice, Alice,“ povzdychl jsem si. „Nebudeš to mít jednoduché. Ale možná tě teď potěším. Milovat můžeme nejen tělo, ale i duši. Milovat tělo je primitivní a obvykle to nemívá dlouhého trvání. Milovat duši je rozhodně trvanlivější. Nejlepší je samozřejmě, když je možné současně obojí, ale – řekl bych, že to není naprosto nutná podmínka.“

„Ty myslíš, že bys mě mohl…“

„Věřím tomu,“ řekl jsem vážně. „Ale musíme se na to pořádně poznat. Líbí se mi tvoje dychtivost po vědění – ujišťuji tě, že mi už jako člověku neimponovaly bezduché krásky. Naše estetické cítění je pořád lidské a nedělám si žádné iluze, že bych se ti líbil jako mlok, ale když už se stalo, co se stalo… Navrhuji ti žít spolu a uvidíme. Kdybys mě doopravdy chtěla, musela by ses tak jako já zaměřit na duši a pak by ti ani dlouhé čekání nevadilo, jako nebude vadit mně. A to by bylo dobře.“

„Já bych se ti nelíbila ani jako žena,“ přiznala najednou otevřeně. „Víš přece, že jsem poprvé zemřela na leukémii. Před smrtí jsem díky ozáření přišla o vlasy, vypadala jsem příšerně, holohlavá a kost a kůže… Ještě že jsme se poznali až tady. Máš pravdu, asi mám také více ráda tvou duši než tělo. Přitahuješ mě a nebude to sexem. Neodháněj mě tedy. Chtěla bych ti být – když už ne ženou, pak přinejmenším dobrou asistentkou.“

*****

Inženýr Skála odjel do Brna objednat součástky pro kreatory a transkriptory. Jel s ním John Glenn, ozbrojený škorpiónem, který mi po vyvraždění Mločího ráje zůstal. Auto vyjelo z usedlosti „Pod skálou“ přímo u Mločího ráje, ale mělo se vrátit rovnou do Děčína, kde jsme získali podporu jednoho kamaráda Vladimíra Mináče. Nabídl nám jako skrýš svou garáž a navíc všestrannou podporu. Po našem společném kamarádovi se bohužel slehla zem. Vedli jsme to v patrnosti, byl to jeden z bodů naší obžaloby Military Police a pevně jsme se rozhodli nedarovat jim to. Když nám vojenská policie Mináče nevrátí, půjdou zodpovědní velitelé před soud a do vězení. Reinkarnovaný JUDr. Jiří Vašinka měl zkušenosti i jako státní zástupce a sepsal již v této věci obžalobu – zatím na neznámé pachatele, ačkoliv nebylo jasné, komu obžalobu doručíme. České soudy to soudit nemohou a mezinárodní v Haagu není nestranný. Nu což, uvidíme!.

Kromě Alice jsem si vybral další dva učedníky a začal se jim věnovat. Naštěstí jsem brzy získal významnější posilu. Mezi reinkarnovanými se vylíhl bývalý profesor biologie Karel Liďák, vlastně můj bývalý kolega. Také pro něho to byla zpočátku velká tragédie, větší než pro mě, neboť po sobě v lidském světě zanechal ženu a dvě děti a teď se o ně nemohl starat, ale brzy se také smířil s osudem – jako ostatně všichni.

Žabín u Mločího ráje produkoval plnou snůšku, více než patnáct vajec denně. Zpracovat tak velké množství nebylo jednoduché. Vytvořit zárodečné buňky, klonovat je do vajec, starat se o transkripce mrtvol a ještě se věnovat žákům bylo nad mé síly. Naštěstí se profesor Liďák uvolil, že dá mým žákům nějaké základy biologie, takže mi odebral trochu práce. I tak toho bylo dost. Většinu dne jsem strávil u počítačů a pouštěl jednu transkripci za druhou. Naštěstí jsem v době čekání na konec jednoho přenosu pracoval na vedlejším počítači – buď na jiném přenosu, nebo jsem si zapínal kreator. Večer jsem trpělivě vysvětlovat svým novým žákům včetně profesora Liďáka principy stěhování duší a základy genetiky, nutné pro pochopení kreatoru a klonování.

Událostmi mezi lidmi se zabývala mločí Rada, vedená nově voleným starostou Saského ráje Stanislavem Zimákem. Dva mloci drželi služby u radiopřijímačů, aby jim neunikla žádná zpráva. Přednost měly informace ze Spojených států. Bohužel, od nich se zpravodajství čím dál víc opožďovalo.

Nejhorší bylo, že farmáři, plně závislí na traktorech, nemohli obdělávat svá pole a sklízet úrodu. Neměli ji ani čím odvézt. Američané si to zřejmě neuvědomovali, ale já jsem tušil, že právě tohle bude klíčovým momentem války. Ameriku ochromila auta a letadla, ale na kolena je položí – katastrofální nedostatek pšenice a kukuřice.

Slyšeli jsme, že Američané urychleně předělali na plynový pohon velké množství automobilů a podařilo se jim uvést do chodu elektrárny na kapalná paliva, kde hořlavý rosol dopravovaly do kotlů místo hořáků šnekové podavače, podobné strojkům na maso. Nadšencům se podařilo roztopit muzeální parní lokomotivy, ale většina tratí zůstala mimo provoz. Šnekové podavače uvedly do provozu i část loďstva, některé lodě měly totiž místo dieselových motorů účinnější parní turbíny. Když ale upravené lodě poslali do Evropy a na druhé straně do asijských zemí, nastaly problémy.

V Atlantiku americké lodě přibližně na dvacátém pátém poledníku západní délky zastavila flotila britských torpédoborců a nařídila jim vrátit se do Spojených států. Torpédoborce pohrozily, že potopí jakoukoliv loď, která veze v podpalubí degradovaný aspik a pokusí se vniknout do pásma dvou set mil od pobřeží Evropy a Afriky. Dalšího dne se podobný incident odehrál v Tichém oceánu. Tam americké lodě plující do Číny zastavila mezinárodní flotila australských a japonských torpédoborců s další britskou bitevní lodí. Tam nezůstalo u pohrůžek. Britská loď vypálila výstražnou salvu ze své čelní dělové věže. Tak závažný argument (něco kolem tuny oceli a výbušnin) by samozřejmě přehlédl jen sebevrah. Američanům nezbývalo nic jiného než návrat.

Spojené státy povolaly zpátky všechny své válečné lodě, schopné přestavby na pohon aspikem. Získaly opět bojeschopné flotily, včetně těžkých bitevních lodí. Jenže na letadlových lodích došlo ke kontaminaci paliva a místo všemocných vládců moří se z nich téměř přes noc staly – bezbranné hračky. Bez zajištění ze vzduchu by se flotily Spojených států nemohly žádné námořní bitvy odvážit. Blokáda tedy pokračovala dál, ačkoliv se mezi Evropou a Amerikou nevyskytoval jediný mlok. Z bývalých spojenců se stali téměř protivníci. Američané sice ohlásili zkoušky prvních letadel poháněných přímo aspikem, ale brzy se ukázalo, že tento problém je složitější, než čekali.

Spojené státy oficiálně požádaly členy NATO o vojenskou podporu, ale dočkaly se poprvé odmítnutí. Německo prohlásilo, že se nejedná o přímý vojenský útok proti lodím Spojených států, ale o regulérní karanténu k zamezení šíření degradace paliv. Ujistilo je přitom, že se německé vojenské lodě vždy postaví na ochranu plavidel, na kterých nebude zjištěno rosolovatění paliv.

Den poté zastavil německý torpédoborec uprostřed Atlantiku americkou jachtu. Američané se na německý slib ihned odvolali a tvrdili, že na palubě plachetnice přece žádné palivo nemají, takže nikdo nemá důvod je zastavovat.

Torpédoborec k nim vyslal mladého komisaře v motorovém člunu. Ten jen mlčky otevřel lahvičku benzínu a vylil ji na palubu. Když se benzín před očima všech změnil v bílý rosol, komisař opět palubu jachty opustil. Motor jeho člunu již nepracoval, ale komisař pomocí vesel odplul stranou, svlékl se, všechno i s člunem zapálil a skočil do moře. Sto metrů od toho místa ho vylovil další motorový člun torpédoborce a po delším čekání, když bylo zřejmé, že motor druhého člunu pracuje, se s ním vrátil na palubu.

Americká jachta ovšem dostala příkaz k otočení okamžitě. Namířený torpédomet ani kanóny nemohl nikdo přehlédnout.

Američanům sice přestavba dovolila plout, ale do Evropy, Asie ani Afriky se už nedostali. Nicméně tím mohli obchodovat aspoň s jižní Amerikou. Degradace paliv se loděmi rychle rozšířila i tam – pokud se tam nedostala přes Mexiko, jak se rychle shodli všichni experti – samozřejmě povolaní ze Spojených států.

Konečně, déle než měsíc od počátku dopravní kalamity, v Brazílii objevili, jak se jí úspěšně bránit. Do benzínu se dá přidávat líh, získávaný z cukrové třtiny. Po malé úpravě motorů se ho může přidávat až devadesát procent, automobily vlastně jezdí na líh s menším množstvím benzínu – i když nějaký benzín ve směsi musí být, jinak nechytne od jiskry. Program alternativních paliv šetří Brazílii miliardy dolarů ročně. Rozsáhlé plantáže a lihovary produkovaly brzy po zahájení dostatek lihu a Brazílie se stala soběstačnou v palivech – bohužel za cenu likvidace velkých ploch deštných pralesů, které musely ustoupit plantážím třtiny. Původně ekologický program se tak stal příčinou strašlivé devastace planetární zeleně.

V této chvíli ale zachránil Ameriku.

Brazilci přišli na to, že lihobenzín je proti rosolu odolný. Protobaktériím se zřejmě v lihu nedařilo. A co víc, i benzínový rosol rozmíchaný do lihu se stal tekutým. Brazílie to prohlásila za potvrzení správnosti programu alternativních paliv a ihned nabídla Spojeným státům odbornou pomoc při úpravách benzínových motorů.

Bylo to krásné gesto, bohužel jen gesto. Úprava motorů na lihobenzín byla velmi snadná, Američané by ji jistě zvládli i sami. Chyběly jen – potřebné milióny litrů lihu.

Brazílie mohla na trh do Spojených států dodat pouze své přebytky, což byla jen kapka do žíznící pouště. Americké lihovary se ihned chopily své příležitosti a začaly líh pálit ve velkém, ale i kdyby se Američané vzdali své whisky, nestačilo by to. Pokusy o ředění benzínu lihem a následné oddělení dopadly špatně. Protobaktérie nezahynuly, jen vytvořily spóry, přečkaly destilaci a jakmile podíl lihu ve směsi poklesl pod padesát procent, benzín okamžitě zrosolovatěl.

Lihobenzín se navzdory tomu stal životně důležitým pro ochromenou americkou ekonomiku. Zejména obnovení americké letecké síly bylo pro Američany povzbuzení. Umožnil jim uvést do provozu letadla i automobily, považované málem za nepotřebné vraky. Bohužel ne všechny. Kdosi spočítal, že k obnově automobilového provozu na úrovni před kalamitou by bylo nutné změnit tři čtvrtě zemědělských ploch Spojených států na plantáže třtiny a pole brambor.

Nejdůležitější ale bylo, že líh, pod tlakem vháněný do zrosolovatěných ropných vrtů, rozpouštěl ropu i pod zemí a umožnil tak obnovení její těžby. Bez toho efektu by lihobenzín pomohl jen do spotřebování zrosolovatělých zásob. Takto se přece podařilo obnovit chod alespoň nejnutnějších motorů a zprovoznit železnice, které se brzy staly navzdory stoupajícím cenám nejlevnějším druhem dopravy. Kamionovou dopravu se podařilo obnovit jen zčásti a pro většinu majitelů osobních automobilů byl benzín příliš drahý, zejména když farmáři zdražili zemědělské produkty a průměrnému Američanovi na lihobenzín prostě – nezbývalo.

Novinami tvrdě kritizovaní farmáři přitom nemohli jednat jinak – museli přece nějak zaplatit drahý lihobenzín do traktorů. Dovoz potravin ze zbytku světa byl bohužel nemožný kvůli námořní blokádě a obchod skomíral na úbytě.

Většina továren musela zastavit práci, neboť neměla odběratele. Export rovněž nepřicházel v úvahu a místní lidé neměli dost peněz, aby si mohli koupit více než jídlo.

Degradace paliv Spojené státy na kolena nesrazila, ale z první mocnosti světa se stala téměř rozvojová země. Zejména když po několika výkyvech na burzách v Londýně a Tokiu klesl kurs dolaru až na úroveň dávno rozvrácené české koruny. Válečné námořnictvo všech států světa dál bránilo lodím Spojených států plout do Evropy, Asie i Austrálie, ačkoliv všechny státy obdržely od USA již několik ostrých protestů.

*****

Počet mloků v našich osadách mezitím opět překročil stovku a rychle stoupal. Nepřibývali mloci od píky – všechny zárodky se podařilo obsazovat reinkarnovanými lidmi. Získali jsme tak i tři nové učitele, ale ti se nepotřebovali zabývat novými žáky.

Mnohem důležitější bylo, že nám přibývali odborníci. Zajímali mě nejvíce biologové, ale vítali jsme každého, kdo ve svém oboru něco věděl. Získávali jsme ze světa lidí největší vědecké kapacity. Některé byly tak jako tak pro lidi ztracené, neboť se na nich zkázonosně podepsal věk, skleróza i nemoci. Nejhorší byly náhlé mozkové příhody, kdy bývá mozek hodně poškozený, ale ani ty nemusely být nepřekonatelnou překážkou transkripce. Naštěstí se sklerózou holografické pole příliš neruší – skleróza jen postiženým zabraňuje dříve získaných vědomostí efektivně využívat. Bylo někdy až neuvěřitelné, jak dědečkové, před svou smrtí neschopní postarat se o sebe, začali po novém vylíhnutí a vzpamatování z prvního šoku jevit živý zájem o obory, které pro ně už dávno jakoby neexistovaly. Většinou rychle doháněli, co ve stáří zameškali, takže jsme v nich získávali platné členy nových osad a mohli opět pomýšlet na expanzi.

Vhodných podzemních prostor byl dostatek nejen v Čechách, ale i v Německu, Rakousku a na Slovensku. Slibné bylo i pobřeží Jadranu a pomýšleli jsme ještě dál. Měl jsem stále na paměti nebezpečí tvrdé odplaty ze strany Američanů a museli jsme udělat nezbytné kroky, aby nás opět nezaskočili. Rozptýlení bylo jedním z řešení, ačkoliv nám přinášelo problémy se spojením. Museli jsme proto položit stovky kilometrů vlastních telefonních kabelů, většinou tažených rýhami pod dnem řek.

První zvládl transkriptor profesor Liďák. Přemluvil jsem ho, aby zkusil obnovit zaběhnuté reinkarnační středisko v Krči. Museli jsme sjednat policejní ochranu, ale to byla maličkost. Parlament zatím přijal zákony, které by nás měly chránit účinněji. Jakékoliv násilí proti mlokům mělo být trestáno osmi lety vězení, zabití doživotím. V legislativním zdůvodnění stálo, že jde o zvláště nebezpečné zločiny ohrožující celou společnost. Přesto jsem Liďáka varoval, aby po Praze nechodil bez doprovodu policie. Mohl by narazit na Američany – bylo jich v Praze dost a nebyli to jen obchodníci.

Nejvíce Američanů patřilo k velitelství NATO v Evropě. Měli smluvně zajištěný naprosto volný pohyb po Čechách, chodili ozbrojení a přitom v civilu. Byl to ústupek požadavkům NATO, který se ještě dodržoval.

Spolu se Skálou jsme sestavili další transkriptory. Měli jsme součástek na dvacet transkriptorů a deset kreatorů, ale smontovali jsme jen tři. Jeden transkriptor jsme měli pořád v Praze, další s kreatorem a počítači přišly do Mločího ráje, kde byly uloženy jako rezervní. Mloci mě tam ale nepustili a Mločí ráj oživili beze mě.

Pochopil jsem konečně Jaroše, když jsme mu zabránili účastnit se nebezpečných podniků. Role Šéfa Salamandra mě brzy omezovala více, než jsem si přál. Tvrdil jsem, že tunely Mločího ráje jsou dobře zajištěny hlídkami i výbušninou, nikdo nás neohrozí, ale odhlasovali proti mé vůli, že musím zůstat v nejbezpečnějším místě.

Bezpečí Mločího ráje byl ostatně jeden z našich omylů, naštěstí ne tak fatální, jako naše bezmezná důvěra v příměří. Vrtulníky NATO se ale nad Čechami skutečně neobjevovaly, nebo jen výjimečně a pěší hlídky US Marines také skoro vymizely.

„Pochopitelně,“ odfrkl si John Glenn. „Mariňáci nemají na benzín a nechce se jim chodit pěšky, zejména když ještě neulovili ani jednoho našince. Vrtulník stojí jenom na palivu tři tisíce dolarů za hodinu. Navíc dolary nikdo nechce.“

„Tobě nevadí, že se z Ameriky stala provincie?“ usmíval jsem se na něho. „Máš tam přece rodiče, bratra a sestru.“

„Chcete to slyšet upřímně? Na tomhle životě se mi nejvíc líbí, že jsem se až do této chvíle nemusel ani dotknout těch prokletých potištěných papírků; ba ani v podobě kreditní karty. V Americe je bez dolarů vyloučené přežít třeba jen týden. Všechno se točí kolem doláčů. Kdo jich má hodně je boss, ostatní jsou póvl. Co se týče příbuzných, mám je tam – i nemám. Nedávno jsem se pokusil navázat s nimi spojení. Pepík Vaněk z Ústí mě pustil na internet a pokusil se najít někoho z naší rodiny. Dozvěděl jsem se, že jsou všichni naživu, ale – zřekli se mě jako černé ovce rodiny. Prý jsem se odrodil, zradil vlast a nemám se jim ani ukazovat na očích, jak se za mě stydí. Já na to, že nemají pravdu, nestal jsem se přece mlokem o své vůli. Oni trvají na tom, že jsem měl i jako mlok bránit vlast a všechny vás postřílet, zkrátka – nebyla s nimi řeč. Dobrá, když je tomu tak, ať se za mě stydí. Nejsem na nich závislý ani finančně, ani psychicky.“

„Ani vlastní matka tě nechce?“ sondoval jsem opatrně.

