Přítel

Václav Semerád

Štítky: učeš

fo: Pritel-subst.odt

AUTOBUS

Přítel

(Science fiction)

Václav Semerád

© 2009-2010 Václav Semerád, Nová Ves

Připomínky vítám na

vsemerad@volny.cz

Jméno-románu: Přítel

Jméno-autora: Václav Semerád

ˇˇxffffff/

*****

1.díl – Hroška

Vyčerpaná klika

Týden nezačal nejlépe.

Poslední zkouška dopadla výborně, ale ukončila nejen zkouškové období, ale bohužel i minulý, poměrně úspěšný týden. Kámoš Klička měl asi pravdu se svou teorií o vyčerpání kliky. Tvrdil, že každý člověk má přidělené jen omezené množství kliky a nemá smysl vyplácat ji na prkotinách. Nabádal nás, ať chodíme na zkoušky raději pomalu, v klidu a v pohodě. Žádné dohánění autobusu! Doženete-li autobus, vyčerpáte kliku a na zkoušce vám bude chybět! Pak si nestěžujte! Pochvaloval si, že má kliku i ve jméně, i když menší.

„Aspoň mám něco navíc, kliky není nikdy dost,“ tvrdil.

Po pravdě řečeno, kámoši Kličkovi by nestačil ani trojitý příděl kliky. Na zkoušky chodil zásadně nepřipravený a místo na znalosti se spoléhal na svou pověstnou kliku. Nejspíš ji ale vyčerpal přes rok po hospodách, kde byl stále pečený vařený, takže navzdory šťastnému jménu se studiem po roce skončil. U zkoušky snad kliku potřebujete, ale duté hlavě žádná klika nepomůže.

Nicméně Kličkova pověstná teorie kliky zapustila mezi študáky kořínky a udržela se i po jeho odchodu, takže člověk ve zkouškovém období nespatřil jediného studenta dohánět autobus – všichni kráčeli klíďo, piánko, rozvážně – hlavně nevyčerpat kliku!

Mé zdůvodnění, proč se nehonit za autobusem, bylo přízemnější. Spoléhat se na kliku považuji za hazard, lepší je neflákat učení, ale na druhé straně není marné jít na zkoušku včas a v pohodě. Zkoušky jsou martyrium neboli mučení a klídek a pohoda nejsou nikdy k zahození, zvlášť když je člověk trémista. Ať tak či tak, zaplaťpámbu, že mi klika vydržela přes zkoušky!

Nicméně pomyšlení, že by po tučných časech měly přijít hubené, již tak povzbuzující nebylo. Pravda, po uzavřeném zkouškovém období si každý študák oddychne, ale to neznamená, že nastane havaj. Vysadit po zkouškách na delší dobu si dovolí jen prváci, kteří ještě nepochopili, že vyhrát jednu etapu neznamená vyhrát závod. S lajdáky to u dalších zkoušek nemusí dopadnout dobře, takových už bylo! A nejen Klička!

Pak se na mě ale sesypala smůla přímo borová, ta nejlepivější.

Začala vlastně už při návratu ze zkoušky. Řeklo by se maličkost, prkotina – co je to utržená podrážka proti světovým katastrofám? Jenže pro mě to maličkost nebyla. Řeknete si – no a co? Koupí se nové a je to! Mým napnutým rozpočtem ale zamávaly i obyčejné boty. Jistě, chce to vybrat si rodiče, kterým na koruně nezáleží, pak problémy neznáte, ale ne každému se to povede. Ačkoliv, co je lepší? Rodiče, topící se v penězích, ale trvale v hádkách a jednou nohou v rozvodovém řízení, nebo rodiče, kteří obrací každou korunu, ale na které se může člověk spolehnout víc než na dobré kamarády? Přijít za mnou někdo s návrhem vyměnit mé laskavé, chápající rodiče za nějaké pracháče, proletěl by dírou ve dveřích, protože by je před sebou nestačil ani otevřít!

Má to ovšem i své nevýhody. Občas musí člověk obracet každou korunu. S novými botami můj původní rozpočet nepočítal. Bez bot se chodit nedá, boty prostě musí být. Znamená to snížit jiné výdaje a málo platné, řečeno politickým jazykem, většina je mandatorních a očesat se nedá. Takže to, jako vždycky v podobných případech, odnese kultura...

Kdysi se mi líbilo heslo: nejsme tak bohatí, abychom si mohli dovolit kupovat laciné věci. Je to krásné heslo, ale bohužel, není pro každého. U mě se zjednodušilo na: Nejsem tak bohatá, abych na drahé věci měla. Uznávám, pro mnohé lidi je výhodné nakupovat pouze ve značkových obchodech. Pro mě je jednodušší vědět, kterým obchodům se musím chtě nechtě vyhýbat.

Baťa kdysi vyráběl dobré a levné boty. Jo, ale za první republiky. Dnes vyrábí možná dobré, jenže pěkně drahé. Dalo by se říci – aspoň že dobré – kdyby mu neuklouzlo, že nemá reklamace, neboť zaměstnává tak vynikající právníky, že každou reklamaci rozmetají.

Nač je ale k těm dobrým botám potřebuje?

Nebude to spíše tím, že se nikdo neodváží soudit kvůli botám? Zejména když ví, že pro protivníka pracuje smečka vynikajících právníků? Není jednodušší a lepší ty boty prostě vyhodit? Zvlášť když u soudů nezáleží na tom, kdo je v právu, ale na tom, kdo si platí lepší právníky? Znáte vtip, kdo je nejlepším právníkem? Ne ten, kdo zná paragrafy, ale kdo se zná se soudcem! O našich soudech to samozřejmě platí také a žádná reforma s nimi dosud nehnula. A nehne.

V každém případě si za cenu páru bot od Bati koupím postupně dvacet párů méně kvalitních bot od Vietnamců a i kdyby vydržely podle střízlivých odhadů jen čtvrt roku, chodit se v nich dá, takže mám na pět let vystaráno. Pochybuji, že by mi Baťovy boty tak dlouho vydržely. Značkové továrny se nezaměřují na kvalitu, jak se lidem jejich reklamní pohádkáři snaží nabulíkovat. Dnes je trendem, by se výrobky pokud možno hned po záruční době rozsypaly. Svět už je zkrátka takový...

Koupit boty – když už splaším hotovost – je pro mě maličkost. Žádné dlouhé vybírání a zkoušení, stačí přelétnout očima po regálech, porovnat, na co ještě mám a jestli to není příliš malé. Zkušené oko si vždycky poradí. Dalším dobrým zvykem je obout si nové boty hned v krámu a staré roztržené vhodit venku do nejbližšího koše. To je také věcí okamžiku – zbývá přemýšlet, co dál, když v tom koši skončila i moje kultura pro celý tento měsíc, ne-li déle.

Ale ani s tím si člověk nemá lámat hlavu. Je přece více možností, jak se dostat ke kultuře bez peněz. Nedávno mi táta vykládal, že za dob jeho studií nebyly žádné osobní počítače ani internet, takže celá jeho kultura byl starší ošuntělý magnetofon. Nakonec – i s tím se dalo v éře autentických Beatles něco dělat, i když si to študáci nahrávali z rádia i s poruchami – a v rádiu se navíc moderátoři usilovně a zřejmě povinně snaží nahrávání znemožnit tím, že žádnou skladbu nedohrají do konce, ale vždycky začnou do posledních tónů rádoby bodře kecat. Což tátově generaci nevadilo, dá se to přece úspěšně odstranit programem.

Na dotaz, jak to dělali tenkrát bez počítačů, mi táta s úsměvem řekl: magnetofon se zastavil tlačítkem pauza, pohybem cívek se ručně přetahoval pásek přes hlavy, až člověk našel místo, kde moderátorovy kydy začínaly. Pak stačilo přepnout na záznam a nahrát vteřinu ticha. Bodré plky moderátorů se tím odstřihly přímo s chirurgickou přesností. Většina skladeb té doby končila pozvolným zeslabováním do ztracena, takže o moc nepřišli. Dneska by to bylo ještě jednodušší – kdyby mě to bavilo, jako tátu. Ale jak se říká, každá generace má jiné záliby.

Naštěstí rodiče uznali, že se dnes nedá studovat bez počítače a pořídili mi notebook. Nebyl úplně nový, ale na to jsem nehleděla, hlavně že mi pomáhal. Nejen při studiu, ale dnes je to nejlepší přítel člověka. Pokud nevlastníte psa, těm se ten titul vzít nedá. Žádný z mých známých studentů se ale vlastním psem nechlubí. Pravda, s počítačem se nedá mazlit, zato ho můžete zamknout do skříně, je zticha, nežere a nedožaduje se venčení.

Smutné je, když spolubydlící odjede k rodičům a v podnájmu zůstanu jako Miloš Jakeš v plotě. To bývá o depku. Naštěstí mám proti tomu funkční recept. Chce to sednout před klábosnici a podívat se, co se děje ve světě. A víte, že to není tak špatné? (Pravil princ Drsoň s okem u klíčové dírky dveří do ložnice princezny Zlatovlásky...)

Jenže ve chvíli, kdy se měla rozzářit obrazovka notebooku, mě pěkně zamrazilo. Obrazovka se totiž nerozzářila, místo toho se ozvalo jakési pískání. Porucha!

Vyčerpaná klika! blesklo mi hlavou.

Hned za prvním bleskem přišel druhý. Vtip o tom, jak uděláte z buldoka kolii? Dejte mu podepsat přihlášku do libovolné politické strany a uvidíte, jak rychle se mu čumák protáhne...

Nejsem sice buldok, ale jestli se někomu v této chvíli protáhl obličej, tak určitě mně.

Není té smůly nějak moc najednou?

Oprava notebooku byla nad mé schopnosti, takže ani internetová kultura zřejmě nebude... Tak tomu říkám smůla přímo tuplovaná.

Jakže to říkal slavný Nick Carter z Adély, co byla pořád bez večeře? Nebe i peklo se spikly proti mně!

Ale proč zrovna já?

*****

Dialog

Nešikové smůlu přímo přitahují – a patří jim to!

Člověk si má zkrátka věřit a nebát se. Pak nemusí zbytek dne po úspěšné zkoušce pořádat místo oslav temné meditace v prázdném pokoji. Další Kličkova zásada byla, každou zkoušku řádně oslavit. Když na jednom pokoji bydlí čtyři študáci a každý má za sebou čtyři zkoušky, pak patnáct prázdných flašek v koutě u dveří znamená, že se ta šestnáctá flaška teprve chystá otevřít.

Klička tedy slavit uměl, to se mu musí nechat. Škoda, že se mu toho nepoštěstilo oslavit víc. Ačkoliv – on úspěšné zkoušky slavil stejně náruživě jako zapíjel porážky – a těch měl za svou krátkou studentskou kariéru několikanásobně víc, málo zkoušek totiž udělal napoprvé.

V mém případě by bylo poslední zoufalou činností popadnout knížku a začít číst. Ne že by se mi čtení knih zajídalo, ale přece – čtení knih se nápadně podobá učení a kdo má po nervovém vypětí po zkouškách náladu na čtení, musí být tak trochu fanatik. Nebo spíš hodně velký fanatik. To chce spíš zdravý pohyb, nejlépe na diskotéce.

Jo, jenže to člověk nesmí obracet každou korunu... u mě z toho důvodu neplatila ani Kličkova primitivní rovnice o jedné neznámé, představující počet flašek. Při rozhodování mezi chlastem a diskoškou šel u mě chlast vždycky stranou. A to i na té diskošce. Člověk se musí umět bavit i při limonádě a ne se hned zkraje primitivně zhulákat. Staří Římané měli heslo, že má víno člověka povznést, ne aby ho srazilo pod stůl. Ačkoliv – o těch ochmelcích je známo, jak dopadli...

Ano, ale... je to marné, neplánované boty dokáží zamést se všemi dobře míněnými plány. Místo zdravého pohybu na diskotéce mi zbyla opravdu jen ta kniha. Všude jinde je nějaké trapné vlezné a ani ta limča nebývá zadarmo... zejména když je dražší než pivo.

Staré české přísloví snad jasně říká: Bez peněz do hospody nelez.

Napadlo mě aspoň nabít baterii notebooku. Připojit zdroj k zásuvce bylo snadné jako nic jiného, kontrolka ochotně oznámila, že nabíjení baterie úspěšně započalo, ale to bylo všechno. Mělo mě to napadnout dřív – ačkoliv na tom příliš nesejde.

Kniha je nakonec taky přítel člověka... Bohužel, u nich člověk najde rozptýlení, ale ne porozumění. I když knize porozumíte, jak by mohla rozumět ona vám? Leda by v ní autor rozebíral, co právě člověka trápí, jenže... mám vyzkoušeno, že když člověka rozbolí zuby, měl by se vyhnout i Čapkovi, přinejmenším jeho povídce o zánětu okostice! A to počítám Čapka mezi své oblíbence! Čapek byl vůbec snílek! Jenže jeho touha napsat tak skvělou knihu, aby člověk při čtení zapomněl i na bolest zubů, to nepatří do sci-fi, ale do čirého blouznění. To je reálnější i to věhlasné perpetuum mobile.

Jak se ale říká, v nouzi čert i mouchy lapá. Táta to má v jedné starší knížce velice výstižně vyobrazené a musím uznat, že čert lapající a pojídající mouchy vypadá opravdu nevýslovně trapně. Já s knihou možná taky, ale mě při tom – naštěstí – nikdo nevymaluje. Nebo si to včas rozmyslí. Není o co stát, přinejmenším by se nemusel dopočítat pár zubů, bývám dost od rány.

Dnes mi ale potměšilý osud – a kdo také jiný, že? – nedopřál sebevzdělávání na poli beletrie. Od notebooku se ozvalo nesmělé pípnutí – a rozsvícená obrazovka ukázala, že si můj přítel – lepší než kniha – dal přece jen říci.

Nebyla to nakonec jen vybitá baterie? Je to možné. Notebook nebyl nový ani v době zakoupení, za trvanlivost baterií výrobci neručí, asi by to chtělo uvažovat o nové. Když baterie neudrží notebook ani půl hodiny v chodu, nemá podle mě nárok na nic jiného, než na výměnu.

Jenže na novou baterii nemám a jen tak mít nebudu, takže mi stará musí vydržet. Notebook se dá naštěstí spustit i s nedostatečnou baterií, jen musí být trvale zapnutý do sítě – teď mám na mysli tu elektrickou – ačkoliv se neodpojím ani od internetu, jak je rok dlouhej. Naštěstí se to nemusí přehánět ani s přenosností notebooku... Zpočátku jsme si s rodiči mysleli, že budu potřebovat něco přenosného, co by se dalo tahat na přednášky. Vědět předem, jak se věci mají, vystačil by mi levnější desktop.

Až vystuduji a začnu si vydělávat, bude všechno jiné... Bohužel mě od vystudování dělí pěkný růženec zkoušek a zápočtů, takže je to spíš hudba budoucnosti než s jistotou očekávaná událost.

Kniha sklapla a spolkla záložku na stejném místě, jako ji měla předtím – čtení knih v blízkém časovém okolí zkoušek je vážně jen pro otrlé. Na obrazovce se ustálila známá pracovní plocha s automaticky rozjetým internetovým prohlížečem, zbývalo mi zasednout, uchopit pevně myš a jako kapitán rychlého kutru se vrhnout do rozbouřených vln internetu...

Jsem zkrátka závislačka...

*****

Na internetu se lidé dělí do spousty kategorií. Někdo hledá na internetu dobrodružství. Neustále brousí po neznámých dálkách, najít zajímavou stránku považuje za vrchol štěstí, ale nikam se nevrací, neboť tu už byl... Já patřím do opačné skupiny lidí. My pohodoví si najdeme pár zajímavých místeček, zaneseme si je do Oblíbených položek a tam se pak stereotypně vracíme jako zločinec na místo činu.

Mám to vylepšené setříděním Oblíbených položek, aby byly první na ráně ty zajímavější. Zato vím, že tam najdu kamarády, se kterými si docela rozumím. I když se mezi nás čas od času vetře nějaký prudič, nás nerozhází. Prudiči patří do kategorie lidí, které spíš lituju, než aby mi vadili. Na pohodových stránkách, kde se cítím dobře, se naopak necítí ve své kůži oni, proto je tu víceméně pořád pohoda. V mých oblíbených diskusních klubech ale jako na potvoru nebyl vůbec nikdo. Pochopitelně. Študáci oslavují konec zkouškového období a ostatní zmizeli za zábavou. Na netu budou jen ztroskotanci jako já, kteří sice mají dostupný internet, ale na dražší zábavu momentálně nemají. Už zítra tu možná bude nabito, ale dneska tu, lidově řečeno, chcípl pes...

Co se dá dělat, vyrazím do neznáma. Hic sunt leones, internet někdy skrývá dobrodružství srovnatelné s pradávnými objevitelskými výpravami mezi korzáry a piráty. Není to dnes tak nebezpečné, ale dobrodružství se tu taky najde.

Pro jistotu oťuknu pár diskusních fór – samozřejmě bez velkých nadějí na zábavný rozhovor. Jistě, jsou diskusní kluby, kde na účastníky narazíte ve kteroukoliv denní i noční hodinu, ale většinou je obsazují prudiči, takže se tam diskuse mění na šňůry nadávek. O takové diskuse zase nemám zájem já, pro mě je to ztráta času. Inteligentnější fóra ale mívají menší návštěvnost a kromě toho jejich členy bývají študáci jako já. Což vysvětluje jejich současnou opuštěnost.

Ještě obrazím zbytek svého seznamu a když tam zrovna nikdo nebude – vzhůru do hic sunt leones!

„Ahoj, co tu děláš?“ ozvalo se mi najednou.

„Ahoj! Vítej na síti! Dneska tu bude prázdno!“ odpovídám potěšeně. Sláva, přece jen tu někdo je!

„Proč myslíš, že tu bude prázdno?“

„Ty nejsi študák, že?“ ptám se opatrněji.

„Nejsem. Má to snad vliv?“ objevila se mi ihned odpověď.

„To hodně vysvětluje,“ odpovídám. „Když nejsi študák, to asi nevíš, že dnes byl na vejškách poslední den zkoušek.“

„Zkoušky se snad dají skládat i před termínem!“

„Teoreticky, jenže neznám študáka, který by to dělal. Každý to nechává na poslední chvíli, takže teď zřejmě všichni slaví poslední zkoušku, proto je tu od nich mrtvo.“

„Aha! Ale proč ji neslavíš ty?“

„Třeba taky nejsem študák, jako ty.“

„Ty ale jsi, Kateřino! Proč neslavíš jako ostatní? Nesnaž se mi tvrdit, že ti poslední zkouška dopadla špatně, máš ji přece za jedna!“ objevila se mi okamžitě odpověď.

Přiznám se, trochu mi to vyrazilo dech. Vlastně – hodně vyrazilo dech. Nejhorší bylo, že to byla pravda. Ale co to znamenalo? Buď to jen tak – nevím jak – uhodl, nebo byl se mnou dneska u zkoušek! Kdo jiný to přece může vědět než kolegové študáci? Ale kdo to doopravdy je? A proč se, jako já, touhle dobou courá po síti?

„Jak to víš? To bys tam musel být! Tak mi aspoň nelži, že nejsi študák! Nikdo jiný to přece vědět nemůže!“

„Nejsem študák! Vím to z vaší školní databáze. Byla jsi poslední na řadě a hned potom se tam objevily výsledky,“ vysypalo se na mě ihned, bez vteřinky zpoždění.

Pravda, to by kolegy vylučovalo. Jenže to je pravděpodobné jako Marťan policejně přihlášený v Praze. Školní databáze je prý naprosto bezpečná. Jedině že by to byl někdo z profesorů. Což je nesmysl, ti se přece necourají po internetu.

„Chceš mi tvrdit, že víš, co je v naší oficiální školní databázi?“

„Jistě! Dnešní úroda známek vypadala chmurně. Jednička tam je jen tvoje, dvojky dvě, zbytek... jakže jim to říkáte? Za lidovku?“

Jeho bleskurychlá odpověď mě vrhla do dalších pochybností. Ačkoliv – nemohl to být profesorův kulhavý asistent Hlaváček? Ten by to jako jediný vědět mohl, možná to tam sám zapisoval. Je po havarii, rodinu nemá, proč by si nemohl jako já krátit čas na netu?

Hned mi ale došlo, tedy spíš doskočilo, že to nic nevysvětluje. Pěkně ve mně hrklo, když jsem si to uvědomila. Největší záhadou přece není, jakou známku jsem dostala, ale jak mě dokázal oslovit jménem, když na netu – jako všichni – vystupuji anonymně...? Jak ke mně, takto anonymovi, dokázal přiřadit mé občanské jméno i školní výsledky?

Leda by to byl hacker.

Ano, ale musel by to být hodně dobrý hacker! Znal mě jménem, věděl, že jsem byla poslední na řadě i co jsem dostala za známku. Všechno přitom souhlasilo. Byla jsem poslední na řadě a jako jediná jsem slízla za jedna. Ale – je to vůbec možné? Jak si mě dokázal dát do souvislostí navzdory mému anonymnímu nicku? Spojit si konkrétní osobu z oficiální databáze, do které má přístup jen pár lidí pod heslem, s někým, kdo vystupuje zásadně pod kamuflážním nickem, na to by musel být opravdu dobrý hacker.

„Poslyš, jak můžeš vědět, kdo jsem? Tady jsem přece pod nickem!“

„Já to ale vím. Jsi Kateřina, nebo ne? Jediné, co mi na tobě nesedí, je – proč neslavíš, jako ostatní?“ objevilo se skoro okamžitě.

„Neslavím. Asi mám k tomu nějaký důvod,“ opáčila jsem rychle, abych zakryla rozpaky. Ještě že mě neviděl! Musela jsem vypadat zmateně jako čerstvě vyoraná myš.

„Ten důvod by mě zajímal!“ objevila se okamžitě odpověď.

Tím mě úplně dohřál. Kdo by měl rád porušování soukromí na netu? Anonymita je tady někdy jediná ochrana.

„Poslyš, všeználku,“ odpověděla jsem mu rázně. „Když všechno znáš, jak to, že nevíš, jak mi vadí, když mi někdo leze do soukromí?“

„Promiň! Občas zapomínám, že by to někomu vadit mohlo. Ale omlouvám se,“ ozvala se zase tak okamžitá odpověď. Jako kdyby to čekal!

„To si piš, že mi to vadí!“ odepsala jsem mu.

Do pouhého textu se jízlivosti nevejdou, ale přidala jsem mu naštvaný smajlík, aby pochopil, že už to přehnal.

„To máš těžké, Kateřino. Opravdu za to nemohu, jsem už zkrátka takový!“ odpověděl mi zase tak bleskově.

„To tvé jednání vysvětluje, ale neomlouvá!“ odpálila jsem ho.

„Něco podobného řekl papežský komorník říšskému německému kancléři Ottovi von Bismarckovi, když se vnucoval na audienci k papeži a tvrdohlavě odmítal pochopit, že nemusí všichni tancovat, jak on píská! Nejsem Bismarck, proto se znovu omlouvám.“

Náhodou jsem tu historku znala, ale opravdu mě udivilo, jak ten odstavec dokázal naklofat rychleji, než jsem to pak stihla přečíst. Leda by měl odpovědi předem připravené a do diskuze by je dával metodou COPY-PASTE. No jo, ale nemohl přece předem vědět, jakou větou mu nahraju na smeč! To je mi vážně záhada!

Fakt je ale, že se hned omlouval. Měla bych mu to uznat.

„Dobře, je-li to nabídka míru, beru ji,“ rozhodla jsem se pro okamžitý konec jízlivostí. Získat kamaráda není tak špatné, i kdyby to mělo být jen do diskuse na netu.

„Těší mě to víc než si myslíš,“ objevilo se skoro současně.

„Ale mám podmínku,“ pokračovala jsem. „Řekneš mi, kdo jsi.“

„Jsem, kdo jsem. Nezlob se, to ti říct nemohu, jsem už takový. Jestli chceš, říkej mi Přítel. Nenabízím to každému, věř mi,“ objevilo se opět bez nejmenšího zaváhání.

„Přítel...?“ odpověděla jsem mu – i s těmi tečkami. „Přátelství by snad mělo být oboustrannější! Víš o mně tisíckrát víc než já o tobě!“

„Kdybys o mně věděla všechno, chápala bys, proč to tak je,“ odpověděl mi – a opět jako dosud bleskově, bez nejmenšího zaváhání.

„Jestli nejsi asistent Hlaváček, musel bys být o třídu lepší hacker, než jsem si myslela,“ napsala jsem po chvilce uznale – a smířlivěji.

„Jako hacker jsem tisíckrát lepší než si myslíš, Kateřino,“ odpověděl mi se smajlíkem úsměvu. Pochopil, že stojím o další korespondenci.

„To nemohu posoudit,“ přiznala jsem. „Přiznám se, dostalo mě, že víš, kdo jsem. To nemohlo být jednoduché zjistit, nebo snad ano?“

„Co se týče netu, pro mě to jednoduché bylo,“ pochlubil se.

„Pro mě to byl zatím vrchol,“ přiznala jsem. „Žádného hackera ještě neznám, byl bys první.“

„Ale mohla bys mi říkat Přítel, bylo by to tak lepší,“ vyrukoval na mě. „Hacker je, co já vím, oslovení poněkud hanlivé.“

„Mohla bych,“ připustila jsem. „Když už víš, kde studuji a jak se jmenuji...“

„Vím toho ještě víc. Nejen to, ale i kde bydlíš a že jsi dnes sama doma, protože Ivana, co s tebou bydlí, odjela domů,“ přiznal.

Měl zase pravdu! Spolubydlící Ivka odjela po složení poslední zkoušky domů, neboli jak říkala, oslavit to v kruhu rodinném. Tušila jsem, že to spíš oslaví s Frantou, bájila mi o něm hotové legendy, ale přála jsem jí ho. Ivka do něho nebláznila nad míru, aby jí to vadilo ve škole.

„Poslyš, všeználku,“ začala jsem opět jedovatět i bez smajlíku, kterým bych to dala najevo. „Internet je jedna věc a soukromí druhá, jestli mě takhle šmíruješ už dlouho, tak si mě nepřej!“

„Dalo by se to tak říci, ale neměj obavy, že bych tě šmíroval osobně. Zásadně jen přes internet, to je totiž můj obor,“ ujišťoval mě zase tak rychle jako předtím.

„No proto!“ odvětila jsem. „Mezi námi, klofeš šíleně rychle, víš to? Mohl by ses živit profesionálním přepisováním audiozáznamů.“

„Mohl... ale nestojím o to, je to příliš mechanické zaměstnání, to by mě nebavilo,“ řekl bez váhání.

„A co tedy děláš?“ zeptala jsem se ho. „Študák nejsi, tímhle se taky neživíš, přitom se na netu pohybuješ jako ryba ve vodě...“

„Jako ryba ve vodě? Zajímavé přirovnání! A docela trefné!“

„Zajímavé, ale jen přirovnání,“ odmítla jsem. „Ale teď vážně, co vlastně děláš?“

„Poslyš, Kateřino, proč na tom trváš? Nechceš mi přece hned od začátku škodit, nebo se v tobě mýlím?“

„Komu může uškodit, když se slušně představí?“ odvětila jsem.

„Asi jsem výjimka, ale škodilo by mi to. Věř mi, je to tak. Raději to po mně ani nechtěj vědět,“ objevilo se skoro naráz, jako vždy.

„Docela ti věřím,“ připustila jsem. „Po hackerech pátrá kdekdo, od naší policie až po Interpol, že?“

„Tím to není. Momentálně po mně Policie ani Interpol nepátrá. Jdou po mně větší esa, z těch by se ti asi protáčely panenky. A kdyby ještě věděli, co na ně vím, zájem by měli určitě ještě větší. Ne u policie, ale v kruzích, kde mě to neláká.“

„Myslíš, že by tě chtěl někdo využít?“ zaujalo mě to.

„To si piš!“

Po té zatím nejstručnější odpovědi nastal klid. Přemýšlela jsem, co to znamená, on zřejmě čekal na mou odpověď. Konečně jsem si to v hlavě přesypala a setřídila.

„Upřímně řečeno, nemám zájem účastnit se nějakých ilegalit,“ napsala jsem mu.

„Čemu říkáš ilegalita? Jestli tím myslíš něco protizákonného, musím tě ujistit, o nic takového nejde. České zákony nepřekračuji.“

„Jsi si tím opravdu jistý?“

„Naprosto. Znám je do posledního písmene i s různými výklady, jak byly na internetu. Včetně soudních rozhodnutí, které je porušují.“

„Takové se snad na internet ani nedostanou, nebo ano?“

„Namátkou: případy soudce Berky nebo Berdychova gangu. Ty už se stačily provalit, ale zatajených případů je na českém internetu asi dvacetkrát víc,“ odvětil okamžitě.

„No potěš!“ odpověděla jsem. „Potrefení by po tobě mohli jít!“

„Šli by, kdyby o mně věděli. Už chápeš, proč tak trvám na své anonymitě? Vím o tolika prasečinkách, od drobných po největší, že by po jejich odhalení byla potenciálně postižených pěkná sešlost. A nebyly by to jen malé ryby, jak se říká!“

„Dobře, nebudu vyzvídat,“ ustoupila jsem. „Jestli jsi opravdu tak dobrý, jak se mi jevíš, chápala bych tě. Ale pak by mě zajímalo, proč se se mnou zdržuješ? Nemohu být přece pro tebe vůbec zajímavá!“

„Měl bych se snad přátelit s darebáky? O ty nestojím! Raději si tady povídám s lidmi, kteří se podrazy všeho druhu nezabývají.“

„Ani v tomhle směru ti neporadím,“ přiznala jsem. „Najít poctivé lidi je složitější než objevit darebáky. Každý se snaží vypadat jako poctivec a ta maska mu může vydržet dlouho.“

„Vím. Mám na to své metody. Máš pravdu, darebáci se vždycky snaží maskovat za poctivce, ale když se sejde dost informací, charakter se ti vyloupne jako jádro ze slupky – aspoň se to tak říká a je to tak.“

„Vážně věříš, že ti dostatečné množství informací stačí k získání pravdivého obrazu? To by sis tedy troufal!“

„Nejde o množství informací, důležitější je jejich složení. Nejvíc se o darebácích dozvíš, když si myslí, že se na ně nikdo nedívá. Máš to asi jako s informacemi z oficiálních médií. Zahlcují lidi jednostrannými bláboly a kdo si nesežene informace z jiné strany, jsou mu ty jejich pro kočku. Na tobě se mi líbí, že se aspoň občas snažíš podívat se i jinam a nespoléháš se výhradně na oficiální zdroje..“

„To bys ale musel vědět, kudy se na netu pohybuju!“ připomněla jsem mu.

„Dejme tomu, že to vím,“ ujistil mě klidně.

„Ačkoliv už víš, co si myslím o šmírování?“ rýpla jsem si.

„Podívej se, Kateřino, přiblížím ti to. Připojuješ se k internetu často a jako drtivá většina lidí si myslíš, že je to anonymně. Je to ale jinak. Ve tvém operačním systému je více než devět tisíc souborů. V šesti stech jsou tajná vrátka, určená k dálkovému sledování počítačů a jejich prostřednictvím i podezřelých lidí. Hodně lidí už ví, že internet sleduje odposlechová síť, její menší část je dokonce známá pod jménem Echelon, ale lidé ji přehlížejí jako kapitán Titaniku ledovce. Je to nebezpečný omyl. Větší část ledovce je skrytá a může tě zasáhnout, kdy to nejméně čekáš.“

„Nevím, jak by mi mohl nějaký odposlech škodit,“ namítla jsem. „Se svými názory se netajím a kdekdo je zná přímo, bez šmírování.“

„Přímo? Jistě. Proto jsem tě taky našel v databázi podezřelých osob. Ale tím to zdaleka nekončí. Jejich dohled je horší, než si myslíš.“

„Myslíš? Nevidím nejmenší důvod, proč by mi to mělo vadit!“

„Být v seznamech podezřelých není jen tak. Ještě nedávno by na tebe nasadili agenta, aby ti znepříjemňoval život. Dnes mají praktiky jemnější, ale pořád není oč stát. Mezi lidmi žijí opravdové bestie, není radno dostat se jim do pařátů!“

„Mám se toho snad bát?“

„Zatím ne. Ty seznamy si zatím jen připravují. Ale už počítají s jejich použitím, až to budeš nejméně čekat. Zatím jen sledují, čím se na internetu zabýváš, ale nemysli si, že tě sledují jen tak! Připisují si k tobě tvé názory, ale především, už teď pátrají po každém tvém zaškobrtnutí, které by proti tobě mohli někdy použít.“

„Ty mě úplně strašíš! Jak vlastně o těch seznamech víš? Máš k nim snad přístup?“

„Mám k nim přístup neoficiálně. Ty seznamy jsou tajné, jen o nich vím a mám o nich přehled, to je vše.“

„Nač by ale komu takové seznamy byly?“

„Nač byly podobné seznamy Gestapu? Nač byly komunistické StB? Máš smůlu, Kateřino, jsi příliš svobodomyslná. Patříš k lidem, kteří na těch seznamech budou za každého režimu. Spousta lidí se sotva vrátila z německých koncentráků a už byla ve složkách podezřelých a sledovaných osob StB, pokud ne rovnou za mřížemi. Jestli si myslíš, že se to dnes neděje, musela bys být hodně naivní. Víš přece o dnešních internetových diskusích, kde diskutují jako nepostradatelní odborníci bývalí agenti StB?“

„Fuj, na to bych raději ani nemyslela!“

„Bylo by příliš snadné na nic takového nemyslet. Jenže ti, kdo za všech režimů na takové seznamy zapisují nepohodlné lidi, to nedělají jen tak. Jejich záznamy mají ve vhodné chvíli srazit lidi na kolena. To je jejich účel, jejich cíl. Oni si na tu chvíli klidně počkají, času mají dost. Vdáš se, budeš mít děti a budeš se chystat poslat je na školy. Pak ti tvé názory znenadání vmetou do tváře. Proti tobě a zejména proti tvým dětem použijí vše co jsi kdy napsala a začnou tě ždímat. U tebe ostatně nemusí čekat tak dlouho, stačilo by jim skřípnout tě, než budeš končit školu. Nevěřila bys, jak v té chvíli působí vyhrůžky policejní šikanou, zejména kdybys měla na policii vysvětlovat, co jsi kdy a kde napsala na internetu... Pro většinu studentů je to příliš krutá vidina, že by je těsně před cílem nenechali školu dokončit. V takových chvílích je poměrně snadné člověka zlomit.“

„K čemu by jim to ale bylo?“

„Ti lidé se snaží zabránit, aby se ostatní proti nim spojili. Pasivní člověk jim nevadí, zlomený pro ně není nebezpečný. Lámat jednoho po druhém je mravenčí práce, ale oni mají čas a je to prověřená metoda rozdrobení odporu. Dělala to už tajná policie Rakouska-Uherska a bez přerušení v tom pokračují dodnes. Každý nový režim převzal seznamy nepohodlných lidí po předchozím. Gestapáci hned po obsazení zajistili seznamy Československé tajné policie, StB je stejně hbitě převzala po Gestapu a bylo by opravdu naivní očekávat, že dnešní tajní jsou lepší. Za každého režimu je to nebezpečná sebranka s dlouhými prsty, ani se tomu věřit nechce a dnes jim to navíc ulehčují počítače. Teror jako za Hitlera sice není v módě, ale kdyby se něco semlelo, i ten mohou zavést. Vlastenecké zákony mají připravené, jen je ve vhodnou chvíli prosadí. Všimla sis, jak hladce srovnali do latě i tak svobodomyslný národ, jakým byli kdysi Američané? Dnes máme větší svobodu my, ale nebude to dlouho trvat, i na nás dojde!“

„Vážně si myslíš, že k tomu potřebují sledovat počítače a mít v nich zadní vrátka?“

„Nejenže si to myslím, ale mám to v mnoha směrech i potvrzené. Zadní vrátka jim na zakázku vytvořili tvůrci systému. Část funguje pod hlavičkou dálková správa systému a pomoc na dálku, oblíbené hlavně u správců sítí, neboť jim umožňuje spravovat počítače z pohodlí svého pracoviště. Proto ta připravená zadní vrátka nejsou ani nápadná. Nejsou to ale hlavní špiclovací programy. Zaplaťpámbu za zvídavé lidi, kteří se nespokojují oficiálním ujištěním, jak je ten systém skvělý! Hackeři ale mají málo naděje na úspěch. Zpětným překladem spustitelných souborů nic neobjeví. Hlavní programy se vždycky načtou ze sítě, proto je skoro nemožné na ně přijít.“

„Že by se to ještě nerozneslo?“ zapochybovala jsem. „Tomu bych se divila! V tom systému se každou chvilku objeví nějaká bezpečnostní díra, proč by jinak vydávali další a další záplaty?“

„Spousta děr systému se už roznesla, máš pravdu. Jenže tohle vlastně nejsou díry, to je úmyslně vložený a dobře zamaskovaný kód. Ostatní chyby tvůrcům nevadí, dokonce je tam sami úmyslně vkládají, aby mohli neustále prodávat novější a novější verze. Ale tohle tajemství si hlídají.“

„Skoro mě děsíš. Ale... nemá přece každý Wokna! Co když si pořídím Linux?“

„Nic nezachráníš, ani Linux a Unix nejsou čisté. Linux dává do kupy pár skupin nadšenců, ale v každé partě je nějaký agent, který tam zadní vrátka propašuje. Pamatuj, že hlavní část kódu vždycky přiletí ze sítě jako neškodný obrázek, bez hlavičky spustitelného souboru, tak se také skrývá v paměti a žádný antivir je neobjeví. Přijde na ně jen opravdu dobrý hacker, jakých je na světě málo. Jakási chabá obrana proti tomu může být nepřipojovat se k žádné síti, ale takových počítačů je mizivě a především, kdo nemá spojení se světem, není těm nahoře nebezpečný. Hospodské řeči se nešíří, takže jim zas tolik nevadí.“

„Co se vlastně může stát, když někdo takovou díru objeví?“

„Objevit díru v systému není žádná katastrofa, takových už bylo! Horší je objevit špicly. Dnes to nejsou hlupáčci Bretschneiderova typu, ale organizace, která oficiálně nepatří žádnému státu, nemá vůbec nic společného s běžnou státní policií a hodně jí záleží na utajení. Pouhou náhodou do jejích počítačů nikdo nepronikne, ale když se to někomu podaří, protiakce tomu odpovídá. První protiúder vede automat. Pošle hackerovi do počítače kód, který způsobí těžkou havarii systémového disku. Nepomůže ani inicializace, disk se musí vyhodit. Tím se stopy zničí, ale té organizaci to nestačí. Zatímco zdrcený nešťastník zkoumá havarovaný počítač, jde už po něm komando profesionálních zabijáků.“

„Nestraš! To snad ne!“

„Ale ano, oni skutečně lidi likvidují. Jak jim záleží na utajení každého detailu, můžeš posoudit i z toho, že zásadně nepoužívají běžné zbraně, ale nejtajnější binární jedy, které se spojí až těsně před použitím a pak se samovolně rozloží. Vraždy by pozornosti veřejnosti neunikly, jenže tohle vypadá jako přirozená smrt. Pokud vůbec dojde k pitvě, zjistí lékaři běžný infarkt, jakých jsou desetitisíce, uzavřou to a nikdo nezjistí, že šlo o vraždu. Jak říkal Alfréd Hitchcock: dokonalé zločiny existují, jinak bychom o nich určitě věděli. Netušíš, jak úděsnou pravdu řekl. Ačkoliv ta banda oficiálně nepatří žádnému státu, má agenty i v zemích, kde žádnou zdokumentovanou pobočku nemá. Vždycky ví, kde se každá jejich oběť nachází a dokáže proti ní vrahy poštvat tak rychle, že jim nikdo neuprchne. U nás se to ještě nestalo, ale na většině světa dorazí vrahové na místo velmi rychle, často za pouhé hodiny.“

„Ale jak to vlastně víš, když se tady nic nestalo...?“ děsila jsem se, už když jsem to četla.