„Už se prý nemůže chlubit, jakého má skvělého syna,“ posteskl si.

„Neměla tě snad jenom na chlubení před sousedy…“

„Nevím,“ zamračil se. „Skončili se mnou, já s nimi. Nechci už nikdy dělat, co by mi svědomí nedovolilo. Chránit vlast je záslužné – ale ne za cenu zvěrstev. Že mě vydědili? O žádné dědictví nestojím a nemám zájem vracet se do víru dolarů a financí. Tady sice nejsem pilotem, ale být dobrým elektrikářem je záslužnější.“

„Nehledě na to, že jsi náš první námořní odborník,“ přidal jsem.

„To beru,“ ani nemrkl. „A nestálo nás to ani cent.“

*****

Ale i my jsme se museli zabývat finančními záležitostmi. Potřebovali jsme nové počítače, museli jsme zařídit Liďákovi pobyt v Krči. Brzy nám odtud zazvonil telefon.

„Přijali nás dobře,“ hlásil spokojeně Liďák. „Jediné, co naše vztahy kalí, je palivová krize. Čechy mají benzínu dost a po ztrátě amerických trhů nám šejkové dodávají benzín levněji než dřív, ale všichni mluví jen o tom. Lihobenzín se v našich zemědělských podmínkách pěstovat nedá a nikdo neví, co bude dál.“

„Zkus všechny potěšit, že není všechno tak horké, jak se to uvaří. Kdyby se protobaktérie dostaly do Evropy nebo do Afriky, zastavím je. Není to tak těžké.“

„Jak?“ zalapal po dechu Karel. „A proč jsi to lidem neřekl dřív?“

„Proti všemu se dá najít prostředek,“ ujistil jsem ho. „Já přece nejlépe vím, co jsem stvořil. Kdyby se něco stalo, použijeme protobakteriofágy a bude to jako dřív. To je ale jen pro tebe, rozumíš?Máme to v záloze, bakteriofágy jsou vytvořené a usušené, ale nechci s tím vyjít na světlo předčasně. Jen ať se v tom lidé ještě trochu smaží, jinak by zrušili blokádu. Můžeš potěšit všechny kolem sebe, ale dej jim jen nejasnou naději.“

„Není to nakonec opravdu jen ta – nejasná naděje?“

„Není. Stvořitel si musí vědět rady, pamatuj si to.“

Bavili jsme se naprosto otevřeně, ačkoliv jsem si stále nebyl jistý, zda nás někdo neodposlouchává. Bylo to pořád ještě vysoce pravděpodobné. Navzdory obrovské bídě dávaly Spojené státy miliardy pro potřeby svých tajných služeb. Co za ně získávaly? Čím dál tím méně. Ale tvrdošíjně v tom pokračovaly. Tajné služby měly ve Státech dost síly i teď, kdy si většina Američanů nebyla jistá, zda budou mít ten den večeři. Stoupla tam i kriminalita – tentokrát ne pro snadný lup, spíš z hladu. Nikoho ale ani nenapadlo omezovat armádu, tajné služby a policii. I když užitečná byla jen ta poslední.

*****

Vidina Armageddonu

Zůstával jsem stále v Saském ráji, protože to Rada mloků považovala za nejbezpečnější úkryt. Musel jsem se podrobit – nejspíš měli pravdu.

Měli jsme teď osad několik. Kromě dovybaveného Saského ráje jsme nouzově obnovili Mločí ráj a osídlili nevelkou skupinou mloků, připravených při první známce nebezpečí k útěku. Moravské jámy zůstaly neobydlené, byly příliš na ráně. Zato jsme potichu a nenápadně zabydlili další střediska. Nejprve Sluje Adršpach na severu Čech nedaleko Broumova, pak Vřídla u Karlových Varů a poslední Jeskyně Aue v Německu poblíž stejnojmenného města. Německé osady ležely nedaleko hranic; ale za větrem, mimo pozornost lidí. Nevýhodou byla složitější doprava, proto jsme v Jeskyních Aue neměli ani žabín. Plánovali jsme založit jej po instalování turbíny ze Škodovky, bylo ovšem otázkou, jak ji tam dopravíme, aby si toho Němci nevšimli. Německo bylo v současné době nejvěrnějším členem NATO, i když proti nám téměř nic nepodnikalo. S příměřím se obnovil i turistický provoz, jen v menší míře než před válkou. Od našich přátel mezi lidmi jsme věděli, že němečtí turisté pilně vyzvídají vše co se týká mloků, nechávalo nás to ale klidné. Mohlo se jednat skutečně o zvědavé turisty, ale i kdyby byli všichni Němci špiony, co by se dozvěděli? Nanejvýš o našich reinkarnačních střediscích, kde by případné teroristické komando našlo pod silnou policejní ochranou pouze jediného mloka. Že se sám Šéf Salamander nachází v Německu, zatím nenapadlo ani bulvární plátky, kde se to jinak různými nepodloženými dohady hemžilo. Nikdo z lidí netušil, že v současné době vedeme průzkum v Norsku, ve Španělsku, na jaderském pobřeží Itálie a v Chorvatsku, ale i my jsme to chápali jen jako příslib do budoucna, stejně jako naše největší spanilé jízdy do Malajsie a Jižní Ameriky.

Museli jsme uvažovat i o nejhorších možnostech, například o napadení jadernou zbraní největší ráže, která by podle expertů Čechy jako takové vymazala z Evropy. Lidé tomu sice nevěřili, ale museli jsme ji uvažovat – jako málo pravděpodobnou, nicméně možnou. Za silnými slovy presidenta Spojených států se mohlo skrývat ledacos. První jaderný úder v Evropě ostatně přesvědčil skeptiky i optimisty, že něco tak obludného pořád není vyloučené. Očekávali jsme, že maximální úder smete na povrchu nejen celé Čechy, ale že tentokrát neodolají ani jeskyně v hloubce. Také proto jsem musel zůstat v Sasku, přece jen trochu chráněném horami.

Sídlo Šéfa Salamandra bylo pořád jen jedno – neměl jsem ještě zástupce. Nebyl to naštěstí úřad v lidském slova smyslu. Rozhodoval jsem, když se na něčem neshodla většina Rady mloků. Nejvíc času jsem s čtveřicí nejlepších žáků věnoval vývoji nového mločího druhu. Klonování vajec i přepisy duší naštěstí prováděli jiní. Profesor Liďák v Praze v Krči, Jindřich Tomašiců v Ústí nad Labem. Inženýr Skála s Pardubicemi dohodl ustanovení reinkarnačního střediska v místní nemocnici, Franta Koťátko totéž s nemocnicí Mladá Boleslav, kde poslední dobou umíralo nejvíce lidí – bohužel na následky ozáření z atomového bombardování Čech. Dohody uzavřeli snadno a brzy mohla další střediska pozorovat při té zázračné práci šikovnou Kateřinu Loudovou a Ludmilu Krátkou.

Tím jsme vyčerpali kapacitu produkce žabínů. Mohli jsme buď někde otevřít další žabíny, nebo se smířit s omezenou produkcí. Přišel jsem na třetí možnost.

Stanislav Zimák nalistoval v telefonním seznamu několik větších zemědělských firem a pokusil se je nalákat na naši nezištnou nabídku – chovat vedle krav žáby.

Několik zemědělců prostě zavěsilo telefon, považovali to za špatný vtip, ačkoliv podle písklavějšího hlasu museli poznat, že s nimi nemluví člověk. Několik hrubiánů mu navíc sprostě vynadalo, aby si z nich nedělal blázny.

Posledním zemědělcem, kterému Zimák zavolal, byl jakýsi Karel Polák. Nejprve Stanislava zdvořile vyslechl a pak se ho zeptal, zdali náhodou nejde o ty žáby, jejichž maso se nedávno prodávalo v Krčské nemocnici v Praze. Když ho Stáňa ujistil, že je to přesně tato záležitost, Karel Polák se zeptal na podmínky.

Byly vlastně jednoduché. Pro zemědělce to znamenalo nevelkou investici do plechového červária, místo pro stáj zvanou žabín a nevelké náklady na krmení. Červí násadu a pár mladých žabek měli dostat zdarma, na druhé straně se měli zavázat, že nám budou za pevnou cenu prodávat všechna vejce s výjimkou těch, která použijí na chov dalších žab. Dietní žabí maso měli prodávat podle vlastního uvážení, ale kdyby se rozhodli s chovem skončit, nabídnou mám všechny žáby k odkoupení za cenu masa na váhu. Karlu Polákovi se naše podmínky včetně cen vajec zdály přijatelné a brzy nato si přijel s traktorem k usedlosti Pod skalou nedaleko Mločího ráje pro první násadu. Kromě deseti mladých žabek, velikých zhruba jako husa, si odvážel dospělou nosnici s postroji, aby měl nějaký užitek hned z počátku. Navíc získal náš slib, že bude jedním z prvních, komu umožníme chov menších žab stolních, které i nám sloužily jako drůbež. Mohli jsme mu je nabídnout už teď, ale náš ekonom Nezdara se obával, že malé druhy budou pro zemědělce atraktivnější a neseženeme pak nikoho ochotného chovat také žáby obrovské. Šlo nám přece především o vejce, vhodná ke klonování mloků. Mohli jsme blahořečit osudu, že si žena pana Poláka během návštěvy příbuzných v Praze zlomila nohu a v Krčské nemocnici se setkala s podivným modrým masem dietních žab.

Pan Polák si všechno bedlivě prohlédl: žabín, červária i sila pro kvašení krmiv, ačkoliv jsme ho ujišťovali, že ty musíme mít kvůli dezaktivaci radioaktivního krmiva a on ani drahá sila, ani odstředivky potřebovat nebude.

„Vy dokážete vytáhnout naprosto čisté krmení i z radioaktivní trávy a plevele? To tedy před vámi smekám klobouk. Umí to někdo ve světě lidí?“

Ujistili jsme ho, že o podobném případě nevíme. A pokud to někdo dokáže, pak to dosud nikde nebylo publikováno.

Vejce slíbil přivážet každý týden do nemocnice v Mladé Boleslavi, odkud jsme si je mohli odvážet ke klonování přímo do Mločího ráje. Tam se už týden činil Jeroným Pražák, jeden ze čtyř mých zručných učedníků, kteří zaujali svá místa ve všech čtyřech českých mločích osadách. Bylo to tak výhodnější, ze Saského ráje jsme rozváželi místo obrovských vajec jen zárodky, které se vešly do speciálního termokufříku. Uvažovali jsme dokonce o klonování přímo v nemocnici v Mladé Boleslavi.

Stanislav pak volal dalším a dalším zemědělcům. Leckde nepochodil – k takovým se už nevracel. Jinde si vyžádali čas na rozmyšlenou, někde požadovali i nezávazné vyzkoušení chovu žab s právem odstoupit od smlouvy, kdyby se jim nezdál efektivní. I takovým jsme zpravidla okamžitě vyhověli. Věděli jsme, že nikdo z nich už smlouvu nevypoví. Podle odhadu našeho ekonoma Nezdary měl být chov žab třikrát efektivnější než chov krav, nehledě na výhodnější vlastnosti žabího masa. Už teď si na naši nekalou konkurenci na ministerstvu zemědělství stěžovali pěstitelé králíků a drůbeže, kteří včas pochopili, že exotická novinka není jen okrajovou záležitostí, ale že by jim mohla brzy velice tvrdě konkurovat, zejména až uvolníme ke všeobecnému používání další dosud neznámou konkurenci drůbeže, menší stolní žáby.

Ministerstvu ale vládl člen Strany Rozumu a ten měl pro ně jediný návrh – přejít také na chov žab. Ujistil je, že naše podmínky jsou stejně výhodné pro všechny.

Ještě větší problémy jsme měli se Zelenými. Měli proti našim žabám jednoduchý a přitom pravdivý argument – že nejsou přírodní, ale geneticky upravené. Jistě, nejenže byly upravené, byly dokonce od základu jiné, nicméně obsahovaly všechny důležité složky jako přírodní masa, snad trochu jednodušší, což nejenže nevadilo, ale naopak to znamenalo lepší stravitelnost. Ani modrý AL-hemoglobin lidem neškodil.

„Obří žáby nejsou přírodní – jsou škodlivé,“ tvrdili pořád dokola na velkých plakátech. „Jejich maso je pro člověka nepřirozené a způsobuje rakovinu.“

Nebyla to pravda, zvýšený výskyt rakoviny v Čechách vyvolalo radioaktivní zamoření, ovšem argumenty působily jen na logicky uvažující lidi, kdežto na fanatiky, opakující stále stejnou písničku, vliv pochopitelně neměly. Demonstrací proti umělým žábám se účastnilo stále více lidí, ale byli to většinou zemědělci, kteří naši nabídku odmítli a zkrachovali. Zelení je pokaždé sváželi autobusy z celých Čech, ale navzdory tomu se žáby rozšířily všude a měli jsme už i první zájemce z Polska.

Vajec teď bylo více než jsme stačili naklonovat. Několik dalších učedníků jsem pověřil důležitými funkcemi reinkarnátorů, ale čtyři nejlepší jsem si stále ponechával u sebe: Alici Adamovou, Vlastu Pivoňku, Pepíka Mikviče a profesora Liďáka, kterého v Praze vystřídal Honza Úvozník. Jen tito čtyři zvládli biologii natolik, abych se s nimi mohl odpovědně pustit do vývoje nových mloků.

Ačkoliv vědomosti byly důležitým kritériem, hlavní se mi u mých učedníků zdála povaha. Jindra Tomašic byl nejchytřejší, ale brzy se k ostatním mlokům začal chovat přezíravě. Jakmile jsem jeho pýchu zpozoroval, přidělil jsem mu místo reinkarnátora v nemocnici v Ústí nad Labem, což jeho ambice vrcholně uspokojilo. Netušil, že za své nejlepší žáky považuji ty, které jsem si ponechal. Každý měl vlastní počítač, ale měli jsme je propojené, aby měl každý přístup ke všemu. Začali jednoduchými baktériemi, pokračovali přes červy a až nakonec jsem jim zadal jejich zkušební dílo: samostatně stvořit nový druh mloka.

„Co bys dělal, kdybychom tě překonali?“ zeptala se mě ze žertu Alice.

„Pokud by to bylo natolik dokonalejší, že by to stálo za změnu, zavedli bychom nový druh místo dosavadních. Nic předem nevylučuji, ačkoliv případné těžkosti při nekompatibilitě budou samozřejmě hovořit proti.“

„Aha – už vím,“ došlo jako první Alici. „Pak bys zase musel čekat ty na mě.“

Došlo jí to správně a nezbylo mi, než jí to potvrdit.

„Za jakých podmínek by to stálo za změnu?“ upřesňoval si Vlasta.

„Musely by k tomu být pádné důvody,“ odvětila mu za mě Alice. „Pavlovu druhu dal Jaroš přednost, ačkoliv vývojový skok od vejcorodých k živorodým mlokům byl také příliš velký a nebylo to jednoduché. A přece to udělali. Máme tedy co dělat.“

Napadlo mě ale něco přímo kacířského. Až stvoříme novou odrůdu mloka a další mloci se naučí obsluhovat transkriptor, nemohli bychom s Alicí zemřít – i úmyslně? Mohli bychom se reinkarnovat navzájem a byli bychom první nového druhu…

Hned jsem to ale zaplašil. Jsme přece psychicky dospělí a kromě hormonů máme i modrou kůru mozkovou. Neobětujeme předčasně dva živé zárodky, které budou potřebovat jiní, abychom si lépe vyhověli. Nikomu zatím nepřipadá nepřirozené, že spolu žijeme – máme snad rozum. Od samého počátku se jen dva mloci projevili jako lumpové. Marcela Příborského jsem viděl jen jako mrtvolu v domě hajného Vaňka a Ralpha Lommykerta jsme z našeho společenství trvale vyloučili, ale jistě to v nich zbylo z jejich – zkažené lidské duše.

Ne, ne, mloci se musí chovat rozumně. A jejich Šéf nesmí být jako vládcové lidí, despotové nebo profesionální politikové, aby pro sebe vyžadoval jiná měřítka než pro jiné. To by byl konec bratrství mloků. V naší mločí komunitě ještě nedošlo k jedinému případu násilí – až na Ralpha. Tak by to mělo zůstat co nejdéle, nejlépe – navždy.

Opět jsem se raději zadíval do genetických struktur na své obrazovce. Musíme spolu vymyslet takový druh, aby snesl alespoň jedno tisíciletí beze změny.

A nemusí to být ani člověk. Rozum je přece důležitější než tvar těla.

*****

V zimě jsme mohli opět trochu odpočívat. Žáby měly období relativního klidu, kdy bylo výhodné starší kusy porazit na maso. Jakmile teplota v žabíně klesla pod čtyři stupně Celsia, znehybněly a všechny jejich životní funkce se stáhly na minimum. Takto by mohly přečkat zimu i bez krmení, ale když jim zemědělci v žabíně zatopili, vrátila se žábám aktivita včetně snášení vajec; bohužel jen s poloviční produkcí.

Něco podobného nastávalo u červů. Žabíny i červária bylo vhodné v zimě trochu přitápět, ani zvýšené náklady se na cenách žabího masa neprojevily. Červi se spokojili s jakoukoliv stravitelnou potravou, náklady na krmení byly ze všech druhů užitkových zvířat nejnižší. Chov žab byl vysoce ziskový a kdybychom měli dostatek mloků, žabínů a půdy, asi bychom si na ně podrželi monopol. Vyměnili jsme jej za vyšší dodávky vajec, to bylo v této chvíli nejdůležitější. Pro nás – a především pro reinkarnované…

Pod zemí byla naštěstí teplota stálejší, vytápěné žabíny se nás v podstatě netýkaly. Saský ráj měl teplé prameny a produkce žabínu se v zimě nijak nesnižovala.

Stala se ale událost, která mě donutila opět se zabývat lidskou společností.

Po delší době mi zatelefonoval ministr zahraničí. Měl nemilou zprávu.

Na dohled od francouzského pobřeží se z Atlantiku vynořila americká atomová ponorka. Vystřelila na Francii jednu jedinou nevelikou raketu a pak se rychle potopila.

Raketa neobsahovala trhavinu. Místo nálože v ní byl bílý benzínový rosol, nevelkou turbínkou na stlačený vzduch rozmělňovaný na mikroskopickou drť a rozprašovaný do vzduchu po celé dráze letu. Prázdná raketa pak dopadla do polí, kde nevznikla téměř žádná škoda. Účinek se ale projevil brzy. Kvetoucí Francie se lidem přímo před očima rychle měnila v ochromenou zemi – bez jediného fungujícího motoru.

„Čekal jsem to, ale ne tak brzy,“ řekl jsem do telefonu. Tento nápis na náhrobku jednoho anglického hřbitova měl v sobě opravdu příchuť černého humoru. Neřekl jsem to ale tak beznadějně.

„Musíme se připravit na zastavení dopravy v Evropě. Bohužel, koní asi nebudeme mít dost,“ pokračoval ministr. „Také plynových aut je v Evropě málo.“

„Mám lepší řešení,“ odtušil jsem. „Zorganizujte asanační službu k nápravě degradovaného paliva. Dodáme vám dvougenerační bakteriofágy, které to zastaví.“

„Tomu nerozumím, můžete mi to vysvětlit?“

„Máme to od začátku,“ ujistil jsem ho. „Pošleme vám malé dávkovače podobné mikrotužkám, ostatně jsme je z nich dělali. Uvnitř je místo tuhy sušený bakteriofág. Do napadené nádrže stačí odlomit kousek velký jako zrnko máku – v minutě je obsah nádrže tekutý. Upravené palivo neztuhne ani při styku s jiným napadeným, takže když je nalijete do nádrže s rosolovitým palivem, rozpustí se rosol i v druhé nádrži.“

„Vážně? To by bylo vynikající! Tím by mohla být během několika dní zastavena katastrofa po celém světě!“

„Není tomu tak – aspoň ne tak snadno,“ musel jsem jeho nadšení zchladit. „Ještě vám musím vysvětlit, co znamená pojem dvougenerační. První generace bakteriofágu zlikviduje veškeré rosolující protobaktérie s nimiž se dostane do kontaktu, pak vytvoří spóry a zahyne. Spóry ožijí při styku s dalším rosolem. Druhá generace rozpustí rosol v druhé nádrži, ale zahyne beze spór. Účinkuje tedy pouze dvakrát a při styku s dalším rosolem už nebude účinná. Proto dvougenerační. Jedním zrníčkem obnovíte provoz jedné benzínové stanice a všech automobilů, které z ní natankují, ale bakteriofágy jsou aktivní sotva hodinu a nesnesou dlouhý transport.“

„Proč tak složitě?“

„Kdyby to tak nebylo, první nádrž aktivních bakteriofágů by zrušila blokádu Spojených států. Takhle máme jistotu, že tam bude blokáda pokračovat. V podmínkách samozřejmě bude, že se žádná naše mikrotužka nesmí dostat do Ameriky. Svěřte to jen spolehlivým a neúplatným lidem – ve vašem zájmu.“

„Našem zájmu – myslíte českém – nebo spíš mločím?“

„Zejména vašem – lidském. Mohli byste tak nechtěně uvést do provozu americké strategické mezikontinentální rakety a ujišťuji vás, že by se vás lidí případné atomové ostřelování Evropy dotklo více než nás. My už jsme jedno téměř beze škody přečkali.“

„Američané už přece dávno létají na lihobenzín.“

„Ano, ale k nadvládě nad světem to nestačí. Lihobenzín má menší výhřevnost než dosavadní paliva. U letadel to znamená zkrácení doletu, balistické rakety to úplně znemožní.“

„To nechápu. Proč? Jak tomu mám rozumět?“

„Je to přece prosté. Dolet balistických raket není totéž co dolet letadel. Rakety letí většinu trasy bez motoru, jenže s lihobenzínem se vůbec nedostanou nahoru. Nemám iluze o tom, že by se nenašel dobrodinec, který by to do Ameriky za pár milionů dolarů nedopravil. Mám pro vás návrh – spíš radu. Aby to opravdu nikoho nenapadlo, označte případnou korupci a prodej mikrotužky do Spojených států předem za obecné ohrožení Evropy s trestem doživotního vězení.“

„Rozumím vám,“ přikývl ministr. „Nebylo by lépe, aby se tím zabývala armáda? Má snad lepší možnosti ochrany…“

„Ne, protože budeme v brzké době požadovat zrušení všech armád světa. Jen co donutíme kapitulovat Spojené státy.“

„To že máte v plánu? Myslíte, že toho dosáhnete? Obávám se, že Američané jsou silný a hrdý národ, ti se nevzdají. A nikdy vám nezapomenou, že jste je ožebračili.“

„První rána jim nakrátko sebrala benzín. Druhá, chystaná na jaro, je dorazí.“

„Vy proti nim máte ještě něco horšího?“

„Jistě. Právě proto, že nám nic nezapomenou. My jim také ne – a nemůžeme si dovolit, aby se z nich stala opět velmoc, která diktuje světu. My si jich jakožto národa velice vážíme, ale kdyby selhaly naše snahy o mírové ujednání, museli bychom je nakonec – možná i vyvraždit. Doufám, že to tak daleko nedojde a že svoji hrdost včas obětují. Byla by jich škoda.“

„Co vlastně proti nim plánujete?“

„To vám, pane ministře, neřeknu. Jsem si jistý, že nás odposlouchávají, takže by to pro ně nebylo překvapení a mohli by se připravit. Ujišťuji vás, že to bude tvrdší než degradace paliv. Ta se ještě obešla bez obětí, ale teď by tam mohl vypuknout hladomor. Už proto není vhodné předčasně ukončit blokádu.“

„Hladomor? Chcete jim něco udělat s potravinami?“

„To vám do telefonu neřeknu, snad jen jedno. Nedávno jsme v rádiu slyšeli vaši radu presidentovi Spojených států. Navrhoval jste mu kapitulaci a řekl jste přitom příšerné proroctví. Bohužel – pravdivé, nebo přinejmenším reálné.“

„Nevzpomínám se, že bych se kdy zabýval prorokováním. Kdy že to bylo?“

„Když jste je varoval, aby s námi jednali, dříve než se sami změní ve stejný rosol, jako jejich benzín. Nejspíš vás to jen tak napadlo, ale – strefil jste se poměrně přesně.“

*****

Ruská kosmická loď Uvaga s rusko-francouzskou posádkou vzlétla na oběžnou dráhu mimo plán. Let platila Francie a vyhradila si plné použití lodi. Rusové po zvážení okolností na spolupráci přistoupili včetně doplňování paliva nákladními loděmi. Uvaga neměla nehybně kroužit po stálé oběžné dráze jako většina předchozích lodí. Začala přecházet z jedné dráhy na druhou, nákladní lodě do ní sotva stačily doplňovat palivo. Bylo vidět, že let byl naplánován perfektně. Nákladní lodě pokaždé včas dorazily tam, kde se v dané chvíli loď Uvaga nacházela. Ta po každé změně dráhy opatrně vylovila z kosmického prostoru americkou družici a nahradila ji francouzskou kopií. Zdánlivě se nic nestalo, ale brzy se ukázalo, že jsou francouzské družice dokonalejší. Družicová navigace se zpřesnila, přenosy signálů se zrychlily a zkvalitnily. Spojené státy ihned proti tomu protestovaly, ale ničeho nedosáhly. Francouzi trvali na tom, že se jedná oběžnou údržbu navigačních a telekomunikačních družic.

Byla to pravda, ale ne celá. Špionážní družice Francouzi z oběžných drah bez náhrady odstranili, ale i v civilních francouzských modelech chyběly nedokumentované funkce, tajemné dodatky, které Američanům umožňovaly odposlech hovorů, kontrolu vysílání, možnost na dálku odpojovat internet – i to, že americká armáda dostávala dokonalejší informace než civilní sektor. Zpřesnění družicové navigace nespočívalo ve zvýšení kvality družic, ty fungovaly stejně jako dříve. Zmizely jen tajné filtry, které údaje pro všechny uživatele – kromě americké armády – znehodnocovaly. Zkvalitnění přenosu signálů bylo dáno tím, že neprocházely přes složité počítačové dekodéry, které tajným službám USA umožňovaly záznam hovorů na celém světě. Francouzi nahradili i stacionární družice, pro které loď Uvaga musela letět nejdál.

Kontejner s nasbíranými americkými družicemi loď Uvaga odpojila až okamžik před přistáním, takže beze zbytku shořel v hustých vrstvách atmosféry.

Byl to husarský kousek Francie a Ruska, srovnatelný jen s letem Američanů na Měsíc. Rusko se opět stalo důležitou kosmickou mocností a injekce francouzských franků mu pomohla i mimo kosmický sektor. Tak se vlastně Rusové poprvé zapojili do války s mloky. Nepočítám-li nesmělý protest proti jadernému úderu v Evropě, setrvali do této chvíle na neutralitě – po pravdě řečeno, nejspíš správně vytušili, že to s mloky nebude tak, jak to světu předkládali mluvčí NATO, ale netroufali si ani stavět se proti Američanům otevřeněji. Teprve teď trochu zvedli hlavy. Kdyby Rusové netrvali na své podpoře státního odposlechu telefonů, byli by zejména v Evropě přijímáni mnohem vstřícněji. V Rusku a v Číně mělo bohužel špiclování příliš hluboké kořeny, než aby se dalo jen tak ze dne na den odstranit.

Ačkoli to vypadalo neuvěřitelné, druhou typicky ruskou oblastí se staly počítače. Po odříznutí hlavních amerických výrobců zůstaly světu továrny Asie a Tchai-wanu, ale citelně chyběly procesory. Ukázalo se, že ani Rusové nejsou úplně mimo. Jakmile ze světa zmizely Intel a Microsoft, chopili se příležitosti, v krátké době vyvinuli vlastní procesor Car Petr i operační systém, vycházející z Unixu. Firma Siemens svůj nový procesor neprozřetelně zaměřila na mrtvé Windows a tak ve světě ochromených počítačů neměli Rusové konkurenci. Jejich procesory ovládly Evropu – lépe než tanky.

Přáli jsme jim úspěch – a brzy jsme si jejich počítače pořídili také. Proč ne?

*****

Neuplynul ani měsíc od chvíle, kdy se Američané pokusili rozšířit do Evropy degradované palivo a nákaza byla likvidovaná. Vztahy mezi Francií a Spojenými státy se ovšem dostaly pod bod mrazu. Podle naší dohody se všechny očíslované mikrotužky vrátily do Saského ráje, ale vědomí, že řešení noční můry je již někde připravené, vlilo novou naději do zemí Afriky, Asie, Austrálie i Evropy. Nezastavil se jen podporovaný chov koní, pro které bylo připraveno jiné využití. Koně měli výhody. Ukázalo se to ve Francii, kde v krátkém údobí degradovaného paliva pomohla koňská síla překonat nejhorší. Lékařské jízdní hlídky byly v kritické době neocenitelné stejně jako policejní.

Zima končila a blížilo se jaro. Po několikaměsíčním klidu vzala válka Američanů s mloky náhle další nečekaný obrat. Deset tříčlenných mločích komand během jarních měsíců postupně vypátralo všechny americké ponorky a ačkoliv přitom hrozilo, že na některých z nich explodují jaderné hlavice raket, mloci všechny – poslali ke dnu.

Ponorky plující v hloubce pěti set metrů zničil výbuch první miny – nevyplavala ani tříska. Jakmile exploze narušila konstrukci, tlak vody je rozdrtil. Ponorky plující na hladině šly ke dnu také, ale potápěly se pomalu. Miny explodovaly u lodních šroubů, takže loď okamžitě ochromily, ale mloci nebránili doprovodným lodím a helikoptérám zachraňovat posádky. Teprve potom explodovala druhá mina, která nebohou ponorku (v jednom případě s běžícími jadernými reaktory) poslala k Neptunovi.

Tento krok jsme rozmýšleli ze všech nejdéle a do úvah se zapojili všichni mloci. Vždyť už táta Jaroš se kdysi upřímně děsil vidiny mloků, potápějících lodě lidí. Nebýt připravených jaderných hlavic, nechali bychom je být, ale hrozba nukleárního úderu na Evropu byla příliš tíživá. Vidina, že Američané ve snaze zničit mloky obětují Evropu, byla hrůzná a někteří mloci ji dlouho nechtěli jako nepravděpodobnou uznat. Bohužel jsme měli proti jejich námitkám pádné argumenty. Kdyby nám sám americký president atomovými údery nevyhrožoval, možná bychom jednali důvěřivěji. Američané se už dlouho před námi vyznamenávali nerespektováním civilních objektů i lidských životů a kdo by se zaručil, že ve snaze zničit mloky nesmetou Evropu? Prostředky na to měli a nikdo si nebyl jistý, že je nepoužijí. Nedávno odborníci také tak vyloučili atomový úder přímo ve středu Evropy a přece se stal skutečností. Ba ne, pro jistotu jsme raději riskovali menší zlo radioaktivity unikající na dně moří a obětovali posádky atomových ponorek. Klesly ke dnu s vraky. Mohli bychom je litovat, ale byly by příliš nebezpečné. Nejen pro nás – ale i pro lidi.

Museli jsme přitom vyslat naše komanda nejen do Atlantiku, kde jsme to znali, ale i na opačný konec světa do Pacifiku, kde bylo mnohem víc žraloků. Naštěstí žádné setkání se žraloky neskončilo pro nás ztrátou. Přesně tak, jak kdysi tvrdil táta Jaroš – Bůh buď milostiv žralokům! Dlouhé lehké tyče s elektricky odpalovanými náložkami byly lepší než primitivní vidle-harpuny. Žraloky už nezaháněly, ale zabíjely. Dokázaly zlikvidovat i mnohem větší a obávanější kosatky, které ale rychle pochopily, že bude lépe na podivné nové tvory neútočit a samy si to mezi sebou včas sdělily, takže mezi mloky a kosatkami zavládl mír. Kosatky byly přece jen inteligentnější. Možná i proti lidem…

Zkáza ponorek Spojeným státům připomněla, že jejich válka s mloky neskončila, ale neměli čas vymyslet nějaká protiopatření. Po ponorkách přišly na řadu vojenské lodě. Navzdory všem pokusům o jejich ochranu šly postupně ke dnu. Nejlépe se vedlo těm potopeným přímo v amerických přístavech – bylo snadnější zachránit posádky. Ani nejmodernější bitevní lodě s pancíři a mnoha vodotěsnými přepážkami nemohly odolat minám, promyšleně připevněným do slabých míst hluboko pod čárou ponoru. Titanic přepážky nezachránily, když náraz ledovce prorazil šest sousedních úseků. I největší letadlovou loď ve chvilce potopilo osm umístěných náloží – na menší lodě stačily často dvě – tři. Američanům brzy zůstala jen poslední bitevní loď a jedna atomová letadlová. Na poslední chvíli někoho napadlo umístit je do doků naplněných zředěným louhem, který znemožnil mlokům přístup. To byla vlastně jediná účinná ochrana – bohužel jen do chvíle, kdy by tyto lodě měly vyplout. Cynikové mezi Američany uzavírali sázky, kolik kilometrů se jim podaří uplout, než půjdou ke dnu za ostatními.

Demonstrace proti mlokům se konaly po celých Státech, samozřejmě zbytečně. Vojenští odborníci si nevěděli rady. Zasypat okolí napadené lodi podvodními náložemi se ukázalo účinné jako mlácení prázdné slámy. V okamžiku výbuchu mločí miny byli původci exploze dostatečně daleko, aby je neohrozila. Pokusy chránit plavidla pomocí potápěčů dokázaly, že si mloci z takové ochrany nic nedělají. Mloci proti nim měli velikou převahu rychlosti a obratnosti, viděli je podle aury vždycky dříve než oni je a přítomnost potápěčů chránila lodi jen proto, že je mloci nechtěli zabíjet. Potápěči mohli vartovat jenom u stojících lodí a jakmile je lidé vytáhli a loď se rozjela, zahřměl první výbuch u lodních šroubů – a následovalo spouštění záchranných člunů. Mloci dokázali připevnit nálož na kýl lodi plující plnou rychlostí – a vyhnout se nebezpečným šroubům. Někteří frajeři dokázali umístit magnetickou minu pouhý metr před točícím se šroubem a proplést se pak mezi jeho lopatkami.

Zatímco lidé nevidí ani skrz šedesát metrů nejčistší vody, mloci vidí dál. Navíc jsou lodě pod vodou slyšitelné na velikou dálku – při klidném počasí rozpoznali mloci lodní šrouby na vzdálenost desítek kilometrů, při silném vlnobití o málo méně. Zblízka prý odlišovali hluk amerických strojů od hluku strojů jiných výrobců – což k přesnému určení bohužel nepostačilo, neboť množství amerických vojenských lodí nakupovaly nezúčastněné státy, zejména Jižní Ameriky. Stačilo to ale k tomu, aby mloci ignorovali lodě původem z Anglie, Francie, Japonska a Německa.