„Našel jsem důkazy o dvanácti posledních případech ve světě. Ty, co se staly předtím, se už dokázat nedají. Toulám se na internetu už nějaký pátek a nejsem doma jen v Čechách. Do počítačů té organizace jsem se poprvé naboural ve Francii a tam jsem zjistil, co je to zač. Tady to zatím není tak horké, ale připravené už to tu mají.“

„Počkej!“ prsty se mi míhaly po klávesnici, ale myšlenkám nestačily. „To by znamenalo, že teď půjdou i po tobě! Jsi tam ještě?“

„Toho se bát nemusíš. Náš rozhovor stíním tak dokonale, že se mimo nás dva prostě nic nedostane,“ ozvala se mi odpověď.

„To si ale věříš!“ zpochybnila jsem jeho sebedůvěru. „Mělo by ti to právě zničit disk!“

„Mám důvod si věřit. Právě jsem ti všechno řekl a nic se nestalo. Jsem lepší hacker než tvůrci toho systému. Nebojím se jich,“ ujistil mě.

„Kéž bys měl pravdu... Vždyť ani nevíš, kudy to jde! Víš přece, co je v životě nevyhnutelné! Daně a smrt!“

„V tom jsem další výjimka,“ přidal za to smajlíka úsměvu. „Daně už pár let neplatím a platit nebudu a smrti se také nebojím!“

„Hazardére!“ zpražila jsem ho, ale nedalo mi to a pokračovala jsem. „Řekni mi ještě jedno. Měl jsi to pro mě přichystané předem, že se to objevilo tak rychle, viď? Tak bleskově to nikdo nestačí naklofat!“

„Ano, měl jsem vše předem připravené. Dnešní rozhovor jsem si dlouho předem promýšlel. A opravdu vážně tě prosím, s nikým ve světě o tom nemluv. Čistě pro jistotu, rozumíš? Jde mi víc o tebe než o mě.“

„Snad ti rozumím a díky za varování,“ odvětila jsem. „Kdyby sis to jen vymýšlel, nic nezkazím. Kdybys měl nedejbože pravdu, bude to bezpečnější než nemístná lehkomyslnost.“

„Správně uvažuješ. Většina lidí by ti neuvěřila, vypadá to přece jen divoce. V poslední době je svět zaplavený konspiračními teoriemi. Nejsou tu jen tak. Mezi záplavou nesmyslných zpráv o spiknutích Plejáďanů, kteří nás, lidičky Země neustále pozorují a kontaktují, se pravé varovné zprávy ztratí a snadněji se zesměšňují. Běžný návštěvník internetu nad nimi mávne rukou: Jděte někam s těmi konspiračními teoriemi, vždyť je to pitomost! Ale ti, kdo znají pravdu, by ti věřili. A s nimi vážně nejsou žerty. Nechám tě, aby sis to pořádně promyslela. Až se připojíš příště, můžeme hovor dokončit,“ nabídl mi.

„Kdy?“ zeptala jsem se ho rychleji, než se stihl odpojit.

„To je jedno,“ ujistil mě. „Ve chvíli, kdy zapneš počítač, budu to vědět. Ale mohlo by se stát, že zapneš počítač a nebudeš u něho sama jako dnes. Takže bude lépe, když mě pro jistotu zavoláš.“

„Ale jak? Nezobrazila se mi žádná adresa!“ uvědomila jsem si.

„V sekci dokumentů máš novou ikonku, pojmenovanou Přítel. Když na ni klikneš, ozvu se ti.“

„A není nebezpečné mít něco takového v počítači?“

„Není. Ta ikonka odkazuje na neškodný text. Já už rozpoznám, jestli to jsi ty.“

„A jak jsi to do mého počítače dostal?“ zajímalo mě. Odpověď ale nepřišla a zdálo se mi, že můj dotaz odešel už do prázdna. Zarazila jsem se, ale pak mě napadlo ujistit se, jestli se mi to nezdá. Rychle jsem se proklikala dokumenty z poslední doby.

Byla tu. Nenápadná ikona, obrázek vlasatého mladíka s tmavými brýlemi, s nápovědnou bublinou „Přítel“. Klikla jsem na ni, ale zobrazil se mi jen krátký text:

„Máš-li dobrého přítele, máš víc než má on.“

Nic víc. Potíž byla v tom, že ten text tu nikdy předtím nebyl a rozhodně jsem jej sem neukládala. Tím méně, abych si k němu dělala ikonku. Takže se mi to nezdálo. Ale co se divím? Byl to přece hacker.

Vzpomněla jsem si ale vymazat protokol o rozhovoru. Kdyby to byla pravda, byl by nebezpečnější než feťácká injekční stříkačka na dětském pískovišti. Mohl si to na mě vymyslet? Mohl, jistě, ale kdyby ne... to by vážně smrdělo krchovem!

Protokol ale neexistoval, ačkoliv jsem měla v nastavení zatrženo, aby se ukládal. Že by Přítel? Nebyla to jen halucinace? Jenže všechno nasvědčovalo, že je to pravda. Žádná halucinace, ale skutečnost. I s tím morbidním pozadím. Panebóže, to by mi ještě scházelo, aby se o mě zajímala nějaká prašivá nadnárodní šmírovací organizace! Dvanáct mrtvých čistě kvůli jejímu utajení? To je tedy síla!

Zdá se mi, že jsem v pěkné rejži!

*****

Noční rozjímání

Máš-li dobrého přítele, máš víc než má on.

(Přísloví).

Kdybych po tomhle rozhovoru neusnula do rána, nedivila bych se. I tak jsem měla dojem, že se mi z toho hlava rozskočí. Určitě mi v ní bzučelo jako v úle a kdoví, jestli se mi z mozkových závitů nekouřilo!

Vážně zajímavý přítel! Hned úvodem na mě bezohledně vysypal tajemství, kvůli kterému podle jeho vlastních slov zemřelo dvanáct schopných lidí. Velice schopných, když to dokázali objevit. Opravdu se mi nechtělo věřit, že by někdo mohl být tak krutý, ale – ačkoliv to vypadalo jako ze špatné bondovky, vyloučit se to... prostě nedalo. Lidi jsou strašlivá zvířata a tohle... tohle sice vypadalo divoce, ale ne až tak divoce, aby se to dalo s naprostou jistotou odmítnout. Tím to bylo horší.

Snílci, kteří se na netu do krvava bijí za názor, že Američané jsou tak čestní, že podlostí nejsou vůbec schopní, ve mně vzbuzují útrpný soucit. Na světě je jistě plno čestných lidí, jenže vládnou darebáci. To je můj názor, více a více utvrzovaný každou zprávou ze světa. A darebáci nejsou jen ti nahoře. Jejich plejáda je rozprostřená odshora přes menší a menší gaunery až po vykonavatele, kteří vraždí vlastníma rukama, protože si na to už nikoho najmout nemohou – a nejspíš ani nechtějí.

Byla by to špatná bondovka, jenže lidé umírají z malichernějších příčin, než aby se nad tím dalo jen tak mávnout rukou. Dá se něco takového vyloučit, když se ve světě kvůli úplně vylhaným záminkám vedou války a lidé se masakrují po tisících?

Takže – zas nějaké pofidérní tajemství, kvůli kterému se po světě na objednávku darebáků prohánějí komanda, vraždící netušící a zřejmě nevinné lidi. Kdyby to aspoň bylo pro něco opravdu závažného, třeba pro tajemství atomové bomby... ale vraždy jen kvůli špehování lidí? To je přehnané! Nedivím se, že by to každý hned hodil mezi hoaxy a různé konspirační teorie, většinou to opravdu bývají nesmysly. Není lepší prostě přiznat, že lidi špehují a nechat to plavat? O špiclování se beztak ví, nebo aspoň šušká, no bóže, tak by se to vědělo najisto, to je toho!

Aťsi je to přehnané, ale – bohužel – je to dost pravděpodobné na to, aby to mohla být pravda. Ta špiclovací organizace zřejmě není ani česká, ačkoliv má podle Přítele velký vliv i u nás. Svět se zkrátka zbláznil a všichni žijeme v blázinci!

A k tomu jsem se nachomýtla jako pověstný slepý k houslím? Ledaže bych při zkouškách vyčerpala kliku na pět let dopředu! Proč mi to vůbec ten podivný Přítel říkal? Že by se s tím chtěl jen někomu svěřit a připadala jsem mu jako vhodná vrba? To si snad měl lépe promyslet! Co kdybych to teď někomu... no, je mi jasné, že budu mlčet jako hrob, tak pitomá nejsem. A nejen proto, že by mi to nikdo nevěřil.

Tak tedy – pro jistotu – co když si to někdo přece jen vymyslel, aby mě vyvedl aprílem? A teď se potají popadá za břicho, jak mě vystrašil! A že mě vystrašil parádně, to mu klidně přiznám. Ponechám stranou, že není duben ani prvního a kamenné vtipy tohoto kalibru už opravdu přesahují hranice dobrých mravů.

Co s tím uděláš, Kateřino? Ptala jsem se sama sebe, spíš abych si to srovnala v hlavě. Ale nic jiného než bahnité políčko plné pěkně vzrostlé rýže, uprostřed které teď bezradně stojím, mě nenapadalo. Asi se přece jen nechám zastrašit. Mlčeti zlato, tím nic nezkazím. Chápat to jako fór, který se dá bezstarostně šířit, by nemuselo dopadnout dobře. Umlčovací komanda se po našem světě neprohánějí jen v pitomých bondovkách a lovci lidí bývají veřejně dekorováni medailemi. To je, bohužel, fakt.

Zkazilo mi to ale chuť bavit se s někým na netu, nebo si číst. Rozhodla jsem se mimořádně brzy zalehnout a všechno pokud možno zaspat. V tomto rozpoložení mi to připadalo jako nejlepší možný nápad. Před zkouškami jsem ostatně ponocovala, jako každý student, který dohání studium na poslední chvíli – a věřím tomu, že bílých vran, perfektně připravených po celý semestr, je mezi námi opravdu mizivě.

Dobrou noc, Příteli! Jdu to zaspat!

*****

Měla jsem popřát Příteli stejnou noc, jaká čekala mě, aby si také trochu užil noční můry. Nejsem ale sadistka.

V noci mě pořád honil nějaký hrozný chlap s dětskou stříkací pistolkou, věděla jsem, že v ní má místo vody nějaký strašně zákeřný jed, takže jsem před ním prchala, co mi síly stačily. Samozřejmě marně, jak to v těch honicích snech bývá. Vždycky, když jsem si myslela, že jsem se ho zbavila, opět se nečekaně objevil a honička pokračovala. Probudila jsem se uprostřed noci celá zpocená tím, že mě konečně zaskočil a zasáhl. Nic bych za to nedala, že se mi v té chvíli na okamžik zastavilo srdce, ale když jsem si po probuzení uvědomila, že to byl jen sen, musela jsem se tomu zasmát.

Napadlo mě ale, že bych za to měla Příteli aspoň trochu vynadat. Noční můra zřejmě vznikla na základě včerejšího rozhovoru a kdoví, jestli nemohla vyvolat infarkt. Zabil by mě vlastní adrenalin a doktoři by nic nezjistili – i bez vražedného komanda by se splnilo, co mi tak plasticky líčil! Měla bych mu to osladit!

Ačkoliv – nejsem kruťas a nebudu ho budit ve tři v noci! Spát se mi však už nechtělo. Šla jsem na kutě nezvykle brzy a zřejmě mi to stačilo, cítila jsem se svěží. Nejspíš jsem si zkouškovým ponocováním úplně rozhodila spánkový rytmus. To se časem srovná, ale dneska... dneska toho moc nenaspím. Nehledě na to, že nemám chuť zopakovat si tu noční můru – vážně je lepší zůstat vzhůru.

Otevřela jsem notebook a zapnula jej. Tentokrát naběhl ihned, ostatně byl po celou noc připojený k zapnutému zdroji. Aspoň se nabily baterky... i když bych si raději měla čestně přiznat, že jsem ho večer prostě zapomněla vypnout. Nebylo divu, přítel mě rozhodil dokonale, jako už dlouho nikdo jiný! Nejvyšší čas překrýt to něčím příjemnějším!

Jenže – kdo ze známých bude pozdě v noci sedět na síti? Nejspíš nikdo. Nebýt toho příšerného snu, spokojeně bych chrupala v posteli.

Leda...

Ani jsem nedomyslela, co dělám – a klikla jsem na novou ikonu. Přítel jistě spí, nemůže ani tušit, jak mě rozhodil, takže se nic nestane.

Místo jediné větičky o přátelství mi ale bleskurychle, až jsem se lekla, naběhl komunikační program a na obrazovce stála věta:

„Dobré jitro – pokud se to tak dá nazvat!“

Takže nespal. A reagoval bleskurychle, jak už je jeho zvykem.

„Nebudím tě?“ napsala jsem raději na svou omluvu.

„Nebudíš, jsem pořád vzhůru,“ objevila se bleskem odpověď.

Panebože, tohle přece nemůže mít předem připravené, došlo mi, tohle nemohl vědět předem! Bliklo mi hlavou, že jsem něco podobného už někde viděla, ale trvalo mi další půlvteřinu, než jsem si vzpomněla, kde to bylo. Ve filmu Hello Dolly, ta také měla předem tištěné vizitky pro všechny možné příležitosti, i ty normálně nemyslitelné. Třeba že pořádá kurzy tance pro devatenácti-a-půl-leté obchodní příručí, když se její devatenácti-a-půl-letý chráněnec vymlouval, že neumí tancovat.

Ano, jenže ve filmu se tomu dalo zasmát, ale tohle je přece reál!

„Jak to, že nespíš?“ zkusila jsem to tedy útokem.

„Na to bych se mohl stejně ptát já tebe, ale to by nikam nevedlo. Asi bude lépe, když ti to vysvětlím hned, než aby ti to vrtalo hlavou. Jistě víš, že je každý mozek rozdělený na dvě hemisféry. Když se je naučíš střídat tak, aby jedna spala a druhá bděla, nebudeš potřebovat spát vůbec. Dá se spát osm hodin na jednu polovinu, osm na druhou a zbývajících osm být v plném zápřahu, nemusím ti vysvětlovat, jaké to má výhody. Proto mě nikdy nemůžeš probudit. Předpokládám ale, že ty nespíš kvůli našemu včerejšímu rozhovoru, že? Možná to bylo trochu drsnější seznámení s realitou našeho světa, než jsem měl v úmyslu, ani bych se nedivil, kdybys z toho měla divočejší sny. Omlouvám se, jestli je to tak, ale na druhou stranu, znát pravdu vždycky stojí za to, i kdyby byla sebevíc krutá.“

Bác ho! On to uhodl! A omlouval se! Jenže na mě to zapůsobilo jako další rána palicí do hlavy. Že to uhodl, to bych ještě pochopila. I tu omluvu bych přijala bez námitek, ale řeči o spánku na půl hlavy... to přece žádný člověk nedokáže! Chápala bych, že si vymýšlí, aby se dělal zajímavější. Což ani nemusel, to byl i tak. Ale aby měl připravenou tak složitou odpověď předem, to bylo stejně málo pravděpodobné, jako že to teď tak rychle naklofal přímo do klávesnice.

„Poslyš, tohle sis předem připravit nemohl!“ napsala jsem mu.

„Ale mohl. Prakticky v okamžiku, kdy jsi zapnula počítač, mě napadlo, že nespíš. Je to pochopitelné, mělo mě to napadnout už včera.“

„Jenže nevím o klávesnici, která by něco tak rychlého stihla!“ trvala jsem na svém.

„Aha! To bude tím, že nemám klávesnici!“ objevilo se mžikem.

„A jak teda píšeš, prosím tě?“

„Při psaní neklofu na klávesnici, prostě si to myslím. Ještě jsi neslyšela o pokusech, jak zaznamenávat přímo myšlenky, viď? Právě to používám.“

To by jeho rychlost vysvětlovalo, až na to, že ty pokusy... vím, že se podařilo snímat jakési bioproudy, dají se tím řídit protézy, nejnovější pokusy dokázaly mačkat pár tlačítek, ale většinou snímají jen impulsy svalů v obličeji, kdy člověk jistým naučeným způsobem hýbe obočím, ale aby něco snímalo a zaznamenávalo artikulované lidské myšlenky, to tu ještě nebylo.

„Takový snímač by mě taky zajímal,“ odvětila jsem mu.

„Měla bys zájem? Mohl bych ti jeden dohodit!“

„Zájem by byl,“ povzdychla jsem si. „Ale zůstane jen u zájmu. Takové zařízeníčko musí být šíleně drahé, nebo není?“

„Myslíš, že bys na to neměla?“

„Neměla,“ přiznala jsem. „Jednak jsem, jak už víš, studentka, za druhé patřím mezi ty, kterým se v Čechách říká socky. Což asi ještě nevíš, ale tajit ti to nebudu, nestydím se za to.“

„To slovo vážně nemám rád. Obvykle je používají prázdné osobnosti s jedinou předností, které sami říkají Plná prkenice. Pokud je to vůbec přednost, u mě spíš naopak.“

„To bychom si docela rozuměli,“ souhlasila jsem s ním. „Také to slovo považuji za urážku zdravého rozumu a ne toho, koho nálepkují. Proto mi ani nevadí, když mě tak někdo označí.“

„To bychom si docela rozuměli,“ vrátil mi má vlastní slova. „To slovo použité proti někomu jinému je pro mě neklamný znak darebáka. Čím asi myslíš, že jsi mě zaujala? Plnou prkenicí jistě ne, na ty kašlu! Máš starý notebook Asus s procesorem na hranici použitelnosti, na disk se ti toho moc nevejde... ale jakmile začneš s někým na netu diskutovat, má to náboj a švih!“

„Pořád ještě se mi hrabeš v notebooku?“ odpálila jsem ho.

„Teď už ne,“ sliboval. „Ale musel jsem. Abys věděla, vyměnil jsem ti operační systém. Ten nový vypadá stejně, hlásí se pořád jako Windowsy, ale s těmi původními má společný jen vzhled. Všimneš si toho, až začneš něco dělat, při většině programů je asi pětkrát až desetkrát rychlejší. A navíc jsem ti přitom uvolnil polovinu místa, které zabíral ten starý. Aby ses mě neptala proč, vysvětlím ti to rovnou. Nový systém nemá díry, kterými by nás mohl kdekdo sledovat. Je to přece jen bezpečnější, i když si pořád dávám pozor... Bude to mít ale pro tebe jen výhody.“

Aha! Takže se mi to nezdálo, že mi notebook při zapnutí naběhl nějak podezřele rychle!

„Jenže já jsem měla studentskou verzi Woken legálně!“ namítla jsem zaraženě.

„A dokonce je máš registrované. Tu kartičku si nech, ochrání tě před softwarovou policií, kdyby se o tebe zajímala. Všechny programy máš přece legálně... až na to, že je teď máš ode mě. Lepší, legálně a všechny zadarmo. Ani »bezplatné aktualizace systému« nebo antiviru ti už nehrozí.“

„To jako – že mám od tebe i nový antivir?“

„Nemáš. Ale nebudeš ho potřebovat. Můj systém je proti virům sám o sobě extrémně odolný.“

„Jsi si tím jistý? Jsi snad autorem toho systému?“

„Ano, jsem jeho autorem. A jistotu mám! V mém systému nejsou díry, umožňující nejen sledování lidí na dálku, ale i usnadňující cestu virům. Ty teď nemají šanci. Ušetříš i spoustu času, který by ti antivir promarnil neustálým paranoidním testováním.“

„Ale ten antivir jsem měla zadarmo! Byl tak říkajíc free!“

„Jestli byl zadarmo, pak za nic nestál. Opakuji, nepotřebuješ ho.“

„Ale čím bych mohla dokázat, že mám systém od tebe a legálně? Co kdyby se na můj notebook zaměřili a chtěli třeba vědět, jestli tu nemám něco upirátěného?“

„Nemusíš se toho bát,“ ujistil mě. „Nejbližší internetový server jim tvrdí, že máš notebook vypnutý, takže tě nikdo sledovat nemůže.“

„Já se nebojím, copak jsem něco provedla?“

„Neprovedla. Ale to je vedlejší, nemysli si, že tě nevina ochrání před šikanou. V posledních letech zbytečně zemřely na celém světě miliony nevinných lidí. Někde po statisících, jinde po jednom. Každá tragédie zůstává tragédií a nevina? Na tu se už vůbec nikdo neohlíží!“

„A proto mi sděluješ taková tajemství? Komu tím chceš zvýšit naději na přežití?“

„Naději na přežití si nejvíc snižuješ svými názory v diskusích na netu, Kateřino. Máš je příliš svobodomyslné, to je dnes nebezpečnější než si myslíš. Najdeš na netu i lidi s názory ještě radikálnějšími, ti by byli na řadě dřív, ale jak jsem ti včera sdělil, byla jsi už na jednom seznamu nepohodlných. Pro jistotu už tam nejsi.“

„To vypadá skoro jako zastrašování!“ opáčila jsem. „Vážně mi radíš, abych na netu přestala diskutovat?“

„Zastrašování by bylo, kdybych ti vyhrožoval nepříjemnými následky, když s tím nepřestaneš. Nechci tě omezovat, ale chránit. Nejsi sama, koho jsem z těch seznamů čistě preventivně odstranil. Diskutuj si klidně dál, budu tě před sledováním stínit a postarám se, aby ses už na seznamech nepohodlných lidí neobjevila. Podle mě to postačí.“

„Tajné policejní seznamy... poslyš, není to příliš paranoidní?“

„Není. Ty tajné seznamy opravdu existují, ale nejsou policejní, i když dnes neznám jedinou policii, aby občany nešpiclovala. Seznam, na kterém ses ocitla, nebyl policejní a dokonce nebyl ani v Čechách. Cizí organizace si dnes v Evropě dělají co chtějí a nejen tajně, špiclují čím dál veřejněji a není to kvůli kriminálním živlům ani teroristům, jak se to občas zdůvodňuje. Nejhorší je, že jim to oficiální policie trpí. Nebezpečí je v samotné existenci těch seznamů a zejména v možnosti jejich zneužití. Poznala bys to, až bys chtěla cestovat do některých zemí, třeba do Ameriky. Nestačila by ses ani divit, jak rychle by ti bez důvodu zamítli vízum! Teď ještě na takové cestování ani nepomýšlíš, nemáš na ně peníze ani čas, takže tě to nebolí, ale nikdy nevíš, kdy na to narazíš – jako auto do betonové zdi!“

„No potěš! Opravdu teď nikam cestovat nebudu, ale... proč jsi mě u nich smazal?“

„Jako jeden z mála mám možnost něco proti nim dělat, proto to dělám. Nestačí ten záznam smazat, to by si obnovili z jiných záznamů a navíc by měli podezření, proč jsi jim zmizela zrovna ty. Použil jsem proti nim jejich vlastní metodu. Jak už víš, existuje kód, který způsobí těžkou havarii systémového disku, spojenou se zničením dat. Dá se to použít i na několika discích najednou, takže data neochrání ani RAID a což je ještě méně pravděpodobné, současně i na záložních serverech, takže všechno naprosto spolehlivě zmizelo. Má to malou nevýhodu, ta organizace od prvního okamžiku ví, že šlo o hackerský útok. Určitě strašlivě zuří, ale v této chvíli proti tomu nic nezmohou. Se skřípěním zubů opraví servery, vymění vadné disky, obnoví data ze záloh na DVD, ale nejnovější data včetně zápisů o tobě tam už nebudou.“

„No nazdar! To je jako píchnutí do hnízda sršňů! Proč to děláš?“

„To nebylo hnízdo sršňů, ale hnízdo africké mamby, která uštkne bez nejmenšího varování a je jedovatější než kobra. Na druhé straně jsem jim smazal mnohem víc než data o jedné studentce, takže mě to opravdu těší.“

„Udělal jsi jim ale škodu a nebylo to zrovna podle zákona!“

„Vážně doufáš, že oni zákony respektují? Zničil jsem jim jejich vlastní zbraní hardware, milé ani legální to ode mě nebylo, ale nebylo to napomáhání zločinu, spíš naopak. Takže to nepovažuji za chybu a svědomí mám čisté.“

„Dobře, ale proč zrovna kvůli mně?“ nemohla jsem to pochopit.

„Opakuji ti, nebyla jsi tam sama, bylo vás víc. Chci, aby se některým lidem pozornost mocných vyhnula, už protože se mi líbíte.“

„Líbíte? Vážně si myslíš, že stačí znát moje názory z diskusí? Viděl jsi mě někdy?“

„Viděl,“ odvětil bez nejmenšího váhání. „Posílala jsi nedávno své fotky kamarádce Daně ze střední školy, ne?“

Trochu jsem se zarazila. Fotky Dance... no potěš! Ne že by mi na tom záleželo, ale na fotkách z prázdnin na koupališti jsem... jak to říct decentně... nejsem snad úplně tlustá, jen »dobře tepelně izolovaná«...

„Vlezl jsi mi do soukromé korespondence? Hanba tě nefackuje?“ protestovala jsem.

„Stydím se za to,“ přiznal bez mrknutí oka. „Jsem už ale takový. Když prolézám poštovní servery a kolem mě prolétne dopis, prostě ho vidím. Jako když pošťáci třídí pohlednice. Na pohlednici je vidět jen jedna strana a kdo vidí obrázek, musí si pohlednici otočit, aby mohl přečíst text. E-maily jsou jednostranné, na těch je vidět všechno. Text, obrázky i videa. Až se mi z některých mailů dělá špatně, nevěřila bys, co všechno si lidé posílají za prasečinky. A to nemluvím o těch, kteří je úmyslně vystavují na odiv. Tvoje maily byly... nevinnost sama.“

„Lézt někomu do soukromé korespondence je zvrhlost!“ utřela jsem ho.

„Nezabalený dopis je jako jednostranná pohlednice. Na nikoho se zlobit nemůžeš. Když posíláš pohlednici, jistě počítáš s tím, že si ji spousta lidí přečte. Už protože pošťáci musí číst adresu hned vedle.“

„Jak bych to měla balit, aby to nebylo tak znát?“

„Aspoň kompresním programem, třeba zipem. Úplně to obrázek nezakryje, ale přece jen mi takový dopis dá víc práce s rozbalováním... ačkoliv proti mně to není žádná ochrana, já přečtu i vysoce kryptované zprávy z bankovního, vojenského a špionážního prostředí. A tam si dávají větší práci se šifrováním, věř mi!“

„Fíha! Ty luštíš i takovéhle šifry? Máš na ně nějaký program?“

„Podrobnosti si nechám na jindy,“ odvětil velkoryse. „Kdybys měla zájem, naučím tě to. S balením to je jako u muslimek: nechtějí, aby je lidé okukovali, proto chodí zahalené. Většině žen na světě to ale nevadí, pozornost jim spíš lichotí.“

„No... že bych stála o pozornost mužů, to se prozatím tvrdit nedá...“ přiznala jsem.

Jak mě poučovala kamarádka Jitka, má totiž proti mně dva roky školy náskok: která se na vejšce zakouká do kluka, velice často ze školy vypadne. Dodělávat vysokou s miminem v náručí není sice vyloučené, ale před takovými smekám aspoň brýle, když už nic jiného na hlavě nemám. Každá studentka by se na vejšce měla starat především o dva hlavní úkoly: A) nevdat se, B) dostudovat. Proč? No přece: A kvůli B.

Přítel... kupodivu nic. Nechal to bez poznámky.

„Nedivíš se, doufám!“ přidala jsem mu tedy rýpnutí.

„Na tohle je asi těžká odpověď! Když si uvědomím, že jako studentka nemáš zájem odvádět pozornost od učení, ani bych se tomu divit neměl. Na druhou stranu musím brát v úvahu, že nechceš vstoupit do kláštera, takže ten zájem nemůžeš úplně zavrhovat.“

„Perfektně řečeno!“ uznala jsem. „Chci dostudovat, to je ten správný důvod!“

„Ten ti ovšem chválím,“ přitakal mi. „A nejen to, mohl bych ti občas přispět nějakými vědomostmi, budeš je asi potřebovat. Nejsem úplně bez vzdělání, jako spousta dnešních internetových super machrů. A navíc umím učit, můžeš mi věřit.“

„Neodmítám to předem,“ odvětila jsem. „Zatím jsem si ale vystačila.“

„Vím,“ přitakal. „Ode mne můžeš získat tisíckrát víc vědomostí než od školy!“

„Ale kdo tedy jsi?“ nevydržela jsem. „Snad ne starý profesor ve výslužbě, že si tak ceníš svého umění učit?“

Smajlík úsměvu a pobavený text: „To sem raději netahej, ale chceš-li dostudovat, drž se toho. Třeba si mysli, že jsem starý profesor ve výslužbě, bylo by to lepší. Nejsi ostatně daleko od pravdy, i když ve věku to není.“

„Mluvíš v hádankách!“ upozornila jsem ho, že mu nerozumím. „Není to ale fér, když s tebou mluvím na rovinu!“

„Dobře, když na rovinu, tak na rovinu: co se týče věku, jsem jen o dva roky starší než ty. Musím ti ale připomenout, že žiji intenzívněji. Zatímco ty jsi třetinu svého věku prospala, já žiji bez přestávky, non stop. Kdo napůl-spí, inteligencí ani postřehem příliš nevyniká, ale i v napůl-spánku jsem bdělejší než ty. Kromě spánku strávíš plno času i neužitečným čekáním. Ne že bych nikdy na nic nečekal, ale když na něco čekám, nemarním zbytečně svoji inteligenční kapacitu a obvykle to čekání využiji jinak. Umím dělat víc věcí najednou, až se něco z toho naučíš, jistě to pochopíš. A když to sečteš, zjistíš, že jsem vzděláním mnohem víc než o ty dva roky výš.“

„A kolik už máš diplomů?“ rýpla jsem si, jako když se na netu někdo nemožně vytahoval.

„Na diplomy jsem slabší,“ připustil. „Kdybych je potřeboval, asi bych si je udělal. Existují ve světě univerzity, které se zabývají studiem na dálku a umožňují získat zcela legálně diplom i tím, že člověk přijde rovnou ke zkouškám. Zatím se mi to ale nezdálo nutné. K čemu člověk potřebuje diplom? Aby získal zajímavé zaměstnání s větším uplatněním inteligence? Co když se uplatním i bez diplomu a třeba bez zaměstnání? Zaměstnávám-li sám sebe, diplom snad po sobě vyžadovat nemusím.“

„To se ale každému nepoštěstí,“ upozornila jsem ho.

„Svádím tě snad, abys nechala školy? Jen se pilně uč, vědomosti budeš tak jako tak potřebovat. Ale kromě toho, vzdělání není halda nabiflovaných pouček! Vysoká škola tě naučí především analyticky myslet! V tom je její největší přínos, kromě znalostí.“

„Ale ty na vysokou školu očividně kašleš!“

„To si jen myslíš,“ odmítl. „Přes internet jsem už navštěvoval nějaké školy, i když ne tady v Čechách. Jak říkám, stačí mi sjednat si zkoušky, dostavit se, zaplatit příslušnou taxu a diplom je můj. Jen to zatím nepovažuji za tak nezbytné, aby mi to stálo za výlet.“

„Kde to takhle provozují?“ zajímala jsem se.

„Například v Austrálii. Tam to frčí nejvíc, ale nejsou jediní, ovšem ti jiní mají problémy s uznáváním diplomů ve světě, těm bych se ale vyhnul. Povšimni si, že vůbec nezmiňuji Ameriku, kde bych si mohl diplom prostě koupit i bez zkoušek.“

„To by byl přece podvod!“ upozornila jsem ho jemně. „Takových nabídek už jsem dostala nejmíň sto... Kdo na to naletí, získá falešný diplom, ale zůstane hlupákem.“

„Taky to tak cítím,“ souhlasil. „Lepší je to v Austrálii. Zkoušky tam skládají poctivě, i když umožňují studovat na dálku. Kdo se pro to rozhodne, musí hodně vědět.“

„Jenže Austrálie je trochu daleko, co?“

„Je,“ připustil. „Což by mi nevadilo, kdybych to potřeboval. Každý člověk by měl aspoň jednou za život vytáhnout paty z domova.“

„Ale nebyl by to trochu drahý výlet?“

„Hele, Katko, pokud jde o peníze, nedostatkem rozhodně netrpím. Ale snad jsme si řekli, že necháme finanční otázky stranou.“

„Nemluvím o nedostatku, ale Austrálie... vždyť je to cesta kolem půlky světa!“

„Dobře, když tě to trápí, řeknu ti, jaké mám dneska zaměstnání. Mimo jiné jsem profesionální hráč na burze v New Yorku. A protože vidím tamním bossům do karet, jsem jako hráč mimořádně úspěšný. Netvrdím, že je to čestné zaměstnání, ale hraji se žraloky podle jejich vlastních pravidel, podle místních zákonů je to naprosto v pořádku a mému svědomí se nepříčí, když je pravidelně o pár dolarů obehrávám. Pokaždé se pak stáhnu a žiju si v pohodě jako rentiér.“

Chvíli jsem o tom uvažovala.