*****

Spojené státy požádaly spojence z NATO, aby podle smluv odpověděly na útoky proti jejich lodím drtivou ofenzívou proti mlokům. Český zástupce v NATO tuto výzvu odmítl se slovy, že Češi nemají možnost mloky účinně napadnout a raději budou nadále dodržovat příměří. Česká armáda se vojskům NATO samozřejmě nepostaví. Německé vrtulníky NATO poté včasných ranních hodinách překročily hranice Čech a výsadkáři bez odporu obsadili mločí pozemky, odkud se krmičky žab i s hlídači na poslední chvíli zachránili útěkem. Česká vláda se proti akci nepostavila, jen ji označila za neefektivní.

Němečtí výsadkáři mezitím postupovali rázně. Postříleli žáby a pokusili se proniknout suchým tunelem do Mločího ráje – narazili ale na rozsáhlý zával. Německá vrtná souprava se mezitím podle amerických plánů provrtala do jeskynního komplexu Mločího ráje shora, ženisté spustili do vrtu několik tun trhavin a odpálili. Naštěstí pro nás bylo vrtání příliš hlučné a když pak začaly dírou ve stropě padat balíčky trhavin, posádka Mločího ráje ohrožené jeskynní prostory včas opustila.

Mločí ráj i s počítačem a kreatorem však zničil výbuch a zasypaly zřícené stropy. Také v Moravských jamách našli výsadkáři Bundeswehru jen prázdné jeskyně. Než i tyto prostory zničili trhavinami, museli odtud vynosit skupiny ekologických aktivistů, marně protestujících proti ničení těchto přírodních útvarů. Dalo by se říci, že se tam němečtí vojáci ocitli ve vlastní pasti. Mloky nijak neohrozili a akce měla navíc soudní dohru, neboť ekologové na Bundeswehr podali žalobu. Momentálně neúčinnou, soud v Haagu ji samozřejmě jako bezdůvodnou odmítl, ale v Ženevě se začal formovat nový Nestranný mezinárodní soud, který jako první obžaloval soudní dvůr v Haagu ze spoluúčasti na válečných zločinech NATO a ekologickou žalobu začal šetřit sám.

Haagský soud sice ústy svého mluvčího prohlásil, že samozvaný Ženevský soud nikdo neuznává, ale vlády Španělska, Francie i Anglie de facto i de iure Ženevský soud uznaly podáním žaloby na Spojené státy pro tajný odchov žraloků v amerických oceánických laboratořích a masovému vypouštění do Atlantiku. Haagský soud by tuto žalobu samozřejmě odmítl, Ženevský nikoliv. Žraloci totiž ohrožovali lidi a vyhnali je z pobřežních pláží Evropy – jen mlokům příliš neuškodili.

Jirku Jošta napadlo využít k likvidaci žraloků americkou munici z mnoha desítek potopených lodí. Stačilo na dlouhou pružnou tyč upevnit držák s nábojem, vloženým tak, aby při nárazu na žraločí kůži dosedl zápalkou na trn a vybuchl, čímž žralokům přerazil páteř. Bylo to mnohem spolehlivější než elektrické odpalování a o munici jsme teď neměli nouzi, na dně moří jí bylo v amerických lodích dostatek.

Jakmile naši uprchlíci po zničení Mločího ráje dopluli do Saského ráje, svolali jsme všeobecný sněm a po krátké poradě vyslali naše komanda k protiakci.

Během příštího týdne ztratilo NATO většinu německých válečných lodí.

Ztráty na posádkách nebyly hlášeny žádné, Severní moře bylo klidné, všechny trosečníky se podařilo zachránit. Komanda dodržovala můj příkaz nepotápět osamělé lodě a pokud německé lodě pluly pohromadě, jedna z nich musela zůstat pro odvoz zachráněných. Zkušenosti našim minérům dovolovaly lodě odstřelením lodních šroubů ochromit a pomalu potopit, aby námořníky bez problémů a paniky převzalo nejbližší plavidlo. Nicméně více než čtyři pětiny tonáže německých válečných lodí šly ke dnu a dva vraky dokonale zablokovaly i vjezd do přístavu Hamburg.

Jednání velitelství NATO v Bruselu o dalším postupu proti mlokům ztroskotala. Američané trvali na stupňování akcí proti mlokům, zatímco zástupce České republiky ostré výtky na pasivitu Čechů odmítal poukazem na neúspěch německé akce. Doručil navíc velení NATO vzkaz od mloků, že na další takové akce odpovíme tvrději.

„Mloci přišli o jeden počítač a telefonní ústřednu, NATO o čtvrtinu námořní síly. Snad nechcete v tak neúčinných akcích pokračovat?“ tvrdil český zástupce jedovatě.

Krátce poté nastala pro Ameriku další pohroma, tentokrát skutečně alarmující.

V době, kdy měly být na polích zahájeny jarní práce, zrosolovatěl náhle na celém severoamerickém kontinentu lihobenzín. Traktory i auta se opět zastavily. Nový rosol se od staršího lišil rudou barvou a dychtivě hltal nejen benzín a naftu, ale i lihobenzín a čistý líh. Americké lihovary musely přerušit provoz – rosolovatění jim nedovolovalo výrobu současnými technologiemi. Pro některé Američany bylo ranou i znehodnocení destilovaných alkoholických nápojů, včetně oblíbené whisky. Ukázalo se, že se i tento rosol dá rozpustit vodou – tím ale ztratil schopnost sloužit jako palivo. Stačila nepatrná korekce genetického kódu, abych Americe sebral palivo podruhé – a nejspíš natrvalo. Možnost lihobenzínu jsem prve přehlédl, tentokrát jim další skulinka nezbyla.

V hromadné dopravě to nevypadalo krutě, tam zatím získaly převahu elektrické lokomotivy, trolejbusy a vozidla na plyn, znamenalo to ale druhé, tentokrát definitivní odstavení většiny soukromých osobních aut. Američané v té době předvedli i letouny, schopné létat na zrosolovatělé palivo, ale přesně, jak jsem odhadoval – s doletem pod hranicí použitelnosti a s takovou spotřebou, že si jejich provoz nemohla dovolit ani armáda. Bez letadlových lodí byly neškodné. Mezikontinentální balistická raketa na lihobenzín se také změnila v chiméru a její vývoj musel být zastaven.

V Detroitu sice slavnostně zahájili výrobu parních automobilů čtvrté generace, vzhledově se nelišících od benzínových, až na to, že jezdily na rosol jakékoliv barvy, americké noviny, radio i televize nešetřily optimismem, ale jedno bylo jasné všem. Jakmile se zastavily lihovary, ropné vrty definitivně zamrzly – a Spojené státy mlely z posledních, ztenčujících se zásob.

Největší chybou amerických stratégů ale bylo, že zapomněli na traktory. Koně na tak obrovské zemědělství pochopitelně nestačili. Továrna v Detroitu na příkaz vlády zastavila výrobu luxusních parních limusin a v šibeničně krátké lhůtě přešla na výrobu parních traktorů a na úpravy na plynový pohon. Vláda donutila Detroit prostřednictvím úřadu pro hospodářskou soutěž poskytnout licenci všem automobilkám, dala farmářům štědré dotace na nákup parních traktorů – bohužel pozdě. Ačkoliv farmáři pracovali do úpadu, bylo jasné, že všechny plochy osít nestihnou. Dovoz téměř nepřipadal v úvahu a stratégové pochopili, že budou muset hluboko sáhnout na federální rezervy potravin…

*****

V té době předal ministr zahraničí České republiky všem velvyslanectvím i jiným zastupitelským úřadům v Čechách další požadavky mloků.

Nejprve jsem to telefonicky konzultoval s ministrem. Záleželo mi na tom, co na to řekne – ačkoliv jsem počítal s tím, že se ani teď nenechám ovlivňovat.

„Vyzýváme všechny vlády světa k rozpuštění armád,“ přečetl jsem mu první větu mločího ultimata. „Všechny zbraně musí být zničeny a nesmí být nikdy vyráběny.“

„Jsem zvědav, kdo vás poslechne,“ komentoval to ministr pochybovačně.

„Kdo neposlechne, bude litovat,“ odtušil jsem suše a pokračoval: „Komu bude po přiměřené lhůtě od zveřejnění tohoto dokumentu prokázáno držení zbraně, musí být soudem považován za potenciálního vraha a tak s ním musí být i jednáno. Tresty za držení zbraní by se měly pohybovat mezi deseti až pětadvaceti roky vězení.“

„Míříte příliš vysoko,“ krotil mě ministr. „Tohle nebude přijatelné, především pro Američany. Určitě si na právo držet zbraň nenechají sahat. Nepočítáte s tím, že to jsou opravdu tvrdí hoši, nepokořilo je ani rudé nebezpečí. Ačkoliv uznávám, že to pro ně byla další pořádná rána – oni se i z toho vzpamatují, tak jako dosud.“

„Možná to tak nevypadá, ale už teď je jim hodně zle,“ odtušil jsem. „Naše zprávy jsou reálnější než oficiální americké. Do dvou měsíců jsou Spojené státy úplně na dně s palivy a to bude konec jejich hospodářství. Budou se sami zapřahat do pluhů, neboť koní mají málo. Navíc, to co se tam děje je jen slabý odvar toho, co na ně chystáme. My jejich příslovečnou tvrdost dobře známe. Ale zlomíme je.“

„Vždyť je to utopie! Jak chcete kontrolovat dodržování zákazu zbraní?“

„Postačí na to policie s dosavadními počty policistů. Nebudou ozbrojeni, budou mít nanejvýš pendreky, ale i ty jenom po přechodnou dobu.“

„To je naprostý nesmysl. Už první ozbrojený terorista se jim vysměje. Mafie mají příliš dokonalé struktury a policie na ně nikde na světě nestačí. Všude je plno nenávisti, nestačily ji pacifikovat ani mírové síly OSN – dokud existovaly. Zbraně se nikdy zničit nepodaří, vždy se najde někdo, kdo je neodevzdá a dobře si je uschová. Takový lump pak bude mít obrovskou výhodu, nechápete to?“

„Soudy na něho budou hledět jako na vraha. Pětadvacet let kriminálu bude dostatečně odstrašující sazba – a kdo zbraň dokonce použije, dostane doživotí.“

„Pokud se nechá zatknout. Nedovedu si představit, jak ozbrojeného chlapa zatýká policista s holýma rukama.“

„Neříkám, že bude mít holé ruce. Pamatujete se na první epidemii ve Spojených státech? Mločí komando proti Američanům nasadilo dva kmeny protobaktérií. První proti mé vůli – bohužel smrtící a měl na svědomí milióny obětí. Druhý byl výhodnější. Ochromoval jen na dva dny, pak bez dalších škod pominul a už se neobjevil. Představte si vylepšený kmen v aerosolu, nebo v nevelkých skleněných nábojích do vzduchových pistolí. Nikoho fyzicky nepoškodí, jen znehybní každého – kromě imunních policistů. Ještě si myslíte, že budou policisté potřebovat smrtící zbraně?“

„Potom bude zbraní právě tato kultura a jsme tam co jsme byli. Mafie budou mít vždycky dokonalejší prostředky než policie, mají na to více peněz.“

„Tak tomu nebude. Pistole se dají ukrást, tímhle by zloděj znehybnil jedině sám sebe. Policisty budeme totiž imunizovat my – a podplatit se rozhodně nenecháme.“

„Mohli by toho zneužít imunizovaní policisté.“

„Těch pár výjimek už se dá ošetřit. Náš kmen nebude zabíjet a budou jej používat výlučně policisté. Tím získají potřebnou převahu nad zločinci. Policie ale musí být pod přísnějším dohledem veřejnosti, přinejmenším parlamentů.“

„Nebude to ale nebezpečné? Například vůči řidičům? Ve Spojených státech bylo nejvíce mrtvých právě na silnicích.“

„Dříve to účinkovalo naráz a zastavila sotva třetina postižených. Nový kmen se projeví pozvolným oslepením. Který řidič nešlápne čistě instinktivně na brzdy, jakmile zjistí, že přestává vidět?“

„I to může být v některých případech nebezpečné – jako usnutí za volantem.“

„Nebezpečné situace se jistě naskytnou, ale časem si srovnáme statistiky těchto nehod se statistikami úmrtí vinou střelných zbraní – a dáte mi zapravdu.“

„Obávám se jen, že nikde na světě nebudou stačit věznice.“

„Kdyby to bylo nutné, můžeme část vězňů hlídat my. Samozřejmě ne ve vašich věznicích, ale u nás pod zemí. Cely by byly bez oken, útěk zcela vyloučený. Zvýšíme produkci červů a uživíme vězně bez finanční výpomoci na jejich pobyt. Rok pod zemí by se mohl počítat jako pět let nahoře, tady by to bylo pro pachatele horší než v proslulých tygřích jamách v Thajsku. Uvidíte, jak se po prvních dopisech z takového vězení prudce sníží kriminalita mezi lidmi.“

„Nestrašte mě – a co lidská práva?“

„Všichni budou mít samozřejmě základní lidská práva zajištěna,“ ujistil jsem ho. „Každý bude mít právo na život, na dostatečnou výživu – možná to nevíte, ale naši červi jsou velice výživní a máme tu i možnost pěstování zeleniny – zajistíme jim i zdravotní péči, bude jim chybět jen svoboda – a slunce. Místo procházek budou mít jednoduchá posilovací zařízení. Určitě je nemíníme mučit, jako by se jim mohlo stát mezi lidmi. Nemohou jen počítat s vymoženostmi, jako dobroty do postele, kafíčko, peníze, drogy, telefony a televize.“

„Potom by se mi asi zdála přijatelnější milostí pistole s jedním nábojem!“

„Možná… Vždyť navrhuji, aby se jeden rok tady počítal za pět nahoře. Kriminály by konečně měly odstrašující roli, ne jako vaše skoro-lázeňské basy v Čechách.“

„Dobrá, nechme těch horrorů, zpět k věci. Mě byste s těmi zbraněmi přesvědčil. Horší to budete mít u těch, kterým půjde o křeslo, například u kolegy ministra národní obrany. Ale i on má rozum – stokrát horší bude jednání s vládou Spojených států.“

„Pamatujete se ještě na mé pochybnosti o Organizaci Spojených Národů? Říkal jsem tenkrát, že tato lidská organizace je mrtvá, a i kdyby nebyla, už tisíckrát selhala. Na tom trvám, ale chceme navrhnout vytvoření nové Organizace Rozumných Národů s pravomocí zasáhnout mezinárodními policejními jednotkami v kterékoliv části světa. Ani tyto jednotky nebudou mít smrtící výzbroj, ale před jejich vstupem ochromí celou oblast letadla a policisté budou odzbrojovat a zajišťovat jen zneškodněné provinilce.“

„To vypadá lépe. Zbývá ustavit takovou organizaci.“

„Můžeme navázat i na původní Organizaci Spojených Národů, dodáme tam jen našeho zástupce. Aby se nehádala o maličkostech, což by ji jako dosud ochromovalo, chci nad ní ustanovit Arbitra. Mloka, který by v nerozhodných případech rozhodl.“

„Chcete vnutit lidem celého světa jediného a navíc mločího vládce? Nezlobte se, většinou s vámi souhlasím, ale tohle je i pro mě trochu silný tabák!“

„Arbiter nebude vládnout. Dokonce se nebude účastnit většiny zasedání. Arbiter bude rozhodovat jen když se Organizace sama dohodnout nedokáže. Mloci tam budou mít jediného zástupce s jediným hlasem, lidé budou mít většinu, rozhodovat budou oni. Ale když se na něčem nedohodnou, rozhodne za ně Arbiter. On bude jen takovou… pojistkou, která světu dosud chyběla.“

„Protože by se na ní lidé nikdy neshodli!“

„Ano, právě proto. Neshodli by se ani mloci, proto tato funkce nebude volená. Nechci vás dlouho napínat. Arbitrem bude Šéf Salamandr, v současné době – já.“

„Promiňte, ale – není to trochu velikášské?“ pokusil se mě naposledy zastavit.

„Možná. Jsem si vědom, že demokracie jde v tomto případě stranou. Tak je tomu i mezi námi mloky. Každé mločí město má u nás Radu v čele s voleným starostou, ale všichni mě bezpodmínečně uznávají za svého Šéfa, stejně jako církev uznává autoritu papeže. Mezi námi mloky to funguje a zvykli jsme si, že Šéfem Salamandrem může být jedině nejvyšší stvořitel. Utěším vás jen v jednom – nebudujeme žádnou mločí říši.“

„Proboha – a tohle chcete vnutit nám lidem?“

„Po mnoha zkušenostech – ano. Vymyslíte-li něco lepšího, rádi se podřídíme. Beztak se i já musím neustále podřizovat vyšší instanci.“

„Chcete snad tvrdit, že moc nad mloky máte – od Boha?“

„To se tvrdit neodvážím, ačkoliv to u mnohých potentátů lidé kdysi nepovažovali za nesmysl a tím méně za chybu. Moje funkce je daná Rozumem, pane ministře. Tomu se musím podřizovat. Je mou povinností přijmout jakýkoliv rozumný nápad. Volně se smím rozhodovat jedině tehdy, mám-li stejně rozumných možností na výběr více, nebo když není žádná a něco se přesto udělat musí.“

„To vypadá zajímavěji. Možná by to stálo za vyzkoušení. Dobrá, čtěte dál.“

„To snad stačí, víc toho nemám,“ odtušil jsem. „Je tu ale jedna kardinální otázka – Američané. Jsou příliš svobodomyslní, když jde o ně samotné, mnohem méně, když jde o druhé, jak jejich elitní jednotky dokazovaly na mnoha místech světa dávno před mloky. Navíc nesnášejí, aby jim někdo radil. Budou se tedy muset rozhodnout sami i tentokrát. Buďto přistoupí na naše podmínky…“

„…anebo ne…“

„V tom případě my mloci získáme více prostoru, než jsme kdy doufali.“

„Jak to myslíte?“ zarazil se ministr v neblahém tušení.

„Plánujeme osídlit všechny podzemní prostory pevnin a pobřežní mořské šelfy, ale jistě nepohrdneme ani obrovským, úplně pustým kontinentem.“

Chvíli bylo ticho. Ministr usilovně přemýšlel.

„To znamená, pokud tomu aspoň trochu rozumím, že nad Amerikou visí další válka – tentokrát vyhlazovací? Opravdu s nimi necítíte ani trochu soucitu? Vždyť tam jsou miliony nevinných! Není vám líto aspoň těch dětí?“

„Otázka zní jinak. Prvotním důvodem je pro nás eliminace smrtelného nebezpečí pro mločí civilizaci. Američané nás vyvraždili více než polovinu, další rizika odmítáme nést a chceme po nich záruky, že nás už vyvražďovat nebudou. Ale jaké záruky od nich můžeme přijmout, když poslední příměří porušili? Jakou cenu má jejich slovo? Jedinou skutečnou zárukou bude, aby se vzdali zbraní – a aby to bylo spravedlivé, musí se tak zachovat i zbytek světa. Musíme vás lidi přinutit, abyste nás nechali na pokoji. Kdo na náš mír nepřistoupí a rozhodne se dobrovolně pro válku, bude ji mít. Pokud Američané neustoupí, změníme Ameriku v pevninu zbavenou veškerého teplokrevného života – do poslední dvounohé i čtyřnohé krysy. Teprve pak bychom uvažovali o novém osídlení, ale opakuji vám, mnohem raději se spokojíme s málem. A že při tom zemřou nevinní? Ano, víme o tom. Nedávno stejně nevinně zahynuly naše mločí děti. Pamatujete si, jak to Američané oslavili? Jako své největší vítězství od konce Druhé světové války! Podle zpráv se těch oslav účastnili všichni – i malé děti mávaly radostně vlaječkami! Mám vám znovu a znovu připomínat nadšení, s jakým se patnáctiletí výrostci hlásili do mise na vyhubení posledních mloků v Čechách? Není vám líto – nás?“

„Vždyť jste bývalí lidé! Proč říkáte, že jste úplně jiná civilizace? Nevyvyšujte se nad nás tolik!“ snažil se mě obměkčit.

„To není vyvyšování, to je konstatování skutečnosti. Jsme jiní, to je prostě fakt, to nikdo nepopře. Lidské ideály známe, ale všechny už nesdílíme. Například nám skoro nic neříká národnost – bývalý Američan je u nás totéž co bývalý Čech, bývalý černoch jako bývalý běloch. Velká část lidského umění pojednává o ochraně nebo naopak týrání slabšího pohlaví. My nic takového nemáme a nikdy mít nebudeme. Uvědomujete si ale, co jim dáváme za podmínku? Odzbrojení, o kterém vy lidé dlouho a marně diskutujete. Není samotným Američanům líto jejich vlastních dětí? Ať vážně a bez úskoků přijmou mír ve světě – a následujícího dne bude konec blokády a všech našich akcí.“

„Vždyť už jste je zdeptali dost a dost,“ tvrdil. „Oni se přitom drží skvěle, to jim nemůžete upřít. Kdyby Spojené státy padly a vznikla by tam anarchie, mohlo by to zasáhnout celý svět!“

„Nemyslím si to. Nebudou první velmocí, která padne. Rakousko-Uhersko kdysi zahájilo První světovou válku, prohrálo ji a bylo rozparcelováno – dobře mu tak. Druhou světovou válku rozpoutalo Hitlerovo Německo. Napáchalo neuvěřitelnou horu zločinů, ale skončilo v troskách – dobře mu tak. Stalinovo Rusko sice zahájilo Druhou světovou spolu s Německem, ale pak se s Ruskem spojila Anglie Winstona Churchilla a Rusko se díky spojencům stalo vítězem. Winston Churchill tenkrát říkal, že se proti Hitlerovi spojí třeba se Satanášem. Stalina za anděla jistě nepovažoval, ale omluvou mu budiž, že se aspoň snažil zvolit ze dvou zel to menší. Bohužel, právě proto způsobil Sovětský svaz ještě mnoho zla a rozpadl se mnohem později, ale rozpadl se přece – dobře mu tak. Spojené státy mají historické zásluhy proti Japoncům i proti Hitlerovi, ty jim nechceme upírat, ale po Druhé světové válce a zejména po rozpadu sovětského impéria se začaly chovat jako neomezení vládci celého světa. Americká Marines je tak prestižní, že si její příslušníci přestali uvědomovat, že nejsou polobohy. Chcete přečíst něco z jejich náborového prospektu? Poslouchejte: »Marines« nemají problém s náborem nováčků. »Romantika« Marines se přenáší přes generace v rodinách, kde syn, a dnes i dcera, jdou ve stopách otce a děda. Prosperující průmysloví kapitáni, naši kongresmani, intelektuálové, ale i řadoví občané, se stále vracejí k začátkům »učedníků námořní pěchoty« a ke svým kmenovým jednotkám. Jakékoliv snížení standardu vojska USMC, jakákoliv negativní zpráva jak v tisku, tak v politické aréně vyvolá okamžitou smršť protireakcí bývalých »marines«, od Kapitolu po vysloužilce v zapadlých částech Aljašky a na atolech Polynezie. Tím dochází k situaci, kdy jsou rozpočtové požadavky, vznesené námořní pěchotou, schvalovány takřka bez komentáře.

Ano, to jsou jejich vlastní chlubivá slova, bohužel příliš pravdivá, než abychom je směli odbýt mávnutím ruky. Americká armáda je nejvíce akceschopná, ale bohužel také všeho schopná. Nediktuje světu, ale i doma. Místo aby americkému státu sloužila, nekontrolovatelně mu vládne. Je to stát ve státě, s disciplínou, jaká nemá s demokracií pranic společného. Slovně ji brání, ve skutečnosti ji likviduje. Přejme tedy i samotným Američanům, aby jejich říše skončila stejně neslavně, jako jiná taková impéria. Snad nelitujete, že se nenaplnila slova hymny: Říš Rakouská nepomine? Nebo se vám stýská po Tisícileté Třetí Říši? Chcete opět jít Se Sovětským svazem na věčné časy? Jistě ne. Ale myslíte si, že Američané mají méně velikášské ambice? Nemusíte jako já číst jejich náborové příručky, podívejte se na jejich knihy a filmy! Oni naprosto samozřejmě předpokládají, že svět – navzdory aroganci jejich finančních bossů a armády – bude podle jejich píšťalky tancovat nejbližších deset tisíc let! Nebude lépe, když se právě tahle říše, nejmocnější ze všech, položí co nejdřív?“

„Jste opravdu necitelný!“ napomenul mě. „Co vlastně chcete? Nahradit Spojené státy mločí diktaturou? Myslíte si, že to bude pro lidi přijatelnější?“

„Proč? Nechceme lidem vládnout. Chtěli jsme žít ve vašem světě a spolehli jsme se na příměří. Jak to dopadlo, víte. Musíte uznat, že je otázka našeho přežití získat si váš respekt. Ano, hodláme vynutit všeobecné a úplné odzbrojení lidstva, ale tím to z naší strany skončí. Vládnout si budete sami. Dodáme vám místo vašich zbraní jiné, neškodné pro nevinné, ale účinné proti darebákům a zločincům, podle potřeby zdarma, nechceme je přece prodávat a dělat z nich kšeft. Myslím si, že naše snahy o odstranění zbraní a násilí vůbec budou obrovským přínosem i pro vás. Vy lidé byste takové zbraně nevyvinuli nikdy! Ne že byste byli neschopní, ale chybí vám k takovému kroku – vůle. Největší kšefty se přece vždycky vedly se zbraněmi. Teroristé i policisté po sobě často stříleli zbraněmi od téže firmy, to je příčina vašeho neúspěchu boje proti terorismu. Máme podezření, že zbrojařské firmy určovaly i omezení policie, aby nebyla schopná teroristy zlikvidovat – přece si samy sobě nezkazí kšefty? Jestli se nám podaří rozvrátit zbrojní průmysl na celém světě – a my k tomu máme skutečně blízko – budete nám asi jednou vděční. My si dnes vytváříme jiné prostředí než vy, naše mločí osady do vašich věcí nebudou zasahovat, s výjimkou situací, které by nás ohrožovaly. Ale diktatura? Takhle hluboko nesmíme my mloci nikdy klesnout.“

„Jeví se mi to vážně jako strašný zmatek, Gordický uzel. Ale dobrá, máte možná pravdu. Uveřejníme to. Když už jste tady a musíme spolu vycházet…“

„Díky,“ odtušil jsem. „My to vyhrát musíme, ale ani vy nebudete litovat…“

*****

Vyhlášení mločích podmínek tentokrát nedoprovázel posměch celého světa. Kdo by se odvážil žertovat po ochromení největší světové velmoci? Svět zaujal vyčkávací stanovisko – většina států doufala, že se všechno rozhodne – ve Washingtonu.

Počátkem příštího týdne zavolal sám president Spojených států ministra zahraničí České republiky, aby mu pohrozil odvetou za další spolupráci s těmi mločími bestiemi.

„Pane presidente, naše vláda si to ultimátum nevymyslela,“ hájil se český ministr. „Nás by to ani nenapadlo. Čechy světu nikdy nediktovaly. Předal jsem jen médiím doslova a do písmene, co jsem dostal. Chcete-li si ale pohovořit se Šéfem Salamandrem osobně, dám vám jeho telefonní číslo, už jim tam znovu fungují telefony. Tlumočníka nebudete potřebovat, Šéf Salamander umí obstojně anglicky.“

„To myslíte vážně? Já že mám jednat – s nějakým mlokem?“

„Proč ne? Vyřiďte si to s ním osobně, bude to jednodušší. Nemusíme vám snad věčně dělat prostředníka – zejména když nám dáváte nesplnitelné úkoly.“

Nadiktoval mu telefonní číslo, formálně se s ním rozloučil – a zavěsil.

President hned nevolal, nejprve se asi radil s poradci. Teprve po dvou hodinách zazvonil na stole vedle mého počítače telefon pro hovory zvenku, připojený na rozhlas Saského ráje, aby rozhovor, po upozornění českého ministra očekávaný, všichni slyšeli. Zapnul jsem pro jistotu i diktafon. Většina hovorů zvenku stála za kus kazety.

„Šéf Salamandr!“ ohlásil jsem se česky a mrkl na Alici u vedlejšího počítače.

„Volá vás president Spojených států amerických!“ ozval se sebevědomý anglicky mluvící hlas. „To vy jste vymyslel poslední ultimátum mloků? Jak si to představujete? Skutečně si myslíte, že něco takového vnutíte Spojeným státům?“

„Just in time! Voláte právě včas!“ přešel jsem tedy okamžitě do angličtiny. „Ano, jako Šéf Salamander mohu jménem mloků učinit i tak závažné kroky. Jsem přesvědčen, že na to přistoupíte a spolu s vámi i ostatní státy světa.“

„To se načekáte! Můžeme jednat o příměří, můžeme jednat o náhradách škod, ale do našich vnitřních záležitostí nám mluvit nebudete! To prostě nepřipustíme.“

„Naše podmínky se vašich skutečně vnitřních záležitostí netýkají,“ odtušil jsem. „Naše podmínky pojednávají výhradně o věcech celosvětových.“

„Právo na zbraně přece patří k nezpochybnitelným základním lidským právům!“ vypálil. „Některé naše státy je mají výslovně zaručené ústavou. Změnit ústavu, navíc vyškrtnutím základních lidských práv, to u nás nikdy neprojde!“

„V tom se možná neshodneme,“ připustil jsem klidně. „My tohle právo nemíníme uznávat nikomu a vy nebudete výjimkou. Kdybyste měli ústavou zaručené právo na lov lidí a pojídání lidského masa, bylo by to totéž. Zbraně prostě mezi lidmi nebudou, my neustoupíme. Raději vysvětlete vašim umíněncům, že by se mohli stát sebevrahy severní Ameriky. Podle našich zpráv máte paliva sotva na dva měsíce, takže budete muset urychleně změnit i ústavu.“

„A vy sami – ozbrojeni jste?“ přešel do jízlivého tónu.

„My své zbraně zničíme,“ ujistil jsem ho klidně. „Chceme opravdu žít v míru, na dalších válkách nemáme zájem. Nám tahle válka přinesla jen krev, pot a slzy.“

„Nebuďte pokrytci!“ zaútočil na mě. „Vaše barbarské akce přinesly ve Státech smrt pěti milionům lidí! Zavraždili jste našeho presidenta a vyvraždili Kongres, nikdy v historii se nic tak neslýchaného nestalo! To přece svědčí o něčem jiném! O absolutní neúctě k lidskému životu, jaká nemá v historii obdoby!“

„Poslyšte, nepředhazujte nikomu neúctu k lidským životům – muslimům, Rusům, ani mlokům,“ zarazil jsem jeho rozlet. „Vy k tomu máte nejmenší právo! Vaší zásluhou přece připadala v kosovském konfliktu na každého padlého srbského vojáka jedna rozbombardovaná škola, jedna zničená kulturní památka a pět zabitých dětí – takového poměru nedosáhl snad ani Hitler! Vaše barbarské akce připravily o život také šedesát procent naší populace, navíc v době příměří. Zabili jste i největšího vědce světa, Karla Jaroše, tvůrce umělého života, našeho Šéfa Salamandra. Vědců bylo v dějinách světa zabito víc, ale doktor Jaroš pro nás znamenal více než pro vás president i s Kongresem. Můžete mě rozněžňovat, jak posvátný byl pro vás Američany Kongres, máte to marné. Jaroš byl náš otec i matka – všichni v sobě neseme jeho geny, všem nám dal život, pro nás to byla větší ztráta. Mohli bychom probírat i vaši chemickou válku, atomové bombardování našich sídel, komando, které v době příměří vraždilo nevylíhlé zárodky. Úplně zbytečně jste v Čechách zabili i tisíce nezúčastněných Čechů, ačkoliv jste je oficiálně chránili. Mohli bychom pokračovat dlouho a mohl bych nejspíš tvrdit, že ani vaším úplným vyvražděním vašeho barbarství nedosáhneme, ale nemá smysl vyčítat si, co už beztak nikdo nenapraví. Navrhuji obrátit se do budoucnosti a řešit, co teprve bude.“

„Dobrá, nechme minulost být. Nejprve stáhnete všechny mloky ze západní polokoule, tady si už z principu nenecháme do ničeho mluvit! Odvoláte vaši absolutně nepřijatelnou podmínku se zákazem držení zbraní. Další nesmysl je rozpuštění armád, to v dnešním světě rovněž nepřipadá v úvahu. Jediné, na čem bychom se mohli dohodnout, jsou mezinárodní ozbrojené síly, určené k pacifikování neklidných míst ve světě. Na tomto poli jsme byli vždycky ochotni spolupracovat a poskytovat naše vojáky, samozřejmě pokud tam budeme mít i odpovědná velitelská místa. Za to nám ihned dodáte potřebné množství bakteriofágu, jako nedávno Evropě…“

Hovořil sebevědomě a diktoval si podmínky. Ani si nepřipustil, že narazí.

„Nezlobte se, ale mám odlišný názor,“ přerušil jsem ho. „Nejprve vás asi vyvedu z omylu, že si na vašem kontinentě nenecháte z principu do ničeho mluvit. Čím se vaše polokoule liší od té druhé? Tím, že tam žijete? Co je to za privilegium? Sami se přece mícháte do všeho na celém světě. Budeme tedy do všeho mluvit i my, ať se to týká nás, nebo zbytku světa. Mloci mohou žít tam, kde člověk žít nemůže, ale takových míst není mnoho a proto: obsadíme vhodné prostory i na vašem území a nedáme si diktovat, kam smíme a kam ne. Překážet vám nebudeme a vy si jistě brzy zvyknete. Na neklidná místa světa máme také odlišný názor. Nebudou neklidná, nebudou-li mít lidé k vyvolávání neklidů zbraně. Zničení zbraní je proto naše první podmínka a my na ní musíme trvat. Souhlasím, že neozbrojené armády nemají smysl. Budou rozpuštěny, co také s nimi? A námi navrhované mezinárodní síly?Asi jste to špatně přečetl nebo jste to přeslechl. Nebudou vojenské, ale policejní, nebudou ozbrojené a především nebudou ve jménu míru do lidí střílet a házet na ně bomby. Jejich úkolem bude odzbrojovat darebáky, kteří se nevzdají zbraní, pokud by jich bylo nad síly místní policie. Počítám s tím, že budou potřebné jen ze začátku, než zbraně definitivně zmizí.“

„To je přece nesmysl – z neozbrojených sil si nebude nikdo nic dělat!“

„Představujete si to pořád postaru. Vaše takzvané mírové síly neselhávaly proto, že byste nedokázali vojensky kohokoli porazit, ale protože výsledkem vašich akcí byla jen větší a větší nenávist. Naše mírové síly nesmí a nebudou ubližovat nezúčastněným – tím se budou od vámi zavedené praxe lišit nejvíce. Nikdo nebude potřebovat zbraně, ani box a karate – ostatně tyto také-sporty chceme spolu se sportovní střelbou a jinými polovojenskými sporty prohlásit za nezákonné a jejich provozování za trestné. Důvod je v násilí, které je jejich základem. To se bude muset trestat – více než co jiného!“

„Poslyšte, to už je příliš! Co je vám mlokům do našich lidských sportů? Když se vám box nelíbí, prostě nechoďte do ringu! Choďte do divadel, nebo na koncerty!“

„A pak někde na ulici potkáme vašeho příznivce boxu, který nás umlátí. Nebo vášnivého střelce, který do nás pro nic za nic vyprázdní celý zásobník legálně držené pistole. Přesně tohle se mi stalo v Praze. Ten pistolník se jmenoval Geofrey – a nebyl to samozřejmě nikdo jiný, než Američan.“

„To přece bylo ve válce!“

„To nebylo ve válce, ale v době příměří. Japoncům jste dlouho nemohli přijít na jméno, že vás v Pearl Harboru napadli před vyhlášením války. Kolik válek jste ale v poslední době vyhlásili vy? Můžete mi ukázat listinu vyhlášení války mlokům? Nemůžete, napadli jste nás zákeřně. Kdyby to bylo poprvé, dalo by se to přehlédnout, ale ono to poprvé nebylo! Kolik zemí jste bez vyhlášení války napadli? Kdybych je měl spočítat na prstech, nestačily by mi prsty. Sami jste se dostali do role, jakou jiným neodpouštíte.“

„To přece nebyla válka, ale legitimní vojenská pomoc spojenecké zemi. Máme tu žádost vlády České republiky o pomoc proti mimozemšťanům!“

Pokoušel se to zamluvit, ačkoliv válkou prve obhajoval útok na Mločí ráj.