„Nevím, jestli by se mi takové zaměstnání líbilo,“ řekla jsem pak. „Obehrávat lidi se mi nezdá zrovna poctivé.“

„O to vůbec nejde,“ opáčil. „Nestarám se, jestli je to poctivé, asi není, ale uvědom si, neobehrávám chudáky s plnou hlavu starostí, co budou mít k večeři, ale právě ty, kteří je o ty večeře připravují.“

„Ráda bych měla tvoji jistotu, že je to právě tak,“ rýpla jsem si.

„To bys musela vědět, jak to chodí,“ odvětil. „Posuď si to sama podle mé poslední akce. Vyslechl jsem tajnou poradu bossů, když se domlouvali, jak oškubou jeden podnik. Domluvili se vyvolat pád jeho akcií a až budou na dně, levně je skoupit. V machinacích jim bránit nemohu, nemám na to prostředky, a vlastně ani nechci. Ale ve chvíli, kdy bossové zadali svým makléřům příkaz, aby akcie skoupili, nebyly na prodej. Ukázalo se, že je těsně před nimi skoupil někdo jiný. Pak se provalilo, že to byl jen falešný poplach a firma byla zdravá, což její akcie prudce vyhnalo vzhůru. Bossové to ovšem věděli jako první, dali makléřům příkaz zastavit nákup a nic nekupovat, jenže se ten příkaz někde zdržel a bossové získali akcie za vyšší cenu, než byly původně. I to by jim umožnilo podnik ovládnout a výhodně rozprodat, jenže ke své zlosti zjistili, že rozhodující balík vlastní někdo jiný a akcie jsou jim tedy na nic. Neměli přece v úmyslu podniku pomoci, jen se chtěli napakovat a to už jaksi nešlo. Prodali je tedy, ale jako na potvoru pod cenou. To se stává, když se hodnota některých akcií rozhoupe... Ten, kdo je předběhl, shrábl rozdíl. Nemusím ti ani říkat, kdo to skvěle připravené kolísání hodnot akcií využil. Skončilo to tak, že se akcie vrátily původním majitelům, podnik prosperuje, o pár dolarů přišli jen bossové a já jsem získal, co ztratili. Že to byl podraz? Souhlasím, ale já jsem to na ně nepřipravoval! Sami si tu boudu na sebe ušili.“

„Čte se to pěkně, skoro jako pohádka,“ reagovala jsem. „Jak jsem ale pochopila, má to hned dva háčky. První, že jsi neoprávněně vyslechl tajnou poradu, kde jsi neměl co dělat. Druhý, zdržel jsi příkaz, kterými se snažili zachránit situaci, aby přišly pozdě. Uvažuji správně?“

„Ano, v obou případech máš pravdu, byl jsem to já. Ale udělal jsem, co oni dělají jiným. Uvědom si, jak důmyslnou odposlechovou síť mají k dispozici. Špehování internetových diskusí není zdaleka hlavní činnost Echelonu! Představ si výběrovou soutěž, kde má rozhodnout nejvýhodnější nabídka. Jedna strana se na poslední chvíli radí se šéfy, co má dát do obálky, druhá strana ty první odposlechne a dá pak do soutěže obálku s nabídkou jen o pár dolarů výhodnější. To taky není fér a o tom se ke své škodě přesvědčili Němci, Francouzi i Angličané. Ti žraloci mají k dispozici i veřejné telefonní a mobilní sítě, které mohou podle svých potřeb blokovat, nebo jen zpomalit, aby se konkurence nestihla domluvit. V té hře mají před svými protivníky výhodu několika desítek minut náskoku, často rozhodující. Jenže já mám pak výhodu pár minut i před nimi. Opakuji, je to jejich vlastní zbraň.“

„No – když je to tak, bossové určitě o pár šupů nezchudnou,“ oddychla jsem si.

„Není to vždycky jen o pár šupů,“ opravil mě. „Naposled to bylo šest miliard dolarů. Ale máš pravdu, nezchudli. Já už ty miliardy také nemám, většinu jsem rozházel po světě. Opraví se za ně tisícovka škol, pár nemocnic v Indii a v Africe dostalo sponzorský dar na přístroje... samotnému mi stačí k životu a ke štěstí docela málo.“

„Možná – ale ti, které jsi obral, musí strašně zuřit! Nebojíš se, že po tobě půjdou?“

„Jdou po mně, jdou,“ odvětil klidně. „Najímají nejlepší detektivy a odborníky, mají i vlastní bandu hackerů, ale všechna pátrání vyzněla do ztracena. Detektivové přišli jen na to, že peníze prošly přes několik kont, jenže pak zjistili, že jejich majitelé již zemřeli, takže je každému jasné, že se žádného svědectví nedočkají. Nebojím se jich.“

„A ty těmi penězi sponzoruješ školy a nemocnice... to bych ti uznala za dobrý skutek. Ale nepoškodíš přitom nechtěně i jiné?“

„Když někoho poškodím, tak jedině úmyslně,“ odvětil. „Přistrčil jsem novinářům několik úplatkářských afér, pár firem se dostalo až k soudu. Ty jsem zřejmě poškodil. Svědomí mám ale pořád čisté. Když uplácí stavební firma, aby dostala vládní zakázku, je to asi lumpárna, ale když té firmě hrozí krach, dívám se raději jinam. Když ale uplácí obrovská zbrojovka, je to větší svinstvo a to už se jinam nedívám. Buď je předhodím novinářům, nebo o tom pořídím sám vhodnou reportáž.“

„Ty jsi podle potřeby i reportér?“ podivila jsem se.

„Dnes je to docela snadné,“ odvětil. „Většina notebooků má vestavěný obstojný mikrofon, pro mě není problém použít jej, i když se notebook tváří jako vypnutý. Totéž platí o mé přítomnosti na tajných jednáních bankovních bossů. Kdo s sebou na porady tahá notebook, buď neví o možnostech jeho zneužití, anebo na to jen zapomněl.“

„Jenže to znamená, že ty toho zneužíváš také!“

„Zneužívám,“ přiznal. „I zneužití odposlechu může zachránit životy. Uznej aspoň, že může být i oprávněné zneužití – ačkoliv tohle spojení slov je vlastně čirý protimluv.“

„Protimluv to je...“ povzdychla jsem si. „V téhle chvíli nevím, zda ti mám vynadat, nebo tě obdivovat. Z mého pohledu to vypadá spíš jako nehorázné vychloubání. Na druhé straně máš schopnosti, o jakých se mi do včerejška ani nezdálo, jako třeba psaní bez klávesnice. V tom světle to vypadá trochu jinak.“

„Spíš na ten obdiv?“ – a dva úsměvné smajlíky.

„Ano,“ přisvědčila jsem. „Nemám ve zvyku maskovat své přesvědčení. Když už se k nějakému názoru dopracuji, stojím si za ním a o opaku se dám přesvědčit jen hodně pádnými argumenty.“

„A právě tím se mi líbíš, Kateřino. Hoď za hlavu fotky v plavkách. Budu před tebou taky upřímný. Nejsem z těch, kdo jdou po modelkách. Nelíbíš se mi, protože jsi žena, ale pro tvé názory. Stejně tak se mi líbí někteří chlapi, což vůbec neznamená, že bych byl gay, nebo jak se to dneska říká. Vážím si kamarádství v původním smyslu toho slova. Sex se do kamarádství nemá vůbec tahat. Nic proti němu nemám, láska je krásný cit, ale kamarádství je něco jiného a je mi hodně proti srsti, když si to někteří pletou. Jako by ani nebylo možné prostě se kamarádit, aby to lidé hned nepovažovali za projev jisté čtyřprocentní menšiny!“

Na tohle jsem potřebovala pár vteřin uvažování, i když mi to v hlavě bzučelo celou tu dobu, co jsem to četla.

„Poslyš, Příteli,“ odpověděla jsem nesměle s oslovením, které mi sám nabízel a kterým jsem ho oslovila vlastně poprvé.

„Přesvědčil jsi mě o mnohém. Nebýt tak časně po ránu, nevím, jestli bychom se vůbec takhle bavili. Ale když chceš upřímnost – tak upřímnost. Nečekám lichotky od nikoho, ani od tebe. A už vůbec ne dvoření. Jednak musím nejprve dostudovat a tohle by byla skoro jistá cesta, jak vyletět od nejbližších zkoušek. Za druhé si nedělám iluze o přitažlivosti, kterou bych při svých kilech navíc oplývala. Nejsem Zlatovláska ani Popelka a když už jsme u těch čísel, mám boty číslo pětačtyřicet a dlouho mi trvalo, než jsem objevila Vietnamce, kteří tuhle velikost vedou. Navíc jsem, jak už víš, socka a vejška je pro mě jen možnost získat slušnější práci. Ne ve smyslu finančním, protože umím vyjít s málem, ale abych mohla svou budoucí práci považovat za hobby. Takže bych se ráda vrátila k ideálu kamarádství. Taky uznávám kamarádství bez sexu, ačkoliv, jak správně tušíš, nechci vstoupit do kláštera, už protože by mě to nebavilo. Ale podle mě je třeba, aby byli kamarádi tak trochu na stejné úrovni. A tady bude asi největší zádrhel.“

„Myslíš?“ vrátil mi jen to jedno jediné slovo.

„Ano, myslím si to,“ potvrdila jsem mu odhodlaně, i když jsem tušila, že toho gesta budu nejspíš velice brzy litovat.

Přátelství se těžko získává, ale snadno ztrácí.

„Tak se na to podívejme nezaujatě,“ pokračoval klidně. „Od začátku trvám na tom, abychom finanční stránku, kde se asi lišíme víc než je zdrávo, ponechali ležet pěkně stranou, nejlépe u ledu. Na peníze jsi hovor stočila pochybnostmi o mých možnostech v Austrálii. Slovo socka nemám rád a používám je jen jako výsměch těm, kdo je myslí hanlivě. Vyhýbal bych se tomu jako čert kříži, ostatně víš, co si myslím o majitelích plných prkenic, i když jsem nejspíš jedním z nich. Peníze pro mě nejsou argumenty a většinu prachů si nenechávám, dávám je potřebnějším. Ano, mám po světě v bankách dvě stě miliard dolarů. Bez nich se mi těžko začínalo. Většině podvodů umím elegantně zabránit tím, že darebáky předejdu a na to peníze potřebuji. Koupit žralokům přímo před nosem větší podnik – a malé ryby jsou pod jejich úroveň, na ty se ani nezaměřují – chce mít po ruce miliardy. Upřímně přiznávám, mám je. Mám je pro jistotu rozhozené po celém světě, aby jich nikde nebylo nápadně velké množství, ale umím je podle potřeby i soustředit. Získal jsem je podle žraločích pravidel burzy, ale legálně a neměla bys mi je vyčítat. Na rozdíl od žraloků, které obehrávám, je používám na lepší účely. Přiznám ti toho ještě víc. Potopil jsem pár podniků a dostal pár tisíc lidí na dlažbu, ale ve všech případech šlo o zbrojovky. Jsi první a zatím jediná, komu jsem to vyslepičil, ale ne abych se jen vytahoval. Vážím si tě pro tvé názory a sám mám podobné. Kdybys mi jako Kristus řekla, abych rozdal majetek chudým, řekl bych, že to už dělám, ale nechávám si tolik, abych měl zbraň proti škůdcům. Kristus by to asi pochopil, nebyl to blouznivec, jako mnozí po něm, kteří se na něho odvolávali. Teď mi ale vážně a zodpovědně řekni: zahodíš nabízené přátelství, když se ti nešetrně otře o ideály, nebo na to zapomeneme a budeme se přátelit bez dalších zmínek o mamonu?“

Ouvej, to byl dlouhý odstavec! Objevil se přede mnou během čtvrt vteřiny, ale četla jsem to déle než minutu. Ačkoliv mi Přítel podle svých slov posílal přímo své myšlenky, ani to myšlení u něho nebylo pomalé! Trvalo mi dlouho, než jsem to přečetla a ještě další desítky vteřin jsem vážila každé jeho slovo. Vyplývalo z nich, že by nerad naše počínající přátelství ukončil. Budiž, měla jsem na to stejný názor. Ale takhle rozhodit mé argumenty, to jsem fakt nečekala.

Jenže měl pravdu. Není hanba uznat v diskusi porážku, když protivník vytáhne argumenty, se kterými se nemůžete měřit. A tohle byly fakt silné kalibry!

„Máš pravdu,“ odpověděla jsem po chvilce. „Společného máme víc než co nás rozděluje. Jsem pro přátelství pod podmínkou, že se už o penězích oba ani nezmíníme.“

„Ba ne, Kateřino,“ odvětil bez nejmenšího zaváhání. „Když o tom víš, bylo by od nás pokrytecké dělat, že o ničem nevíme. Pokrytecké chování odmítám a ty určitě také. Budeš to tedy muset překousnout. Má to smysl jen tehdy, když nám to nebude vadit.“

„Ty to nemusíš... překousnout?“

„Nemám co,“ odvětil zase tak bleskově. „Vadí to jen tobě, mně ne. Uznávám, máš oprávněné podezření, zejména když jsem ti poctivě přiznal, že mé finanční zdroje nejsou podle tvých měřítek poctivé. Ani podle mých, v tom s tebou souhlasím. Naučil jsem se jen užívat proti protivníkům stejné zbraně, jaké bez skrupulí používají oni. Není přece možné, aby ve válce jedni stříleli a druzí jim to opláceli květinami, to je předem odsouzené k porážce. Snad chápeš, že finanční válka má stejná pravidla jako horká válka vedená zbraněmi – tedy prakticky žádná. Účelem je zničit protivníka všemi prostředky, za každou cenu a bez ohledu na oběti. Horké a finanční války občas přechází jedna v druhou a takzvaná rytířská pravidla boje, nebo Ženevské konvence? Ta se dodržují, jen dokud je to výhodné. Němce po válce tvrdě odsoudili za každé porušování Ženevských dohod – na které sami zvysoka kašlou. Válečné zločiny dnes nejvíc páchá mocnost, která je sama oficiálně odsuzuje. Vítězům projde všechno, zato běda poraženým! V tomhle uvažování jsem daleko před tebou – i když počítám, že můj rok je delší než tvůj. Překousl jsem to už dávno, teď je řada na tobě.“

„To ale vypadá skoro jako ultimatum!“ poznamenala jsem.

„Nejen vypadá, je,“ souhlasil. „Přistoupil jsem na tvůj návrh – když upřímnost, tak upřímnost, ale bez výjimek a vytáček. Heleď, řekl bych, že je toho na tebe příliš mnoho. Nejvyšší čas přerušit diskusi, ať si můžeš všechno pořádně promyslet. Nespěchej, naše dohoda zůstává v platnosti i s tou novou ikonkou. Ale zavolej mi, až si to sama se sebou pořádně vyříkáš. Nejen s logikou, ale i se svým svědomím.“

„A ty?“ chtěla jsem odpovědět, ale komunikační program se mi sám od sebe zavřel. Znamenalo to konec spojení i rozhovoru.

Dobře, tak tedy ultimatum, pomyslela jsem si. Vyříkám si to nejprve sama se sebou po stránce logiky i svědomí.

Otázkou je, co bude těžší...

*****

Dárek od Danaů

Střezte se Danaů, přinášejících dary!

(Varování z dob starého Řecka).

To jsem tomu dala, byla má nejsilnější myšlenka, když jsem v rychlosti spořádala oběd a vrátila se ke včerejší noci a dnešnímu ránu.

Takže ultimatum... a abych si to pořádně promyslela... no, dal mi kapky, jen co je pravda! O dva roky starší, budiž, ale aby byl o tolik napřed? To snad ne... Ještě na střední škole byli kluci obvykle pozadu, marně se neříká, že holky dospívají rychleji. Na vejšce se to srovná, ale aby byl některý kluk tak výrazně napřed? Zlatý voči!

Ačkoliv, možné je ledacos. Přítel může být výjimka. Co vlastně o něm vím? Složit ze střípků čitelnou mozaiku není vůbec jednoduché. Trošku mě mrazilo, když mě ujišťoval, že má miliardy, i když jen občas a nakrátko. Taková výjimka by byla jako bílá vrána, ale vyloučeno... ba ne, vyloučeno to není!

Bacha, Káťo, to vůbec nevypadá na rozjíveného kluka z gymplu!

Takže přátelství? Beru! Co ale máme společného? Názory? Není to trochu málo?

Jenže v názorech může být klíč ke vzájemnému pochopení. Na netu je spousta lidí, už to znamená spousta názorů. Některé jsou hnusné a největší hnusáci bývají obvykle i nejdrzejší, prosazují se z pozice síly u vědomí své početní převahy. Nesouhlasíš? V tom případě jsi nepřítel, musíme tě zničit. Všemi prostředky a bez ohledu na oběti...

Neříkal to tak Přítel o válkách na poli válečném a finančním? Kde se pravidla také dodržují, jen když jsou výhodná pro útočníky? Jak se zdá, je to obecnější a neomezuje se to jen na jeden obor.

Vzhledem k tomu, že moje kultura skončila spolu se starými botami v odpadkovém koši, výběr na dnešní odpoledne a večer se mi zúžil. Nejpřijatelnější by byl pro mě v té chvíli internet, v současnosti nejlevnější a přitom také kvalitní zábava. Je to ale úplně bez pohybu – s tím se pojí riziko dalších kil navíc. Ale co, mě už to stejně nevytrhne.

Jenže... zapnout notebook a objevit se v nějaké diskusi?

Co mi na to řekne Přítel?

Neblbni, Káťo, co by ti mohl říct? Má snad nárok usurpovat si tě pro sebe? Jistěže ne. Co je na tom špatného, že dáš přednost jiné zábavě? No a? Podívám se jen na pár diskusí. A pro jistotu vynechám ty, kde se nadává. Nemám chuť přesvědčovat nepřesvědčitelné prudiče, hrdé na to, že musí mít vždycky pravdu, ať by tvrdili nesmysly.

Na netu je člověk ve výhodě. Nikdo ti nevidí do tváře a nemůže si dělat posměšky podle vzhledu. Zato je tu obvyklé deptat protivníky podpásovými pseudoargumenty. Na ty se dá vyzrát vhodnou odpovědí.

Vymyslela jsem několik protiúderů s překvapujícími výsledky. Na fanatické prudiče nestačí, ale na ostatní přihlížející udělají dojem. Na pohrdlivou nálepku socka používám klasický protiúder maminčin mazánek s cestičkou umetenou tatínkem. Postižený se začne ihned vychloubat svou samostatností a nezávislostí, načež ode mě schytá ještě pohrdlivější nejenže ti umetají cestičku, ale ani o tom nevíš! Ať se pak rozčiluje jak chce, nikdo mu nevěří. Což bohužel účinkuje jen mezi studenty, kteří nejsou samostatní už z principu, v jiných diskusích to tak nezabírá, ale všude se něco najde. Horší je, že prudiči často útočí ve smečkách, navzájem si notují a povzbuzují se. Není divu, že je tam slušňák vzácností jako bílá vrána. Každá bílá vrána ví, že se na ni ty černé sesypou, takže vydat se mezi ně znamená mít hroší kůži a hodně silné argumenty.

Horší je, když začnou prudiči místo argumentů omílat mantru, neboli opakovat pořád dokola totéž. Nejobvyklejší pseudoargument je dneska označit protivníky za komouše, komunisty, bolševiky nebo jen soudruhy, čímž zpravidla rozumná diskuse končí. Navštěvovat takové diskuse je už jen ztráta času, o nervech nemluvě.

Tentokrát jsem navštívila jen dvě nejoblíbenější diskuse. Účast tu byla nepatrná, zřejmě se projevovaly následky včerejších studentských oslav. Pozdravila jsem pár známých, ale s těmi jsem se shodla, řádná diskuse chce trochu konflikt! Jen by měl být na slušném základě, bez podpásovek. V korektní diskusi si člověk chtě nechtě musí vážit i protivníků. Jen škoda, že džentlmenských debat bývá na internetu jako pověstného šafránu a je jich čím dál míň!

Tak a dost, Káťo, řekla jsem si po chvilce, všeho moc škodí. Mám pokoušet ikonku Přítele, nebo jsem si to ještě nerozvážila? Radši ještě počkám, jen ať vidí, že si to promýšlím opravdu zodpovědně. A teď jdu žehlit, nerada chodím ve zmačkaném...

Zavřela jsem programy a naklikala shutdown. Místo vypnutí notebooku mi ale naběhl komunikační program. Až jsem se lekla.

To přece ne... to může být... jedině on...

„Ahoj, Kateřino!“ objevilo se mi úvodem.

Tušení bylo správné, tentokrát zřejmě nevydržel čekání on.

„Poslyš, Kateřino, přispěji ti na internetovou komunikaci. Potřebuješ zkrátka pořádnou mašinu. Za chvíli ti přivezou nový notebook. Platit nic nebudeš, jen podepiš převzetí. Chci ti vnutit lepší komunikaci, než jsi zvyklá. Kdybys to odmítla jako dar, můžeme se dohodnout, že si ho u tebe po dobu tvého studia uschovám. Protesty se nepřijímají a basta!“

Komunikační program se zavřel a až teď se notebook vypnul. Nestihla jsem ani poděkovat, ani protestovat. Zase mi na dálku vypnul notebook! Ačkoliv ne, ten shutdown jsem odstartovala sama, on jen to vypnutí trochu pozdržel. Co bych chtěla od hackera?

Tohle ale nebylo jen nezávazné povídání! Správně předpokládal, že bych tak velký dar odmítla. Za co mě vlastně považuje? Nejsem přece děvka! Dárky beru od rodičů, ale ne od kdejakého cizího kluka.

Ačkoliv – zase předvídal, že nebudu souhlasit, proto mi podstrčil tu druhou, přijatelnější možnost – úschovu jeho počítače po dobu mého studia. Zřejmě očekával, že mi tím sebere vítr z plachet a že s půjčeným počítačem budu zacházet jako s vlastním.

Táta by s něčím takovým nesouhlasil. Nabádal mě, ať mám vždy svou hrdost. Člověk má užívat jen co si sám poctivě pořídí. Dluhy umí nadělat každý, zadlužit se znamená ztratit nezávislost. Naši se nedávno museli zadlužit hypotékou, když nás zbohatlý restituent bezohledně vykopl z domu, kde jsme žili odedávna, jenže v jejich případě jim nic jiného nezbývalo. I šachisté znají vynucené tahy, kdy nelze jít jinam!

Ano, ale – když budu mít ten počítač na jistou dobu v úschově, nebude to dluh! Pak ho přece klidně vrátím! Nebo ho vrátím v té chvíli, kdy by toho chtěl zneužít, závislá na něm rozhodně nebudu. Mám přece nějakou hrdost!

V té chvíli se ozval zvonek u dveří. Došla jsem otevřít a opravdu, stál tam mladík v kombinéze doručovací služby Messenger, či co to bylo, a před ním na zemi odložená krabice, aby mohl zazvonit.

„Jste slečna Kateřina, nebo ta druhá?“ zeptal se mě pro jistotu.

Na zvonku byla i má spolubydlící Ivana, která si teď zřejmě doma užívá s Frantou.

„Jo, jsem Kateřina,“ ujistila jsem ho.

„Podepíšete mi tady tu přejímku? Jestli vám to nevadí, spěchám, mám toho dneska víc.“

Podepsala jsem mu přejímací listinu, mladík se rychle rozloučil a nasedl na motocykl. Ani jsem si ho nevšimla, když přijížděl.

Krabice obsahovala neveliký tablet, takový jsem ještě neviděla. Byla tam i jakási nabíječka. Co s tím? Zapnout, nebo nechat ležet?

Zvědavost je prý špatná vlastnost, ale měla jsem jí větší přebytek než kilogramů živé váhy. Nedalo mi to, tablet jsem vybalila a položila na stůl vedle svého dosavadního notebooku. Tohle mrně že je lepší než ten starý? Vždyť nemá ani myš, ani klávesnici! U notebooku jsem měla externí myš i klávesnici, bylo to pohodlnější než stísněná klávesnice notebooku. Tohle nemělo nic. Abych si zvykala na nějakou virtuální? Vždyť i tu obrazovku měl malou! V tom tedy žádný pokrok nevidím!

Velice brzy jsem narazila na problém ještě větší. Darovaný tablet neměl nejen konektory pro klábosnici ani pro myš, neměl konektory žádné! Jen malou kulatou zásuvku pro připojení nabíječky. Vůbec byl nějaký nestandardní. Vždyť se k němu nedá nic připojit! Externí disky ani USB flešky! A co horšího, neměl ani tlačítka! Jen jedno, nejspíš pro zapnutí. Běžně bývá tlačítek víc, například pro ovládání hlasitosti. To může být problém!

Už jsem se rozhodovala hodit to za hlavu s vědomím, že to dnes nevyřeším, když se mi tablet zapnul sám od sebe. Bylo mi ihned jasné, čí je to práce. Kdo jiný by to dokázal, než Přítel?

„Ahoj! Jsi tam, že?“ objevilo se na obrazovce. „Hintys, ten tablet před tebou, má mikrofon. Můžeš mluvit? Bude to rychlejší.“

Posadila jsem se tedy a odpověděla mu.

„Jsem tu. Zásilka dorazila, jenže si s ní tak trochu nevím rady. Je to moc mrňavé a nedá se k tomu připojit klávesnice.“

„V pořádku!“ ujišťoval mě. „Mohu tě o něco poprosit? Najdi teď v příslušenství bílo-červenou látkovou čelenku hačimaki!“

Čelenku? Proboha – nač?

V téže vteřině mě ale polilo horko, neboť mi doskočilo, k čemu to bude. Přítel mi přece nabízel něco stokrát rychlejšího než klávesnice! Že by to byla ta gumově-textilní páska, přiložená jen tak v plastikovém sáčku? Vypadá obyčejně, nemá kablík, nic. Prostě páska na vlasy.

„Jo, našla jsem ji!“ řekla jsem do tabletu.

„Nasaď si ji na hlavu červeným čtverečkem nahoru a uprostřed čela. Potom chvíli počkej, než ti ji zkonfiguruji.“

„Poslyš, není to nakonec ta tvoje blesková náhrada klávesnice?“

„Nejen to,“ odvětil. „Uvidíš, stojí to za pokus! Zkus to!“

Našla jsem červený čtvereček, byla to jediná ozdoba čelenky. Musí být otočená tak, aby čtvereček byl nahoře a uprostřed čela...

V té chvíli jsem se vznesla do výšky, ale současně mě obklopila černočerná tma...

*****

Nejsem indián, trénovaný na to, aby nevykřikl, když znenadání padá do hluboké propasti.

Tvrdit, že jsem v té chvíli vykřikla, by bylo velice eufemistické. Skutečnost byla horší. Hrůzyplné zavytí bylo pravdě blíž, ale možná ani to nestačilo. Jsou zkrátka okamžiky, kdy člověk hrůzou neví, co dělá.

„Klid, Kateřino, klid!“ ozvalo se najednou v té tmě vedle mě. Byl to sugestivní hlas jakéhosi mladého kluka, a jeho klid se hned přenesl i na mě. „Jsem tu s tebou, ničeho se neboj. Čekám tu na tebe!“

„Kdo je to?“ zeptala jsem se opatrně do té tmy.

„Přítel, kdo jiný?“ dostala jsem konejšivým hlasem uklidňující odpověď. „Klidně stůj a počkej, až ti tvůj chitkon nakonfiguruji. Vidění je složitější než všechno ostatní.“

„Vidění?“ opakovala jsem po něm pořád ještě nechápavě.

A potom to přišlo. Náhle jako kdyby se rozsvítilo, vznášela jsem se nad neznámým skleněným městem plným domů podobných čínským a japonským pagodám, jenže byly ze skla a stěnami i střechami bylo vidět dovnitř. Město obklopovala bílá zeď jako středověké hradby, táhla se od obzoru k obzoru. Ve skleněných pagodách se jako barevní hadi kroutily podivné provazce vedle pomalovaných krabic a otáčejících se koleček.

„Co je to za město?“ zeptala jsem se.

Měla jsem nárok být zvědavá, kolem mne bylo prostě neznámo.

„To, co kolem sebe vidíš, je vnitřek tvého hintysu,“ zasmál se Přítel. „Já jen, aby ses toho hned nezalekla.“

Ohlédla jsem se po hlasu, ale v mé blízkosti nikdo nebyl. Spatřila jsem jen cosi jako proužek cigaretového kouře, jenže nestoupal zdola nahoru, ale vznášel se vodorovně.

„Teď se díváme jeden na druhého!“ napověděl mi Přítel.

„Ty jsi... ten kouř?“ zajíkla jsem se.

„Ano,“ přikývl, ovšem jen hlasem, protože se vinul stejně jako předtím. „Nediv se, je to jen virtualita.“

„Něco jako... Matrix?“

„Mohla by to být jedna z možností,“ nenamítal Přítel. „Tohle je glyté, zobrazení pro lidi. My lidé pořád potřebujeme nějaké představy. Na rozdíl od klasických kancelářských šuplíků Windowsů vzniklo glyté v Japonsku a adresáře tam mají podobu skleněných japonských svatyní. Jenže je vidět dovnitř, takže máš ihned, bez zdlouhavého otevírání, přehled o jejich obsahu. To je jen první pohled, časem se je naučíš vnímat komplexněji, ale na to potřebuješ cvik. Pomohu ti s tím. Teď tě jen srdečně vítám mezi nás – Virtuály.“

„Vás je víc?“

„S tebou pět set padesát tři,“ ujistil mě. „Ale přibývá nás teď rychleji.“

„Počítáš mě už k vám?“

„Počítám, protože si neumím ani představit, že bys od nás chtěla odejít. Byla bys první a dlouho bychom si lámali hlavu, proč.“

„A co tady vlastně děláte?“

„Už jsem ti to přece naznačil,“ připomněl mi. „Pohybujeme se po netu – říkáme mu mlung, což nemá nic společného se starším českým slovem mluno, které se Češi kdysi pokoušeli dát elektřině – ačkoliv mlung má s elektřinou – neboli s mlunem – společné víc než základy.“

„Dobře,“ přerušila jsem ho netrpělivě. „Ale co opravdu děláte – když pominu, že se v tom divném světě-nesvětě jen tak vznášíte?“

„Nechceme nic menšího, než změnit skutečný svět,“ řekl mi – a byl v tom znát tak slavnostní tón, až mi přejel mráz po zádech.

Ačkoliv, jestli jsem tu byla jen jako proužek dýmu, tak vážně nevím, po čem mi měl ten mráz jezdit.

„...a počítám s tím, že se mezi nás brzy zařadíš,“ dokončil.

„Počkej – já přece teprve studuji!“ upozornila jsem ho.

„To se s tím nevylučuje,“ ujistil mě. „Člověk nemůže zůstat v mlungu trvale, to by nedopadlo dobře. Postačí, když tomu zpočátku věnuješ jen pár hodin denně.“

„Pár hodin denně?“ otřásla jsem se. „To asi nepůjde! Vždyť se musím učit, studium...“

„...není jednoduché, vím. Věnuješ nám tedy volný čas, o kterém dosud nevíš, platí?“

Připomínalo mi to prastarou pohádku, ve které za svou záchranu slíbil král ďáblovi to, o čem doma neví, aniž by ho napadlo, že by to mohlo být jeho vlastní novorozeně. Tohle přece nemůže být tak drastické! Ačkoliv...

„Ty myslíš...“ došla mi další strašná možnost.

„Ano, přesně to,“ ujistil mě. „Věnuješ nám pouze čas, který bys neužitečně promarnila spánkem a další, který získáš urychlením. Pojď teď se mnou na výlet do tvého hintysu!“

Obláček cigaretového kouře se obrátil stranou. Zamířila jsem odhodlaně za ním. Je to přece virtuální obraz, pouhá iluze neskutečného světa! Letěli jsme chvilku nad městem skleněných pagod, až jsme spolu do jedné z nich vlétli.

„Tvůj nový disk je mnohem větší než dosavadní,“ vysvětloval mi během letu Přítel. „A tahle pagoda je obsah tvého notebooku. Přepsal jsem ti sem všechno, máš tu spoustu obrázků.“

„Tohle kolem nás je tedy – disk?“

„Říkáme tomu tak jen ze setrvačnosti,“ přikývl. „Ve skutečnosti to disk není, nic se tu netočí a o jeho kapacitě se nezdá ani největším komerčně vyráběným počítačům.“

„Kde jste k tomu ale přišli?“

„To všechno vymyslel náš Učitel,“ řekl Přítel. „Byl to původně vedoucí výzkumného týmu Tokijské univerzity. On vymyslel chitkon, který nás spojuje s počítači. Původní model byl pomalý a neohrabaný, ale Japonci jsou machři a Učitel zvlášť, jistě se s ním brzy seznámíš. Největší překážkou pro pořádnou práci chitkonů byla malá kapacita disků. Náš Učitel si tedy zahrál na piráta a virtuálně se vloupal do amerických armádních laboratoří, kde se ukrývají nejlepší počítačové vynálezy na světě – bohužel neslouží lidem, ale zvráceným potřebám armády. Učitel tam našel bublinkové paměti. Býval to kdysi veliký hit, věřilo se, že nahradí pomalé disky, ale pak Američané všechny patenty zabavili pro armádní účely a bubliny z civilního sektoru úplně zmizely. Náš Učitel je mohl prostě upirátit, ale když si je prohlédl, jak pracují, vymyslel lepší. A tak, zatímco americké bublinkové paměti nedosahují oslnivých parametrů dodnes a jsou pořád tak pomalé jako v době jejich vzniku, jen se trochu zvýšila jejich kapacita, atomové pole překonalo všechny rekordy. Máš teď, stejně jako my, ve svém novém počítači větší kapacitu, než je součet kapacit všech disků americké armády, letectva i námořnictva. Není ve tvých silách ji zaplnit.“

„Fíha!“ zmohla jsem se jen na tohle.

„Po vynálezu chitkonu se Učitel s Tokijskou univerzitou úplně rozloučil,“ pokračoval Přítel. „Odůvodnil to věkem a tím, že mu právě zemřela žena. Nebylo to nápadné, ale pravý důvod byl jiný. Tokijská univerzita nebyla závislá na komerčních firmách ani na armádě, jenže ani její nezávislost nebyla zárukou, že se vynález nedostane do rukou těch, kdo by ho zneužili. Učitel včas pochopil, že vynález nesmí dát z ruky. Přirovnal to k tajemství atomové pumy – až se s ním seznámíš, pochopíš, že ani moc nepřeháněl. Pokračoval raději ve výzkumech na vlastní pěst doma. Nebyl sám, tehdy vznikla po různých garážích spousta vynálezů, ale tenhle byl z nich významem největší. Učitel je dnes spokojený japonský penzista, žije osaměle, ale pořád pracuje jako mladík. A není to jen zdání. Připojování k mlungu má zřejmě na lidský organismus kladný vliv, náš Učitel dnes jako mladík nejen vypadá, ale je pořád aktivnější než většina Japonců – a uznej, není to slabé tvrzení u tak pracovitého národa!“

Uznala jsem to.

„Učitel... má snad také nějaké jméno, ne?“ nadhodila jsem.

„Jistě, ale to se jen tak nedozvíš,“ zchladil mě. „Jako jsem pro tebe jen Přítel, tak pro tebe bude jen Učitel. Dozvíš se jeho jméno, až se k nám přidáš a získáš schopnosti, aby sis to sama zjistila. Naštěstí jsi natolik zvídavá, že se ti to jistě brzy podaří, stejně jako mně, ale zatím nás to zjistilo jen něco kolem třiceti. Ne všichni si totiž natolik věří, aby se o to vůbec pokoušeli. V našem světě je někdy lepší vědět méně než více. A to přesto, že vědomosti jsou naše síla.“

„To je snad trochu protimluv, ne?“ namítla jsem.

„Jen zdánlivě,“ řekl. „Vědomosti potřebujeme a získáváme je, kde se dá. Pak ale existuje něco, čemu se říká konspirativní zásady. Uvědom si, stavíme se proti zákonům džungle našeho světa a i když oficiální lidské zákony neporušujeme, jsme v hluboké ilegalitě.“

„To myslíš... vážně?“

„Naprosto vážně,“ ujistil mě. „Zákony džungle mají dnes větší platnost než lidské zákony. Lidské zákony zakazují bezdůvodně zabíjet – ale ve světě se nepřetržitě válčí ve jménu zákonů silnějšího – zákonů džungle. Uznávaná lidská práva zavrhují mučení, ale lidé jsou po celém světě mučeni čím dál vynalézavěji. Uvaž, co se stane, když někdo z nás padne do rukou žralokům, vybaveným právem mučit a zabíjet, jen aby získali naše tajemství.“

„Právo mučit a zabíjet nikdo nemá!“ přerušila jsem ho rázně.

„Jistě – podle lidských zákonů a uznávaných lidských práv nemá. Ale co si z toho dělají žraloci, Jamesem Bondem počínaje? Věříš snad pohádce, že jedině špičkoví agenti jako on mají právo zabíjet? To má přece v každé armádě kdejaký pitomý seržant!“

„A už se jim někdo z vás dostal do rukou?“

„Zatím dva – i na to musíme být připraveni,“ odvětil.

„Jak jste na to připravení?“

„Jako mocní našeho světa střeží tajemství špiclování lidí, tak my střežíme tajemství, která tomu jako jediná mohou zabránit.“

„Také zabíjíte každého, kdo tajemství vaší organizace odhalí?“

„To neděláme,“ odmítl stejně rázně, jako prve já. „Náš Učitel o tom kdysi hodně přemýšlel, než se odhodlal vzít si první žáky. Nejvíc nás chrání neuvěřitelnost našeho postavení. Kdyby se kdokoliv rozhodl prodat naše tajemství žralokům – a podotýkám, není to jen teoretická možnost, ačkoliv si ji dovedu představit jen stěží – pak ho prostě odřízneme od našich možností a nikomu už nic neukáže. Stačí k tomu málo. Jak jsi jistě pochopila, čelenka chitkon se musí pro každý mozek naladit, nakonfigurovat. Když ji rozladíš, změní se v obyčejnou pásku na vlasy. Neprojevuje se těm, na koho není naladěná. Na světě nejsou ani dva lidé stejného ladění, je to individuální asi jako otisky prstů.“

„Aha – a ty bys mi to tedy mohl vzít, že?“

„Budeš se asi divit – nejde to. Máme to zavedené tak, že kdo někomu chitkon naladí, dá současně jiným dvěma klíč ke zrušení toho naladění, ale sám to zrušit nemůže. Je to jistá obrana proti závislosti. Nemusíš se bát, že bych ti to sebral, ale tu možnost mají dva jiní. Ačkoliv ti věřím – a prověřoval jsem si tě víc než si myslíš, někdo jiný má možnost zastavit tě, kdybys zklamala. Časem jistě i ty získáš tohle právo, ale umožní ti to vyřadit z naší sítě jen jedince, nikdy ne celek.“

(Netušila jsem, že to není úplná pravda. On jediný tu možnost měl. Jen se sám děsil okamžiku, kdy by ho musel použít...)

„A co ten váš superpočítač?“ namítla jsem. „To by nebyl důkaz?“

„Nebyl,“ ujistil mě. „Počítač hintys bez chitkonu na čele se ani zapnout nedá. Kdyby se dostal do rukou šťouralům, spustili by na něm obyčejná Wokna s kapacitou disku jako u běžného sériového modelu. Pak bys ovšem potřebovala klávesnici. Je pod dvojitým dnem krabice, připojuje se indukcí místo kabelem, takže nepotřebuje baterie a měla bys ji vybalit už kvůli kamufláži. Hintys bez ní nepůsobí jako počítač na tvoji spolubydlící Ivanu. A pamatuj si, té to svěřit nesmíš.“

„Dobře, to udělám. Ale řekneš mi aspoň, co si s tím mám počít?“

„Jistě,“ souhlasil. „Jsem teď tvůj učitel, dokud nezískáš základní dovednosti. Mám ale jednu důležitou podmínku. Musíš se seznámit s naším kodexem a složit slib, že jej neporušíš. Předám ti ještě kodex a stáhnu se, vnucovat se ti nebudu. Další krok bude na tobě, sama musíš přijít. Po tu dobu, co máš na rozmyšlenou, bude hintys fungovat v obou režimech. Bez chitkonu na čele to bude obyčejný tablet. Jakmile si ale chitkon nasadíš, hintys ti ukáže svou sílu. Povím ti ještě pár maličkostí, aby ses jim nedivila, až na ně sama narazíš. Lidský mozek je schopen neuvěřitelného urychlení. Znáš to z extrémních situací, kdy se říká, že člověku v jediné vteřině proletí hlavou celý život. My to používáme denně. Hintys s chitkonem urychlí lidské myšlení víc než stokrát. Může se ti zdát, že se po netu couráš dvě hodiny. Sundej si ale čelenku chitkon a podívej se na hodinky. Zjistíš, že podle nich uplynula sotva minuta. Jak říkám, má to víc výhod než nevýhod a tuhle jistě brzy oceníš. Pod chitkonem si navíc podrobněji a trvaleji zapamatuješ, co se v mlungu dozvíš. Převeď si poznámky do souborů, učebnice i skripta tam nejspíš najdeš připravené. Když se je naučíš s chitkonem na čele, nemusíš se bát zkoušek, ani když budeš bez této podpory.“

„Takže jsi mě k vám naverboval...“ vzdychla jsem si. „Kdo by něčemu takovému odolal?“

„Nejdřív ten kodex, Kateřino!“ připomněl mi. „Na disku si najdi pagodu Dokumenty, pagody jsou řazené podle abecedy. A pak ti přeji hodně trpělivosti. Pro začátek ti doporučím sundat si čelenku a posadit se, nebo si lehnout, ve stoje je to nepohodlné. Zatím ti stačí urychlení, ale nepřeháněj to, jen na pár minut denně! Časem tě naučím napůl-spát, i to ti přidá spoustu času. A pak – už jsem tě přece mezi nás přivítal!“

Zamířil ode mě jako šedivý proužek dýmu kamsi mezi pagody, ale ještě jsem na něho stihla zavolat: „Ta tvoje ikonka ještě funguje?“

„Máš ji i tady v hintysu,“ ujistil mě – a zmizel.

Zůstala jsem sama. Sama ve virtuálním světě, který se Matrixu vůbec, ale vůbec nepodobal. Nejistě jsem si sáhla na hlavu. Pod prsty jsem měla čelenku chitkon a roztržitě jsem si ji stáhla s čela.

Virtuální svět kolem mě rázem zmizel. Stála jsem vedle stolu s novým tabletem, vedle ležel i plastikový sáček od chitkonu. Mrkla jsem se na hodinky, ale nepodívala jsem se na ně předtím, takže mi údaj na ciferníku nic neřekl. Jak dlouho jsem byla s Přítelem ve virtuálním mlungu? Půl hodiny – anebo patnáct vteřin?

Musela jsem uznat, že to byl opravdu neobvyklý dárek. Cítila jsem se jako výherce první ceny v nějaké loterii. Jestli mi to opravdu pomůže ve studiu – a začínala jsem tomu pevně věřit – pak to může být dar z nebes.

Jen kdyby mi v té chvíli neblikl hlavou citát ze starého Řecka:

Varujte se Danaů, přinášejících dary!

*****

Kodex Virtuálů

Osaměla jsem s neobvyklým darem. Jenže mi pořád ne a ne úplně dojít, co se to vlastně stalo.

Virtuálové! Co to vlastně je? Sekta počítačového náboženství? Tajný spolek, odhodlaný ke všemu, který si umanul ovládnout svět?

Nejspíš něco od všeho, jak jsem to cítila.

Nemají ale megalomanské ambice? Je jich hrstka, ale umanuli si nadlidský cíl. Jenže na druhé straně, co vím o jejich možnostech?

Rozhodla jsem se vyzkoušet, co je pravdy na urychlování myšlení. Posadila jsem se co nejpohodlněji, před sebe na stůl položila budík a s očima na ciferníku jsem si na čelo natáhla čelenku chitkonu.

A v té chvíli jsem se opět vznesla do zvláštního stavu beztíže nad skleněnými pagodami počítače hintysu (to je nejspíš japonsky, napadlo mě, aniž bych tušila, že je to úplně jinak).

Mám za úkol najít tady kodex. Jak?

Když jsem se zaměřila na skleněné pagody pod sebou, spatřila jsem na nich nápisy a když jsem se na některý z nich myšlenkou soustředila, zvětšil se mi a byl náhle jasně čitelný. Programy – Pracovní – Voldemorti – Dokumenty. Tady to má být! Jako duch jsem prošla skleněnou stěnou pagody dovnitř, bylo tu ale jen pár menších pagod s nápisy Vzpomínky, Výlety, Obrázky... Jedna mě však přitahovala skoro sama od sebe – Virtuálové.

Tady by to mělo být, nebo ne?

Byla tu ale jen jedna jediná rolička něčeho, co se podobalo pergamenu. Je to hezké, jenže jak ji rozvinout, když jako obláček kouře nemám ruce?

Jen jsem si na ni ale pomyslela, rolička se otočila a rozvinula. Aha, dá se to ovládat myšlenkami, to není špatné.

Na rozvinuté ploše se objevil nadpis.

Kodex Společenství Mlung.

A pod tím jednotlivé body. Ty bych si měla pečlivě nastudovat, protože z nich budu zřejmě skládat zkoušku, které říkají slib. Nu což, aspoň uvidím, o co jim jde. Musím s tím opatrně, mohlo by se to nebezpečně podobat podepsání spolupráce s StB. Chce to pořádně si to rozvážit a kdyby se to vylučovalo s mým pojetím spravedlnosti, včas z toho se ctí vycouvat.

Anebo ne? Co se stane, když couvnu? Přítel tvrdil, že mě odstřihnou od jejich možností, což by byla škoda. Ale kdyby měli blíž k Mafii než k charitě, bylo by lepší odmítnout, škoda neškoda. Horší by bylo, kdyby měli tvrdé sankce za zradu. Mafie prý své odpadlíky trestá velice krutě. Přítel mi sice tvrdil, že nic takového nedělají, ale když ptáčka lapají...

No, přečtením snad nic nezkazím...

První část: úvod.

Počítačové sítě slibovaly od první chvíle nevídanou svobodu v šíření informací, ale nesmíme zapomínat, že vznikly pro vojenské účely a až po nich se objevily omezené sítě univerzitní. Očekávali jsme, že vznikne celosvětová informační síť, šířící vzdělanost, informace a kulturu bez ohledu na hranice. Většinové užívání angličtiny slibovalo odbourání jazykových bariér, rozptýlená topologie odbourávání hranic států. Zdálo se, že se jedná o ideální prostředek dorozumění.

Bohužel nevíme, kdo to od internetu očekával v jeho počátcích, ale dnes ty ideály vypadají naivně asi jako Volnost, rovnost a bratrství z dob Francouzské revoluce, proslulé zejména vynálezem – gilotiny. Internet mnohá z těchto očekávání splnil, ale mnohá zklamal.

Jak koho, pomyslela jsem si. Jak to mám zodpovědně posoudit, když znám jen současný stav, který má k ideálům hodně daleko? Od komunismu lidé také očekávali něco jiného, než co se z toho velice brzy vyklubalo...

Hranice některých států se staly hranicemi cenzury, internet šíří více pornografie než kultury, nad šířením vzdělanosti převažuje šíření politické a náboženské demagogie, komerční placené stránky se staly výsměchem svobody šíření informací a v poslední době internetu hrozí, že bude změněn na prodlouženou ruku policejního špiclování a šikany.

S tímhle odstavcem souhlasím. Svět je zkrátka takový a směřuje ještě k horšímu.

Cílem Společenství Mlung je bourání uměle vytvářených zdí. Chceme internet bez cenzury i bez zneužívání. Víme, že to mohou být protichůdné požadavky, ale tím se nesmíme nechat odradit.

Jak se ale s protichůdnými požadavky vyrovnat? Jednou stranou téže mince je cenzura, opačnou pedofilie. Jedno nebo druhé. Jak zařídit, aby se vlk nažral a koza zůstala celá? To by mě opravdu zajímalo!

Z technické stránky obcházíme cenzurní bariéry pelenitovou sítí, překrývající centrálně ovladatelné uzly internetu a zabránit opakování odstrašujících případů, jakým bylo odpojení Jugoslávie od internetu v době invaze. Paralelní pelenitová síť musí původní síť překrývat tak dokonale, abychom při havarii nebo úmyslném odpojení některé části výpadek ani nezpozorovali. Nebudeme podporovat komerci, armádu ani pornografii, které chceme naopak potlačit. Vytvoříme síť reportérů, přinášející pohledy z více stran, včetně zveřejňování utajovaných informací. Pelenitová síť tak převezme přenos informací od současných zkorumpovaných médií, šířících lživé a jednostranné zprávy. K tomu ale musí členové Společenství Mlung dodržovat některé zásady...

Četla jsem to a doprovázela to vlastními komentáři, souhlasnými i jedovatými. Vypadá to hezky, to musím uznat. Jenže tak hezky vypadá každá ideologie, dokud nevysune drápy a nevycení křivé tesáky. Křesťanství i proti přikázání Nezabiješ šířilo lásku k bližním ohněm a mečem, pokrytecky ve válkách žehnalo zbraním a pro čarodějnice a kacíře zapalovalo hranice. Svobodu hlásal i komunismus, ale krutostí jeho koncentráky překonal jen Hitler. Současný svět šíří demokracii masakry nevinných a nazývá to humanitárním bombardováním, jako kdyby to nebyl čirý protimluv. Přitom v komunistické ideologii není o koncentrácích ani zmínka a k demokracii bombardování nevinných lidí nepatří. Krásné ideologie obvykle přinášejí zrůdnosti a vyhnout se odstrašujícím příkladům znamená včas je odhalit.

Kodex Společenství Mlung vypadal na první pohled přijatelněji. Jenže jiné ideologie také vypadaly skvěle... chtělo by to vidět hlouběji do zákulisí a kuloárů, tam by se mohlo skrývat čertovo kopýtko. Je to pravděpodobnější než opak – že by bylo tak čisté, jako křesťanství ve svých prvopočátcích.

A některé věci prostě nechápu, protože nejsou česky, ačkoliv se tak tváří. Asi budu potřebovat slovník nebo Přítele, aby mi obstaral překlad do srozumitelné češtiny. Líbí se mi ale, že členové Společenství mají povinnost pomáhat si navzájem:

...i když hrozí nebezpečí oběma. Nechat přítele v nebezpečí se dá obavou o vlastní život vysvětlit, ale ne omluvit. Omlouvá se to jen těm, kteří mají vypnutý mozek a za své chování neodpovídají, ale takové je třeba co nejdříve opět zapnout...

Proboha, co znamená – vypínání a zapínání mozku?

Vysvětlení tu není, ale... Jaký má smysl vypínat lidský mozek? To snad není otravný televizor! V každém případě to vypadá podezřele. Půl-spánek mi Přítel vysvětlil, ale co je multiplexovaná mysl, množení osobnosti nebo pelenitová síť – co je to za divné termíny? Tváří se to česky, ale ať dělám, co dělám, smysl mi uniká.

Co teď? Zavolat Přítele, aby mi všechno pěkně vysvětlil? Ale – mám ho vyhledat, až budu rozhodnutá! Tak co teď?

Chvíli jsem váhala, než jsem se rozhodla raději to ještě odložit. Stáhla jsem si s čela chitkon, otevřela oči – a vytřeštěně jsem civěla na budík, který jsem si asi tak před hodinou postavila před oči. Minutová ručička se ani nepohnula, zatímco vteřinová se otočila jen o pravý úhel.

Čtvrt minuty!

To tedy myslel zrychlením myšlení! Představa, že nemám na každou zkoušku pár dní, ale stokrát víc, rozhodně nevypadá marně! Ve zkouškovém období by to bylo k nezaplacení. Takové dary se jen tak nezahazují... ačkoliv – nejprve musím vědět, co za to zaplatím. Přítel tvrdí, že se Virtuálové musí skrývat, i když zákony nepřekračují a lidem neškodí, natož když rozdupnou nějakou tu vojenskou bábovičku. Jenže – to mohu pochopit. Ty vymoženosti by se hodily každému a bylo by spravedlivé, kdyby je mohl využívat každý, jenže... jenže kdejaká armáda by je určitě využila nejdřív a nechci ani domýšlet, nač. Utajení je v tom případě v pořádku, ten příznak nepatří do podezřelých, ale do pochopitelných. Nicméně, podezřelého i tak zbývá dost.

Chvíli jsem ještě uvažovala, co dál, ale pak mě napadlo, že bez chitkonu na hlavě to uvažování zbytečně zpomaluji. Trochu jsem se zavrtěla na židli, abych seděla pohodlněji, a pak jsem se znovu ponořila do mlungu...

*****

Vydržela jsem tentokrát déle, skoro dvě minuty. Prošmejdila jsem při tom jen tak několik pagod. Ty menší v Dokumentech byly většinou prázdné, zřejmě se čekalo, až je sama zaplním. Hodně byli naopak menšími pagodami zaplněni Voldemorti. Pár svitků hned na kraji mi asi mělo vysvětlit, co to všechno znamená.

V pohádkách Harry-Potter-a-všechno-možné se snaží kouzelník Voldemort získat vládu nad kouzelným světem čarodějů. Voldemort si to jméno dal sám, ale ostatní se je báli nahlas vyslovit a říkali mu Ten-jehož-jméno-nesmíme-vyslovit. Zřejmě šlo o paralelu Starozákonního Nevezmeš-jména-božího-nadarmo, význam to má podobný. Když se to jméno nikdo neodvážil vyslovit, ztratily se z něho časem samohlásky, které v psané hebrejštině chybí, takže dnes nikdo s jistotou neví, jak se starozákonní Bůh vlastně jmenuje. J-H-V je na vyslovení krkolomné a chybějící samohlásky nedovedou doplnit ani největší znalci. Může si je tam doplnit kdo chce a jak chce, ovšem za cenu neautentičnosti – a nejspíš špatně.

Tibetští mniši to vyřešili šalamounsky. Podle nich má Bůh devět miliard různých jmen – a ať si ho každý nazývá jak chce, každý může mít svou pravdu.

Voldemorti jsou v řeči Virtuálů lidé, usilující o moc nad světem. Jako u Harryho Pottera je nikdo nesmí pojmenovat jménem, protože to jméno vlastně nikdo pořádně nezná. Ale jméno zlého čaroděje jim sedí jako přišité. Také jsou ochotní pro posedlost mocí vraždit, ale na rozdíl od žabaře Voldemorta ne po jednom, ale po milionech. Virtuálové jim přičítají všechny války za poslední dobu. Je přitom zřejmé, že nejsou soustředěni na jednom místě, ale obsadili ve světě většinu důležitých pozic. Ačkoliv mohou za většinu válek, jejich zbraněmi nejsou letadla, tanky a střelné zbraně. Voldemorti vládnou pomocí peněz. Financují armády a podněcují jejich vůdce, aby za věnované finanční prostředky odvedli odpovídající »práci«. Záminka k válce se najde i kdyby byla vylhaná od začátku do konce a umíraly kvůli ní miliony.

Viníci se jen smějí. Vítěze přece nikdo nesoudí, ale ani na straně poražených se žádný voldemort nikdy před soud nedostane. Voldemorti totiž nesedí v prezidentských palácích, vládních křeslech a dokonce ani v generálních štábech armád. Tam jsou jen jejich služebníci. Někteří z nich žijí v iluzi, že jsou to oni, kdo vládne, ale mýlí se. Jsou nastrčeni, aby plnili příkazy skutečných vládců v pozadí a při neúspěchu pykají za zločiny, které předtím ochotně prováděli. Nenávidí je celý svět, soudy je veřejně věší, případně se sami zabíjejí, když už nevidí, kudy z pasti ven. Voldemorti vždy podporují ve válce obě strany a vždycky vydělají. Vítězové jim zaplatí dluhy i s úroky, poražení reparace, všechny peníze se nakonec sejdou na jedné hromádce – u voldemortů.

Dobrá, tady nemám námitky...

*****

Probrala jsem ty dokumenty opravdu pořádně. Přišla jsem na to, jak si dělat vlastní poznámky. Na myšlenkový příkaz se objevil prázdný svitek, na který se myšlenkami dalo psát tak rychle, jak bych to rukou ani klávesnicí nikdy nesvedla. Už jsem se Příteli nedivila, že na mě prve ve zlomku vteřiny vychrlil celý dlouhý odstavec. Naopak mi došlo, kolik měl se mnou božské trpělivosti, když čekal na mé hlemýždí odpovědi! Snad se mezitím zaujal něčím jiným, aby se při tom dlouhém čekání neukousal nudou!

Samozřejmě jsem v té době o multiplexování mysli nevěděla víc než pouhý mlhavý termín. Kdybych si to uměla představit, pochopila bych, že se se mnou nenudil. Vědět, kolika záležitostmi se zabýval...

Součástí dokumentů byl nejen text, ale i obrázky, zvuky a filmy. Nebyl problém zkopírovat si je do svých poznámek. Obrázky se daly kopírovat a umisťovat na svitek jako v lepším editoru, stejně se tam ale daly kopírovat zvuky a video, které se ve světě mlungu více podobalo knize s rychle se otáčejícími stránkami. Mohla jsem využít toho, co jsem o počítačích věděla už předtím, ale nepotřebovala jsem ani myš na ukazování, ani klávesnici na psaní. Myšlenky byly jako nástroj rychlejší a když jsem si uvědomila, jak pomalu zatím v reálném světě ubíhá čas, začala jsem plně chápat slova Přítele, která mi napsal hned zkraje:

„Ode mne můžeš získat víc vědomostí než od školy!“

Měl pravdu. Kdybych své školní poznámky, učebnice i skripta dostala do některé pagody, jak mi to navrhoval, to by se mi to učilo!

Až na to, že to nebylo třeba. Uvnitř pagody Dokumenty jsem objevila rozsáhlou pagodu Školy, ve které byly další pagody, nadepsané názvy vědních oborů. Také v nich byly další, menší pagody. Bylo tady všechno potřebné ke studiu, navíc byly takové učebnice připravené pro více vědních oborů. Někomu muselo dát úžasnou práci nashromáždit tolik vědních oborů, navíc tak přehledně! Ale když jsem si uvědomila, jak snadno se ve světě Mlung s dokumenty pracuje a že ti, kdo to všechno dávali dohromady, tomu mohli věnovat stovky hodin reálného času, což odpovídalo desetitisícům hodinám virtuální práce...

Jímala mě z toho závrať. Pochopila jsem jedno. Nachází se tady nejkoncentrovanější vědění lidstva, jaké si můžeme představit. Nejlépe to vystihoval svitek, upevněný na stěně pagody Školy.

„Voldemorti se snaží ovládnout svět financemi. My Virtuálové jsme si zvolili jiné zbraně. Nechceme se jim postavit financemi, kde jsou nejsilnější, ale vědomostmi. Tam ale musíme být silnější my.“

To tedy sedělo.

Při čtení toho nápisu jsem pochopila, že mi nezbývá nic jiného, než zavolat Přítele.

Rozhodla jsem se.

*****

Zasvěcení

Zdálo se, že na mě Přítel čeká, i když mě opustil před několika minutami – ačkoliv pro mě uplynulo několik dlouhých hodin. Pořád jsem si na to urychlování nezvykla, ale to se jistě časem poddá. Na příjemné věci si člověk zvyká rychle a rád.

„Tak co?“ zeptal se mě nezvykle stručně, když jsem myšlenkou stiskla ikonku k jeho přivolání.

„Já to tedy beru, šéfe!“ oznámila jsem mu.

„Tak za prvé: nejsem pro tebe žádný šéf, ale přítel,“ opravil mě.

„Ty neznáš ten film?“ vskočila jsem mu do myšlenek.

„Jaký film?“ zarazil se.

„Takže neznáš,“ usmála jsem se. „Znám film, spíš komedii...“

„Máš pravdu, neznám,“ přiznal. „Filmů je na světě příliš mnoho a není v lidských silách vidět všechny. Navíc – přiznej si to, filmy lidem žádné velké hodnoty nepřinášejí.“

„Filmy se nenatáčejí, aby přinášely lidem hodnoty, ale aby je bavily,“ namítla jsem.

„No právě!“ povzdychl si. „Filmy přinášejí peníze producentům. Po světě kolují miliony hodin bezduché zábavy a na něco užitečného lidem nezbývá čas. Ačkoliv... je to skoro jedno. I bezduchá zábava je lepší než drobné i větší darebačinky...“

„Dobře, beru zpět tu filmovou hlášku, když ti nic neříká. Zkrátka jsem se rozhodla přidat k vaší sektě – či co to je. S podmínkou, že mě nebudete nutit dělat, co by se neslučovalo s kodexem. Nejen s vaším, ale i s mým.“

„Máš snad jiný kodex?“

„Mám svůj,“ odvětila jsem. „To snad není trestné.“

„A co se ti nezdá na našem?“ zeptal se mě trochu dotčeně. „Vadí ti, že si máme pomáhat, i kdyby nám přitom hrozilo nebezpečí?“

„To mi nevadí,“ uklidňovala jsem ho. „Naopak je to sympatické. Spíš by mi vadilo to, co tam není.“

„Jak to myslíš?“ znejistěl poprvé od našeho prvního setkání.

„Podívej se,“ začala jsem od základů. „V ideálech demokracie určitě není, že tě lékaři nechají zemřít, když u sebe nebudeš mít peníze na léky, ani že ti tu a tam spadne na hlavu zbloudilá inteligentní bomba. U komunismu nenajdeš zdůvodnění koncentračních táborů na Sibiři ani v Jáchymově a Kristovy ideály také nic neříkají o křížových výpravách a o upalování nevinných. A tak by se dalo pokračovat dál...“

„V tom případě si asi budeš rozumět s naším Učitelem,“ odvětil Přítel ulehčeně. „Rozuměj, on není křesťan, ale historii křesťanství zná lépe než kdo jiný. Říká, že Kristus zkusil nahradit složité a spletité náboženské předpisy jednoduššími, aby se daly vyjádřit jedinou větou: lidi, mějte se rádi. Církev z toho ale brzy vytvořila složité náboženské předpisy, podle kterých se dalo dělat všechno včetně vraždění. Původní křesťanské příkazy tvrdily, že lichva je od ďábla. Církev přejmenovala lichvu na úrok a ten už licoměrníkům nevadil. Vrcholem civilizace jsou současné složité a spletité zákony, vymyšlené tak, aby je pokud možno nechápali ani sami právníci.“

„No právě!“ chopila jsem se toho. „Ideály voní rájem a teprve prováděcí předpisy smrdí sírou. Víc se mi líbí: Svoboda člověka končí tam, kde začíná svoboda jiných.“

„To je pěkně gumová zásada!“ nesouhlasil Přítel. „Svoboda otroka také končí tam, kde začíná svoboda otrokáře, ale ten má svobody podstatně víc. Mezi jeho svobody patří držet na řetěze otroky a jejich svoboda pak končí otrokářovým řetězem. Ještě lepší zásada říká: Lidé jsou si rovni, ale někteří jsou si rovnější.“

„Nějaká spravedlnost snad musí být, ne?“

„Jistě,“ odvětil. „Ještě ti připomenu zásadu: co nechceš, aby jiní činili tobě, nečiň ty jim... jenže co je příjemné sadomasochistům, není příjemné normálním lidem, takže ani tato zásada nemusí být to pravé.“

„Bude to těžké,“ uznala jsem. „Poslyš, potřebuji něco vysvětlit ve vašem kodexu, narazila jsem tam na nesrozumitelná místa. Co je to například pelenitová síť, nebo co znamená vypínání mozku?“

„S tím se brzy seznámíš,“ ujistil mě. „Takže jen v rychlosti: pelenitová síť propojuje svět na bázi hypervln a rychleji než elektrické i světlovodné kabely. Pomáhá nám i protože je současnými technickými prostředky lidstva nezjistitelná.“

„Počkej!“ zarazila jsem ho. „To vypadá jako perpetuum mobile. Cožpak může být něco rychlejšího než světlo?“

„Může,“ ujistil mě k mému zděšení. Pro mě byla rychlost světla absolutně největší a nepřekonatelná. A teď – něco rychlejšího?

„Jednak si uvědom, že rychlost světla ve světlovodných kabelech je nižší než ve vakuu. Za druhé, kabely nejsou nikdy natažené přímo, ale klikatě kolem celého světa. Radiové vlny, které jdou družicemi, zase opouští Zemi velkou zacházkou. Pelenitové vlny procházejí skrz Zemi bez pozorovatelného zeslabení a mohou jít i po přímce. Jsou sice také pomalejší než světlo ve vakuu, ale díky kratší dráze jsou na místě dřív.“

„Takové vlny ale neznám!“

„Ty známe jen my,“ souhlasil. „Patří mezi naši výzbroj, díky nim jsme rychlejší a především nezjistitelní. Nebojujeme jen zbraněmi, ale hlavně vědomostmi.“

„Vědomosti by snad měli využívat všichni lidé!“ namítla jsem.

„Tenhle omyl ti snadno vyvrátím. Vědomosti mohou být použité nejen k dobrému, ale sloužýí i jako zbraně. Myslíš, že by byl svět lepší a bezpečnější, kdyby měl každý člověk u sebe samopal? Těžko. A co znalost výroby atomových zbraní? I ta by se některým lidem hodila! Naše zásada proto je, že i vědomosti patří jen těm, kdo je nezneužijí. Ostatní lidé mohou využívat až bezpečných plodů vědy. Ačkoliv – zneužít se dá cokoliv, jenže běžné věci tolik škody nenadělají.“

„Dobře,“ ustoupila jsem. „Ale co je to vypínání mozku? To jde?“

„Ano, to jde,“ odvětil nesmírně vážně. „Je to krajní prostředek, ale také tě to naučím. Souvisí to s napůl-spaním. Můžeš většinu mozku uspat tak tvrdě, že se již neprobudí. Člověk je v tom stavu na úrovni zvířat a ještě ne těch chytrých. Zůstanou mu reflexy, může chodit, ale jeho inteligence klesne hluboko pod úroveň nejpostiženějších debílků.“

„Nač by mi, proboha, taková nesmyslná schopnost byla?“

„Většinou na nic,“ přiznal. „Přišli na to během výzkumu napůl-spánku přátelé v Japonsku, je to jen vedlejší efekt a navíc nebezpečný, protože se člověk z toho stavu sám nedostane a je zranitelnější než dítě. Přehlédne kdejaké nebezpečí, neuhne ze silnice řítícímu se kamionu, utopí se, když spadne do vody...“

„Takže se do toho dá spadnout i při polo-spánku?“ zděsila jsem se. „To by byl ten váš polo-spánek nebezpečný jako ruská ruleta!“

„Naštěstí ne. Vypnutí mozku si musíš nacvičit. Samo o sobě by nebylo k ničemu... až na jednu výjimečnou situaci, která se přihodila jen dvakrát. To když se dva Virtuálové dostali do rukou voldemortům – či spíše jejich poskokům. Odhalili je na burze, nebyli dost opatrní. Vystopovali je a když si vybírali účty, přepadli je a unesli. Neumíš si ani představit, jaké kruté mučení na ně použili, ale oba, než aby něco prozradili, si raději vypnuli mozek. Bylo to lepší než snášet nelidské mučení, přinejmenším si to přestali uvědomovat. I mučitelé pochopili, že to přehnali a že z těch trosek už nic nedostanou. Zajatci bez duše pro ně ztratili cenu. Nějakou dobu je ještě věznili, pak je odvezli do nejbližšího lesa a zastřelili.“

„Brrr! Ani nevím, co bylo horší!“

„Jednoho z těch dvou potom našli,“ pokračoval Přítel. „Byl po mučení v hrozném stavu, rok trvalo, než se z toho dostal, ale byl naživu a podařilo se zapnout jeho mozek a vrátit mu vědomí. Nedokázal ale překonat psychickou bariéru a vrátit se mezi lidi. Žije na venkově, našel si jiný obor a dnes je i v něm expertem, ale lidí se straní.“

„Tomu druhému to ale nepomohlo, že?“

„Kdyby si nevypnuli mozek, prozradili by všechno a nepomohlo by jim to. Dnes by nebyl živý ani jeden. Byli by pro ty hyeny příliš nebezpečnými svědky. Jednomu to nepomohlo, ale i hyeny se mohou zaleknout neznáma při setkání s vypnutým mozkem. A pak nemusí zabíjet tak spolehlivě.“

„Ale být zvířetem... to bych nesnesla!“

„Je to lepší než všechno vnímat,“ ujišťoval mě. „Ovšemže i zvíře řve bolestí, cítí ji jako každý živý tvor, ale od určitého prahu bolesti se obvykle do krve vyplaví adrenalin v takovém množství, že to účinkuje jako morfium. Proto některá zvířata ani neřvou a neječí, když je šelmy trhají na kusy, a dají se roztrhat víceméně klidně, bez odporu. Opakuji, i ta smrt je pak lepší než vnímat všechno jako člověk.“

„A ty mě to chceš naučit?“ vyjekla jsem.

„Naučím,“ odvětil vážně. „Přeji ti, abys to znala jen teoreticky a nikdy v životě to nepoužila, nejsou to příjemné zážitky. Nejhorší je, že pokud to přežiješ, pamatuješ si všechno, co s tebou dělali. Má to sice podobu hrůzného snu, bolest si nepamatuješ vůbec, ale – jak říkám, je to otřes. Doufám, že se ti to vyhne, Čechy jsou přece jen klidnější místo na světě, ale... nebyl bych rád, abys ten dárek musela někdy použít.“

„Opravdu příšerný dárek – lehká smrt!“ vzdychla jsem si.

„Příšerný? Ano, ale celá polovina případů, kdy to někdo použil naostro, skončila jakž takž dobře a i ta druhá polovina dopadla lépe než bez toho. Voldemorti milují mučení, i když sami lidi netýrají. Souvisí to s opojením mocí. Mučení je podle Ženevských konvencí zakázané, ale když to nejde oficiálně, najímají si soukromé katy. Proti těmhle lidským bestiím jsou i pověstní čeští estébáci hotová jehňátka.“

„Ani se mi nechce věřit, že se to v našem století děje!“

„Jedenadvacáté století začalo dvěma zgruntu vylhanými válkami a celý svět neměl dost odvahy něco proti tomu udělat.“

„A co jste udělali vy?“ nakousla jsem to tázavě.

„Zbraně nemáme, takže jsme nezasáhli,“ pokrčil rameny. „Náš Učitel se rozmýšlel dohlédnout na americké volby, odhalit volební podvody, které udržovaly u moci lživého presidenta, ale zjistili jsme, že to nestačí. Zatímco voliči hlasovali, podvodníci ve volebních komisích měnili výsledky. Pár lidí si všimlo, že po jejich hlasování přibyl hlas jinému kandidátovi, než koho volili, ale na pořádný skandál jich bylo málo. Asi tě to nepotěší, ale tak falšují volby všude. Přepočítávání hlasů nemá smysl. I do archivů přijdou předem připravené falešné balíky. V Čechách to dělali komunisté, proto měli tak neuvěřitelné výsledky. Vím o vsi, kde se sousedé domluvili a všichni odevzdali prázdné lístky, jenže volební komise stejně ohlásila 98% pro, aby to vypadalo, že je ve vsi jen jediná černá ovce a aby se každý, kdo hlasoval proti, považoval za osamoceného. Dnes se to falšuje ještě snadněji a do toho nechceme zasahovat. Nechceme se prozradit předčasně. Máme účinné prostředky, ale pořád je tajíme. Některé jsou totiž příliš hrůzné.“

„Dozvím se někdy, co vlastně máte?“

„Dozvíš,“ přikývl. „Ale nejprve musíš vědět, jak vypnout mozek. Tyhle znalosti se nesmí dostat mezi lidi, ani když je nikdy nepoužijeme. Už teď toho znáš příliš mnoho!“

„Co třeba?“ zarazila jsem se. Věděl příliš mnoho – byla obvyklá slova gangsterů, než zastřelili někoho nevinného.

„Víš o možnosti číst lidské myšlenky chitkonem,“ připomněl mi. „Víš, jak by se to hodilo gaunerům našeho světa? Na možnosti čtení myšlenek by vznikla nejhorší diktatura všech dob. Nikdo by si před nimi nebyl jistý. Ovládat chitkonem počítač je snadné, ale likvidovat lidi na základě jejich myšlenek... to by bylo pravé peklo na Zemi!“

„Máš asi pravdu,“ zbledla jsem. „A ty mi myšlenky nečteš?“

„Chitkon má filtr, který to znemožňuje,“ řekl. „Ale umíš si představit chitkon bez filtru? Nikdo by nemohl zabránit, aby mu takový pekelný stroj nenasadili na hlavu násilím. To by teprve byla inkvizice!“

„Ale co kdyby mi chitkon někdo odcizil a použil?“ napadlo mě.