„Vy jste na tak nesmyslnou žádost zareagovali tím, že jste poslali své letecké síly kdeco rozbombardovat, aniž jste věděli koho a co bombardujete? Super! V Čechách se takto uvažujícím lidem trefně říká khaki-mozky. A když se nám podařilo přesvědčit Čechy, aby svou zločineckou vládu odvolali, vy jste v naší genocidě pokračovali i proti vůli nové, rozumnější vlády. Nikdy jste se s námi ani nepokusili vyjednávat. Ba co víc, mařili jste každé vyjednávání a stříleli jste naše parlamentáře. Ale i kdyby byla ta válka vyhlášená podle všech pofiderních pravidel, největší masakr máte na svědomí v době příměří, takže to byl válečný zločin, pane presidente! Nejhorší je, že je na něm také váš podpis! Do dnešního dne jste se české vládě pokoušel diktovat, co má dělat! Právě vaše drzost mě přivedla k myšlence odzbrojit Spojené státy – a aby to bylo spravedlivé, hned celý svět. Původně jsme chtěli žít mezi vámi lidmi, ale nedovolili jste nám to, nevadí, můžeme žít i v jiném prostředí. Potřebujeme ale jistotu, že nás necháte žít. Příměří nám nestačí – porušili jste je, jakmile se vám zdálo, že pro vás není výhodné. Zničení zbraní je radikálnější, ale jistější. Když už jsme s tím začali, dotáhneme to do konce. Bude to dějinně ojedinělá příležitost ozdravit tento svět a my ji nechceme a nesmíme propást.“

„Ozdravit svět? To je nesmysl! Na to nepřistoupíme,“ opakoval zarputile, aniž by si včas uvědomil, že se jeho nechtěně dvojsmyslná slova dají vykládat i jinak.

„V tom případě válka potrvá dál a já vám jen naznačím naše další vojenské akce. Máme je připravené – jen začít. Vyzkoušeli jsme si, jak je pro nás snadné potápět vaše lodě – neříkám vám jistě nic nového. Domnívám se, že vaše největší a nejlépe obrněné lodě leží dávno na dně. Nedávno nám došly předválečné československé protitankové miny, ale na dně moří je mnohem modernějších min dost a dost, bereme si je v případě potřeby z vraků vašich minonosek. Dokážeme je používat úsporně, žádná nevybuchne zbytečně. I na největší lodě jsme jich potřebovali nejvýš osm, právě tolik, kolik bylo třeba. V příštím měsíci jimi pošleme ke dnu – vaše obchodní loďstvo.“

„Potápět obchodní lodě je odsouzeníhodný válečný zločin!“ vykřikl znechuceně. „Obchodní lodě přece nejsou regulérní vojenské cíle!“

„Ach ano, regulérní vojenský cíl – to přece bývají vaše slova, když vaše rakety zničí něco civilního – naposledy nedávno v Čechách, ale mohl bych jmenovat desítky a stovky takových vojenských cílů i jinde. Bombardujete rádi civilní auta, mosty, elektrárny, rozhlasové a televizní stanice, dokonce i školy a nemocnice! Viděl jste náš obrázek líhně s nevylíhnutými, ale již podřezanými mločími dětmi? I to byl pro vás regulérní vojenský cíl a důvod k celonárodním oslavám! Líheň je pro nás totéž co pro vás porodnice – ale ani lidským porodnicím se vaše rakety nevyhýbají, že? Jedna americká helikoptéra mi nedávno raketou zabila kamaráda. Nebyl ozbrojen a byl to navíc parlamentář. Označili jste ho jako regulérní vojenský cíl – i s českým řidičem civilního auta. Pevně jsem se tenkrát rozhodl omlátit to o hlavu prvnímu odpovědnému Američanovi a docela mě těší, že jste tím postiženým právě vy. Proč se teď rozčilujete, když pro nás bude vojenským cílem každá loď s vlajkou Spojených států? Často jste zdůvodňovali, že právě tyto cíle mohou být použity armádou! Lodě jsou vojenskými cíli mnohem více než osobní auta a jediné, co pro ně můžete udělat, je stáhnout je do mateřských přístavů. Přijdete o ně také, ale aspoň zachráníte posádky. A netěšte se, že si postavíte další, nebo že je dokážete stavět rychleji, než je stačíme potápět, jak se vám to dařilo za Druhé světové války. Je nás mnohem méně, než bylo Němců v ponorkách, ale vydáme za víc. Vaše válečné loďstvo zlikvidovalo třicet mloků – bez jediné ztráty na naší straně. Stovka mloků zlikviduje u vašich břehů kromě plachetních jachet vše, co se udrží na vodě. Slyšíme vaše lodě na dálku, když jsou ještě pod obzorem. Umíme podle zvuku rozeznat i americké stroje od ostatních. Dohonit je a připevnit na ně minu dokáže každý mlok, aniž byste si ho všimli.“

„Přežijeme i bez lodí! Ani tím nás nezničíte,“ trval na marném odporu.

„Nepřežijete. V létě vám černý rosol zničí na polích všechno obilí a kukuřici. Bez lodí nedovezete potraviny – a možná u vás vypukne hladomor,“ ujistil jsem ho suše. „To ale budou jen poslední egyptské rány, které vás, pane farao, donutí ustoupit. Kdyby ani to nestačilo, máme pro vás připravené to nejhorší, co si dokážete představit. Vytvořili jsme už v Mexiku a v Panamě sanitární pásmo, aby modrý rosol neprošel dál. Když jej severně od té čáry vypustíme, zůstane severoamerický kontinent mlokům, protože lidé tam do týdne nebudou. Bylo by to pro nás jednodušší, než naše města pracně stavět pod zemí a v pobřežních mělčinách, což nás čeká, když ustoupíte. Bílý dům se možná stane mým působištěm, pokud nevyhoří – ačkoliv nevím, máte tam příliš velká a pro nás mloky neschůdná schodiště.“

„To se vám nepodaří! Vydíráte nás něčím, pro co není ani pojmenování!“

„Pojmenování pro to je. Genocida. A neříkejte, že to slovo neznáte! Ano, vyhrožujeme vám něčím, co vy považujete za těžký válečný zločin. Pravda, genocidou jste nám nevyhrožovali, ani jste ji tak nenazývali – jen jste ji u nás začali provádět. Co jiného mělo být konečné vyhubení mloků, pro které jste začali verbovat dobrovolníky? Teď budete křičet, jak je to nepřípustné? Rozčilujete se nad ochromením dopravy – kdo ale bombardoval po světě elektrárny, rozvodny, vodovody a mosty? Plamennými slovy odsuzujete chemickou válku, kterou jste proti nám zahájili – a ne poprvé, mám vám připomínat dioxiny ve Vietnamu? A co radioaktivní zamoření Čech – předtím Iráku a Srbska, střelami s uranem, ochuzeným ve vašich atomových reaktorech? Ne, nebudu vypočítávat všechno, ani vyhrožovat, máte přece možnost všemu zabránit. Kapitulovat a odvolat se na naše slovo, že nikomu nezkřivíme vlas. Přistupte na naše podmínky – a bude konec hrozby. My příměří neporušujeme!“

„Ale to přece nejde! Dáváte nám naprosto nepřijatelné podmínky, abyste ospravedlnili vlastní bestialitu! Celý svět to tak chápe!“

„Poslyšte – a jsou naše podmínky opravdu nepřijatelné? Chceme snad po vás videozáznam hromadných poprav vašich vojenských velitelů, zodpovědných za akce NATO proti nám v Evropě? Žádáme smrt všech členů komand, která se v době příměří účastnila vraždění našich bezbranných mločích dětí? Žádáme hlavy těch, kdo rozhodli o bestiálním atomovém úderu na Čechy? Paradoxem je, že jste tím nezabili žádného mloka, ale stovky svých tehdejších spojenců – Čechů! Museli bychom nejspíš žádat vaši hlavu, pane presidente, neboť na některých zločinech leží i váš podpis, ale většinu podepsal váš předchůdce a tomu se odplaty dostalo. Nic strašného nežádáme, ačkoliv bychom na to měli právo. Genocidu jste proti nám zahájili vy a vy sám jste nařídil porušit poslední příměří. Nechceme ale vaši hlavu, chceme jen likvidaci zbraní a život v míru. To není nic špatného. Tak už to kromě vás chápou všichni. Dlouho jsme byli vstřícní. Vždyť i českou vládu jsme donutili k příměří proti její vůli a jako náš vklad jsme jí dali vakcínu k zastavení epidemie u vás. Od té doby jsme vám lidem nepřeložili ani stéblo přes cestu. Vy jste válku obnovili vyvražděním poloviny mloků. Pravda, nedávali jste nám žádné podmínky, přijatelné ani nepřijatelné. Vy jste s námi prostě nejednali, jenom jste se nás snažili zničit, zničit, zničit. Hrubou silou bomb, jak je vaším zvykem, jedy, které sami považujete za nefér, ale používáte je, atomovou bombou i komandem teroristů v době příměří, když už bylo tak snadné dosáhnout mír! Nabízíme vám mír i teď, za podmínek, které většina států přijala s ulehčením, že žádáme tak málo.“

„My na vaše podmínky přistoupit nemůžeme!“ opakoval umíněně. „Je to útok proti našim demokratickým principům, proti svobodě. Když předložím vaše podmínky Američanům k posouzení, určitě je odmítnou. Mají na to právo – dané ústavou!“

„Vím, bude to těžké,“ řekl jsem unaveně. „Hitler zahájil Druhou světovou válku také tak svobodně a demokraticky – s podporou pětadevadesáti procent Němců. Pokud se nerozhodnete všechno přijmout, budete nás nadále ohrožovat. Já cítím odpovědnost za životy mloků a nesmím připustit naši další genocidu. Nemůžete tvrdit, že ji nemáte v úmyslu, nedávno jste dokázali opak. Mlok je proti člověku bezbranný tvor. Souboj na pěsti dospělého mloka proti pětiletému dítěti dopadne pro mloka špatně. To znamená: buďto vás donutíme přijmout naše podmínky a uděláme svět klidnější, abychom v něm mohli žít bez konfliktů, anebo vás do posledního vyhubíme. Bylo by to kruté, ale kruté bylo už to, co se stalo na obou stranách. Rozhodnout se pro válku při našich podmínkách zasluhuje podle mého mínění trest – tvrdý, ale zasloužený, nemyslíte? Mimochodem, Británie nedávno zrušila právo na zbraně sama i bez nás. A co se ukázalo? Nic víc, než že to jde. Londýnští policisté zbraně nenosí – a nikdo si z nich posměšky netropí. Jistě to půjde i u vás. Konečné rozhodnutí leží na vás – snad cítíte zodpovědnost za životy Američanů. Poslyšte, máte ještě měsíc na rozmyšlenou. Poraďte se se svými poradci, vypište referendum celého národa, ale nesnažte se probůh někoho ujišťovat, že ustoupíme, když budete dostatečně tvrdí. Bude to přesně naopak. Tvrdí jste byli, ale nás jste tím přesvědčili, že vám už dále ustupovat nesmíme. Buď naše podmínky přijmete a vzdáte se zbraní – nebo zahynete.“

„I kdybych ustoupil, Američané mě odvolají z úřadu jako zrádce národa!“

„Pak na to přistoupí nový prezident. Nikdo nemůže klást odpor modrému rosolu. Vaše lékaře zaskočila i obyčejná epidemie AIDS, proti protobaktériím nemáte ani tu nejmenší naději. Asi to ještě nevíte, ale právě tento měsíc proběhl na území Spojených států rozhodující pokus. Vypustili jsme tam modifikovaný černý rosol. Lidem neškodí, účinkuje jen na některé hlodavce, přesněji na potkany a krysy – ani králíků a veverek se nedotkne. Vaši vědci si už toho jistě všimli, nechte si to od nich ukázat. Potkany ani krysy nezabíjí přímo, způsobí jen rychlé odvápnění jejich kostí. Tvor bez kostí je bezmocná hromádka masa, nemůže se hýbat, třese se jako rosol a brzy zahyne hladem, i kdyby přímo před ním ležela potrava. Nechte si několik postižených potkanů donést a podívejte se na ně. Pak si představte, že to potká každého – i vás.“

„Vy děláte – takové bestiální pokusy na lidech?“

„Jen na vašich potkanech,“ ujistil jsem ho. „V Čechách jsme je skončili před půl rokem, ověřili jsme si jejich účinky – jsou opravdu děsivé. Nejdůležitější pokus byl ale na americkém kontinentu – potřebovali jsme si ověřit, zda naše sanitární pásma zabrání černému rosolu projít do Mexika, případně až do Jižní Ameriky. Mohu vás ujistit, že mexickým krysám a potkanům se vede dobře. Abychom odstranili nebezpečí zavlečení epidemie na jih lodní dopravou, obětujeme i vaše obchodní loďstvo – poskytneme vám tím poslední šanci k ústupu. Černý rosol by měl být poslední kapkou, ale když vás ani to nezlomí – není vám pomoci. Pamatujte si, nebudeme litovat národ, který si sám a dobrovolně zvolí – válku. Měsíc je možná dlouhá doba, ale ne nekonečná, rozhodněte se včas. Kdyby se ale i proti vaší vůli celý váš národ rozhodl vzdorovat, poradím vám, odplujte nejbližší jachtou do Evropy. Neublížíme nikomu, kdo tam požádá o azyl. Nebudou vás zahánět Angličané, Francouzi ani Němci, dohodneme to s nimi. Po zahájení akce bude pozdě. Ani my nejsme všemocní. Až to spustíme, budeme rádi, když to zastavíme na hranicích Mexika. Mohlo by se stát, že to projde až k Panamě – tam to naštěstí máme mnohem lépe připravené. Zato vy se změníte v modrý rosol. Všichni!“

„Nikdy neuteču a nenechám národ na pospas nebezpečí! Jestli si o mně něco tak urážlivého myslíte, pak se hodně mýlíte!“

„Nevím, nakolik znáte historii středověké Evropy, ale český král Jan prý kdysi v bitvě proti Angličanům prohlásil: Toho bohdá nebude, aby český král z boje utíkal! Téhož dne i se svou družinou padl. Oceňujeme to dodnes jako hrdinství, ale – vy si nechcete vzít do hrobu jen svou družinu rytířů, ale celou zem. Takové hrdinství je zločin. Jiné státy světa už na naše podmínky přistoupily a většině se zdály – spravedlivé.“

*****

Položil jsem sluchátko, vypnul diktafon a zavolal do našeho rozhlasového studia, aby si přišli pro kazetu. Musíme ji zdigitalizovat a uložit v počítačích, aby se neznehodnotila. Jednou bude mít nesmírnou historickou cenu.

„Konečně!“ řekla Alice a trochu se ke mně přivinula.

Od chvíle, kdy jsme se rozhodli žít spolu, se ode mě neodtrhla. Nemohl jsem si stěžovat. Zbylo v ní snad něco z její původní ženskosti a přitom bylo vidět, že z ní bude perfektní stvořitelka. Stalo se, jak jsem prorokoval. Našli jsme v sobě zalíbení a zatím nám to spolu klapalo – spíš pracovně a přátelsky, bez sexuálních něžností.

„Ještě nejásej, aby to nebylo předčasné. Zpočátku byl přece hrozně arogantní, chtěl nám diktovat. Ke konci, jak doufám, pochopil, že se nebude hrát podle jeho not, že s příslovečnou americkou tvrdostí je tak nebo tak konec. Myslím, že ustoupí.“

„A co když na naše podmínky nepřistoupí?“

„Víš, Alice, jako jedna z prvních musíš pochopit, že nejde o nic jiného, než o vynucené tahy – jako v šachu. Někdy se stane, že protivník táhne tak, že ti prostě nic jiného nezbývá. Když ti sebere věž, musíš mu vzít dámu a nemáš jinou možnost, jinak dalším tahem prohraješ. Ačkoliv – to není správný příklad. V šachu jde přece vždycky o to, kdo s koho, jeden zvítězí, druhý bude poražen. Tady mohou zvítězit obě strany, mloci i lidé, dohodnou-li se na míru. Víš, jak si to všichni přejeme! Obrazně řečeno, nabízíme jim remízu ve chvíli, kdy máme převahu dámy a věže a nic jiného nezbývá jim, ale rozhodnutí pořád leží na nich. Mohou si zvolit – remízu nebo mat, mír nebo sebevraždu. Doufám, že si to uvědomují a včas couvnou.“

„Ale co když budou trvat na svém? Dokážeš vyvraždit celý kontinent?“

„Udělám vše, abychom tu hrozbu nesplnili. Ale – mohou nás k tomu dohnat.“

„Neříkej! To se mi k tobě vůbec nehodí. Vždycky jsi první podporoval Jaroše, když nás krotil! Tvoje likvidace paliva byla také mírnější než protinávrhy ostatních.“

„Ano, Jaroš byl mírný jako člověk i jako mlok. Ale i on mi nechal na uváženou použít kmen 928 – byl udělaný narychlo, asi bychom to nezastavili na hranicích Mexika ani Panamy, navíc by neexistovala námořní ani letecká blokáda. Šířilo by se to jako požár ve skladišti zápalek – do úplného konce světa pro lidi! To by byl skutečný konec, Apokalypsa lidského světa.“

„Sama jsem tě slyšela, jak ses rozčiloval, že to táta Jaroš neměl dělat.“

„Rozčiloval jsem se právem, neboť jsem tu krutou logiku ještě nechápal. Pravda, rozhodovat budou opět Američané, ne my. Ale když zvolí válku, nezbude nám než – dát jim mat. Jaroš doufal, že si to rozmyslím. Promýšlel jsem to, rozmýšlel jsem se dlouho. Došlo mi, že bylo jen málo okamžiků, kdy jsme se buď my, nebo lidé mohli skutečně rozhodovat. První rozhodnutí učinil svévolně ten lakomec notář Thorovský, když nám upřel dědictví. Právě teď prý sedí ve vězení, ne za nás mloky, ale za podvody, na které mu mezitím přišli. My jsme pak jednali vynuceně, ale vzepřít jsme se museli – jinak bychom přišli o kreator dříve než jsme našli Mločí ráj a neměli bychom kam uschovat výsledky Jarošovy práce. Neměli jsme vyhrožovat lidem kanóny – lidé pak jednali tak, jak si mysleli, že musí jednat. Jeden vynucený krok následoval za druhým a obě strany reagovaly nepřiměřeně. Lidé se nás rozhodli vyhubit – a Marešovci to také přehnali.“

„Tvoje poslední akce má k vynucenému tahu také hodně daleko,“ vrtěla hlavou. „Mohl jsi dohodnout mír i bez odzbrojení. Není nás dost, abychom všechny Američany odzbrojili. Chceš se spolehnout na jejich slovo, když celému světu zapřeli Roswellské příšerky? I když na tvé ultimatum formálně přistoupí, kdo se za ně zaručí?“

„My je odzbrojovat nebudeme. Američany budou odzbrojovat policisté z Anglie, Francie, Ruska a Číny a velet jim budou Srbové. Současně američtí policisté odzbrojí na opačné straně světa Rusy, Číňany, Francouze, Angličany a Srby, Albánce zkontrolují Srbové s Řeky. Zúčastní se toho policie ze všech států světa, neutralitu nepovolíme ani Švýcarům a Švédům. Uvažujeme o osídlení pobřežních mělčin a ponecháme si i lidem nepřístupné podzemí, ale musíme žít s lidmi aniž by nás ohrožovali. Musíme s nimi vyjít tak, aby nikoho nenapadlo ubližovat nám. Z toho pohledu je odzbrojení lidstva nutností. Možná povedeme i kampaň proti nebezpečným šelmám, nezvládnutými psy počínaje. Někde s tím lidé začali sami, jinde pomůžeme my. Svět musí být bezpečný, aby se nikdo nebál chodit večer po ulici nebo parkem.“

„Proč musí být mloci fyzicky slabší než lidé?“ vyčetla mi. „Opravdu jsi odmítl Mikvičův návrh zvětšení mloků jen proto, že by nám byly nedostupné podzemní prostory? Naše výtvory jsi ostatně zkritizoval, že na nich nezůstala nit suchá.“

„Byla to vaše tovaryšská díla, ještě ne mistrovská. Přiznám se, zadal jsem vám je předčasně. Já jsem měl v době, kdy jsem vymýšlel svůj druh, větší zkušenosti. Ovšem na naší současné velikosti trvám. Uvědom si, co bychom jejím zvětšením ztratili. Je snad boxerský ring jediné místo, kde můžeme lidem ukázat co v nás je? Jistě ne! Naší předností musí být inteligence, ne svaly. Světu nevládnou lvi, ani sloni, ale lidé. Mloci se k nim mohou přidat jen tím, že budou mít něco navíc, ale rozhodně ne velikost. Zato tvůj nápad s magnetickým orientačním smyslem bude pro mořské mloky zajímavý, tak jako Pepíkův nápad s lepším využitím mléčné kyseliny ve svalech – proto jsem ho hned pověřil úpravou žab, na kterých se to vyzkouší. Možná sesadíme všechno dohromady a potom teprve uvidíme. Teď bude čas věnovat se tomu ve čtyřech – musíme zkrátka vymyslet něco pořádného, co se nepodaří překonat ani po tisíci letech – Homo Sapiens se také za posledních dvacet tisíc let příliš revolučně nevyvíjí. Čím dokonalejšího tvora vymyslíme, tím méně důvodů ke změnám a tím méně problémů s nekompatibilitou.“

„To abych se honem zamyslela, aby po mně taky něco zůstalo,“ usmála se. „Ten magnetický smysl byla maličkost – rozdekódovat si DNA holubů, kde se dal najít vzor.“

„Jako nápad byl vynikající,“ usmál jsem se na ni. „Příroda má ve své dílně mnoho polotovarů, stačí jen natáhnout ruku. Vždyť i Jaroš často chodil pro rozumy k přírodě, jinak by během jednoho života ani nestihl vytvořit, co se mu podařilo. Stále používáme jeho základní pravidlo: izolovat – vyzkoušet – uložit do knihovny.“

„To už tu přece bylo, to mi nestačí. Co takhle nějaký šestý smysl, kterým bychom na dálku rozpoznali faleš, závist a zlobu? Nebylo by to k zahození – ve vztahu k lidem. Budeme s nimi muset vycházet. Ale vrátila bych se k tomu, co jsi řekl lidem. Že tady máš nástupce, ale možná si na místo Šéfa Salamandra počká ještě tisíc let…“

„Někdy rád přeháním, viď!“ usmál jsem se.

„Tentokrát jsi ani nepřeháněl,“ zvážněla. „Předně by se ti muselo něco stát, aby po tobě nastoupil někdo jiný. Z nás, tvých učedníků, se nikomu nechce stát Šéfem Salamandrem. Možná to bude tím, že máme poněkud větší mozek než lidé a pochopili jsme, že není nutné vládnout, ale zúčastnit se. Upřímně řečeno, úřad Šéfa Salamandra ti nezávidí nikdo. Jednak tě jen zdržuje od tvoření, za druhé tak jako tak bereš v úvahu všechny naše připomínky. U špatných nás přesvědčíš, až to sami uznáme, když v nich něco je, přijmeš je – co víc si můžeme přát?“

„Uvažoval jsem o kolektivní funkci Šéfa. Mohli bychom se po roce střídat.“

„Promiň,“ usmála se. „To je atavizmus, zbytek lidského uvažování. Střídání bylo správné jako pojistka proti tyranům – ale ti ji dovedou obejít. Vládne-li skutečně dobrý vládce, je to hloupost. Jen koukej vládnout dál, těžko najdeme lepšího.“

„Nikdo na světě není nenahraditelný.“

„Jistě. Jenže máš největší zkušenosti a přijímáš i cizí nápady, pokud jsou dobré – co je pro nás mloky lepší?“

„Osvícená monarchie – vítěz nad demokracií? Panebože, ještě v zimě bych hnal každého, kdo by tvrdil, že jako Šéf Salamandr II. vyhlásím válku Spojeným státům!“

„Demokracie je jen nejlepší ze všech špatných způsobů, jak vládnout,“ opáčila.

„Není to tím, že jsme odstranili instinkty vůdce smečky?“ usmál jsem se.

„Tím to úplně nevysvětlíš. Všiml sis, jak se my mloci čím dál tím méně hádáme? Čím více se vzdalujeme od své prapůvodní lidské podstaty, tím snáze přistupujeme na rozumné argumenty. Nejvíc se hádají nováčci, kteří jsou mloky nejkratší dobu. Myslela jsem si původně, že je to tím, že se nám povedlo vytvořit bratrské ovzduší, jak to hlásal náš první učitel Čupík: Liberté, egalité, fraternité. Teď už se domnívám, že to souvisí s větší mozkovou kapacitou – a možná i s chybějícími vlčími instinkty.“

„Snad máš pravdu, to by bylo nejlepší. Tak a dost – ukaž mi, co jste vymysleli, ať se dlouho nezdržujeme,“ skončil jsem. „Čím dříve nového mloka vytvoříme, tím méně nešťastných mloků nám vznikne.“

„Nikdo nebude nešťastný,“ usmála se. „I když dostanu definitivní tělo až po tobě, nevadí, oba máme dost času.“

Měla pravdu. Mloci nebudou dosahovat dlouhého věku. V genetice máme zakódovanou sotva polovinu lidského. Mločí stáří nastoupí někdy kolem třicítky, což není vůbec zajímavé, bereme-li v úvahu reinkarnace. Horší je, že jsme příliš závislí na strojích, jako je transkriptor. Na strojích je ale lidská civilizace závislá také – Amerika je toho zářným příkladem. Transkriptory jsou sice složitější než automobily, ale umíme je sestavovat a v provozu jsou poměrně nenáročné.

„Všiml sis, jak se nám už navzdory jednotnému pohlaví začínají tvořit dvojice?“ začala po chvíli, když jsem se neměl ke slovu.

„Všiml,“ povzdychl jsem si. „Začali s tím Koťátkovi. Mají štěstí v tom, že jsou oba vejcorodí, i když jim do dospělosti ještě pár let chybí. Podle Jaroše za něco mohou instinkty, trochu se od lidí lišíme. Genetické instinkty jsem po Jarošovi revidoval, ale nic takového jako instinkty dvojic tam není. Musí to být věc rozumu.“

„Jedno staré české přísloví přece tvrdí: Dva jsou rada, tři jsou zrada. Něco na tom jistě bude. Slyšela jsem, že to platí nejen u partnerů, ale i obecně. Dva kamarádi jsou nejlepší a nejvěrnější parta. Jakmile je jich víc, začne se někdo cítit jako přirozený vůdce a to může být konec kamarádství…“

„Instinkty vůdce smečky jsme zrušili,“ uvažoval jsem nahlas. „Nikdo z mloků se nežene za mocí. Stal jsem se Šéfem Salamandrem, ačkoliv z toho radost nemám. Byla to prostě nutnost. Ale dvojice… neměli bychom zjistit v knihách, co je na tom pravdy?“

„Neobjevuj Ameriku po Kolumbovi a nehledej v knihách, co můžeš vidět kolem sebe,“ usmála se. „Ačkoliv – šedivá je každá teorie… Franta Koťátko si v Anglii koupil odbornou knihu o jeskyních. Pětadevadesát procent z toho znal už dávno, asi tak pět set procent toho ví navíc, ale pět procent moudrosti odtud vytáhl i on – a to je co říct!“

„Vidíš. I my se máme čemu učit. I od lidí, natož až budeme mít vlastní vědu.“

„Cožpak ji nemáme? Ukaž mi nějakého lidského stvořitele! Mezi lidmi nikoho takového nenajdeš! Těm v Americe bych ani neříkala stvořitelé. Dokázali zpotvořit co se dalo. Největší lidský úspěch měly být Roswellské příšerky, vhodné jen k zákeřnému ostřelování lidí shora? Nebo klonování lidí na orgány pro transplantace? To zase určitě financovala pro své bossy Mafie – ta si přece žádného života neváží. Vzpomeň si, jakže to říkal Ralph? Nesmrtelnost je pro toho, kdo má miliony. Nezapomeň, i Američané dovedou reinkarnovat lidi přenosem duše – a možná to uměli dříve než táta Jaroš. My chceme tutéž nesmrtelnost zavést pro všechny a ne za miliony. V tom je hlavní rozdíl mezi námi a Američany. U nich rozhodují dolary a všechno ostatní včetně lidských citů se tomu musí přizpůsobit. Nikdy bych se toho nechtěla dožít u nás mloků.“

„Dáme si pozor,“ usmál jsem se. „Peníze beztak používáme jen ve styku s lidmi. Tady pod zemí je nepotřebujeme – a jde to.“

„Připomíná mi to tak trochu komunismus,“ zaškaredila se Alice. „Každému podle jeho potřeb… ještě že potřebujeme tak málo, že to každému stačí!“

„Nějaké prvky komunismu tady jistě budou,“ povzdychl jsem si. „V podstatě má každý co potřebuje, naopak se každý snaží dělat nač jeho schopnosti stačí. U lidí to také občas funguje – kde mají společnou snahu něčeho dosáhnout. Prober si to bez zaujetí – peníze jsou dobré, když lidi stimulují k něčemu užitečnému. Flákač by neměl mít víc, než kolik potřebuje k přežití. Užitečné lidi by neměly zaměstnávat každodenní starosti. Což je ideál, ke kterému peníze přispět mohou, ale samy o sobě nepomáhají, zejména když vznikly zlodějnou, podvodem, nebo násilím. V izraelských kibucech nepoužívají peníze už dávno a aby nikdo nelenošil, pěstovali od začátku nesnášenlivost k lenochům – flákač v takovém kibucu prostě nevydrží. Není to ideální řešení, ale které je?Ti, kdo zaváděli komunismus, to všude zpackali. Postavili to na nenávisti a sami se pak rychle změnili v parazity. Zapomněli, že komunismus není země pečených holubů pro jedny a chomouty pro druhé. Ne že by mezi pravověrnými komunisty nebyli pracanti, ale ti většinou dřeli na svých místech a do politiky se nehrnuli. Rozhodující místa obsadili jako vždy kariéristé – a to v každé společnosti znamená konec.“

„Nechci ukazovat, ale takových zemí je na světě pořád mnoho. U nás se nikdo nefláká a přitom si nejsem vědomá, že by za lajdáctví někdo někoho peskoval. Přesto dělají všichni co je třeba, spontánně a bez vedoucích, kteří by jen dohlíželi. Jak říkám – máme víc rozumu. O pět procent – ale jak je to znát!“

„A což teprve o deset – jako máš ty a všichni novější!“

„To už je skoro jedno,“ mávla svou maličkou modrou ručičkou.

„Mám za to, že je třeba překonat jistou hranici. A že by ji mohli překonat i lidé, ačkoliv mají o pět či deset procent menší mozeček než my.“ vzdychl jsem si.

Peníze jsme opravdu nepotřebovali. Ve styku s lidmi jsme jich měli více než jsme stačili spotřebovat. Nezískávali jsme je tak, jak o tom kdysi snil Jaroš – za žabí maso a vejce. Žáby jsme věnovali lidem, ti si je sami rozšířili tak, že jen jistá odlišnost masa drží při životě chovy skotu a prasat. Za žabí vejce i za dodávání mrtvých dnes lidem platíme a peněz přitom máme nadbytek. Na dně oceánů spočívají od pradávných dob celé tuny šperků, zlata a jiné cennosti. Začal s tím Franta Koťátko. Splnil si svůj lidský klukovský sen a navštívil se svou staronovou chotí vrak Titaniku. Přivezli si nesmírné bohatství šperků a diamantů a věnovali to všem – k čemu by to bylo jim samotným? Na dalším sněmu jsme se dohodli najít takových pokladů víc. Středozemní moře je plné vraků starověkých lodí, Atlantik uchovává středověké španělské galeony i moderní lodě, potopené za světových válek. To je teď naše – a lidé nám jsou vděční za každou řeckou vázu či sochu, které jim teď tak často levně prodáváme.

*****

Byl před námi poslední měsíc nejistoty. Nedokázal jsem odhadnout, jak se Američané rozhodnou. Právo na zbraně, nebo mír – co u nich zvítězí? Přál jsem – jim i nám – aby ustoupili. Pustý kontinent by se nám mlokům možná hodil, na druhé straně by nám ho lidé dlouho právem vyčítali, jako Američanům už po staletí vyčítají masakry Indiánů. Vždyť by to bylo skoro totéž – až na to, že Indiáni vyhubení přistěhovalců v úmyslu neměli a bílí vetřelci nebyli ve stavu nouze jako my. My vlastně pořád žijeme na pokraji sopky. Stačilo by, aby Američané objevili princip modrého života a sestavili proti němu vhodné bakteriofágy a rázem by jim celý svět ležel opět u nohou. Rozhodně se s nimi nemůžeme měřit v jiných technologiích – zejména v jaderných. Že v tomto směru pořád usilovně bádají, bylo jasné každému. Proto jsme na ně museli spěchat.

Ale co když se nepoddají? Budeme potom muset naše hrozby splnit? Bude to opravdu vynucený tah? Nedovedl jsem si představit, že dám někomu do rukou ampuli se smrtí pro dvě stě miliónů lidí, kterých si – vážím. Usilovně jsem přemýšlel, jak to zmírnit. Což takhle imunizovat část Američanů, která za útoky proti mlokům nemůže? Všude na světě se největší hlavouni před útrapami válek nejlépe chrání, zejména když je sami rozpoutávají. Mohli bychom ve Spojených státech vyvolat průjmové epidemie a až se hlavouni začnou pečlivě chránit, rozšíříme do vodovodů osvědčený imunizační kmen z Mexických hranic, po kterém bude většina Američanů vůči modrému rosolu odolná. Modrý rosol se šíří vzduchem, proti spórám filtry nepomáhají, ale imunita ano. Paradoxně by to pak odnesli ti, kdo měli nejlepší možnost se proti nákaze chránit.

Snad jsou ale i jiné možnosti. Američané přece nejsou jen tvrdí chlápkové, kteří se nezastaví před mrtvolami. Dali světu mnoho dobrého, ačkoliv na druhé straně hodně zla způsobili – a nejen mlokům. Diktovali po celém světě a je skoro div, že dostali na kalhoty jen ve Vietnamu. Tam to ostatně také mysleli dobře. Proč Vietnamci nechtěli bojovat za ideály demokracie? Že by se jim komunismus zdál přijatelnější? Pochybuji. Američané jim ale svou demokracii vnucovali příliš bezohledně a ďábla nevyženete Belzebubem. Když pak vyhrál Severní Vietnam, bylo pozdě bycha honit.