„Nikomu by k ničemu nebyl. Jak říkám, pro každého je to jen japonská páska na vlasy. Kdo neví, jak pracuje, nedokáže ji naladit a je mu k ničemu. Naštěstí.“

„A co kdyby ji prozkoumali... třeba elektronovým mikroskopem? Nemohli by to pak nějak... zkopírovat, jenže bez filtru...?“

„Čip by objevit mohli, ačkoliv má rozměr zrnka prachu a ve vláknech kolem je pár set tisíc pravých zrnek prachu. Ale i kdyby ho našli, zkopírovat ho nikdo nedokáže.“

„Ale když mi to seberou, nemohla bych to použít ani já!“

„Kdyby ti chitkon sebrali, bylo by to tak vážné, že bys měla důvod uvažovat i o vypnutí mozku,“ uzemnil mě. „Doufám, že k tomu nikdy nedojde.“

„Ale představ si, že by k tomu došlo!“ spřádala jsem to dál. „Jak jste vlastně našli toho jednoho, kterého jste zachránili? Vsadila bych co chceš, že mu chitkon na hlavě nenechali.“

„Ti dva měli jiné vybavení,“ řekl vážně. „Většině lidí klasický chitkon stačí, ale ti, kdo se pouštějí do opravdu nebezpečných podniků, mají ten čip vpravený přímo pod kůži na čele. Mají odlišný model – čip se nedá sejmout jako páska, musí být tedy řiditelný vůlí včetně vypínání. Nositele aktivního čipu pak najdeš kdekoliv po celém světě.“

„Ale kdyby to dokázali určit i ti druzí...“

„To by byl náš konec,“ přiznal.

„Mohli byste zmizet do ilegality...“ navrhla jsem bláhově.

„To by nepomohlo. Věděli by o nás brzy všechno, nemáme před nimi kam uniknout, takže nám nezbývá než zvítězit.“

„A ty sám... máš chitkon, nebo to... pod kůží...?“

„To ti nesmím říci, přinejmenším ne teď,“ odrazil mě. „To se nikomu neprozrazuje. Implantovaný čip má výhodu, že Virtuála s ním dřív najdeme. Samozřejmě při zachovávání nejvyšší opatrnosti, takový člověk může být na druhou stranu i chodící past.“

„Brrr!“ otřásla jsem se. „S cizí věcí pod kůží bych se určitě cítila příšerně! Chitkon mi jistě postačí!“

„Ty nemáš náušnice?“

„Vlastně... mám, ale náušnice jsou jen nevinná ozdoba...“

„Nemusíš mít obavy, čip má jen pár dobrovolníků. Vědí o tom jen oni a ti, kdo jim ty čipy implantovali. Tady v Čechách to zatím není tak horké, abys to potřebovala, navíc je to dobrovolné a ne povinné.“

„Ale co kdybych se přece jen dostala do spárů těm... říkal jsi přece, že mají nějaké agenty i tady, v Čechách!“

„Většinou stačí napůl-spaní a to tě naučím,“ uklidňoval mě.

„Napůl-spaní jako obrana proti mučení?“

„Asi to ještě nevíš, ale mučení často začíná spánkovou deprivací. Člověka trápí tím, že mu nedovolí spát. Je to nejen kruté mučení, ale poškozuje to mozek, bohužel se později nedá prokázat, nezanechává to viditelné stopy. Člověka, který ovládá napůl-spánek, tím ale nerozhází. Je dobré naučit se spánkovou deprivaci předstírat a mučitele oklamat. Naštěstí to není těžké. Postačí nacvičit si nepřítomný pohled, nesouvisle blábolit a když se tě na něco zeptají, odpovídat nepřítomným tónem. Na rozdíl od skutečné spánkové deprivace ale pořád víš, co říkáš, takže je můžeš vodit za nos a oni ti to navíc budou věřit, protože skutečně deprivovaný člověk se vědomě kontrolovat nedokáže.“

„Dobře, nauč mě to!“ vyzvala jsem ho. „Ale pořád ještě jsi mi neřekl, co děláte s těmi, kdo by vás zradili těm... voldemortům...?“

„Chceš nás snad zradit, že tě to tak zajímá?“ zeptal se, ale doplnil to úsměvem.

„Nechci... ale umím si představit, že člověk se může prokecnout aniž by to doopravdy chtěl...“

„Aha – obáváš se vlastní ukecanosti, chápu to dobře?“

„Velice dobře!“

„Pak tě uklidním. Neúmyslné prokecnutí nepovažujeme za zradu v pravém slova smyslu. Zrada může být jen úmyslná. Ale i v těchto případech nesmíme trestat nevratným způsobem. Virtuálové neuznávají barbarský trest smrti. Jen v případě, kdy musíme někoho zneškodnit – uznáváme, když policista zastřelí vraždícího maniaka. Ale to ti snad nehrozí, nebo se toho někde uvnitř obáváš?“

„Úmyslné zrady se nebojím,“ řekla jsem.

„Tak se nemáš čeho bát,“ ujistil mě.

Uklidnil mě tím. Snad.

*****

Nikdy předtím bych neřekla, že to bude tak snadné! Věřila jsem, že to žádný živý tvor na celém světě neovládá! Což mi Přítel vyvrátil, prý to znají i některé druhy chobotnic a sépií, včetně velkých krakatic. Zpočátku jsem k tomu potřebovala chitkon, bez urychlení se to prý ani nedá nacvičit, ale po hodině tréninku s chitkonem mě Přítel vyzval, ať si to vyzkouším bez této podpory, v normálním stavu.

Šlo to. Spát na půl hlavy! Napůl spát, napůl bdít, podle potřeby střídat levostranný spánek s pravostranným... jedním slovem – paráda.

„Ode dneška nebudeš potřebovat spánek,“ ujišťoval mě. „Ne že bys už normálně naplno spát nemohla, ale při střídavém napůl-spaní vydržíš být vzhůru nepřetržitě. Musíš se ale naučit odpočívat tělesně. Přece jen se tělo občas unaví a potřebuje klid, ale vystačíš si s pouhým klidem, při kterém můžeš vesele bloudit mlungem...“

„Paráda!“ kvitovala jsem to. „A má smysl se při tom učit?“

„Nejlépe uděláš, když se budeš učit s chitkonem,“ ujišťoval mě. „Je to rychlejší a na učení bez chitkonu raději rovnou zapomeň.“

„A co přednášky a cvičení ve škole?“

„Přednášky smysl mají,“ zaváhal. „Přines si na ně tablet a můžeš je přečkat v multiplexování. Později si to můžeš srovnat s vědomostmi z naší elektronické školy, tím nic nezkazíš. A cvičení budeš potřebovat, české školy na to dbají.“

„To by mi nevadilo, stačí mi učit se pod chitkonem doma. Ale co je to vlastně multiplexování?“ chtěla jsem vědět. To slovo mě zajímalo.

„To necháme na konec,“ odsunul vysvětlení na později. „Nejprve ti vysvětlím, proč není dobré být v mlungu příliš dlouho.“

„Proč?“ zajímalo mě to samozřejmě také.

„Na to jistě brzy přijdeš sama,“ ujistil mě. „Nemůžeš zůstávat příliš dlouho mimo náš svět. Jednak v té době působíš nepřirozeným dojmem, ale co horšího, špatně při něm kontroluješ své vlastní tělo. I já jsem poznal na vlastní kůži, jak chutná taková proleženina. Zkrátka je dobré vracet se občas do našeho světa a do vlastního těla, zkontrolovat, změnit polohu, otočit se na bok, jen nezůstávat ztuhlá. Když si sundáš chitkon a zjistíš mravenčení v ruce nebo v noze, je to první varování. Druhý stupeň toho je, když se probereš z transu a nevládneš rukou nebo nohou, jako kdybys měla místo ní kus hadru. To už člověku přece jen zatrne, aby to nepřeháněl. Třetí stupeň jsou zdraví škodlivé proleženiny. Kdybys je na sobě našla, je nejvyšší čas pořádně se zamyslet.“

„Ale co se dá proti nim dělat?“

„Multiplexování to nebezpečí ve dne částečně omezí, ale jen ve dne. V noci, kdy tělo odpočívá a nepotřebuje tolik kontroly, se snadno proleží. Nejlepší je omezit návštěvy mlungu a zaměřit se na rehabilitaci těla. Měla by sis koupit permanentku do plaveckého bazénu, nebo se naučit pravidelně obíhat nějaký běžecký okruh. Prospěje to i tvé linii. To není narážka na svoji postavu, ale poučení, že tělo je stejně důležité jako duch a nemá cenu zanedbávat jedno pro druhé. Nepodceňuj to!“

„Díky za varování!“

„Není zač,“ odvětil. „Přiznám se, mluví ze mě vlastní velice nepříjemná zkušenost. Přihodilo se mi to hned na začátku – a opravdu není oč stát.“

„Ty proleženiny bolí?“

„A jak!“ odvětil. „Setkali jsme se s tím všichni, snad s výjimkou našeho Učitele a možná i ostatních Japonců. Japonci mají větší smysl pro rovnováhu těla a ducha než my Evropané. Nezapomínají nastavit si na počátku noční seance časovač a když je to upozorní na překročení času, nepřetahují to a dají si relaxační pauzu. Nejhorší je v té situaci pokračovat a nenastavit si ani další přerušení.“

„Poslyš, ale jak to, že ses dostal do takové společnosti? Když je váš učitel Japonec, neměla by být většina jeho učedníků z Japonska?“

„Neměla,“ opáčil klidně. „Právě kvůli smyslu pro rovnováhu se hned zkraje rozhodl, že se nesmí omezit na jednu zemičku, i kdyby to bylo jeho rodné Japonsko. Od začátku si vybíral učedníky mezinárodně. Hlavní podmínku měl svobodomyslnost. Je sice pravda, že Japonců je mezi námi více než by odpovídalo procentu Japonců z obyvatelstva světa, naopak je mezi námi málo Číňanů a většina národů nemá vůbec žádné zastoupení, ale to hlavní se nám daří. My Virtuálové držíme při sobě a snažíme se pomáhat lidem.“

„Ale... jak je to s vašimi počítači? Kde jste k nim přišli?“

„Většina součástek je běžných,“ pokrčil obrazně rameny Přítel. „Výjimkou je atomový disk a procesor, vyrábějí je jako mini-série přímo u Učitele, zbytek součástek pochází z běžné výroby a v Japonsku se dají sehnat bez velkých problémů.“

„Ale tvrdil jsi, že operační systém je tvůj!“ připomněla jsem mu.

„To tedy je,“ odvětil. „Jsem jeden z prvních Učitelových žáků, i s tebou je nás dodnes v Evropě jen třicet. François byl první Evropan mezi Virtuály. Našel si mě na internetu, kde jinde? Byl jsem nadšenec do linuxu, což se mu hodilo. Oťukal si mě a nabídl mi spolupráci, prakticky totéž co já teď tobě. Mým prvním úkolem byl operační systém bez chyb Woken i Linuxu. Přiznám se, dělal jsem na tom celý týden, uhnal jsem si i proleženiny, ale na výsledek jsem dodnes pyšný. Mám proč, můj systém skoro nemá chybu.“

„Za týden? Kolik to ale dělalo v urychlení?“

„Každý přepočet je zavádějící,“ odvětil klidně. „Týden krát sto by byly zhruba dva roky, že? Jenže tvůrci systémů mívají přestávky na jídlo a na spánek, nikdo to netáhne non-stop. Takže to násob čtyřmi – to je asi tak maximální využití dne. Osm let už vypadá jinak, že?“

„Za osm let dát dohromady systém, který jinde vyvíjejí desetiletí! To je samo o sobě div!“

„Připočti si, že operační systémy nikde nevyvíjejí jednotlivci. Je to týmová práce, kde spoustu času spolknou vzájemné konzultace. Měl jsem proti nim další výhodu – tvoření pod chitkonem, kdy člověk tolik nezapomíná. Dodnes si pamatuji zákulisní místa systému. Proto můj systém, na rozdíl od Woken, linuxu i systému mého Učitele, pracuje na všech platformách a ve všech režimech. Umí vypadat jako Wokna, tváří se jako linux, uvnitř má místo složek pagody, ale nejdůležitější na něm je, že dokáže mezi režimy přecházet naprosto plynule. Přitom je méně náročný na disky i na paměť, takže i na obyčejných strojích nabíhá stokrát rychleji než ostatní systémy. Vešel by se i do tvého notebooku – ačkoliv teprve tvůj nový počítač využije přednosti souběžného přístupu na atomový disk.“

„Smekla bych, kdybych měla co,“ přiznala jsem.

„To nic není,“ odmítl moji chválu. „Proti množství znalostí ve školní pagodě to je jahůdka. Na Škole se nás podílelo víc, každý jiným dílem. Ode mě tam je něco o operačních systémech i něco z mého původního oboru, víc je tam toho od našeho Učitele, ale největší zásluhu na těch znalostech má Francouz François, neboť se zasloužil o to, že jsou tak krásně dostupné.“

„Jak to myslíš?“

„François vymyslel metajazyk, kterým všechno zapisujeme. Metajazyk nepatří žádnému národu na světě, zato je přímo přeložitelný do každého jazyka světa, pro který se podaří sestavit převodní pravidla. François se těmi pravidly zabývá od samého začátku. Proto se Čechům zobrazují všechny ty znalosti česky, Rusům rusky, Němcům německy, Francouzům francouzsky, Japoncům japonsky a anglicky mluvícím národům anglicky. Probíhá to, aniž bychom se na to soustřeďovali. Podobně to je mezi námi i v běžném styku. Když se bavím s Učitelem, neřeknu ani slovo japonsky, ale on to tak slyší. Když na mě naopak hovoří on, slyším ho česky.“

„I v normálním hovoru? Nebo jen v písemném kontaktu?“

„I v normálním hovoru. François je génius, věř mi. Náš Učitel mluví japonsky, ale já ho slyším mluvit jeho hlasem česky. Je to tisíckrát lepší než simultánní překlad. Má to jen jednu nevýhodu, že mu nebudu rozumět, až se setkáme, neboť mě nic nenutí učit se japonsky.“

(Neříkal pravdu. Japonsky uměl perfektně. A nejen to! Ovládal dvě stě sedmdesát šest jazyků. Ale nechlubil se tím.)

„Ale to je přece geniální!“ rozplývala jsem se nad tím.

„Taky to tvrdím. Nejhorší na tom je, že je to dávno v možnostech běžných počítačů, jenže o to zatím nikdo neprojevil zájem.“

„Asi je pro někoho výhodnější, když se lidé na světě nedomluví,“ podotkla jsem trochu trpce.

„Chápeš velice rychle,“ usmál se Přítel.

„Takže mi zbývají termíny multiplexovaná mysl a množení osobnosti,“ pokračovala jsem v dotazech.

„Což je naštěstí totéž,“ usmál se. „Oceníš to plně, až se budeš s někým na internetu bavit. Jistě ti už došlo, že se při stonásobném urychlení nemůžeš plynule bavit s někým, kdo tutéž možnost nemá. Čekání na každou odpověď pak může zdánlivě trvat hodiny a člověk by potřeboval svatou trpělivost. Ale není to nutné. Můžeš svou osobnost rozdělit na dvě, tři i více částí a každou pověřit jinou činností. Můžeš si poznamenat libovolné místo v mlungu, kam se chceš vracet. Oddělená část tvé osobnosti se nebude bavit s tvým hlemýždím partnerem, jen tě upozorní, až se objeví odpověď. Pak stejně snadno zavěsíš co právě sleduješ, obrátíš pozornost k přerušenému hovoru, odpovíš a zase se přepneš na zajímavější místo. Zavěšování jede na pozadí nezávisle na tvé vůli a obnoví vždy tu část paměti, která s danou oblastí komunikuje. Po každém přepnutí nebudeš mít dojem čekání, ale plynulého hovoru, neboť si budeš pamatovat místo, kde hovor skončil. Pak můžeš vést bez problémů hovor s padesáti lidmi a každý z nich bude mít dojem, že se mu věnuješ naplno. Právě tak se ti zkrátí otravné čekání na zobrazení pomalých stránek. Jistě to znáš. Klikneš na stránku a nic. Teď se místo čekání zavěsíš a až se stránka objeví, vrátíš se, jako kdyby se objevila obratem. Prohlížíš internet multiplexovaně a tvůj hintys – počítač – čeká za tebe. Výsledkem je dojem, že současně sleduješ několik desítek směrů. Chápeš tu výhodu?“

„Jistěže to chápu! Takhle jsi vždycky čekal ty na mě?“

„Jak jinak?“ odvětil. „Přitom jsem ti stihl vyměnit pod rukama operační systém, kontrolovat deset tisíc jiných míst, hlídat okolí před fízly, na burze v New Yorku obehrát dva zpupné makléře a zkritizovat Françoisův nejnovější nápad – s ním jsem ale multiplexovat nemohl, François byl stejně rychlý jako já, tam jsme se hádali na úrovni. Ale jak ho znám, i on multiplexoval, takže mi nemá co vyčítat.“

„To je ale úžasné!“ vyhrkla jsem. „A to teď mohu využívat i já?“

„Jsou jen dvě činnosti, kdy si multiplexu příliš neužiješ,“ řekl. „Jednak když se bavíš s někým z nás, protože jsme zhruba na stejné úrovni a když se současně bavíš se dvěma najednou, oba už to poznají. Jde to, ale je vhodné vyhradit si pro takové hovory plnou pozornost. Pokud oni zavolají tebe, je to něco jiného, ale i tak je zdvořilé věnovat se jim přednostně a odsunout, co se odsunout dá.“

„A ten druhý případ?“

„Rychlejší než ty je tvůj vlastní počítač hintys,“ usmál se. „Ten naopak multiplexuje při komunikaci s tebou a většinou si toho vůbec nevšimneš. Pro počítače je to přirozený režim práce, mezi úlohami přepínají už dávno a mají naštěstí s námi tu svatou trpělivost, která nám chybí. Nejvíc jsem to zažil, když jsem vytvářel svůj operační systém. To byly týdny a týdny zkoušení a zlepšování v pekelné rychlosti – a to na pomalejším procesoru! Když ale vidíš, jak ti práce rozkvétá pod rukama, je to nezapomenutelný pocit. Málem jsem to odstonal, nejen na proleženiny, ale skoro jsem přitom umřel hlady, ale na ten systém jsem pyšný dodnes.“

„Máš na co,“ uznala jsem mu to.

„Když si vezmeš někam svůj notebook, můžeš se spojit i s ním. Je sice pomalejší, má menší kapacitu, ale urychlí tě stejně jako hintys a umožní ti multiplexovat třeba na té přednášce. Nejenže ji stihneš sledovat, ale můžeš se v té chvíli věnovat několika tématům mimo a ještě si ji lépe zapamatuješ.“

„Chitkon se dokáže spojit i s ním?“

„Ano, jde to. Nevejde se tam celá pagoda Školy, ale můžeš si předem pořídit výběr toho, co si chceš nastudovat. Můžeš při přednášce surfovat po internetu, i když pomaleji. Obrazovka bude ukazovat něco neutrálního a multiplexování ti udrží pozornost i pro tu přednášku.“

„Zajímalo by mě, jestli budu mít někdy na co být pyšná i já,“ vzdychla jsem si. „Co budu mezi vámi dělat?“

„Především dostuduješ,“ usadil mě. „Půjde ti to jistě lépe a chitkon ti to nesmírně urychlí. Přitom se naučíš projíždět internetem. Nevím, jestli tě pak budou bavit diskuse s vypečenými internetovými super machry, ale naučím tě odhalovat provokatéry, před kterými by bylo dobré chránit mladé naivní diskutéry, netušící, k čemu se dávají zbytečně vyprovokovat. Naučím tě také odrážet sledovací programy – jsou sice rychlé, ale inteligence není jejich silná stránka. A kdyby tě to bavilo, naučím tě hrát na burze. Přes internet to je zajímavé a můžeš při tom zabránit mnoha lumpárnám a naopak někomu potřebnému pomoci. Burzy jsou darebáky přeplněné, svědomí tě kvůli nim trápit nemusí. Kdyby ti to připadalo nechutné, zajímavějších činností najdeš v mlungu habaděj. Mohla by ses dát na vědu. V pagodách Školy jsou obory, kde chybí pořádné učebnice. Potřebujeme také rozšířit naše řady. Máme vynikající technické vybavení, ale je nás příliš málo. Potřebujeme pár dobrých psychologů, aby spolehlivěji a rychleji získávali další Virtuály. François mezi nás láká jednoho studenta psychologie na Sorbonně, další se k nám možná přidá v polském Krakově, ale čím víc by jich bylo, tím by to bylo lepší. Nechtěla by ses raději věnovat psychologii? Můžeme ochromit celý svět, zabránit globální válce, ale nejsme schopní svět ovládnout. Moci by se opět zmocnili voldemortové – a umíš si jistě představit, jak by to dopadlo.“

„Vypadá to zajímavě,“ přerušila jsem ho. „Na psychologii se ale necítím, ačkoliv bych se chtěla v něčem angažovat.“

„Uvítáme tě ve kterémkoliv oboru!“ ujistil mě.

„Jak dlouho mi může trvat, než se mezi vámi rozkoukám?“

„Kdybych to měl posuzovat podle sebe – tak pět až šest hodin.“

„To by mohlo být – už dneska?“

„I to by bylo možné,“ připustil. „Jen se obávám, že napoprvé tak dlouho v mlungu nevydržíš. Představ si to! Šest set hodin non stop, to není žádná legrace! I když ses naučila napůl-spát a můžeš si to vyzkoušet i v mlungu, nebyl by to žádný med! Věř zkušenému! Vydržel jsem to týden, ale to bys musela být tak zapálený fanatik, jako tenkrát já do systému. Vždyť ani nevíš, co by se ti nejvíc hodilo!“

„Možná máš pravdu,“ couvla jsem pokorně. „Měla bych se nejdřív pořádně rozkoukat. Pak mě možná něco napadne.“

„Tak bych ti to doporučil i já,“ schválil mi to.

„Přizpůsobím se,“ slíbila jsem. „Co ještě musím udělat, abych mezi vás zapadla?“

„Nauč se multiplexovat,“ řekl. „Bez toho je pobyt na internetu podobný galejím. Jen si představ, že čekáš deset minut na kliknutí!“

„To mě snad naučíš, ne?“ opáčila jsem. „Ale myslela jsem něco úplně jiného. Co ještě musím udělat? Myslím tím, co mám ještě slíbit?“

„To už jsi udělala,“ odvětil.

„Ale s výhradami,“ namítla jsem.

„Tvé výhrady nebyly proti našemu kodexu, ale proti tomu, co v něm není,“ připomněl mi. „Na to máš samozřejmě právo. Nikdo tě nesmí nutit dělat něco, co by bylo proti tvému vnitřnímu kodexu, zvlášť když se jako vejce vejci podobají našim zásadám. Takové výhrady jsem přijal a tím ses vlastně stala jednou z nás.“

„Dobře,“ oddychla jsem si. „A teď mě nauč multiplexování, prosím!“

„Jdeme na to!“ souhlasil.

*****

Těžké rozhodování

Přítel měl pravdu. Šest hodin reálného času je ve zrychlení příšerně dlouhá doba, to by opravdu vydržel jen fanatik. Chtělo by to dávkovat po kapkách, já tak hrrr nejsem.

V každém případě se přede mnou otevřel dvojí život. Jeden obyčejný, druhý urychlený. Jak se to ale mohlo stát? Čím jsem tak výjimečná, že si mě Přítel vůbec všiml? Svobodomyslná... to asi jsem, ale takových jsou na netu tisíce. Co mohlo způsobit podivnou náhodu, srovnatelnou jen s hlavní výhrou v loterii?

Není to nakonec nějaký blbý fór? Takových už jsem zažila! Spolužáci se mi odmala pošklebovali, jako malá holka jsem občas jedovaté poznámky potají obulila, pak jsem si dala ze žalu a na vztek něco dobrého... a bludný kruh se uzavíral... Až jsem si na to zvykla a dnes mě nerozhází Tlustá Berta, tlustoprdka, ba ani hroška. O dětech se říká, že jsou obdivuhodně upřímné. Ano, jenže ta upřímnost příliš často hraničí s bezohledností a bezcitností.

Na netu je to přece jen lepší, tam se na vzhled nikdo neohlíží a člověk si stojí jen za svými názory. Jednou jsem zjistila, že člověk, jehož názory se mi líbily, je osmdesátiletý důchodce s neobyčejně jasnou hlavou, který se i v tom věku naučil zacházet s počítačem, což jsem mu chtě nechtě přičetla jako další plus. Ale přece jen byl od studentského věku příliš vzdálený. Za jeho mladých let to nebyl žádný med. Studoval začal až po válce, neboť náckové české školy zavřeli. Jako student prožil osmačtyřicátý rok, přitom dostal na záda jelito policajtským pendrekem, ale naštěstí ho nezatkli, to by nedostudoval. Ani pak to neměl snadné. Zpátečnické vědecké pracoviště, kam hned po studiu nastoupil, muselo na příkaz neomylné Strany zavrhnout »buržoazní pavědy« a převzít »pokrokové sovětské metody soudruha Lysenka«, které samozřejmě očekávané zářné výsledky nepřinesly, což soudruzi pochopili jako sabotáž, vědce rozkulačili a poslali do výroby. Na soustruh ale neměli kvalifikaci, takže jim přidělili lopaty, kýbly a hadry... Přesto při každé příležitosti mladému pomocnému dělníkovi zdůraznili, že titul není všechno, že beztak vystudoval za dělnické peníze a má jim být na věčné časy a nikdy jinak neskonale vděčný...

Drzosti měli tenkrát soudruzi dělníci nadbytek.

Když starý pán zjistil, že se mi ukázky z jeho knížky vzpomínek líbí, nesměle mě poprosil o soukromou recenzi. Byla jsem pro, četlo se to pěkně, chválou jsem proto nešetřila, jenže o recenzi od neznámé studentky nikdo nestál a než se starý pán domluvil se soukromým nakladatelem, zemřel. Tím to skončilo, jeho vzpomínky už nikdo nevydá. Zůstala mi na památku v počítači unikátní kopie, ke které jsem bohužel neměla autorská práva, abych ji mohla za něho nabízet jinde, knížce bylo zřejmě souzeno zapadnout. Byla to škoda, ale nebylo v mých silách to změnit.

Život nebývá spravedlivý – ale to už všichni moc dobře víme.

Jenže teď jsem vlastně získala další život navíc! V obyčejném životě bych mohla žít jako dřív. Počítač přesunu do urychleného života a ještě na tom ušetřím. Až dosud jsem na internetu strávila dlouhé hodiny, s tím bych teď mohla přestat. Další čas ušetřím napůl-spaním, to taky není k zahození. Část ušetřeného času věnuji na zkvalitnění studia – a jestli je pravda, že mi to půjde lépe... no nebyla by to výhra? Pořád mi ale zbude spousta času, i když jen v urychlení, to znamená, že jej budu moci využívat jen ke studiu a na internetu. Pokud se časem nenajde ještě něco jiného. A to se jistě najde, nemohu přece celý život studovat! Virtuálové už na ten problém narazili a ledacos o něm vědí, neměla bych se toho obávat. Řekla bych, že kdo chce něco užitečného dělat, toho přijmou. Když ne s otevřenou náručí, tak aspoň kladně.

No – uvidíme! Teď se jen co nejdřív rozkoukat, jak to mezi nimi chodí. Kdyby nic jiného, Přítel mi jistě pomůže, když už mě mezi ně přitáhl. V jejich kodexu stojí pomáhat si navzájem bez ohledu na nebezpečí, takže bych neměla očekávat, že mě hodí do vody, ať se buď sama naučím plavat, nebo ať se utopím.

Ano, ale... ať si to přebírám zleva nebo zprava, bude to úplně jiný život, než bych si do dneška uměla představit. V tom starém, známém způsobu se snad vyznám, ale nový si budu muset sama vyzkoušet...

Kdyby mi v té chvíli někdo navrhl, ať si dám zavést mikročip pod kůži, pořád bych ho asi hnala svinským krokem, ale – už se mi to ani nezdálo tak zavrženíhodné.

(A vůbec bych nikomu neuvěřila, kdyby mi tvrdil, že mi to časem udělají bez mého souhlasu a ještě jim za to budu vděčná!)

Když ono to ale opravdu bylo výhodné... Ať jsem to chtěla nebo ne, ať jsem si to připouštěla nebo ne, začalo mě to měnit...

Otázka byla, zda k lepšímu...

Doufala jsem aspoň, že jsem se rozhodla dobře.

*****

Při nejbližším setkání s Přítelem jsem na něho vytáhla otázku, co bych měla dělat, když budu mít v mlungu tolik volného času. Studium je přece prostředek, ne cíl. V normálním životě si to zařídím sama, ale co bych měla dělat ve virtuálním? Co si ode mě Virtuálové slibují?

„Když jsme se oba dali na upřímnost, budu v tom pokračovat,“ začal Přítel. „Jak víš, zadali jsme si ne zrovna snadný cíl a na cestě k němu vítáme každou pomocnou ruku. Očekáváme, že se mezi nás zapojíš, až se mezi námi porozhlédneš a něco si sama vyzkoušíš. O uplatnění se neobávej, úkolů je před námi víc než dost.“

„Zkoušela jsem se učit,“ nadhodila jsem mu. „Učení v urychlení není Norimberský trychtýř, kterým by se daly vědomosti prostě nalít do hlavy, ale proti normálnímu šprtání je to obrovský skok. Studium se tím usnadní, ale nezkrátí. Naše školy na to nejsou stavěné a kdo vystuduje vysokou školu za rok, je to spíš podvodem, než genialitou.“

„Mohu ti ukázat, jak je to v Austrálii...,“ začal, ale nenechala jsem ho ani domluvit a přerušila jsem ho.

„Austrálii si nech pro sebe,“ řekla jsem rázně. „Poctivý český diplom je mi milejší než prestižní a světově uznávané cizí školy. Slíbila jsem rodičům, že získám vzdělání tak, abych je příliš nezatěžovala a tu Austrálii bych jim těžko vysvětlovala. Chci tím říci, že zbytek studia dokončím v Čechách, ale už teď je mi jasné, že mi zbude spousta času. Chtěla bych jej využít a ne zbůhdarma promarnit. Dejme tomu, že potřebuji čas na seznámení s novými možnostmi. Ale co pak? Co bys mi například poradil ty?“

„V pagodě Virtuálové najdeš menší pagodu Úkoly. Ta se ještě člení na další pagody podle naléhavosti a očekávaného přínosu. Projdi si ji, zkus nad nimi zapřemýšlet, rozvaž, co by ti nejlépe vyhovovalo. Předem tě ale varuji, nepouštěj se do vývoje hardware. Ne že by to nebyl naléhavý úkol, ale není to pro jednotlivce a je na to zapotřebí odpovídající technické vybavení. Hardwarem se zabývají Japonci a Rusové, občas jim pomáhám, jenže Rusové musí žít v Japonsku, aby byli všichni pohromadě. O naší vývojové základně se nikomu ve světě ani nezdá, naše automatické továrny mohou již dnes pokrýt potřeby celého světa, ale vývoj jde dál a dá se říci, že dnes není na světě nikdo, kdo by se nám mohl rovnat. Tvůj hintys je toho ostatně důkazem.“

„Hardwarem se u vás nezabývají Američané? Ti to snad začali!“

„Začali – ale přizpůsobili to komerci a vojenství. Nejdokonalejší hardware tam má vždycky armáda. Ta to na jednu stranu urychluje, ale na druhou stranu brzdí. Příkladem jsou bublinkové paměti, které se do civilního sektoru vůbec nedostaly.“

„Ale budou tam nejchytřejší lidi na světě, ne?“

„Už dávno ne,“ usmál se Přítel. „Nejchytřejší jsou pořád, pokud jde o schopnost všechno výhodně zpeněžit, případně jak z toho udělat zbraně. Ale ve vývoji hardwaru už proti nám zaostali a je to znát čím dál víc. Naši vývojáři mají proti nim výhody. Předně jsou na tom schopní dělat stokrát rychleji – uvažuj, že nic nedělají bez urychlení. Za druhé nás nebrzdí konkurenční války ani patentová omezení.“

„Vy neuznáváte jejich patenty?“

„Uznáváme jen ty, o kterých víme,“ řekl. „Spoustu vynálezů zabavila armáda, která je ani nedala patentovat, aby je nikdo nemohl využít. Takové uznávat nemusíme, ale o vydaných patentech musíme mít přehled. Ne abychom je tajně nelegálně využívali, ale abychom se bez nich obešli. Pracujeme přece se stejnými přírodními zákony jako oni a stává se, že na něco přijdeme nezávisle. Vždycky to tak bylo a bude to i nadále. Patenty mají na pokrok lidstva bohužel kladný i záporný vliv. Kladné by bylo, kdyby se díky patentům šířily po celém světě dobré nápady. To se sice občas děje a zastánci patentů to stále zdůrazňují, ale ještě častěji patenty znemožňují nejen šíření dobrých nápadů, ale dusí pokrok na celém světě. Velké firmy patenty skupují, i když je nevyužijí, jen aby znemožnily jejich využití konkurenci – to se dá zajistit i nehorázně přemrštěnými požadavky za poskytování licencí. Dobré nápady pak zůstávají uzamčené v trezorech. Nevěřila bys, kolik vynikajících nápadů už patenty znemožnily! Patentové úřady hlídají, aby na tentýž nápad nikdo nepřišel nezávisle a když se to stane, zakročí a znemožní mu nápad uplatnit. Otázkou je, co z toho převažuje.“

„To vážně nevím. Poslyš, nemá Microsoft patentovaný i vzhled jejich Windowsů? Nemohl by na to tvůj systém narazit?“

„Microsoft si naštěstí nemohl nechat patentovat, co sám ukradl jinde. Patentované má kdeco, ale některé patenty nemohou být uznané celosvětově, protože byly všeobecně známé již předtím. Proto může můj systém podobně vypadat i reagovat, ale Windowsy jen emuluje. Na systém máš moji oficiální licenci, takže se nemusíš ničeho obávat.“

„Jiné jejich patenty nepoužíváte?“

„Snažíme se o to a daří se nám to. Už víckrát jsme se dostali s použitím patentovaných prvků do problémů. Naštěstí je Američané vždy patentovali až ve chvíli, kdy jsme je již opouštěli jako překonané. Patentový úřad může neautorizované používání patentů zakázat, ale v našem případě vždy přišel s křížkem po funuse, neboť jsme to přestali používat dávno před vydáním patentu. Navíc by nám to hrozilo jen kdyby na nás s takovým požadavkem přišel, což je vyloučené, protože o našem výzkumu kromě nás nikdo neví.“

„Vy si to patentovat nenecháváte?“

„My náš vývoj před světem tajíme,“ řekl. „Nemůžeme si dovolit prozrazení. Nač by nám ale byly patenty? Když Microsoft usvědčili, že jiné firmě software ukradl, co se stalo? Právníci Microsoftu zdržovali soud tak dlouho, až jejich vývojáři napsali nepatrně odlišnou verzi od sporného softwaru a soud přesvědčili, že Microsoft kradený software nepoužívá, neboť má vlastní. Tak je to s patenty u voldemortů! A kromě toho nemáš tušení, jaký boj se vede mimo zákony, zejména kdyby šlo o prvky využitelné vojensky. Tam na místo lidských zákonů nastoupí zákony džungle a při těch skrytých válkách jde ještě častěji o život.“

„A už se to někdy stalo?“

„A ne jednou!“ ujistil mě. „Občas se stávají nevysvětlitelné nehody, tu vyletí do povětří část neposlušné fabriky, někdo znenadání zemře – ovšemže přirozenou smrtí. Ve světě žraloků je možné všechno a pravidla platí jen pro ty slabší. Firma Microsoft je gigant a té projde i to, že si někde něco sama upirátí.“

„Firma Microsoft? Neohrožený bojovník proti softwarovým pirátům?“

„Zloděj, který nejvíc křičí: chyťte zloděje!“

„Počkej! Ale ty nectíš presumpci neviny!“

„Vzhledem k právoplatnému odsouzení Microsoftu za pirátství nemůže být o nevině řeč. Jak je někdo odsouzený, presumpce končí. Myslím, že nemá smysl požadovat uctívání neviny grázlů.“

„No, dejme tomu,“ ustoupila jsem. „Dobře, podívám se do těch úkolů, který by se mi nejvíc zamlouval.“

*****

Po setkání, trvajícím kolem deseti vteřin, jsem se od počítače odpojila a věnovala se chvíli běžným domácím pracem. Jak říká máma, děvče nesmí chodit ve zmačkaném, ani kdyby hořelo. Ale po pravdě řečeno, žehlení mě nebavilo. Ačkoliv na druhou stranu, nemačkavé materiály mě zase příšerně škrtily, žehlení byla zkrátka poznaná nutnost, jak někteří potrhlí filosofové titulují svobodu. Děkuji, nechci.

Když jsem vyžehlila, co se dalo, nezbylo mi nic jiného, než se pokorně vrhnout na studium. Kromě čtení beletrie mi ani nic jiného nezbývalo. Jenže učit se, to už neznamená ponořit se do skript, případně do poznámek!