Ani my mloci nesmíme bezohledně diktovat lidem co mají a nemají dělat. Nejvýš krátkodobě, než se náš systém ujme. Než je samotné přesvědčíme, že je lepší. Musíme jim vrátit skutečnou svobodu v rozhodování dřív, než se proti nám zatvrdí.

Uvažoval jsem o tom, uvažoval jsem dlouho. Shodli jsme se s Johnem Glennem, shodli bychom se i s jinými. Ale stačil jeden Ralph, aby všechno zkazil. Čtrnáct ostrých chlapů v čele s Ralphem zlikvidovalo za večer sedmdesát mloků. Ne, jediná možnost přežít je naučit lidi žít bez násilí – nechceme se před nimi neustále schovávat. Když se Američané násilí nevzdají, dáma Amerika padne. Ale – neřekl bych, že dojde k takové krajnosti. Vždyť i tam žijí lidé s citem a rozumem, kteří prostě nemohou umíněně trvat na zbraních. Další odpor jistě prosazuje malá část, se kterou si ostatní nejspíš poradí.

A pokud ne? Uvidíme. Ani obludný atomový úder na Evropu, který by dokonale vyhubil lidi, nedokáže vyřadit všechny mloky. Přinejmenším to přežijí naše kolonie na řece Colorado, mloci na Madagaskaru a v Malajsii, i ti nepozorovaně vytvářející pás imunity na hranicích Mexika a Panamy – lidí i zvířat. Škoda, že nedokážeme vytvořit totéž pásmo na hranicích s Kanadou. Kanaďané, asi z pudu sebezáchovy, své hrdé jižní sousedy přemlouvají, aby se poddali, ale ti je odmítají jakožto nepřípustné vměšování. Možná dodáme Kanadě něco, co ji zachrání – třeba imunizující žabí maso. Ale budeme to muset dělat opatrně, Američané nejsou pitomci. Dali světu víc vynálezů než ostatní národy – ale také jich hodně znemožnili. Skoupili kdysi patenty na ploché obrazovky a zavřeli je do trezoru, aby nepřišli o zisk z prodeje zastaralých vakuových. Říká se, že v jejich trezorech leží i patenty na motory s poloviční spotřebou benzínu – naprosto nepřijatelné pro naftové lobby. Ve všem byl především – kšeft.

Do měsíce se nastěhují první mločí kolonisté i do lidem nepřístupného krasového komplexu poblíž Mississippi, přímo na území Spojených států. Novou miniturbínu ze Škodovky tam již dopravuje skupina třiceti mloků, touhle dobou budou někde v půlce Atlantiku. Tentokrát jsme připravení na všechno. Pro případ, že Američané s námi zničí Evropu, mají naše zámořské kolonie vědce, kteří mohou v Jarošově díle pokračovat. Genetice rozumí a mají nejen vědomosti, ale i počítače, kreatory i transkriptory.

A také – kmen 1024. Máme jej tentokrát připraven ve všech osadách. Odváží-li se Američané útoku, skončí v podobě rosolu. Udělají-li to dříve, než vymyslíme selektivní odvetu, skončí tak všichni. Bude to ale jejich rozhodnutí, které si vynutí další tah z naší strany. Mohli bychom to použít hned, ale nic takového nezačneme, podnikáme menší akce – nic víc. I když naše protivníky deptají. Právě v této chvíli vezou naši kurýři přes Atlantik nemilosrdnou rudou smrt, která příští měsíc skosí v Severní Americe dobytek. Pokud mezitím nenastane mír, bude to konec McDonaldů a další symbol Ameriky se zhroutí do bezmocných hromádek rosolu. Maso mohou naložit a zpracovat, ale – krávy budou muset později dovézt z Evropy nebo z Asie. Ale ještě dříve musí skončit naše stále trvající blokáda.

Přál bych jim, aby i tentokrát ustoupili. Jako ve Vietnamu. Bylo to rozumné.

Ať tak či tak, my musíme pokračovat.

Život půjde dál.

© Praha, 1999

*****

Modrý život§§

(výňatky z prvního vydání encyklopedie)

Protobaktérie měňavá Jarošova (Protobacillus Variabilis Jaroshidae)

První představitel umělého života z Jarošovy tvorby. Má veliké množství kmenů, lišících se velikostí i jinými vlastnostmi. Rozmnožuje se dělením, v méně příznivých podmínkách vytváří spóry (tato vlastnost není u všech kmenů vyvinutá, nebo je různým způsobem vázaná). Bývá menší než bakterie přírodní, což je dáno jejím jednodušším vnitřním uspořádáním, prochází proto snadno i filtry, které běžné bakterie spolehlivě zadrží. Jednoduchost její DNA znamená rovněž vysokou odolnost (většina druhů běžně snáší var, některé až 120 stupňů Celsia).

Nálevník Jarošův (Infusoria Jaroshidae)

Větší a složitější typ umělého života, později opuštěný. Některé větší druhy byly pozorovatelné pouhým okem (Infusoria 64 Giganteus – až 0,5 mm velká améba)

Kvasinky rozličné (Rhodotorula Variabilis Jaroshidae)

Nižší jednobuněčné houby, na nichž Jaroš zkoušel některé genové vlastnosti, ale brzy je opustil. Později se k nim nakrátko vrátil – například druh Rhodotorula 81 J. měl vlastnost odmítání radioaktivních alfa-zářičů, takže byl použitelný jako první stupeň dezaktivačního řetězce pro biologické zpracování radioaktivních krmiv, neocenitelných zejména po atomovém bombardování Evropy.

Pračerv rosolovitý (ProtoAnnelis Jaroshidae)

Jeden z prvních vícebuněčných organismů z Jarošovy dílny. Má rovněž množství kmenů, odlišující se velikostí a vlastnostmi (například ProtoAnnelis 24 J. má schopnost žít v silně stlačené vodě 200 stupňů teplé, ProtoAnnelis 36 Jaroshidae byl z pokusných důvodů, na rozdíl od většiny Jarošových organismů, pohlavně dimorfní). Jaroš se zde již značně odchýlil od přírodního vývoje vytvořením předchůdce AL-hemoglobinu pro přenos kyslíku.

Červ krmný dlouhý (Annelis Longissimus 124 J.)

Jeden z ustálených typů. Průměrná velikost dospělého imaga 20 cm, průměr těla 4-5 cm. Hermafroditní typ, vždy po 3-4 dnech snáší cca 20-30 vajíček v jediném trsu. V teplém prostředí se larvy líhnou po 2 dnech, klesne-li teplota pod 5 stupňů Celsia, vývoj se zastaví. V době růstu (cca 5-6 dní) dvakrát svléká kůži. Rychlé rozmnožování i růst z něj činí ideální typ chovného zvířete. Nevyžaduje náročnou potravu, spokojí se s čímkoli stravitelným. Místo kusadel má struhadlovitý jazyk radulu, kterou obrušuje i značně tvrdý povrch, například tvrdý chléb nebo kosti). Může být konzumován přímo, lisován na výživnou pastu (chuti osmažené paštiky, kde ani lidským konzumentům jeho vzhled esteticky nevadí), nebo zkrmován dalšími zvířaty (typicky žábami).

Červ krmný protiradiační (Annelis Longissimus Restrictis 128 J.)

Modifikovaný typ červa Annelis Longissimus 124 J. – vylučuje z těla radioaktivní částečky, takže sám radioaktivní není (postačí na 2-3 hodiny přemístit do neaktivního prostředí, aby se zbavil veškerého radioaktivního odpadu). Používán jako druhý stupeň řetězce pro dezaktivaci radioaktivního krmiva.

Paryba Jarošova (Protoichthys Jaroshidae)

Představuje další vývojový mezistupeň – Jaroš tím přeskočil všechny vývojové řady mezi červy a parybami. První, bezobratlý kopinatý typ Protoichthys 1 J měl místo páteře hřbetní chrupavčitou strunu, další typy již poměrně propracovanou chrupavčitou kostru (Protoichthys 6 J). Kvůli potížm s tělními tekutinami použil Jaroš přírodní krev s FE-Hemoglobinem. Z 19 druhů Protoichthys nebyl žádný větší 2-3 cm, rychle se ale rozmnožovaly.

Praryba Jarošova (Archichthys Jaroshidae)

Vývojový stupeň, který již neměl kostru tvořenou pouhou chrupavkou, ale kosti známé podoby. Druh Archichthys 28 J. měl již kosti přechodového typu mezi rybami a obojživelníky. Na tomto typu se Jaroš zastavil, vrátil se zpět k parybám a zaměřil se na náhradu FE-hemoglobinu dokonalejším AL-hemoglobinem. Praryba Archichthys 28 J. tak byla posledním Jarošovým druhem s červenou krví. Další typy nenavazovaly na ni, ale zpětně na paryby (s využitím užitečných podřetězců DNA, uložených během vývoje praryby do Jarošovy genetické knihovny funkcí).

Ryba pravá černá Jarošova (Ichthys Atra 1 Jaroshidae)

Lakoploutvá ryba – nejvýznamnějším ze všech znaků je použití ultramarínového AL-hemoglobinu, dodávajícího typickou barvu krvi, podstatně lépe přenášející kyslík i oxid uhličitý. Modrá krev umožnila těmto rybám dýchat žábrami atmosférický vzduch (ne v příliš suchém prostředí, neboť žábry musí zůstat za všech okolností vlhké) a tak vystupovat na souš, čemuž pomáhala i kostra ploutví, podobných tulením. Velikost cca 20 cm, na rybu poměrně velká vejce (velikosti slepičích).

Rosnička Jarošova (Mantella Jaroshidae)

Primitivní životaschopný obojživelník Jarošova vývoje. Představuje další skok ve vývoji – na rozdíl od přírodního vývoje je tento obojživelník obojdyšný a nemá žábry ani ve stadiu pulce. Obojdyšnost umožnil opět zdokonalený AL-hemoglobin. Jedná se o poslední typ, kde se vývoj jedince po vylíhnutí mění kvalitativním způsobem – pulec Mantella J. ještě nemá nohy, které dorůstají až po vylíhnutí z vejce. Jaroš tu využil výhody, kterou měl proti přírodní evoluci – možnost návratu při zjištění slepé uličky, kterou by jinak těžko překonával. Mantella Nebulosa proto opět vychází z lakoploutvé Ichthys Atra 12 J., ale již pozměněným směrem. Důležité funkce (krev, kostra nohou) jsou shodné jak u Mantella J., tak u následujícího typu, ale jinak se značně odlišuje.

Rosnička tmavá (Mantella Nebulosa)

Vyspělejší typ rosniček. Neprochází stadiem pulce, z vejce se líhne hotové imago, pouze s poněkud delším ocasem, který po 2-3 dnech odpadne. Jarošovi posloužily pro vývoj dokonalejší nervové soustavy a zakódovaných (vrozených) instinktů. Zvláštní jsou oči s oční čočkou z vnější strany plochou – dovolují stejné vidění pod vodou ina suchu – umístěné v otočných pouzdrech, což zůstává standardní také u následujících vývojových stupňů, i když se oko bude ještě vyvíjet. Velikost dospělého jedince cca 30 cm, hmotnost 3 kg.

Rosnička obrovská (Mantella Grandis)

V podstatě opouští větev pravých obojživelníků – nepotřebuje ke svému vývinu vodu. Vejce má pevný kožovitý obal, který uchovává uvnitř vlhkost nutnou pro vývoj. Líhnutí hotových jedinců bez stadia pulců umožnilo obejít se úplně bez vody, přesto je zachována dvojdyšnost, schopnost žít v obou prostředích. Rovněž vzniklo zdokonalené vnitřní ucho, účinné v obou prostředích (voda-vzduch) až do ultrazvuku (také zde Jaroš značně předběhl přírodní vývoj). Od tohoto vývojového stupně již nebude měněný ani AL-hemoglobin – Jaroš zde u složení krve dosáhl optima. Velikost dospělého jedince 40 cm, hmotnost 5-7 kg.

Žába obrovská (Rana Gigantea Eryops 24 J.)

Zvětšením rozměrů a přestavbou kostry vznikl druh žáby, jejíž průměrná velikost je u dospělého jedince 150 cm, váha 160 kg. K vývoji velkého živočicha vedla Jaroše jednak touha vyzkoušet si možnosti AL-hemoglobinu na větších tvorech (je známo, že menší druhy mají snadnější dýchání, což naopak znamená, že druhy bez dostatečného dýchacího aparátu nemohou zvětšovat své rozměry přes určitou mez – to platí zejména pro hmyz); Jaroš však v tomto stadiu potřeboval i dostatečně velké nosiče (vejce) pro další vývoj. Rana Gigantea Eryops 24 je hermafroditní vejcorodý druh. Zpravidla po 8-9 dnech snáší jedno protáhlé kožovité vejce délky 45-50 cm a průměru 25-30 cm. Hlavním rozdílem proti vývojově starším rosničkám jsou pozměněné svaly, výkonnější a pevnější než u poměrně křehkých rosniček. Zrychlený životní cyklus znamenal kratší dobu života, ale také extrémně rychlý vývin (dospělost již po čtvrt roce). Právě tento druh žab umožnil Jarošovi rozvoj populace mloků mnohem dříve, než první jedinci dosáhli dospělosti.

Žába stolní černá (Rana Grandis Atra 5 J.)

Vznikla mnohem později z momentální potřeby prostým zmenšením druhu Rana Gigantea Eryops. Průměrná velikost dospělého jedince je 30 cm, váha 5 kg. Jedná se opět o hermafroditní vejcorodý typ, ale s podstatně větší produkcí vajec – při teplotách nad 15 stupňů Celsia (v letním období) snáší každý den až tři protáhlá kožovitá vejce délky cca 8-10 cm průměru 6 cm. Dorůstá rychle a má jemné maso. Byla vyvinuta jako plnohodnotná náhrada drůbeže nejen pro potřeby mloků, ale také jako důležitý artikl exportu do světa lidí.

Protosalamandr Jarošův (Protosalamandra Jaroshidae)

Vznikl dalším couvnutím ve vývoji, úplnou přestavbou druhu Mantella Grandis. Na rozdíl od žab si zachovává silný ocas, který mu umožňuje rychlejší pohyb ve vodě, ponechává si silnější zadní nohy, což umožnilo vzpřímenou chůzi. Zpomalení životních cyklů znamenalo dlouhověkost, ale také delší reprodukční cyklus, což jej činilo méně zajímavým pro vývoj nových druhů. Ten nedostatek bohatě vyvážil vyvinutý mozek, schopný dokonalejších funkcí. Protosalamandr byl oproti rosničkám i žabám schopen drezúry, včetně porozumění slov a jejich modifikací. Jak známo, opakovat slova umí spousta tvorů, ale pouhé opakování neříká nic o jejich chápání. Teprve používání slov ve správné souvislosti a správném tvaru znamená jejich porozumění. Inteligence P. J. téměř dosahovala úrovně mentálně zaostalého člověka (IQ 70).

Mlok rozumný Jarošův (Salamandra Sapiens Jaroshidae)

Největší vývojový skok, kterým Jaroš významně předběhl přírodní evoluci, byl uskutečněn dalším zvětšením a vývojem mozku. Ukázalo se, že mláďata těchto mloků jsou schopna normální výchovy, stejné jako u lidských (průměrné IQ – 160). Velikost dospělého jedince je cca 120 cm, váha 40-45 kg. Hermafroditní vejcorodý typ – jediné protáhlé kožovité vejce délky 45-50 cm a průměru 25-30 cm. Také mozková kapacita se ukázala jako větší než u člověka. Během mapování objevil Jaroš principy snímání a zápisu mozkového holografického pole, což umožnilo přepis tohoto pole z mrtvého jedince (člověka) na dosud nevylíhnutý zárodek (proces, nazývaný i „přenos duše“, nebo „reinkarnace“). Další vývoj se projevil jen drobnými mutacemi (změna hlasivek, drobné kosterní změny, mozková kapacita).

Mlok rozumný Míčův (Salamandra Sapiens Micae)

Rozměrově se neliší od svého vývojového předchůdce mloka Jarošova. Nevznikl ale přímo z něho, jen jinou vývojovou cestou z Protosalamandra, takže není s mlokem Jarošovým kompatibilní. Hlavní rozdíl je v hermafroditní živorodosti – namísto snášení vajec rodí živé mládě, což znamenalo velké změny ve vnitřních orgánech. Obsahoval i mnoho dalších vylepšení, zejména v důležitých vnitřních orgánech.

Mlok rozumný světový (Salamandra Sapiens Mundi)

Od svého vývojového předchůdce Salamandra Sapiens Micae se odlišuje mnoha orgány – dokonalejší sluch, orgány pro magnetickou a gravitační orientaci, umožňující přímé vnitřní vidění gravitačních anomálií (obzvláště výhodné pro orientaci pod zemí – k podobné lidské vlastnosti, využívané tzv. proutkaři, se má asi jako poměr citlivosti dokonalého orlího oka k primitivní oční skvrně krásnoočka zeleného). Kolektivní mločí stvořitelé tento druh prohlásili pro několik nejbližších generací za konečný.

*****

© Praha, 1999

Obsah

Neuvěřitelný nález

Probuzení

Blaník

Asistentem stvořitele

Zlom

Návštěvníci

Byrokrati

Policie

Armáda

NATO

Nechte mloky žít

Sedmá velmoc

Katarze

Mločí ráj

VX-B

Panika

Umlčeni

Kmen 618

Zkáza

Parlament

Mimozemšťané?

Daň nesmrtelnosti

Spolupráce

Nemocnice Krč

Slavníkovci

Bílý aspik

Vidina Armageddonu

Modrý život§§