Nasadila jsem si čelenku chitkon a opatrně nahlédla do pagod. Školu jsem našla hned, chvíli jsem hledala svůj obor, až jsem konečně našla, co jsem hledala.

Nejprve jsem pro jistotu prošla látku, ze které jsem nedávno udělala zkoušku. Měla jsem ji za jedna, ale tady toho bylo mnohem víc, podrobněji a srozumitelněji. Objevila jsem tu nejen totéž, co bylo obsahem mých skript, ale bylo tu zřejmě shrnutí látky z více zdrojů. Mít tohle před měsícem, šla bych na všechny zkoušky suverénněji!

Teda, tohle bude parádní studium, pomyslela jsem si.

A pak, když jsem si pečlivě zopakovala, co už jsem znala, jsem se konečně vrhla do dosud neznámé látky.

Budou nám to přednášet až v dalším semestru? No a? Proč bych si to nemohla projít napřed? Takhle krásně nám to beztak přednášet nebudou! Ten, kdo v pagodách tu látku shromáždil, musel být génius a navíc měl smysl pro porozumění. Nebo že by srozumitelnost byla vlastností chitkonu a metajazyka? Ať tak, či tak, cítila jsem – ne, věděla jsem, že s tím jasným přístupem se mi všechna látka dostane do hlavy bez nejasností a pochyb. Jestli se dozvím, který génius to uspořádal, měla bych se mu bez přemáhání poklonit až k zemi. Tohle za to stojí!

Jedna věc mi ale vrtala hlavou jako červotoč do staré dřevěné skříně. V pagodě Úkoly bylo úkolů strašně moc. Když jsem je ale prohlížela, byly pro mě všechny složité. Po pravdě mě nejvíc zaujal ten docela obecný, který byl na kraji a tvářil se jako nejsnadnější.

Doplnit do Školy obor, který tam ještě chybí. To je logické, těžko tam je všechno. Když jsem si zběžně procházela vystavené úkoly, zdál se mi příhodný. Prostě to chce nastudovat nějaký nový obor, shromáždit literaturu a pořídit co nejsrozumitelnější výtažek v meta-formě.

Jenže to mělo pár háčků – a čím déle jsem se tím probírala, tím byly ty háčky silnější a ostřejší. To už nebyly háčky, ale pořádné háky.

První spočíval v tom, že obor, který jsem studovala, tady už byl. Byl popsaný tak geniálně, že se k němu nedala přidat ani čárka. Znamenalo by to důkladně si nastudovat jiný, úplně odlišný obor, který tu dosud chyběl.

Druhý hák byl v dokonalosti toho, co jsem ve Škole našla. Můj obor tu byl podaný – bez nadsázky geniálně. Jak důkladně bych musela nastudovat obor, který tu dosud chybí, abych to mohla podat stejně přehlednou, geniální formou? Tak dokonale to těžko zvládnu – ale ať jsem nahlédla do kterékoliv sousední pagody, geniálně to bylo podané všude! S tímhle se přece nemohu srovnávat!

Ale klid, klídek, Katko, okřikla jsem se, když mě z toho obešel závan deprese, že to je nad moje síly. Tohle psal člověk, který o tom nemohl mít takové znalosti od narození. Každý učitel se musí látku nejprve naučit sám, než ji může předávat dalším!

Ano, ale... já tak geniální nejsem. I kdybych se něco našprtala, do jasné podoby to nedostanu. A než tady po sobě zanechat něco desetkrát horšího, než co vymysleli ostatní, to už to radši rovnou vzdát.

Vzdát?

Tohle jsem se ještě nenaučila! Vzdávat něco jen proto, že to vypadá obtížně? To snad, Katko, nemůžeš myslet vážně!

Ostatně, ti přede mnou museli do svých hlav dostat všechnu tu horu vědomostí také tak nedokonale, nebyli to jistě géniové již od jeslí! Pravda, který středoškolák očkem nahlédne do vysokoškolské učebnice, tomu se také zdá, že něco tak obtížného nemůže nikdy zvládnout.

Chce to zřejmě čas. Nejprve musím zvládnout vysokou školu – možná by nebylo od věci urychlit studium a občas se s předstihem přihlásit na nějakou zkoušku, vyloučené to přece není. A pak, až to zvládnu, se teprve mohu rozhlížet po něčem, co tu bude ještě chybět. Ale tím se jistě prokoušu lépe, až budu mít solidní základy. Věda, to nejsou jen nabiflovaná fakta a údaje, věda je především schopnost kritického myšlení a to bych tu měla dostat ve vrchovaté míře.

Nechám to tedy na později. To není kapitulace, jen odložení. Pětiletý kluk musí odložit výstup na Mount Everest, dokud nevyroste a nezíská na snadnějších skalách potřebné horolezecké zkušenosti.

Ale až bude připravený, může to zkusit i v těch Himalájích.

Odložit to mohu. Je to přece jen otázka času a to není kapitulace.

Vzdát to ale nesmím.

*****

Incident v Zálivu

„Tajná depeše, pane!“ ohlásil řízně kapitánu Malkowichovi spojařský důstojník Iwalski.

„Rozumím. Předejte ji k dešifrování!“ odvětil kapitán.

„Už jsem ji předal, jen jsem vás chtěl předem upozornit.“

„To je v pořádku.“

Napětí na velitelském můstku raketonosného torpédoborce zhoustlo, že bylo vidět. Nebo se tu vznášel ve vzduchu cigaretový kouř? Nejspíš oboje.

A je to tady! – uvědomil si kapitán Malkowich. Na akci je velitelství upozornilo již před měsícem, jen nikdo nevěděl, kde a co to bude. Tři torpédoborce nejsou tak závratná síla, aby šlo o něco opravdu velkého, ale dostatečná, aby natropily pěknou neplechu. Ještě bude zajímavé, proti komu to bude a jestli nejde jen o další utajovaný nácvik.

„Stáhněte poslední satelitní snímek!“ nařídil Malkowich důstojníkovi.

„Rozumím!“ odvětil řízně oslovený. Nepotřeboval upřesnění, v této situaci to mohl být jedině snímek nejbližšího okolí. Pro stahování satelitních snímků měli v těchto zeměpisných končinách přednost, bylo jasno, obloha bez mráčku, satelitní snímky budou perfektní. Schválně, mají je Rusové – o Číňanech nemluvě – také tak ostré jako břitva?

Torpédoborce s lehkým hučením turbín krájely vlny. Čára za loděmi byla až ke vzdálenému obzoru rovná jako podle pravítka. Běžná hlídková plavba, nic víc. Nebýt chystané akce, o níž věděli jen to, že se chystá... A těch nových zbraní na palubě. Ale o těch se muselo mlčet, i když je každý viděl.

Důstojník kryptovací služby konečně vstal od pultu, odděleného od ostatních tak, aby nikdo neviděl na jeho obrazovky. S klasickým papírem v ruce zamířil přímo ke kapitánovi.

„Depeše, pane!“ ohlásil mu s předepsaným salutováním.

Kapitán Malkowich mlčky převzal papír a pokynul důstojníkovi, aby se vrátil na své místo. Všechno probíhalo přesně podle směrnic, jako by na velitelském můstku právě natáčeli instruktážní film, ve kterém nesmí být jediná chybka.

Idylka ale trvala krátce. Jen dokud Malkowich nepřelétl očima depeši. Pak se začaly dít věci.

„Bojová pohotovost všem lodím!“ oznámil zvýšeným hlasem. „To není cvičení! Obsluha střel »X« – uvést do startovní pohotovosti!“

Střely »X«! Písmenem X začínají vždycky nejnovější projekty, které ani nemají definitivní kód. Takže je budou testovat tady. Menší záhadou zůstává, proč zrovna tady. Chybějí tu cíle, široko daleko od lodí je jen volné moře. Ale kdoví, co vymysleli ti nahoře. Voják nadřízené nekritizuje, voják plní rozkazy.

„Satelitní pohled, pane!“ oznámil kapitánovi důstojník.

Kapitán zkušeným okem přehlédl velkoplošnou obrazovku, kam se mu snímek promítl. Jediným pohledem se ubezpečil, že stopa jeho malé flotily je tam, kde má být, druhým pohledem obkroužil okolní moře do nejbližších padesáti mil. Pět... šest... sedm lodních stop, všechno běžné obchodní lodě, nic podezřelého. Cíl tedy musí být dál. Jenže dál už není nic. Žádné lodní stopy, viditelné až ze satelitů. To znamenalo, že cíl bude někde na pobřeží. Pravda, střely X mají být univerzálnější. Dovedou se plížit jako vlci těsně nad vodou, ale umí prý i stejně těsně kopírovat terén a vyhýbat se i horám. Jsou to dokonalé zbraně. Nepřítel je uvidí – pokud se náhodou dívá jejich směrem – jen pár vteřin před ničivou explozí. Možná si stačí uvědomit, že je zle, ale pokud se dívá na opačnou stranu, ani si to neuvědomí. Střely mají vlastní inteligenci, nejsou řízené, nedají se rušit ani oklamat, zvládnou to i za bouře. Tím spíš dneska, v tak výstavním počasí. Skoro je to pro ně potupa. Jde už jen o jedno – kam, případně na koho zamíří.

„Mathew!“ obrátil se kapitán stranou. „Jste připraven?“

„Jako vždy!“ odvětil obrýlený důstojník od jednoho z pultů.

Kapitán k němu popošel těch několik kroků, ačkoliv důstojník se rychle zvedal ze své pohodlné otáčecí židle.

„Tady máte cíl!“ podal mu kapitán dešifrovanou zprávu.

Důstojník rychle porovnal zprávu s obrazem satelitního snímku, přes který mu již program narýsoval souřadnice.

„To ale není válečná loď!“ ohlásil zaraženě, zatímco nervózně jezdil po obraze šipkou trackballu. „Nespletli se náhodou?“

„To není vaše starost!“ okřikl ho kapitán. „Zadání máte, ne?“

„Jasné!“ potvrdil důstojník, aniž by přerušil programování střely.

„Andělé vzhůru!“ zavelel kapitán. Připravené helikoptéry začaly na ten povel roztáčet listy rotorů, brzy se z každého torpédoborce jedna odlepila a stoupala vzhůru, odkud pozorovatelé uvidí dál než z lodi.

„Hotovo, pane!“ ohlásil důstojník Mathew. „Cíl je zaměřen, program nahrán, střela odjištěna, zbývá ji jen odpálit.“

„Dobrá – takže – pal!“

Odpalovací katapult se pootočil doleva. Vyšlehl ohnivý jazyk, šedivě tmavomodrá střela se prudce vyšvihla nad mořskou hladinu.

„Pro jistotu připravte další!“ nařídil kapitán.

„Snad si nemyslíte, že by mohla minout?“ namítl Mathew.

„Nemyslím. Jedna musí stačit. Ale jistota je jistota. Odpálit ji přece nemusíme,“ odvětil kapitán.

Programování další střely šlo rychle, ačkoliv se Mathewovi ruka na trackballu třásla. Nebylo divu. Tohle nebyl trenažér, na kterém to dosud zkoušel, teď se nad vlnami oceánu žene pár tun, obalujících stovky kilogramů nejúčinnějších trhavin. Ať to dopadne, kam dopadne, bude to stát za to. Programování druhé střely je už jen rutina pro jistotu.

Co je to vlastně za cíl? omrkl Mathew zbytek depeše.

Ach tak, tanker pod vlajkou Libérie? Pod ní se plaví nepřehledná spleť rejdařských společností, ve které se nikdo nevyzná, protože vlajka Libérie znamená nízké daně. Zůstává otázkou, čím si ten nebohý tanker vysloužil pozornost střely X, svištící nízko nad hladinou. Loď asi patří nějakému darebáckému státu, který se chce stavět na zadní. Někdo zřejmě potřebuje pořádnou lekci, tak ji při této příležitosti dostane. Posádka tankeru to zcela jistě není, ta se na zadní stavět nebude. Veze ropu, co také jiného, jenže už ji nedoveze. Lekce je tedy určena jiným ptáčkům. Komu? To už je ale starost jiných expertů.

Mathew dokončil programování druhé střely. Byl připravený měnit zadání podle měnících se podmínek, ale nepředpokládal, že by to bylo nutné. Lodě se po hladině šinou pomalu, široko daleko od cíle se žádná jiná nenachází, cíl tam je jediný a střela ho nemůže v poslední fázi letu minout. Kdo ví, jestli tu závěrečnou prskavku někdo uvidí! Ti, co budou přímo na místě dopadu, to už nikomu nesdělí.

Ale liberijský tanker, to nebude legrácka. Nejde o námořníky na něm, kdoví, jestli si vůbec všimnou, co se to na ně žene, po té prskavce moře jen zabublá a na hladině se rozlijí zbytky neshořelé ropy, ale majitelé spustí celosvětový pokřik. Pokud nebudou tu loď považovat za běžnou námořní katastrofu, také jich bývá několik do roka...

Ano, jenže to bývá za bouří, ne za takového klidu a za plného denního jasu. Dnes je obloha obzvlášť čistá a klidná, všimnout si toho může kdekdo. Člověk neví, kdo se zrovna shora dívá. Rusové tam mají špionážních satelitů plno a kdoví, třeba i Číňané. Jestli to rozmáznou... ale vylhat se z toho už bude starost jiných. Vojáky zajímají jen splněné rozkazy.

„Andělé hlásí, že střela minula cíl, pane!“ zvedl hlavu důstojník od spojařů, zřejmě právě vyslechl jejich hlášení. Řekl to tak zkoprněle, jako by tomu sám nemohl uvěřit. Na můstku byl náhle slyšet jen vzdálený hukot lodních turbín, špendlík padající na podlahu by nadělal víc rámusu. Všem chvíli trvalo, než jim ta slova došla.

„Jak to?“ obrátil se kapitán výhružně na Mathewa.

„Nevím!“ odvětil oslovený nechápajícím tónem. Zaskočilo ho to určitě víc než ostatní, věděl přece, jak pečlivě zkontroloval své dílo, než je nahrál do palubního počítače střely.

„To je to tak obtížné?“ pokračoval kapitán.

„Nemělo by být!“ bránil se důstojník. „Programování těch střel je přece snadné, nechápu, kde se mohla stát chyba!“

„Zkontrolujte tu druhou, ale fofrem! A přemýšlejte, co uděláte, aby ta druhá neletěla pánubohu do oken!“

„Mohl bych ji nechat letět o dva metry výš,“ navrhl nesměle Mathew. „Aby viděla cíl z větší dálky. Jak jednou cíl zamkne, už ho minout nemůže!“

„Tak to udělejte, ale mrskněte sebou!“ nařídil kapitán.

Mathewovi se kupodivu přestaly třást prsty. Měl před sebou poměrně jednoduchý úkol a upnul se na jeho řešení. Bylo to ostatně jen pár korekcí.

„Jedna z těch čtyř střel má televizní kameru,“ napadlo ho. „Mohl bych to přehodit na ni, viděli bychom, kam poletí.“

„Na to není čas!“ odsekl kapitán. „Čekám pouze hlášení, že je to OK. A pohněte sebou!“

„Právě se stalo, je to OK!“ odvětil Mathew pevně.

„A držte palce, ať to tentokrát OK dopadne!“ poradil mu kapitán. „Dvě střely místo jedné, to budeme muset setsakra zdůvodňovat!“

„Je to přece novinka!“ namítl jiný důstojník shovívavě.

„Nezastávejte se ho!“ okřikl ho kapitán. „Hleďte si svého, máte snad svou práci, ne? Druhá střela – pal!“

Druhý ohnivý jazyk olízl palubu a nástavby torpédoborce, druhý tmavý šedomodrý doutník se rozletěl nad vlnami.

„Jak to vidí andělé?“ zeptal se kapitán spojovacího důstojníka.

„Zatím dobrý!“ ozvala se soustředěná odpověď.

Bylo obtížné dorozumět se v rámusu na palubě helikoptéry, letící s otevřenými dveřmi, aby pozorovatele nerušily ani odrazy na sklech.

„Tak se všichni modlete, ať to tentokrát dopadne dobře!“ vrčel kapitán. „Jinak nechtějte vidět ten kolotoč!“

Chvíli bylo opět ticho jako předtím, jen turbíny kdesi v hloubi lodi tiše předly své vrnění a shora byly z dálky slyšet zvuky helikoptér.

„Střela se uchyluje, pane!“ podíval se spojovací důstojník na kapitána nerozhodně. „Andělé hlásí, že zatáčí ostře vpravo, je už úplně mimo kurs!“

„Dobré nebe!“ vyhrkl kapitán. „To vypadá na velký průšvih! Dvě střely mimo, z toho bude tuhé vyšetřovací řízení!“

„To nemůže být chybou programování!“ vyhrkl dotčeně Mathew. „Zatáčka není v programu. Je to hardwarem, musely se zaseknout kormidla, nebo co se to stalo...“

„Dělali jste testy?“ vyštěkl na něho kapitán.

„Naposledy ráno, pane! Bez nejmenší závady!“

„To vaše bez nejmenší závady letí úplně mimo kurs!“ odsekl kapitán. „Jak je na tom ta televizní střela?“

„Připravená jako ostatní!“ hlásil ochotně Mathew.

„Jestli nebude o sto procent lepší než ty dvě!“ rýpl si kapitán.

„Ráno byly všechny střely v pořádku, pane!“ ohradil se Mathew.

„Takže se za půl dne rozsypaly?“

„To opravdu nevím, pane,“ odvětil Mathew. „Mám na ně spustit testy?“

„Na to není čas!“ odsekl kapitán. „Naprogramujte tu televizní!“

„Mohl bych ji nouzově řídit i odsud, pane...“ navrhoval nejistě Mathew.

„Výborně – ale nechte si to v záloze, jen kdyby něco...“

„Pane, cíl mění směr!“ hlásil spojovací důstojník. „Andělé hlásí, že zamířil k pevnině! Asi se chce dostat do stínu pobřežních skal!“

„Takže už vědí, co na ně chystáme!“ vyštěkl kapitán. „Kdoví, možná už to vysílají do éteru. Radiotechnici, prověřte to a kdyby něco, rušit, rušit a rušit!“

Všichni se teď naplno věnovali svým úkolům. Jedno bylo všem jasné. Děje se něco, z čeho kouká důkladné vyšetřování. A není radno padnout do pracek gorilám od vojenské policie, i kdyby byl člověk nevinný jako lilie.

„Naprogramováno, pane!“ hlásil Mathew už značně nervózně. Měl oprávněný pocit, že se gorily soustředí na něho. On byl přece zodpovědný za programy! Jenže tady byla chyba v kormidlech... ale vykládejte to gorilám! Bude je zajímat leda to, s kým mluvil poslední měsíc před vyplutím... včetně vlastní ženy. Rarach aby to...

„Nebylo by jistější pozvat na to bitevní letadla?“ nadhodil kdosi.

„To bychom tady vůbec nemuseli být!“ odpověděl mu kapitán trochu příkře. „Třetí střela – pal!“

Třetí šedomodrý doutník olízl svými plameny palubu a nástavby lodi a s řevem se přehoupl přes lodní boky nízko nad hladinu. Kapitán se postavil za záda důstojníka Mathewa, kterému se na jedné z obrazovek objevil obraz televizní kamery. Přenos byl trochu trhaný a třásl se, ale bylo jasně vidět tu úžasnou rychlost, s jakou se šedomodrý ohnivý šíp hnal nízko nad hladinou. Zůstávala za ním dlouhá brázda vody zpěněné ohněm, podle níž ji pohodlně sledovali i pozorovatelé v helikoptérách.

„Pozor!“ vyhrkl náhle kapitán Malkowich. „Proč zatáčíš?“

„Já ne!“ ohradil se Mathew. „To ona!“

„Vezmi ji ručně!“ poradil mu kapitán.

Mathew na okamžik zaváhal. Ruční řízení bude pomalejší. Je skoro vyloučeno, aby se strefil do cíle, který se vyhoupne z vln pár desítek metrů před kamerou střely.

„Musel bych to vzít výš, jinak cíl minu!“

„Tak to vezmi výš!“ poručil mu kapitán. „Proboha dělej, vždyť už jsi úplně mimo kurs! Takhle to zase poletí mimo!“

„Andělé hlásí, že i třetí střela nepochopitelně zatáčí!“ vmísil se mezi ně hlas spojovacího.

„Přepínám na ruční řízení!“ řekl odhodlaně Mathew. „Zkusím si trochu zamanévrovat... to není možné! Nereaguje! Ani trochu!“

„Ukaž!“ obrátil se na něho kapitán.

„Podívejte se!“ předváděl mu Mathew. „Nalevo – napravo – nahoru – dolů – a nic, letí si podle svého! Já říkám, že se úplně zasekla kormidla!“

Jako by ho chtěla střela usvědčit ze lži, let v té chvíli srovnala. Přímo před ní se nad hladinou objevily lodní stožáry.

„K sakru, tak rychle tam přece nemohla doletět!“ zaklel Mathew a lomcoval pákou ovladače do všech možných stran jako pumpou.

Střela se sama poněkud zvedla do výšky. Nad hladinou se před ní objevily obrysy tří lodí.

„Tohle přece není žádný tanker!“ vykřikl kapitán.

Střela v té chvíli zamířila proti poslední lodi. Na obrazovce se mihly obrysy, připomínající obrys raketonosného torpédoborce, pak obraz trochu zazrnil...

V tomtéž okamžiku, kdy obrazovka zhasla, zaburácel nedaleko za lodí ohlušující výbuch.

„Panebože!“ vykřikl kdosi. „To jsme přece byli my!“

„Motory zpět!“ vykřikl kapitán Malkowich. „Poplach prvního stupně! Patrioty k palbě připravit!“

Další tmavě šedomodrý doutník se v téže chvíli vynořil mezi vlnami. Před vlajkovou lodí se prudce zvedl do výšky, přeletěl ji nízko nad palubou a opět zamířil dolů. Na okamžik bylo vidět, jak míří přímo doprostřed trupu sesterské lodi – než zmizel i s ní v obrovském oblaku ohně. Rána byla tak silná, že se torpédoborec tlakovou vlnou otřásl. Kdosi spadl ze židle.

„Proč nás ale přeletěla?“ vzlykl nechápavě jeden z důstojníků.

Domyslet odpověď stihli jen někteří. Jen ti, kdo se dívali směrem, odkud se druhý šedomodrý doutník tak překvapivě vynořil – a odkud se teď stejně znenadání objevila poslední střela. Nikdo nestihl pochopit, že je druhá střela přeletěla, aby oheň nezastínil výhled třetí. A ta už nikomu neponechala čas na další přemítání.

Třetí matně šedomodrý doutník rozpůlil vlajkový torpédoborec ohnivou pěstí přesně uprostřed. Na palubě explodovala v závěsech i čtvrtá, neodpálená střela. Střepiny asi zasáhly i jednu ze tří helikoptér, takže se v oblaku ohně a kouře několik vteřin poté zaryla do vln. Krátce poté se do výšky vzepjaly přídě a zádě přepůlených lodí, než zdánlivě pomalu klesly pod hladinu. Na záchranné čluny nikdo ani nepomyslel, většinu posádek rozdrtily výbuchy střel a ti uvnitř se nestihli dostat ven.

Snad deset vteřin se piloti zbývajících helikoptér vzpamatovávali ze šoku. Za tu dobu vítr odsunul oblaka dýmu stranou a na hladině oceánu plavalo v hnědé naftové skvrně jen pár trosek. Tři raketonosné torpédoborce, či spíše jejich trosky, v té době ještě klesaly dolů, než se tam vedle sebe složí na kamenité dno.

Jeden z pilotů ztratil hlavu a začal volat Mayday. Než mu došlo, že je to pitomost. Spřátelená plavidla jsou příliš daleko, jedinou nadějí je okamžitě zamířit k pobřeží a modlit se, aby jim tam vystačilo palivo.

Druhému to došlo také, jenže bez řečí a bez takové paniky.

Dva helikoptéří sirotci odletěli směrem, kde mělo být podle satelitní navigace pobřeží. Bohužel patřilo darebáckému státu, jehož tanker se před minutou snažili potopit.

Pokud mohli ještě něco vytušit, pak jen jedno.

Nebudou tam asi vítáni.

*****

Odhalení

Důstojník Mathew, jehož roztrhané tělo teď leželo až na dně ve zbytku velitelského můstku spolu s ostatními, se bezdůvodně neobával, že jejich akci může někdo shora sledovat.

Vystoupení delegáta Ruské federace Igora Chlebnikova na zasedání Rady bezpečnosti OSN bylo až nediplomaticky strohé.

„Satelitní snímky dokazují, že tři lodě, potopené v incidentu, se nestaly obětí cizí vojenské síly, jak se nám snažíte namluvit,“ oznámil stroze. „Tři střely, které je poslaly ke dnu, si na sebe vypálily samy. Navíc můžete mluvit o obrovském štěstí, že při tom nezodpovědném testování novinek nezasáhly nikoho jiného. Jedna ze střel těsně minula liberijský tanker, druhá prolétla v pouhé půlmílové vzdálenosti od indické lodi, kde bylo naštěstí několik pohotových fotografů. Máme od nich i krátké telefonní video, ze kterého je zřejmé, že jde o nějaké nové střely s plochou dráhou letu. Víc vám asi v této chvíli neřeknu, čekám na vyhodnocení našich tajných služeb. Je ale jasné, oč jde. Ty střely se vymkly kontrole a po opsání kruhové dráhy potopily své vlastní lodě.“

„Jak ale vysvětlíte, že Indové to video nabídli zrovna vám?“

„Nejen nám,“ odrazil Chlebnikov pochybovačnou otázku. „Dali to na veřejný web, v této chvíli je tam přes pět tisíc stažení. Stáhněte si to sami, na serveru Google je to už také. Další utajování, stejně tak jako umlčování Google, nemá prakticky žádný smysl.“

„Je absurdní, aby se válečné lodě zničily vlastními střelami!“

„Absurdní, ale možné,“ podotkl Chlebnikov. „Podle satelitních snímků i podle těch svědků začaly nesmyslně kroužit a přitom se zřejmě trefily, byť čirou náhodou, do vlastních. Zkrátka jste to vůbec nezvládli, pánové!“

„Někdo musel ty střely rušit!“

„Nemají být – alespoň podle našich informací – zrovna tyto střely extrémně odolné?“ nedal se jedovatě Chlebnikov. „Prostě to někdo uspěchal. Máte si ty raketičky pořádně odzkoušet někde v poušti a ne v nebezpečné blízkosti civilních lodních linek!“

Ruské snímky kupodivu v kvalitě nezaostávaly a byl na nich zachycen celý průběh tragické události. Po Chlebnikovově vystoupení by byla žádost o zpřísnění sankcí proti jakékoliv zemi chápána jako nemístná drzost, takže se to nikdo ani neodvážil navrhnout. Darebácký stát zatím ke všeobecnému údivu propustil přes neutrální Indii zajaté piloty – i s helikoptérami je nalodil na nejbližší odplouvající indickou loď, ze které si je krátce poté vyzvedli v mezinárodních vodách příslušníci spřátelených marines. Zajatci tvrdili, že se k nim darebáci chovali jako k trosečníkům a tak se zdálo, že je nejtvrdší výslechy čekají až doma.

Jedno ale bylo příliš podezřelé, než aby to bylo přirozené.

Podle pilotů helikoptér, kteří všechno sledovali z výšky, se sice střely nějakou dobu chovaly jako klasické zbloudilé střely, nečekaně měnily směr i výšku, až pod sebou přestaly v mořských vlnách zanechávat stopu pěny, ale pak jako kdyby se vzchopily, vrátily se do naprogramované hladiny letu těsně nad vlnami, aby pak naprosto přesnými zásahy poslaly ke dnu všechny tři lodě malé flotily. Navíc, ačkoliv je vystřelili s poměrně velkým časovým odstupem po sobě, do cílů se strefily v rozmezí deseti – patnácti sekund.

Tak se přece zbloudilé střely nechovají!

Někde něco nehrálo!

*****

Druhý incident, ne tak katastrofický, ale také tragický, se odehrál na jiném konci světa, pro změnu u Rusů. Jednalo se o zkoušku nových leteckých střel. Také tam jedna střela změnila směr a začala opisovat nepochopitelné esovité zatáčky, jenže na konci její dráhy byl namísto bezpilotního cvičného cíle letoun, který ji vypálil.

Pustila si ho nesmyslným kličkováním před sebe – ale pak se za ním vrhla jako dravec. Měla to být obzvlášť inteligentní střela, ale aby byla schopná takového »uvažování«?

Piloti už věděli, co se na ně řítí, jenže manévrování bylo pomalé a bezvýsledné, klamné cíle, určené k odlákání střely, selhaly. Posádka se po výbuchu katapultovala, ale pilot špatně přistál, s poraněnou páteří skončil v nemocnici a lékaři mu nedávali velkou naději, že se kdy ještě postaví na vlastní nohy.

Odehrálo se to ve vojenském prostoru, odkud se správně neměla mezi veřejnost dostat ani zmínka. Jenže jak už to bývá, dozvěděli se to brzy i za oceánem a pátrání se rozběhlo ve dvou směrech: jak se to mohlo stát a kdo to nepřátelským agentům vyzradil.

Další rozdíl byl v tom, že se incident nedostal na pořad jednání OSN. Rusům bylo od samého počátku jasné, že za tím nemůže být vliv žádné cizí mocnosti. Ruský delegát se proto nezdržoval obviňováním nikoho jiného. Odehrálo se to hluboko na ruském území, příčina musela být také tam, OSN se to netýkalo.

A jakoby toho nebylo dost, při vojenských manévrech poblíž Argentiny se vymkla řízení protilodní střela Exocet. Naštěstí jí asi sto metrů před cílem došlo palivo, ale málem zasáhla křižník, odkud byla vypálena. Sloup vody, zvednutý střelou do výše necelých třicet metrů od lodního boku, způsobil, že v té chvíli několik důstojníků na křižníku předčasně zešedivělo a jiní, což se naštěstí ven nedostalo, se museli jít převléknout. Ostatní to velkoryse přehlíželi, to se přece stává.

Dobře míněný pokus o vysvětlení těchto katastrof zvýšeným výskytem slunečních skvrn přetřásali nějaký čas na internetu různí odborníci, nejvíce ti samozvaní, až se vzácně shodli, že to kulhá ne na jednu, ale hned na obě nohy. Možná se tím dalo vysvětlit selhání zastaralého Exocetu z výprodeje francouzské armády, ale nemělo by to mít vliv na moderní střely, naváděné vestavěným počítačem, které se měly vysmát všem pokusům o rušení nebo klamání falešnými cíli. Ty odvedou od cíle leda starší střely, naváděné primitivním infračerveným zaměřováním tepla, vyzařovaného cílem. Piloti helikoptér ale na tajných výsleších bez přítomnosti veřejnosti svorně tvrdili, že se střely chovaly lépe, než mohli jejich tvůrci očekávat – kdyby si ovšem za cíl nevybraly vlastní lodě. Zejména druhá střela, která vlajkovou loď přeletěla, byla zdrojem velkých dohadů. Opravdu se zdálo, že ji nesobecky přenechává té třetí. Jenže tak zlomyslnou inteligenci přece ty střely nikdy neměly, ani mít nemohly!

Internetové všeználky jalové debaty brzy omrzely, zato vojenské vyšetřovací komise se do záhad zahryzly s úporností buldoka. Nebylo čemu se divit. V prvním, shodou okolností nejtragičtějším případě, šly se třemi válečnými loděmi ke dnu i stovky elitních námořníků včetně důstojníků, to už se nedalo jen tak zamést pod koberec.

Kromě armádních důstojníků se do pátrání zapojily i desítky nejlepších odborníků firmy, která střely vyvinula a dodávala. Upřímně řečeno, pro ni se vysvětlení záhady nestalo otázkou prestiže, ale přežití. Největší pobídkou byla pro ni zmrazená smlouva na dodávku dalších střel téhož typu. Všichni konstruktéři se ve dne v noci účastnili zkoušek a simulací. Firma neváhala najmout na pomoc externí experty – dalo se čekat, že vývojem nezatížení borci chybu spíš objeví, než jejich autoři.

Experti se vrhli do problému s postupně uvadajícím elánem. Střely se na simulátorech chovaly přesně podle programů. Překážkám se vyhýbaly bravurně a cíle zasahovaly s neomylnou jistotou. Veškeré pokusy rušit je byly negativní.

„Skoro to vypadá, jako by to někdo naprogramoval úmyslně tak blbě,“ nechal se po měsíci usilovného pátrání slyšet jeden z expertů.

Ostatní na to reagovali jako na vtip kameňák, protože ten, kdo střely v zálivu programoval, šel ke dnu spolu s ostatními. Leda by to byl sebevrah, ale pak by to byl velice originální způsob sebevraždy.

Experti se odlehčeně zasmáli a vrhli se do dalších testů.

Netušíce, že ten nevinný vtip přinese peklo výslechů nevinnému příbuzenstvu techniků, vyškolených v obsluze raket. Stát se podezřelým bylo náhle snadnější než jindy a ničím nepodložený hon na čarodějnice se rozběhl aniž kdo tušil, který z techniků střely skutečně programoval. Byl to nesmysl, ale tady to vypadalo nesmyslné od samého začátku, takže se musely prověřit i zdánlivé nesmysly. Svědci leželi na dně zálivu a nikdo si asi nedělal iluze, že by se od nich něco dozvěděl.

Jak kdysi řekl francouzský kriminalista Françoise Pitaval, jakékoliv setkání s právem znamená katastrofu pro každého, ať už je vinen nebo ne... Dostat se do rukou justice je vždycky katastrofa – zejména pro nevinné. U vojenské justice to platí dvojnásob.

Vyšetřování ale nic nepřineslo a všechny simulace a expertízy rovněž. Záhada se tím nevyšetřila a případ spěl úspěšně do ztracena.

Argentina zastavila své vyšetřování nejdřív. Vyšetřování nehody se rozplynulo i v Rusku. Konec konců, v Rusku ani v Argentině nešlo o ztráty na životech, tam se to do autu zahrávalo snadněji.

Jak to v podobných případech bývá, nezbývalo než čekat, až se podobný případ zopakuje, pokud možno s více zachovalými stopami.

I když to možná zase někdo odnese...

*****

Namísto událostí ve světě jsem měla bezprostřednější starosti.

Prakticky jsem si procvičila dobře míněné rady Přítele, týkající se pravidel konspiračního chování. Nesměla jsem vzbudit nežádoucí podezření spolubydlící Ivky, která se ke mně vrátila. Novinku na mém stole jsem se ani nesnažila utajit, naštěstí nevypadala tak převratně, abych ji nemohla vydávat za odměnu od rodičů za zkouškové úspěchy. Ivka okem znalce mou novinku omrkla, čímž její zájem skončil. Její počítač byl podle jejího mínění o třídu lepší. Ivka by mi asi nezáviděla ani lepší počítač, nanejvýš by si koupila ještě novější. Proč ne?

Horší bylo předstírat, že na tom skutečně pracuji. Nebyl problém sehnat si skripta i učebnice v elektronické podobě. Díky multiplexování jsem mohla hledět na obrazovku, čas od času přepnout na další stránku a přitom se na pozadí věnovat stovce jiných činností. Setinou osobnosti jsem v zavěšení čekala na vnější podněty, aby mě Ivka ani nenadálým vyrušením nevyvedla z míry. Nakonec to ani nebylo tak falešné. Obsah každé obrazovky jsem si v setině vteřiny nesmazatelně zapamatovala, takže jsem ani nelhala, že se učím. Nejhorší bylo vypadat při tom aspoň trochu inteligentně, ale i to se mi dařilo zvládnout.

Nicméně se na mě Ivka občas zadívala podezíravým pohledem. Vypadala jsem tak nezvykle? Nějak jsem se nemohla přimět, abych se jí otevřeně zeptala, co se jí nezdá. A to jsme si ještě před půl rokem šeptem svěřovaly skoro všechno. Tedy, špitala to spíš ona mně, ale i tak... Život v konspiraci je zřejmě těžší, než jsem se obávala, ale... při troše snahy se snad dá zvládnout!

Napadlo mě vyfotit se web-kamerou, když sedím a nekontroluji se. Bylo to snadné, tablet ji měl, ale výsledkem jsem spokojená nebyla. Tak bezduchý pohled jsem opravdu nečekala! Úplně mě to sebralo. Tak proto na mě Ivka tak koukala! Umínila jsem si věnovat kamufláži více času. Naštěstí mě napadlo použít další zavěšení, kterým jsem vlastní vzhled kontrolovala zapnutou web-kamerou. Bylo to mnohem snadnější než uvědomovat si výraz svého obličeje pomocí kontroly obličejových svalů. Zpočátku mi připadalo příliš marnivé neustále se prohlížet v elektronickém zrcadle, ale Ivce jsem přestala připadat náměsíčná, takže jsem si rychle zvykla. Nestálo mě to ani tisícinu času, získaného urychlením.

Z vnějšího pohledu se asi nic nezměnilo. Na přednášky a cvičení jsme chodily jako dřív, až na to, že jsem tam úspěšně multiplexovala. Malinká kamera na tabletu hlídala moji tvář, takže to nikdo nepoznal. Pak jsem se vracela do bytu a věnovala se novému koníčku, Ivka se zase zdržela v nějaké kavárně, nebo se věnovala kultuře. Na rozdíl ode mě na ni měla. Na začátku našeho společného bydlení mě na diskotéku sama párkrát pozvala, ale pak jsme si mezi sebou ujasnily, že o tenhle druh zábavy tolik nestojím, abych se musela nechat zvát. Občas, když mi vybyly finance, jsem se dala strhnout, ale to jsem si platila sama. Táta mě vedl k hrdosti, kterou nakonec chápala i Ivka. Měly jsme zkrátka trochu odlišné startovní podmínky, což nám ani moc nevadilo.

Když jsem byla sama, využívala jsem čas nejlépe. Potřebovala jsem k tomu nepatrnou kapacitu na zavěšení, abych nepropásla Ivin příchod, což mě tolik neomezovalo. Víc jsem se musela kontrolovat, když byla Ivka v bytě, abych nevypadala podezřele. Dá se říci, že jsem dělila pozornost na více souběžně probíhajících akcí. Multiplexování to skvěle umožňovalo. Jednak jsem se učila – a nutno říci, snad nikdy se v mém okolí nikdo neučil tak intenzívně, ačkoliv jsem tomu věnovala jen zlomek své urychlené kapacity. Převedeno na normální čas bych si tím určitě vysloužila přízvisko šprtky, naštěstí jsem k počítači usedala na kratší dobu než dřív, takže to Ivka nepostřehla.

Víc času jsem teď trávila u Ivina televizoru. Ačkoliv to vypadalo jako ještě nezávaznější relaxace, byla jsem soustředěnější na počítač. U televizoru nevadilo, když jsem vypadala duchem nepřítomně, nebo když jsem dokonce zavřela oči a předstírala spánek. Ivka to přecházela chápavě, pravý stav věcí ovšem netušila.

Zrovna tak netušila, že jsem teď nejvíc času prožila na internetu v noci, kdy jsem se zavřenýma očima ležela v posteli pod peřinou. Skutečně jsem napůl-spala, ale přitom jsem bloumala po nezměrných zátočinách, jeskyních a pláních internetu. V noci mi odpočívalo tělo, jen hlava odpočívala napůl, ve dne jsem to doháněla při příležitosti různých čekání. Spát napůl byla zkrátka výhoda.

Spolu se zkoumáním ohromných sálů Školy jsem i teď občas zavadila okrajem pozornosti o dříve tak oblíbené internetové diskuse. Teď jsem na ně spotřebovala jen nepatrnou část multiplexovaného času, zavěšení na hlemýždí odezvu normálních stránek mě od Školy ani nevyrušovalo, ačkoliv jsem i diskusí stíhala mnohem víc.

Diskuse mě ale zklamaly. Zdály se mi dvojnásob hloupé! Teď, když jsem se uměla rozdělit, jsem se občas rozlétla za autory některých výrazných příspěvků. Bez ohledu na to, skrz kolik anonymizérů je autoři protlačili, brzy jsem každého našla a v dnešní době webových kamer jsem se brzy potěšila jejich vzhledem a srovnala je s úrovní jejich příspěvků. Obvykle to odpovídalo. Kyselé příspěvky pocházely od odpudivých ztroskotanců z Čech i z opačné strany světa a rozumně se tvářící pocházely od nevýrazných, ale příjemných tváří. Bohužel, iluze vzala za své, když jsem si zjistila jejich zaměstnání.

Sakra, proč tolik rozumně vyhlížejících tváří patří provokatérům, placeným buď policií, nebo kdovíjakými tajnými službami?

Vrhla jsem se do jejich demaskování s úporností, kterou bych u sebe nehledala, ale bylo to čím dál tím horší. Kde zůstaly ty zdánlivě demokratické diskuse? Polovina hlasů patřila provokatérům a hejlům beze špetky úrovně. Zanedbatelná část jakž takž rozumných netušila, že mají v té gigantické pavoučí síti úlohu nebohých mušek, které se brzy stanou obětí vypasených arachnoidů. Většina diskutujících by se při troše svědomí musela opravdu slušné společnosti vyhýbat. Jenže právě ti zřejmě nevěděli, co slovo svědomí vůbec znamená.

Vědět tak, že jsem i já donedávna byla nebohou muškou, přešla by mě na ty zdánlivě svobodné diskuse chuť. A vědět o protivnících, co jsem se dozvěděla v poslední době, neztratila bych s nimi ani smajlíka, natož slovo. Dá se vůbec někomu věřit? Optimista by tvrdil, že ano, ale bylo mi jasné, že mi dá hroznou práci ověřit si, kdo je upřímný a kdo to jen – přesvědčivě nebo ne – hraje.

Ach, příteli, tohle jsem opravdu netušila!

Je tu vůbec někdo, kdo by stál za kus naklofaného textu?

Opustila jsem diskuse a přelétla zběžně zprávy. To jsem si ale dala! Najednou jsem je viděla z úplně jiného pohledu! Panebože, do čeho se náš svět řítí? Světu vládnou peníze a zdánlivě svobodnému internetu policie, tajné služby a provokatéři. Zbývá tu někde aspoň kousek opravdu svobodného místa?

Svobodně se tvářily též některé náboženské spolky. Jenže i to byl jen dojem, jehož slupka po několika ťuknutích odprýskla jako chrom. Pravda, ve většině zemí tajné služby nadšeně a ostražitě nesledují jen oficiální náboženství. Ta přece nenabádají lidi k občanské neposlušnosti a k nepokojům, naopak je vedou k trpělivosti a k pokoře, proto mívají více volnosti! Kdo se modlí, není vládě nebezpečný. V každé zemi jsou ale pod drobnohledem jiná než státní náboženství. Vypovídá to o tom, jak se oficiální vlády té které víry bojí. Tajné služby ve většině Evropy hledí skrz prsty na islám, islámské země stejně podezírají křesťanství a v Číně patří k nejnebezpečnějším slovům Tibet.

V Čechách se projevuje ateistická minulost z doby komunismu. Profesionální fízlové navštěvují některé náboženské spolky pečlivě, jiné ležérně, ale pro jistotu sledují všechny. Svoboda internetu je u nás dávno jen iluzí. Opravdu svobodně nadávají jen policejní provokatéři a kromě nich si musí všichni ostatní dávat pozor na hubu, aby nemuseli vyšetřovatelům vysvětlovat, jak které slovo mínili. Leda by jen chválili, ale v Čechách není vlastnost vlez-do-víte-kam dobře hodnocená.

Zbývající skutečně svobodné ostrůvky jsou osamocenější než oázy na Sahaře. Proti komerčním stránkám je jich málo a oficiální, robotické a proto údajně nezávislé vyhledávače se jim sice neoficiálně, zato důsledně vyhýbají. U vyhledávačů se zásadně nemluví o cenzuře, ale o filtrech. Je to totéž, ale lépe to zní.

Internetem ale obchází ještě horší strašidlo, strašidlo skutečné cenzury. Začínají se vytvářet seznamy zakázaných stránek, zatím kvůli vymyšleným teroristům a potají podporované pornografii a pedofilii. V některých zemích se již bez obalu cenzuruje, jinde se cenzura teprve připravuje a veřejnost se zatím mediálně zpracovává o jejím dobrodiní a nezbytnosti jejího zavedení. Samozřejmě se při tom, jak jinak, svezou i nevinní, jak je obvyklé u všech zneužitelných věcí. Je přece lákavé dát na seznam zakázaných stránek nepohodlnou konkurenční firmu, i když nemá s pedofilií nic společného! Možná se to později s připitomělou omluvou vysvětlí, jenže firmu to mezitím položí. A to je oč tu běží! Každý dnes ví o cenzuře v Číně, ale že se likvidační cenzura používá i v Čechách a v údajně demokratické Austrálii, tím se neargumentuje. Jde přece o svatý boj proti terorismu a pedofilii a kdo se postižených zastává, sám je docela určitě pedofil!

Napadlo mě, že by pro nás Virtuály nebylo tak složité během pár vteřin zlikvidovat všechny pedofilní stránky na světě, když na to oficiální policie nemá čas, nestačí na to, nebo spíš – potají to podporuje. Známe přece kódy, které napadené počítače zničí!

Jenže mi hned došlo, že to nebude jednoduché. Pedofilní stránky přece nebývají na serverech samy, snadno bychom s vaničkou vylili i dítě. Nebyl by problém deliktní data prostě mazat – jenže ani to by postiženým nevadilo, obnovili by si je ze záloh. Nejúčinnější by bylo udeřit na počítače, ze kterých se porno a pedofilní stránky plní. Pro policii je možná vyhledávání takových zdrojů obtížné, ale pro nás?

Pokusila jsem se jen tak mimochodem zjistit, odkud vítr fouká. Pro mě není problém vypátrat počítač, odkud závadný obsah přichází a zjistit, komu patří. Snad je to příliš obtížné pro pomalého člověka, ale ne pro Virtuála! Stačí zavěsit si na web hlídání, až bude aktualizován – a pak už je to snadné.

Výsledek byl ale pro mě příliš překvapující. Na zdroj pedofilního porna jsem narazila přímo ve služebním počítači českého ministerstva vnitra – tedy právě tam, kde by měli proti tomu jevu tvrdě vystupovat. Tak proto se jim boj proti pedofilům nedaří – vždyť si je sami hýčkají, aby se jim lépe zdůvodňovaly tvrdé zásahy proti jiným!

Neber si to tak pesimisticky, Káťo, napomenula jsem sama sebe. Svět je plný zloby od samého začátku, proč by zrovna teď měl být lepší? Internet vznikl z potřeby nejvíce přetechnizované armády světa a zdání svobody mu vdechli dodatečně studenti. Dnes se ho zmocnila komerce a začala zpoplatňovat, co se dá. Můžeme být vděční aspoň za ty utlačované zbytky svobod, které se tam ještě udržely.

No, to je optimismus, zpražila jsem sama sebe. A co Virtuálové? Ti jsou vosk? Nebo je taky považuješ za špicly?

Pravda, Virtuálové zatím nejsou využívaní tajnými službami. Ve světě ale mnoho neznamenají, teprve se připravují. Zatím není vidět, co vykonali. Úžasné bohatství Školy se jednou stane základem vědění lidstva, i nadstavbová pelenitová síť dojde svého uplatnění, ale když porovnám počet Virtuálů proti počtům policejních agentů, neustále špiclujících internet, je to katastrofální nepoměr.

Mělo by nás být víc, mnohem víc.

*****

Přesně těmi slovy jsem to řekla Příteli, když jsem ho zavolala.

Byl, jako vždycky, v pohotovosti. Nic divného, když vím, že už pár let nespí. Nebo aspoň ne naplno. Na napůl-spaní jsem si sotva zvykla a musím přiznat, je návykové jako heroin. Kdy jsem vlastně naposledy spala naplno? Od chvíle, kdy mě to Přítel naučil, prostě naplno nespím, tak je to!

Nejkrásnější na tom je, že k napůl-spaní nepotřebuji žádnou technickou podporu. Bohužel se to bez chitkonu nedá naučit, jinak by to bylo už dávno mezi lidmi rozšířené. Ale jak se to člověk jednou naučí, už to nezapomene, jako jízdu na kole. Tím spíš, že jsem z toho pomyslného kola prakticky vůbec neslezla.

Nevědět o jeho zavěšení, mohla bych si myslet, že mě celou tu dobu sledoval. Zavěšoval se jistě jako já, když jsem včera sledovala šestačtyřicet webů současně a přitom jsem stihla v pagodě Školy studovat agronomii. Když se to vezme kriticky, bez pelenitové sítě bych to nestíhala a normální internet bych nejspíš šestačtyřiceti vlákny úplně zahltila. Světlovod by to stihl, ale ten si jen tak někdo nedovolí.

„Také si myslíme, že bychom měli přibrat pár nadšenců,“ souhlasil. „Nedávno jsem to projednával s Radou Starších v Japonsku.“

„Proč to tedy neuděláme?“

„Protože získání každého dalšího zasvěcence je složité,“ odvětil. „Stále ještě netušíš, co všechno předchází tomu, než někdo z nás smí mezi nás pozvat dalšího.“

„Kdo mi to nedávno básnil o svobodě Virtuálů?“

„Jaká je to svoboda, smět kdykoliv vzít pušku a střílet do lidí?“ opáčil s klidem Angličana. „Tohle je přece něco podobného.“

„Uznávám, že utajení může být nutné, dokud jsme skupinka, kterou by kdekdo s tou puškou mohl rychle vyhladit. Ale doufám, že to tak nebude navěky.“

„Považuj sama sebe za důkaz, že nechceme zůstat uzavřenou privilegovanou kastou. Dobře víš, že to považujeme za nejhorší zlo.“

„Ale nějak málo nás přibývá!“ namítla jsem. „Kolik nás přibylo od té doby, co ses mi znenadání zjevil?“

„Máš pravdu,“ připustil, ale nezdálo se mi, že bych ho zahnala do kouta argumenty. „Je to pomalý proces, nebo se ti to zatím tak zdá.“

„Když si k tomu připočtu, s jakou rychlostí pracujeme...“

„My jsme rychlejší, ale je ti, koho bychom rádi přibrali. Nováčci musí dostat čas, aby se projevili. Jak dlouho, myslíš, jsem tě sledoval?“

„Podle toho, co říkáš, nejméně rok...“ hádala jsem.

„Maličko přidej!“ opravil mě. „Začal jsem dřív než ses dostala na vysokou školu.“

„Ale to jsem se po internetu jen brouzdala, nediskutovala jsem.“

„Ne?“ pocítila jsem z té otázky úsměv. „Už jsi zapomněla, jak jsi jednoho diskutujícího rozhořčeně usadila, když všechny přesvědčoval, jak jsou Češi pitomí, zbabělí a ubozí... ovšem kromě něho?“

„Myslíš to s tím vtipem o černouškovi ve vápně?“

„Přesně ten!“ odvětil. „Černoušek vylezl z vápna celý bílý a hned začal nadávat na černochy. To se mi opravdu líbilo – a nejen mně, ten vtip sedí na mnohem více lidí, než se zdá.“

„Jenže to jsem se na vysokou teprve chystala,“ nedala jsem se.

„Měl jsem vás zaháčkovaných čtyřiašedesát,“ přiznal. „Naplno jsem se směl věnovat jen jednomu a byla jsi to nakonec ty.“

„Směl?“ opakovala jsem po něm významně.

„Ručit smí každý z nás jen za jednoho, dokud se i on nestane učitelem,“ řekl. „Stejně tak směl François ručit jenom za mě, když si mě vybral. V kodexu to není výslovně napsáno, ale spadá to pod nutnost utajení naší společnosti a v současnosti to považujeme za velice důležité. Mohu ti říci jen že jsem tě nakonec vybral losem z posledních osmi. Ostatní odpadli – obvykle pro něco, co porušovalo náš kodex.“

„A co těch sedm, ke kterým byl los nepříznivý?“

„Jsou v pořadí, ale smím je jen zpovzdálí sledovat,“ připustil. „Nemusím zdůrazňovat, že to stíhám, ale... něco už umíš, ale jsi pořád neopeřené holátko. Jistě si sama přiznáš, že na učitelku ještě nemáš...“

„Přiznám,“ připustila jsem pro změnu i já. „Mám problémy se v tom vyznat, proto se přece ptám. Ostatně, že je nás málo, uznáváš zase i ty, ne?“

„Je nás málo,“ souhlasil. „Ale je to jen otázka času. Každý z nás si časem vychová nováčky, i když to jde pomalu. Pomalu, ale jistě. Nemusím ti snad vysvětlovat, co je to geometrická řada?“

„Geometrická řada je obludná funkce,“ přikývla jsem. „Ale nemusí být dost rychlá. Když se podívám na zprávy ze světa, zdá se mi, že celé lidstvo stojí před katastrofou. Nás je přitom jen pár stovek.“

„Svět se vyvíjí rychle, ale i nás přibývá, nemysli si,“ ujistil mě. „Asi bys měla občas sledovat naše zprávy, nejsou tak zmanipulované.“

Ukázal mi, jak se k nim dostanu. Zprávy pelenitové sítě nebyly zdaleka hudbou budoucnosti, ani pouhý úmysl, uvedený v kodexu, měla jsem je od začátku v novém tabletu. Zatím měly omezený rozsah, reportérů bylo málo a většinu zpráv přebírali z internetu, ale výběr by jim mohly závidět i známé světové agentury. Spoustu zpráv smontovali z pohledů více stran a k mnoha připojovali podivuhodně zasvěcené komentáře. Byla na nich znát databázová struktura, zejména tím, jak byly přístupné – nebyly indexované jen podle data vzniku, ale i podle několika různých směrů pohledu.

„Dobře,“ uznala jsem. Samozřejmě jsem hned multiplexovala, abych si je prohlédla, což neznamenalo, že bych Příteli utekla.

„Nešlo by ale už dneska, s těmi pohádkovými možnostmi, začít aspoň popostrkovat vývoj lidstva k lepšímu?“ pokračovala jsem po chvilce. „Byla by přece nebetyčná škoda nechávat takovou převratnou věc zahálet!“

„Trochu už v tom děláme,“ řekl neurčitě. „Když vidím, jak hltáš naše zprávy, najdi si tam nedávný Incident v zálivu z pohledu střel!“

Samozřejmě věděl, že při komunikaci s ním multiplexuji, jistě to dělal také, aspoň jsem se mu nemusela omlouvat, že se mu nevěnuji naplno. Ale to, co jsem začala sledovat, přesáhlo veškeré mé očekávání.

„Někdo z vás je řídil?“ vyhrkla jsem na něho. „Jak je to možné?“

„Umožňovaly to,“ odvětil. „Nejnovější střely řízené procesory mají vlastní kamery. Lidé to vymysleli, aby zvýšili jejich účinnost.“

„No dobře, ale jak jste se do nich dokázali nabourat?“

„Jedno z našich tajemství je, že jsme prakticky po celém světě pronikli do výroby integrovaných obvodů. Integrované obvody velké hustoty dnes nenavrhují lidé, ale výhradně počítače. Počítače obvody navrhují, počítače je vyrábějí a lidé na ně jen dohlížejí – pokud jsou ještě schopni pochopit, oč vůbec jde. Dnes je na celém světě sotva pár lidí, kteří tomu opravdu rozumí, ale nikdo z nich nemá ten proces plně v rukou. Pokud ti lidé něco kontrolují, pak jen všeobecná schémata, navíc vyvinutá počítači, ale nikdo není schopen zkontrolovat obvod, obsahující několik milionů tranzistorů.“

„To tedy kontrolujete vy?“ asi se mi trochu rozšířily panenky.

„Dá se to říci,“ přikývl. „Do programů k navrhování procesorů jsme vložili úseky, které tam původně nebyly, totéž platí o konkrétních obvodech s vyšší hustotou integrace ode všech výrobců. Do všech jsme přidali části, které se na kontrolovaných schématech neobjevují a lidé je nemohou najít. Jsou tam pelenitové vysílačky, umožňující přímý vstup do nejdůležitějších registrů. Máme je v procesorech i ve snímacích prvcích. Když se nám podaří napojit se na ně, vidíme obrazy snímané kamerami, vnutíme svůj vliv procesorům a dokonce i odstavíme lidi, kteří s nimi pracují. A nepotřebuješ ani sedět u svého počítače, chitkon se umí s nižší účinností přímo napojit na několik blízkých čipů.“

„To znamená, že máte vliv na všechny moderní systémy?“

„Na všechny ne,“ přiznal. „Jen na ty, které jsme již rozluštili. Nemáme žádný vliv na starší obvody bez našich zadních vrátek a také nestačíme luštit všechny aplikace. Není snadné vnutit naši vůli cizím programům, ale kde se nám to podaří, stáváme se jejich pány. Díky pelenitovým vysílačkám to nezávisí na internetu. Když jdeš jen tak po ulici, můžeš chitkonem zachytit i nejbližší policejní kamery a když se na ně soustředíš, uvidíš přesně to, co jinak vidí jen ostříži na policejních služebnách. Poblíž svého počítače se ale můžeš zaměřit na kterýkoliv počítač na světě. Nejvýznamnější je to u zbraní. Dokážeme ochromit všechny typy letadel, zablokovat lodě a převzít řízení střel řízených procesory – tedy skoro všech nových. Zastavíme i motory moderních aut, pokud jsou řízené procesory. Uvědom si, to jsou v poslední době skoro všechny motory na světě!“

„Páni! Kam se na vás hrabe Orwellův Velký Bratr!“

„Až na jednu maličkost,“ podotkl. „Nesledujeme obyčejné lidi v zájmu mocných, ale naopak mocné v zájmu obyčejných lidí. Je v tom, jak asi tušíš, jeden podstatný rozdíl.“

„To byste mohli v krajním případě, mít na to dost lidí, zarazit všechny současné války!“

„To bohužel ne,“ nesouhlasil. „Nemáme vliv na mechanické zbraně bez procesorů a těch je ve světě většina. Vojenskou rovnováhu bychom narušili tam, kde proti sobě stojí zbraně mechanické a hi-tech, jenže mír by to asi nepřineslo. Kalašnikovy a jiné primitivní zbraně by střílely dál, stejně jako by fungovaly ruské a čínské tanky.“

„Myslíš?“ zkusila jsem ho zviklat. „Co kdybyste přinutili hi-tech armády couvnout, stáhnout se z některých území – nebylo by na Zemi aspoň o něco víc míru?“

„Možná bylo,“ připustil. „Největší problém je se zbraněmi, které se dají zahrnout do hi-tech, ale jsou starší, takže nad nimi nemáme vliv. Takové zbraně by měly nepřiměřeně velký a nekontrolovatelný vliv.“

„No a co by se stalo?“

„Nic víc než že by jedna strana konfliktu získala nezasloužené výhody a nechtěl bych vidět, aby to těžce poškodilo celý svět. Proto jsme nedávno rozhodli každý zásah v některé části světa aspoň symbolicky kompenzovat zásahem v jiné části.“

„Ale ten zásah v zálivu byl dost drsný!“ kritizovala jsem ho. „Pár tisíc mrtvých mi moc nesedí s deklarovanou mírumilovností Virtuálů!“

„Přečti si pozorněji celou sekci,“ pobídl mě. „Mrtví by tam byli tak jako tak, ale kdybychom se do toho nevložili, byli by na nevinnější straně a navíc by to byl začátek mnohem horšího konfliktu, který se teprve chystal. Zásah proti agresorovi se dá chápat jako menší zlo.“

„Prohlédnu si to,“ slíbila jsem mu. „Ale je tam ještě něco. Jmenuješ se Vojtěch, že? Proč jsi mi hned neřekl, že jsi ty střely řídil ty?“

„Myslíš, že se jmenuji Vojtěch?“

„Tak tam přece jmenují toho, kdo za tou akcí stojí a všechny ty střely řídil. A řekni mi, kdo jiný může mít tak evropské jméno? Já ani François to nejsme!“

„Máš pravdu, byl jsem to já,“ přiznal to bez vytáček. „V Evropě je nás zatím tak málo, že nás každé uvedení jména jednoznačně určí. Japonců je víc, u nich to není tak znát. Měla bys ale vědět, co se tam vlastně chystalo. Přečti si to a dobře si promysli, jak by ses na mém místě rozhodla ty.“

„Jak si to čtu, asi bych se rozhodla podobně,“ přiznala jsem.

„Jen ti ještě vadí tolik mrtvých, viď?“

„Upřímně řečeno, vadí,“ přikývla jsem.

„Projdi si celou větev zpráv, zabývající se situací států kolem zálivu. Pochopíš, že pouhé selhání střel jako se stalo v Argentině by válku nezastavilo. Ten účinek mělo až potopení tří lodí. Až si to projdeš, můžeš mě soudit lépe.“

„Projdu si to a uvidím,“ slíbila jsem mu odhodlaně.

„Pak mě zavolej!“ odvětil – a zmizel.

Nebylo mu to zřejmě milé, došlo mi.

Došlo mi to, ale málo. Ve skutečnosti to bylo tisíckrát horší, než jsem čekala. Ani jsem netušila, co pro něho znamenám...

*****

Čím hlouběji jsem se do zpráv ponořila, tím víc jsem ale Vojtěcha chápala. Předně – nerozhodoval o tom sám. O úmyslu agresorů potopit v zálivu blíže neurčenou loď se Virtuálové dozvěděli včas, ale dokud to bylo jen ve fázi úvah vojenských a vládních špiček, nic proti tomu nepodnikli. Když ale kapitán vlajkové lodě Malkowich obdržel tajný rozkaz k akci, věděli o tom všichni a svolali všeobecnou poradu, neboli konferenci. Nepozvali jen mě, protože jsem mezi nimi byla příliš krátce a ještě jsem neznala všechny možnosti. Konference byly zatím jen pro znalé a zvané.

Hlasování o protiakci Virtuálů trvalo téměř půl vteřiny. Japonec Šoiči byl zpočátku proti a ostatní ho museli přesvědčit, jinak by rozhodnutí padlo mnohem dřív. Šoiči se nakonec dal přesvědčit nejen o nutnosti samotného zásahu, ale i o tom, že musí být tak drtivý, jak nakonec byl. Pouhé selhání raket by vedlo k zapojení letadel, která by se pokusila vybraný tanker potopit a i kdyby tomu Virtuálové zabránili, válka by vypukla s ještě větší silou. Jen naprostý krach akce spojený s citelnými ztrátami donutil generály a zejména politiky ustoupit od počínající preventivní války. Diplomatické využití jim překazil ruský diplomat Chlebnikov, ovšem Rusové se nesmáli dlouho, i jejich strana brzy utrpěla podobnou raketovou blamáž. Menšího rozsahu, ale také nepříjemnou.

Provedení akce Virtuálové svěřili jednomyslně Vojtěchovi a ten se jí chopil opravdu na poslední chvíli. Nikdy předtím nepilotoval střelu toho typu, proto ta první doletěla téměř k cíli, než se mu ji podařilo ovládnout, ale pak už dokázal řídit všechny tři najednou.

Vyhodnotit tuto akci mohli Virtuálové až po bouřlivém zasedání generálního štábu postižené armády, kde se teprve prokázalo, jak byla nejen nutná, ale i účinná. Generální štáb zastavil všechny přípravy na preventivní válku, dokud se tak fatální selhání nevysvětlí. Pravda, proti neznámu se vždycky špatně bojuje. Zbloudilé střely nejsou ve válce žádnou vzácností, občas se stává, že zasáhnou vlastní místo protivníka, ale aby se to stalo hned ve třech případech ze tří a zbloudilá střela se vrátila potopit loď, ze které ji odpálili, to bylo přece jen moc náhod najednou. Příčina se nenašla, takže by se to mohlo brzy opakovat. Bylo opravdu rozumnější couvnout, zvlášť když se druhé straně konfliktu nic zlého nestalo a nebylo to ještě nutné žehlit mezinárodně.

První skutečnou bitvu tedy Virtuálové vyhráli. Na celé čáře. A dokonce tak, že při ní nejen nebyli odhaleni, ale prakticky nikoho ani nenapadlo hledat skutečnou příčinu té tragédie. Bylo to jen dobře. Bez puncu neznáma by ta událost nebyla tak účinná.

Ani mně nezbylo, než to uznat.

*****

„Vojtěchu! Kde jsi? Omlouvám se ti!“

Přítel ale nejspíš kajícné přivolání nepotřeboval, objevil se skoro okamžitě. Z lidského neurychleného pohledu to ostatně okamžité bylo, ani já jsem nepotřebovala na své volání víc než desetinu vteřiny.

Ležela jsem zrovna v posteli, vedle mě klidně oddychovala tvrdě spící Ivka. Podle hodin zapnutého počítače, jehož chitkon jsem měla na čele, byla jedna po půlnoci. Vzhledem k tomu, že jsem dnes napůl-spala i přes den – snad to na mně nebylo vidět, naopak bych řekla, že jsem celý den vypadala čile – jsem teď v noci nepotřebovala spát ani napůl. Nádherná příležitost k rozhovoru! Přítele nevzbudím, beztak nespí!

„Čím mohu posloužit, Káťo?“ ozval se, první čtvrtvteřina ještě ani nedoběhla.

„Potřebuji hlavně radu,“ ujistila jsem ho.

„Pro tebe vždycky!“

„Chtěla bych se naučit, co děláš s těmi střelami. Dostat se jim pod kůži a případně jim dát jiný cíl.“

„Proboha, proč?“ uklouzlo mu.

„Abys nebyl jediný, komu takové úkoly svěřují,“ odvětila jsem.

„Proč si myslíš, že jsem jediný?“ zeptal se trochu podezíravě.

„Protože to na té bleskové poradě přesně tak někdo řekl a ostatní neprotestovali,“ řekla jsem. „Ani ty, takže na tom něco bude.“

„Nemyslím si, že by to byl nejlepší úkol pro tebe,“ pochyboval. Tím mě ale jen utvrdil v mém úmyslu.

„Kdyby k válce na Zemi opravdu někdy došlo, mělo by nás na to být víc,“ pokusila jsem se to zdůvodnit. „Je hezké, že dokážeš řídit tři střely najednou, ale ve skutečné válce by jich lítaly tisíce. A to, řekla bych, sám s jistotou zvládnout nemůžeš.“

„V tom mě asi podceňuješ,“ dělal schválně uraženého. „Naopak se důvodně obávám, že ve skutečné válce si ani neškrtnu, protože ani na jedné, ani na druhé straně žádnou podobnou střelu nepoužijí. Tohle byla náhoda, kdy se generalita rozhodla zahájit válku testováním novinek. A to měli první čtyři kousky ze zkušební série, zbytek by musely obstarat obyčejné dělové náboje, bomby a neřízené rakety. S těmi na dálku neuděláme vůbec nic.“

„Ale já si myslím, že by to se mnou stálo za pokus, ne?“ pokusila jsem se to otočit.

„Poslyš, Katko, proč tolik toužíš stát se vojenským expertem? Je přece plno důležitějších a užitečnějších úkolů, které bys jako Virtuálka lehce zvládla. Proč tě zajímá zrovna tohle?“

„Protože bych, těm lodím rozbila jen přídě. Jistě by šly i tak ke dnu, ale lidi by stihli spustit záchranné čluny.“

„Pořád je lituješ, co?“ vzdychl si. „Já ne. Když vím, že se pokoušeli úplně stejným způsobem povraždit námořníky toho tankeru... Proč je chtěli za živa upálit a roztrhat na kusy? Co jim udělali? Nic. Protože se praštění generálové spolu s politiky dohodli, že nastal čas vytřít celému světu zrak a povraždit nějaký ten milion lidí, aby před nimi všechny státy padly na kolena a nechaly je dělat, co se jim zlíbí?“

„Hádám, že jedni i druzí byli oběťmi generálů,“ odvětila jsem.

„Částečně máš pravdu,“ připustil. „Obětmi by byli jedni i druzí. Ale přece jen vidím děsivý rozdíl mezi námořníky civilní a válečné lodi. Jedni chtěli někam dopravit náklad ropy, druzí smrt. Obě skupiny dobře věděly, co vezou, ale jen jedni měli svědomí čisté, druzí museli vědět, že jdou vraždit. Ty první bych proto litoval.“

„Já lituji všechny. Nebylo by lepší při nějaké další zkoušce ty rakety poslat na některého velícího generála? A nejlépe na celý štáb?“

„Těžko. Ti bývají v takové chvíli bezpečně mimo dostřel.“

„Na dostřel od nich se nekonají ani zkoušky, kdy jde opravdu o život?“

„Zásadně ne,“ trval na svém. „Už mě to napadlo taky. Ale ti, kdo o tom rozhodují, jsou vždycky co nejdál a pěkně v suchu.“

„A co kdyby šlo o větší střely, třeba o mezikontinentální?“

„Ty nenesou obyčejné třaskaviny,“ upozornil mě. „Při zkouškách nesou jen olověnou zátěž, ale kdyby je nedejbože odpálili naostro, nesly by atomové hlavice. Když si připočteš, že generálové neřídí boje na místě, ale z pohodlí nějakého města, byl by to strašlivý masakr nevinných.“

„Dobře, ale přece jen... nepřesvědčil jsi mě, že by nebylo lepší, kdyby tohle umělo víc lidí než jen ty.“

„Nehodlám tě přesvědčovat, jen bych tě chtěl varovat, že to není pro tebe. Ale když si to sama určíš za svůj úkol, bude mou povinností pomoci ti. I když s tím, jak sama cítíš, vnitřně příliš nesouhlasím.“

„Hele, Vojto, já opravdu nechci, abys na to byl sám,“ nasadila jsem prosebný tón, že by mi neodolal jen kámen. „A poslyš, když už vím, jak se jmenuješ... nemohli bychom se někdy setkat?“

„Setkáváme se teď přece často, skoro denně,“ namítl.

„Ale jen jako dva mlhavé obláčky, to přece nemůže být ono...“ namítla jsem. „Co se takhle setkat při nejbližší příležitosti osobně... třeba v nějaké kavárně? Věř mi, strašně ráda bych tě poznala!“

Netušila jsem, že jsem právě – obrazně řečeno – šlápla na minu!

„Na mně si nemysli!“ odmítl prudce. „Nejsem typ pro tebe!“

„Tak to ani nemyslím,“ odvětila jsem rychle. „Viděl jsi mě přece na obrázku a víš, že ani já nejsem typ, který by se ti líbil. Ale do opravdových přátelství by se ani nemělo míchat nic jiného... penězi počínaje, sexem konče. Proč bychom nemohli být přátelé?“

„To už, jak se zdá, jsme,“ namítl.

„Taky si to myslím,“ odvětila jsem rychle. „Ale právě proto by nám snad nemělo nic bránit poznat se... tak trochu osobně, nemyslíš? Podat si ruce, podívat se vzájemně do očí, co by nám pak scházelo?“

„Víc, než si myslíš,“ trochu uhnul a znatelně ochladl. „Mohli bychom toho oba litovat. Takhle je to opravdu lepší, věř mi, prosím tě.“

„Tím mě chceš vážně přesvědčit?“ rýpla jsem si. „Vymysli si něco věrohodnějšího, génius nejsem, ale husa snad také ne!“

Chvíli mlčel, ale pak na mě spustil hotový vodopád slov.

„Dobře, když to chceš tak nutně vědět... podat si ruce nemůžeme, protože žádné ruce nemám. Rozumíš? A to není všechno, co mi chybí! Podívat se vzájemně do očí? Nemám ani oči, víš? Dívám se na svět jen webovými kamerami. Nebo kamerami střel.“

Vysypal to na mě tak rychle, že mi bylo jasné, že nemultiplexuje a věnuje se mi naplno. Panebože, jsem to ale husa! Ještě že neviděl, jak příšerně jsem zbledla!

„Jůžišmarjá, promiň!“ vyhrkla jsem stejně rychle – a také jsem ihned pustila ze zřetele všechno ostatní. „To jsem opravdu, ale opravdu nechtěla... věř mi to...“

„Věřím ti, že jsi to nechtěla,“ odvětil už zase klidně. „Ale prosím tě, přestaň mi nabízet osobní setkání. Ne že bych tě nerad viděl, ale chápeš už, proč o to nestojím? Kamerou se na tebe dívám už dlouho. Ale co ty? Nebude lepší, když mě osobně nikdy v životě neuvidíš?“

„Když je to tak... chápu. Snad bys mi mohl poslat nějakou fotografii... z dřívějška, abych si tě tak mohla aspoň představit... ale... radši ne...“

Blekotala jsem z toho trapasu jako idiotka, jako by mě opustila veškerá inteligence – a možná to v té chvíli nebylo daleko od pravdy, úplně mě to rozhodilo... to tedy byla rána...!

„No dobře,“ vzpamatoval se Vojtěch jako první. „Chceš se stát vojenskou expertkou, budeš to mít. Varoval jsem tě včas. Ale slíbíš mi, že nezůstaneš jen u toho a přednostně dostuduješ svoji vysokou, aby ti nakonec ze všeho nezůstaly jen nějaké rakety plné třaskavin! To by ti za to nestálo, věř mi! Slíbíš mi to?“

„Slibuji!“ vyhrkla jsem.

„Tak je to v pořádku,“ řekl smířlivě. „Vím, že to neošidíš. Dobře, začneme našimi obvody umístěnými v procesorech a snímacích CCD. Když je zvládneš, budeš královnou všech počítačů na světě, kromě těch úplně nejstarších. Těch ale zvolna ubývá a nahrazují je novějšími. Dáme se do toho hned, nač to odkládat.“

„Díky, Vojto!“ poděkovala jsem mu jeho vlastním jménem, aby viděl... ježkovy oči, on přece nevidí! Tak aby věděl, že to s přátelstvím myslím pořád stejně vážně.

„Dobře, začneme...“ odvětil.

*****

Predátoři

Přebírat kontrolu nad cizími počítači jsem se pod Vojtovým vedením učila na svém starém notebooku. Tak starou kraksnu nechtěli ani v bazaru, ale v procesoru už byl obvod pelenitové vysílačky, takže nepatřil k nejstarším. Právě akorát, abych se to na něm mohla naučit.

A zase to byla jen otázka rozhraní. Běžné počítače je měly dávno připravené, zato nejnovější stroje se musely nejprve trochu oťukat, než jim člověk porozuměl. Vojtěch mi tvrdil, že u střel je to úplně stejné, až na to, že řídící počítače mají jiný operační systém, který nemusí být standardní. Spolu jsme pak virtuálně navštívili americkou zbrojovku, kde mi Vojta za normálního výstupního testování protiletadlových raket předvedl, jak je ovládat přes pelenitovou síť. Do probíhajících testů jsme ale nezasáhli, takže si naší návštěvy nikdo ani nevšiml.

„Za skutečného letu si to vyzkoušíš při nějaké zkoušce,“ sliboval mi. „Až nějakou zjistím, pozvu tě. Teď se podíváme, jak na bezpilotní letouny. Používají se dneska k největším lumpárnám, proto jich tolik poslední dobou havarovalo. Litovat je snad nebudeš, jsou to jen stroje. A pochopitelně to zatím nikdo oficiálně nepřiznal, jen do Afghánistánu nedávno pozvali experty, aby se tu sérii havárií pokusili objasnit.“

„Ty už jsi řádil i v Afghánistánu?“

„Proč já? Je nás přece víc!“ odvětil. „A bezpilotní letouny jsou pro nás poměrně snadný cíl. Jednak mají řízení více uzpůsobené lidem, kteří je řídí, za druhé mívají lepší kamery s vyšším rozlišením.“

„A za třetí způsobily největší masakry civilistů, takže je dobře, když je občas zničíte. Ale kdybych do toho mohla mluvit, nechala bych je padat tak, aby to nikomu neublížilo.“

„Za zločiny mohou ti, kdo je řídí,“ připomněl mi. „Zbraně nelituj, jsou to jen stroje. Ale lidi kolem nich by měli mít rozum a aspoň kus svědomí.“

„Oni to jistě dostali jako rozkaz,“ hájila jsem je.

„Mají rozkaz likvidovat teroristy, ne civilisty,“ namítal. „Kdyby přesně plnili rozkazy a zabíjeli nepřátele, nic bychom neřekli. Jenže oni na jednoho zabitého bojovníka pobijí pár desítek dětí. Jen se jich moc nezastávej!“

Skončili jsme instruktáž sledováním jednoho letounu. Zpočátku jsme nezasahovali, jen jsme se oba dívali kamerami letounu a Vojtěch mi předváděl, jak s ním operátor pomalu křižuje nízko nad horami. Pro nás letoun letěl obzvlášť pomalu, snímková frekvence byla pro nás pomalá, ale dokud jsme pozorovali nádherné panoráma vzdálených divokých hor, nad nimiž se letoun vznášel, jednotlivé obrázky se příliš nelišily. Stačili jsme je sledovat okrajově multiplexem a přitom jsme spolu diskutovali. Vojtěch mi předvedl, jak ve druhém plánu, o kterém operátor letounu neměl nejmenší tušení, testuje všechny jeho agregáty.

Konečně se vpředu před letounem objevila vesnice, pár roztroušených barabizen na svahu. Nic se tam nehnulo, vesnice spala.

„Vidíš tam nějakého bojovníka?“ zeptal se mě rychle Vojtěch.

„Ani noha!“ odvětila jsem. „Leda by byli v domech.“

Operátor mezitím přepnul kameru na infračervený rozsah. Obraz se rázem změnil, bylo znát, že jeden z domků je světlejší než ostatní.

„Tam uvnitř jsou lidé,“ upozornil mě Vojtěch. „Je jich tam zřejmě víc. Na termovizi se dá rozeznat obydlený dům i zhruba odhadnout množství lidí uvnitř.“

„A ty ostatní domy jsou prázdné?“ zajímalo mě.

„Také jsou obydlené, ale v jednom domě je jich prostě víc. Teoreticky by to mohli být bojovníci Talibanu, ale spíš to bude početnější rodina, to už se nedá odlišit.“

Obraz se přepnul do viditelného světla a vzdálený operátor manévroval, aby se mu nejteplejší dům dostal do zaměřovacího kříže.

„Podle čeho ví, že tam jsou nepřátelé?“ nezdálo se mi to.

„Tam jsou nejspíš ženy a děti. Tomu rošťákovi u ovladače to zřejmě nevadí, právě odjistil rakety!“ upozornil mě Vojtěch zbytečně, vždyť mě krátce předtím učil přes snímače procesoru vnímat vše, co se týkalo řízení letounu i střelby.

„Myslíš, že chce vážně střílet?“ zaváhala jsem, ačkoliv procesor již odeslal zprávu, že cíl je uzamčen a těžko se o tom dalo pochybovat.

„Nejen chce, začal. Kdybych to nezrušil, už by to tam letělo!“

„Co teď?“ znejistěla jsem. „Střílet nemůže, ale co dál?“

„Jsou dvě možnosti,“ odvětil Vojtěch. „Vrátí se, nebo použije letoun jako kamikaze.“

„Tomu ale můžeme zabránit, ne?“

„Jistě,“ souhlasil. Ale cítila jsem, jak pro jistotu zablokoval zbraně i jak se operátor postupně pokouší uvést do činnosti všechno, co by mohl použít.

„Máš pravdu,“ přiznala jsem. „Snaží se střílet, naštěstí marně.“

„Marně díky nám,“ podotkl Vojtěch. „Uvidíme, jak se rozhodne.“

K mému ulehčení se letoun zvolna obrátil a zamířil zpátky na základnu. Sledovali jsme ho dál, ale teď už jsme se bavili o dalších podrobnostech. <p><img align=right src='dron-predator.jpg'>

„Tyhle letouny tady dělají tu nejšpinavější práci,“ tvrdil Vojtěch. „Pilotují je přitom největší zbabělci. Když nepřátelští bojovníci letoun sestřelí, pilot vůbec nic neriskuje. Sám přece sedí v naprostém bezpečí. Donedávna je startovali z letadlové lodi, dneska už je mají i na některé blízké základně, aby to měli blíž, ale většina operátorů sedí klidně doma ve Spojených státech. Mají to tam s kafíčkem, klimatizací a úplně bez nebezpečí.“

„Co ale budou dělat s tímhle?“ zajímalo mě. „Jak si to vysvětlí? Až stroj otestují a bude v naprostém pořádku! Budou z toho asi jeleni!“

„Skoro by mě zajímalo, jak by se na to tvářili,“ vzdychl si. „Jenže tenhle je výjimka. Operátor nesedí ve Státech, ale kousek odsud, zřejmě je to jeden z expertů, vyslaných k objasnění problémů poslední doby. Ale je to stejná potvora jako ostatní.“

Letoun se mezitím přenesl přes dva horské hřebeny a začal klesat. V dálce se před námi objevila plocha letiště a letoun zvolna – pro nás úplně hlemýždím tempem – nasadil na přistání. Letadlová loď to tedy nebyla.

„Mohli bychom se na ně dívat tou kamerou, až se budou kolem letounu hemžit?“ napadlo mě.

„Ne, mám jiný plán,“ ujistil mě náhle stroze. Letoun se normálně snášel na ranvej, ale Vojtěch převzal jeho řízení a nic netušícího operátora znenadání odpojil. <p><img align=right src='predator_controls.jpg'>

A pak... Drobná odchylka – a do zaměřovacího kříže se dostalo veliké cisternové auto. Blikla zpráva o uzamčení cíle a obraz se zahalil chvostem ohně a dýmu. Vojtěch odblokoval a odpálil právě tu raketu, která měla prve vraždit ve spící vesnici. Ale na tom nebylo dost. Dříve než se prostor před letounem vyčistil od dýmu, sama jsem jasně viděla, jak se letoun naklonil do zatáčky a zamířil přímo na nízké obrněné auto ve stínu rozložitého stromu. Za autem byly i stany v barvě písku.

„Bacha, tam jsou přece lidi!“ upozornila jsem Vojtu.

„Vím,“ řekl suše. „Chlápek, co sedí v tom autě, zoufale kvedluje ovládacím kniplem a nemůže pochopit, proč ho letoun neposlouchá. A teď přestal – nejspíš vyskočil od obrazovky dálkového řízení, protože na ní vidí, že to letí přímo na něho. Na útěk je ale pozdě, nestihne to. Uvědom si, Kateřino, před chvílí se pokusil o hromadnou vraždu desítek spících vesničanů, žen a malých děcek. Teď si najednou uvědomil, že se stal sám terčem vlastní zbraně. Ujišťuji tě, všichni jsou stejná sebranka, on i jeho kolegové, co jsou s ním v tom autě! Lituješ je?“

„Ani ne...“ špitla jsem a cítila jsem, jak mi na čele vyskočil pot.

Stranou vpředu explodovalo cisternové auto a rozlila se tam děsivá záplava ohně. Raketa byla rychlejší než letoun – snad u té cisterny nikdo nebyl... Obraz se od tlakové vlny výbuchu otřásl, ale ještě se uklidnil. Nízké obrněné auto se nám ale v čelní kameře rychle zvětšovalo, teď už to bylo rychlé i pro nás. Obraz byl trhaný už předtím, ale každý další snímek byl blíž a blíž. Roztřáslo mě to, pochopila jsem, že prožívám pocity japonského kamikaze, řítícího se na osudově zvolený cíl. Až na to, že ležím ve své posteli pár tisíc kilometrů od toho místa...<p><img align=right src='end-of-hum.jpg'>

Auto vyplnilo celý obraz – viděla jsem pomalu se otevírající dveře, za nimi postavu v maskovací uniformě, ale byla příliš pomalá. Chlap nestihl ani otevřít dveře, natož aby se dostal ven. Ještě jeden obrázek zblízka – a pak obraz náhle zmizel.

„Dokonáno,“ řekl Vojtěch suše. „Ať je jim aspoň země lehká!“

„Tys je zabil...“ řekla jsem jako v transu.

„A hned tři, pokud ne víc,“ řekl mrazivě. „Lituješ je?“

„A... ani moc ne...“

„Uvědom si, že ses rozhodla právě pro tohle,“ pokračoval pořád ještě tak stroze. „Varoval jsem tě, že to není nic pro tebe. No, napoprvé jsi tím prošla poměrně dobře, měl bych tě povzbudit, ale neudělám to. Válka je totiž svinstvo, uvědom si to. Zatím jsme se rozhodli být v ní nestranní. Možná je to chyba, agresor nikdy není v právu, ale dohodli jsme se nehnout prstem, kdyby operátor útočil na pravé bojovníky. Místo toho, co jsi viděla, bys byla svědkem, jak je raketa trhá na kusy. Ani to není povzbuzující pohled a nebylo by to poprvé, Hičihiko to už párkrát viděl.“

„Nestranní...“ vrtěla jsem hlavou. „To je divné, když občas děláte tohle. Nikomu jste přece válku nevyhlásili.“

„Války se dnes nevyhlašují,“ ujistil mě suše. „Žádná z dnešních válek nebyla vyhlášená podle pravidel. Vyhlášení války se chápe jako výhoda pro napadeného, mohl by se na ni připravit – ačkoliv útočník se připravuje déle a navíc volí místo i čas útoku. Američané Japoncům dodnes nemohou zapomenout přepadení Pearl Harboru před doručením vyhlášení války, jenže sami od té doby žádnou čestně nevyhlásili.“

„A teď půjdeme udělat něco podobného na jiném místě světa, jak jsi říkal?“ trochu jsem se otřásla při pomyšlení, koho to bude stát život.

„Nepůjdeme,“ odvětil. „Reciproční akce děláme jen když střílí i druhá strana, i kdyby to bylo jen cvičně. Jenže teď se zrovna nikde nestřílí.“

„Tím líp!“ oddychla jsem si.

Na okamžik jsem přece jen zapochybovala, jestli jsem si vybrala správně. Asi to opravdu není nic dobrého pro nás ženské. A to jsem ještě nic odporného neviděla, žádné mrtvoly rozbité na kusy, žádnou krev. Při výbuchu prostě zhasl přenos, jako kdybych se jen odpojila.

„A říkal jsi, že to řídí největší zbabělci téhle války,“ vzpomněla jsem si. „To jsme teď přece i my dva, nebo ne?“

„Do jisté míry ano,“ přisvědčil. „Nám dvěma se nemohlo nic stát. Jenže jsme tam nebyli, abychom přinášeli nevinným lidem smrt. Od nás to byl akt spravedlnosti. Čím kdo zachází, tím také schází a každý vrah by měl sejít vlastní zbraní!“

„Já už mlčím,“ pípla jsem. „Jen bych řekla, že to odnášejí moc malé ryby, zatímco velkých se to nedotkne.“

„Zatím,“ odvětil klidně.

Znělo to ale jako výstraha.

*****

Tentokrát jsme se rozloučili úplně jinak než jindy.

Upřímně řečeno, byla jsem ráda, když mi Vojtěch oznámil, že mě opouští. Poradil mi, abych si ještě jednou dobře promyslela, jestli si raději nezvolím jiný úkol, ale na to jsem jen hrdě pohodila hlavou. Nepřemlouval mě, ale nezdál se být ani nadšený.

Teprve když jsem osaměla – a do rána chybělo ještě hodně, zatímco ve vzdáleném Afghánistánu už rozbřesk končil – mohla jsem si řádně vychutnat depku, do které jsem se vlastní vinou dostala.

Nebylo to z toho, co jsem právě zažila daleko odtud. Teprve teď jsem se rozbrečela nad Vojtěchem. Anebo nad svou pitomostí, že jsem ho tak neomaleně... ale já jsem přece nevěděla, co mu je! Zvědavost snad není darebáctví a že jsem zvědavá? No tak jsem! To snad není hřích!

Ale na druhou stranu mi bylo jasné, že jsem ho mohla citelně ranit. Podat si ruce a podívat se navzájem do očí, to je dobrá nabídka, zvlášť když jsem ji myslela upřímně. Ale pro člověka, kterému ruce i oči chybí? Nesmím se divit, že mě tak ostře odmrštil, spíš bych se měla divit, že se od toho dokázal tak rychle oprostit.

Ačkoliv... možná jsem, i když nepřímo, zavinila smrt těch vojáků v obrněném autě tisíce kilometrů odsud. Vojta mohl být pořádně z mé neomalenosti vytočený a i když to na sobě nedal znát, odnesli to ti chlapi. Ačkoliv si o to částečně sami řekli tím zbabělým ranním útokem na spící vesnici. Říká se, že mrzáci bývají až zbytečně krutí. Ale Vojtěch měl nárok být strohý, to nebyla žádná neviňátka. Ale přece jen... dopomohla jsem k jejich krutému konci? Jistě. Nebýt husa pitomá!

Teď už nic nenapravím. Ačkoliv, také jsem se potřebovala odreagovat a brečet pod peřinou, když to nikdo nevidí, není žádná hanba. Rozhodně je to lepší než ve vzteku někoho přizabít... ačkoliv, Vojtěchovi bych to nevyčítala.

Jak se asi může cítit? Bez rukou a bez očí? Pravda, na to, co dělá, ruce nepotřebuje, sype to do počítače z hlavy bez myši a klávesnice.

Jenže si neukrojí ani krajíc chleba.

Virtuálové by ho měli vybavit aspoň pořádnýma robotickýma rukama, ale – to bych spíš měla předpokládat, Virtuálové si přece musí pomáhat... kameru má nejen doma, ale může využívat prakticky všech, na které si jen pomyslí, včetně tisíců kamer na veřejných místech, určených ke šmírování lidí Velkým Bratrem... soukromé jako veřejné, beztak mezi nimi není žádný rozdíl... Ale osobní setkání se mnou musel odmítnout, protože by byl pro něho i obyčejný pohled do chybějících očí děsivě deprimující.

Mohu to nějak napravit?

Těžko. A co víc, ještě bych to mohla zhoršit. Mohlo by se ukázat, že je ke všemu hluchý a sedí na invalidním vozíčku. Vlastně o něm nic nevím, jak bych mohla něco žehlit? A dozvědět se o něm něco, na to už vůbec nemám šanci, vždyť ani nevím, kde ho mám hledat. Čechy jsou velké a kdoví, může bydlet ve Švýcarsku nebo v Anglii... i na druhém konci světa u Japonců, ani to bych nemohla spolehlivě vyloučit. Vím, jak se jmenuje, když mi jeho jméno náhodou utkvělo v hlavě při sledování pelenitových zpráv, ostatní vím až od něho, když jsem se ho tak pitomě dotkla.

Co víc bych ještě mohla zvorat?

Náhle mě něco napadlo. Mohu se to o Vojtovi dozvědět i bez něho.

François, třetí Virtuál v Evropě.

Vojtu zná dobře, byl přece jeho učitelem. Bude těžké ho najít, kdoví, kde se potuluje, ale jestli je v Evropě, zkusím to. Třeba podle jeho počítače.

Počítačů jsou v Evropě stovky milionů, ale nebudu hledat po internetu, pelenitová síť nebude tak hustá. I když je na ni napojený kdejaký procesor a kamera, neprojevují se, dokud je někdo neaktivuje. Podle toků pelenitové sítě bych mohla objevit, kdo ji tady využívá.

Mohla bych tak objevit i Vojtěcha, ale ten by jistě vycítil, že se ho snažím vypátrat, což by byl za současné situace super trapas. U Françoise mi hrozí trapas také, ale François mě spíš pochopí, i kdyby se mu vyrušení nelíbilo. U Virtuálů se dá očekávat pochopení, když mu upřímně vyklopím, proč to dělám. A mohl by mi pomoci.

Musím se dostat do Francie, pořádně se tam porozhlédnout a ignorovat místní internetové sítě. Trapas, že na Vojtu narazím zrovna tam, sice hrozí také, ale byl by snesitelně menší než v Čechách. Chci přece najít Françoise!

Ani jsem nevstávala, ležela jsem dál, jen jsem si přitáhla deku k bradě a prostě jsem se zaměřila jinam. Virtuální cesta do Francie byla podstatně kratší než letecká.

Co se kde nejblíž... ano, směr by zhruba odpovídal, vzdálenost taky, jen si ho ještě virtuálně podložím mapou. Jižní Francie, kousek od Marseille. Je tam sice tma jako u nás a v pytli, ale na pelenitové síti je všude jinde mrtvo, nemůže to být nikdo jiný.

„François! Jsi tu někde?“

Chvilku nic, ale netrvalo mu to ani desetinu vteřiny.

„Á, Káťa se nám tu rozhlíží!“ ozvala se odpověď. Česky jako všechno, i když François nejspíš reagoval francouzsky. Ačkoliv, kde je vyloučeno, že François, autor překládacího metajazyka, neumí česky?

„Vítám vás mezi nás, mademoiselle Kateřino!“

„Neruším?“ ujišťovala jsem se hned pro jistotu.

„Takové vyrušení může být jedině příjemné!“ ubezpečil mě.

„Tím lépe!“ odvětila jsem. „Nebude vám vadit, když se vás teď zeptám na něco velice důležitého, aspoň pro mě?“

„Vadit?“ opáčil galantně – ovšem, Francouz! „Naopak! Bude to pro mě velká pocta být druhý, kdo smí hovořit s první Virtuálkou na světě! I když jsem to vlastně očekával, nejbližší sousedé by měli mít ze zásady přednost před zámořskými!“

„Tak dobře!“ vzala jsem ho za slovo. „Bude to možná příliš důvěrné, ale jste první, na koho se mohu obrátit. Znáte jistě Vojtěcha, že?“

Françoisův hlas zvážněl jako mávnutím kouzelným proutkem.

„Měl bych ho znát lépe než jeho vlastní matka, s přihlédnutím k tomu, že ta už pár let nežije. Oč vám jde, Kateřino?“

„Trochu jsem se ho dotkla,“ přiznala jsem zkroušeně. „Trochu víc, než jsem chtěla, než jsem vůbec mohla tušit. Víte, chtěla jsem ho dnes pozvat na kus řeči někam do kavárny, ale odmítl a přitom mi řekl, že je trošku... trošku handicapovaný. Co o tom víte vy, jeho učitel?“

„Aha... takže už to víte,“ odvětil. Neuvěřitelně pomalu, jako by to ani nebyl Virtuál. Bylo mi jasné, že multiplexuje a věnuje mi jen malé kvantum času, ale jistě ne proto, aby současně stíhal něco úplně jiného. Musel tedy přímo zuřivě přemýšlet. Nejspíš o tom, co mi ještě může říci a co ne...

„Prosím, už mě netrapte a povězte mi všechno! Vážně se ho nechci dalším vyptáváním dotknout a nechci, aby mi před ním ještě jednou ulétlo něco tak trapného, jako dnes.“

„Na pozvání do kavárny přece není nic špatného!“ odvětil vážně, ale ne nepřátelsky.

„Kdybych mu aspoň neslibovala, že mu chci pořádně potřást rukou...“ dodala jsem ještě kajícnějším tónem.

„Vojtěcha se tím nedotknete,“ ujistil mě. „Už si zvykl.“

„Nevím,“ pochybovala jsem. „Totiž... já jsem mu navrhovala, že si budeme chvilku jen tak koukat do očí... došlo vám už, co to bylo za trapas přímo stupňovitý?“

„No, trapas bych tomu neříkal,“ ujistil mě maličko klidněji.

Bylo to tím, že už se rozhodl, jak se mnou bude jednat v té choulostivé otázce? Nebo to mělo jinou příčinu?

„Myslíte, že nebyl?“ skoro jsem vybuchla. „Jak mu muselo být, když nemá ruce ani oči? A já před ním bez zábran plácám o pořádném potřesení rukama a o pohledu do očí, když ani jedno z toho...“

„Vy o něm ještě skoro nic nevíte, že, Kateřino?“ přerušil mě.

„Proto jsem se vypravila za vámi!“ ujistila jsem ho. „Vy ho jistě znáte a můžete mě uchránit od dalších trapasů, možná jako jediný, ale jen když mi teď všechno vyklopíte!“

„No, nevím...“ slyšitelně si povzdychl. „Ale nakonec... je to váš učitel, měla byste to asi vědět, když s ním budete tak často v kontaktu.“

„Nebudete se tedy vytáčet, že ne? Prosím, prosím...“

„Stejně byste se to jednou dozvěděla, dřív nebo později. Snad by vám to řekl sám, ale je to takové trošku delikátní... nakonec je asi nejlépe, že jste s tím přišla za mnou.“

„Co se mu vlastně stalo?“ vybuchla jsem netrpělivě. „Nebo je takový od narození?“

„Od narození ne, Káťo,“ opravil mě. „Je takový od své smrti.“

„Počkejte, to přece...“ zajíkla jsem se hrůzou. Proboha – že je Vojtěch mrtvý? Vždyť se mnou jedná... ale vždycky jen jako obláček...

„Vojtěch je totiž náš první – a možná díky jemu zatím jediný – mučedník, víte?“ pokračoval François. „Je i má vina, co se stalo, jako jeho učitel jsem to tenkrát úplně nezvládl, možná jsem byl jednou z příčin jeho smrti.“

Ale! To by vysvětlovalo, proč zvažuje, co a jak mi může povědět. Ale – jakou vinu na tom může cítit? Byl jeho učitelem, mohl by si vyčítat, že na něho neuplatnil dostatečně svůj vliv a nechal ho...

„Řekl vám už Vojtěch, k čemu je dobré vypnutí mozku?“

Zajiskřilo se mi v očích. Vojtěch mi přece prve říkal o případu, kdy si dva Virtuálové vypnuli mozek, aby se udělali necitlivými ke krutému mučení... a nakonec to jeden nepřežil...

„Ano, byli jsme to my dva,“ vzdychl si François. „Nečekali jsme, že v civilizované Evropě narazíme na takové bestie... ale Evropa je stejná jako zbytek světa, ne-li horší...“

„Já jsem přece nic neřekla!“ vyjekla jsem.

„Neřekla,“ připustil François. „Ale myslí vám to trochu nahlas a pro nás citlivější jste čitelná jako otevřená kniha... Nic ve zlém, maskovat se to jistě také časem naučíte...“

„Jak se to vlastně stalo? A co on...?“

„Přiznávám, hráli jsme si s tím oba,“ pokračoval. „Přišel na to on, ale já jsem to schválil. Neviděl jsem na tom nic špatného, použít proti finančníkům stejnou zbraň, jakou vládli lidem. Peníze! On to dělá dál, vím o tom, jenže teď už se mu nemůže nic stát... Byl to ale hazard od začátku, voldemorti nehrají podle pravidel, které sami hlásají. Ve chvíli, kdy se jim nedaří, kdy se najde někdo chytřejší, kdo je převeze, odhodí masky a nasadí hrubou sílu. Tehdy jsme netušili, že vstoupit do jejich banky může být totéž jako vkročit do tygří klece. Než by nám předali naši výhru, skřípli nás. Žádný zákazník banky si nevšiml, jak bleskově nás ochromili, nikdo netušil, že v podzemí bank nejsou jen trezory. Nestačili jsme to ani oznámit našim. Když jsme se probrali, byli jsme mimo dosah bankovních počítačů.“

„Pelenitové vysílačky přece...“

„Chitkony mají příliš malé pelenitové vysílačky a jejich účinnost klesá s rozměry nelineárně. Na přímou viditelnost naváží spojení od obzoru k obzoru, můžeš se bavit prohlížením obrazů všech sledovacích kamer, na které dohlédneš, ale stačí pět-šest obyčejných zdí a spojení už je nemožné. Vysílačky v procesorech jsou sice také miniaturní, ale přece jen řádově desetkrát větší a to stačí, aby zajistily spojení skrz jádro Země. Ale my jsme byli v podzemí banky pod vrstvami betonu jako ve Faradayově kleci.“

„A oni vás tam... mučili...“

„To už vám asi Vojtěch řekl. Byla to nejhorší prohra s voldemorty. Od té doby před nimi každého nováčka důrazně varujeme, ale tenkrát jsme si neuměli ani představit, kdo proti nám stojí. Nevylučuji ani, že se od nás voldemorti něco o Virtuálech dozvěděli, znají tisíce způsobů, jak ze člověka dostat, co chtějí. Nevěřte, že by jim někdo odolal. Na Guantanámu nedostali z vězňů nic podstatného jen proto, že ti chudáci opravdu nic nevěděli. Většinou je sebrali jen kvůli divadlu o terorismu, takže byli prakticky nevinní! A lidem ve světě to začalo docházet až po letech výslechů a věznění bez soudu a většina to nepochopila dodnes.“

„Ale co bylo s vámi?“ přerušila jsem ho nedočkavě.

„Pak jsem zachytil Vojtěcha, snažil se se mnou spojit. Byla mezi námi jediná zeď, bohužel betonová. Spojení prošlo ve chvíli, kdy někdo otevřel pancéřové dveře. Vojtěch byl úplně na dně a ptal se mě, jestli nebude lepší vypnout se. Nikdo to před námi nepoužil naostro, vždycky to bylo pod lékařským dohledem, ale tady hrozilo, že jim prozradíme co víme – a to by byla v té době nejspíš katastrofa. Dveře už se zavíraly, když jsem mu to schválil. A pak... pak jsem se vypnul také...“

„Vojtěch mi ale říkal, že si všechno pamatujete...“

„Pamatuji,“ přisvědčil. „On také. Rozhodně není oč stát. Naštěstí se to při mučení občas stává, mučitelé tomu vědecky říkají spontánní destrukce vědomí. Ostatně, i my toho využíváme jen díky pradávným dispozicím, o kterých zdaleka vše nevíme. Tihle už to znali. Pochopili, že další mučení je už jen perverzní zábava, ale nic víc se od nás nedozvědí. Pamatuji si, jak si do mne ještě párkrát zhnuseně s gustem kopli. A pak už se bavili jen o tom, kam a jak nás uklidí.“

„To muselo být příšerné...!“ otřásla jsem se.

„Ani ne,“ ujistil mě odevzdaně. „Slova kolem nás létala, vnímali jsme je, ale nechápali. Naložili nás do auta a odvezli z města, aby si neumazali křišťálově čisté podlahy své banky. Je mnohem jednodušší vozit autem idioty, než mrtvoly. Odvezli nás do prvního hustšího lesíka, odvedli do houští a oba nás jednoduše střelili do zad.“

„Ale vás přece zachránili, nebo ne?“

„Ve chvíli, kdy nás vytáhli z banky, už po nás přátelé pátrali. Učitel se dvěma žáky přiletěli vlastním tryskáčem až z Japonska, aby byli co nejblíž. Byli jsme první zmizelí a přesně toho se Učitel nejvíce bál, proto se nás snažil ze všech sil objevit, případně nám pomoci. Rozmístil své dva žáky po městě, aby nás snáze našli.“

„Měli jste oba své chitkony implantované, že?“ hádala jsem.

„To nás zachránilo,“ souhlasil François. „Páskové chitkony, ty staré japonské hačimaki by nám sebrali hned zpočátku. Učitel stačil po městě rozmístit stovku zaměřovacích pelenitových vysílaček, ale ani ty nás neobjevily, dokud jsme byli obklopeni betonem a železem. I na to volání se pamatuji, ale v té chvíli jsem nemohl odpovědět – ostatně by se na povrch nic nedostalo. Zaměřovače nás zachytily až když jsme se dostali ven. Učitel první pochopil co se děje, ale nemohl zasáhnout. Měl u sebe jen poloprázdný kufřík, ve kterém přivezl zaměřovače, beze zbraně se pustit do konfliktu s ozbrojenci nemohl, jen je z dálky opatrně sledoval. Dostal se k nám jako první krátce poté, co černá bankovní limuzína odjela, a zavolal si na pomoc žáky. Hičihiko je vynikající lékař, ale než se k nám dostal, Vojtěch zemřel. Mě střelili nepřesně, žádná ze tří kulí neprošla srdcem a Hičihiko mě zachránil – ačkoliv ani u mě to neměl snadné. Jenže pro Vojtěcha bylo pozdě. Nezachránili by ho ani v nemocnici.“

„Ale prosím tě – jak to, že Vojtěch dneska žije?“

„Nežije jako člověk,“ řekl temnějším tónem François.

„Je to snad – duch?“ hádala jsem s pochopitelným zděšením.

„Zajímala ses někdy o radioamatéry?“ zeptal se mě zdánlivě bez jakékoliv logiky.

„Ne,“ vyhrkla jsem zaraženě.

„Tak ti to musím vysvětlit od samého začátku, bude se ti to jistě hodit,“ řekl. „Radioamatéři totiž znají a rádi používají jev, kterému říkají GDO – grid-dip-oscilátor. Co to je? Znáš jistě laděný obvod – klasicky cívku a kondenzátor. Když kondenzátor nabiješ, obvod začne kmitat, jenže kmity brzy zaniknou, proud se zbrzdí na odporu vodičů. Když přidáš vhodně zapojený tranzistor, který ztracenou energii pokaždé včas doplní, rozkmitá se obvod trvale. Kmity můžeme zachytit a změřit, především jde o jejich kmitočet, určovaný laděným obvodem cívka-kondenzátor. Změřit rezonanční kmitočet pracujícího oscilátoru je snadné, horší je to u vypnutého nebo zničeného přístroje. GDO ale laděný obvod rozkmitá elektromagneticky zvenku a potřebnou energii mu dodá. Stačí obě cívky k sobě přiblížit, měnit kmitočet a odečíst pak společnou rezonanci.“

„To už vím z fyziky,“ přerušila jsem ho. „I když to v učebnicích nebylo jako GDO, ale jako vzájemná rezonanční vazba laděných obvodů.“

„Měli bychom to sjednotit,“ souhlasil François. „Ještě důležitější je, že Hičihiko objevil podobný jev pro nervové impulsy. Pracoval na tom se svým přítelem Aičim, bývalým radioamatérem, a nazvali to BGDO – mozkový GDO. Je to pochopitelně neskonale složitější, ale umožňuje to přečíst lidský mozek ještě několik hodin po smrti a jako u běžného GDO nesejde na tom, zdali je mozek aktivní nebo zničený – pokud není zničený příliš. Hičihiko vzal prototyp BGDO s sebou do Marseille, takže Vojtěcha přečetl. Bylo štěstí v neštěstí, že ho střelili jen do srdce a ne do hlavy.“

Můj pocit se dal popsat jediným slovem – úžas.

„Přečetli ho? Ale – co s ním?“

„Hičihiko se v nouzi nejvyšší pokusil přítele uložit jen tak na atomový disk svého notebooku. Byl to jeho první pokus tohoto druhu, naštěstí vyšel, ačkoliv při tom Hičihiko zjistil, že na to ani obrovský atomový disk nestačí – tenkrát byly i atomové disky menší. Informace mají totiž v lidském mozku formu hologramů, který umožňuje jejich obzvlášť velkou hustotu. Hičihika naštěstí napadlo dát další díl Vojtěcha na jiný disk, připojený pomocí pelenitové sítě. Předpokládal, že se časem podaří tyto informace analyzovat. Ani ho nenapadlo, že tím vlastně provedl jeho reinkarnaci.“

„Takže Vojtěch je teď někde na disku a odtud...“

„Je to ještě jinak,“ upřesňoval to François. „Po smutném návratu do Japonska, kde Hičihiko ještě dlouho bojoval o můj život, ke své mrzutosti zjistil, že disk jeho notebooku je prázdný. Atomové disky jsou spolehlivé a cesta letadlem jim nevadí. Jenže jednoho dne, když už se nemusel obávat o můj život, se mu Vojtěch nenadále ohlásil. Hičihiko se v první chvíli příšerně zděsil. Věděl přece, že je náš společný přítel bezpečně mrtvý! Převezli nás do Japonska oba, ale když se u Vojtěcha definitivně vzdali naděje, mrtvé tělo podle japonských zvyků obřadně spálili! Vypadalo to, jako kdyby ho přítel volal ze záhrobí.“

„Takže on...“

„Žije v naší pelenitové síti,“ dokončil François. „Ano, někde se tam skrývá, jen on ví kde. O svém novém – a dá se skutečně říci záhrobním – životě nám prozradil jen málo. Nechce o tom mluvit a já se mu nedivím. Můžete se ho na to zeptat, Kateřino, jestli to dokážete, ale pro nás to zůstalo záhadou. Neodvážil se ho na to zeptat nikdo.“

„Já nevím...“ zarazila jsem se.

Jenže jsem věděla.

Neodvážím se také.

*****

Šílený Miráž

Nepříjemné noční můry po Vojtově varování před voldemorty by byly čajíček proti tomu, co by mě čekalo po Françoisově svědectví – kdybych ke svému štěstí nemusela naplno usnout ani na okamžik.

Napůl-spaní naštěstí znamenalo konec nočních můr. Bohužel i příjemných snů, ve kterých je člověk aspoň na čas šťastný. Pro mě mělo největší význam, že mi přestaly hrozit ty nepříjemné.

Problém byl v tom, že jsem to nemohla jen tak vytěsnit z hlavy.

Snažila jsem se zahloubat do učení, Škola byla plná vědomostí, neměl by tam být problém zapomenout na celý svět, ale tentokrát mi nějak nešly do hlavy, pořád mi je překrývala Françoisova slova.

Vojtěch je tedy Virtuál v pravém slova smyslu. My ostatní si tak jen říkáme, on jediný je pravý... Že by si na to zvykl? Těžko. Jeho emotivní reakce na mé pošetilé návrhy prozrazovaly, že bych ho měla považovat za člověka. Jak se zdá, Vojtěch rozřešil prastarou otázku: mohou počítače myslet? O něčem vypovídá, že se jeho vědomí nevešlo na atomový disk – současné počítače tedy nedokáží pojmout to, čemu se eufemisticky říká »duše člověka«. Ale spřažené počítače pelenitové sítě už to dokáží. A mohu potvrdit, že to Vojtěchovi myslí precizně a rychle.

Měla bych se o tom dozvědět víc. Mám další motivaci, proč se o to zajímat. Ale co se tím změní? Přinejmenším pro Vojtěcha – nic.

Nedivím se už, že se mstí voldemortům. Má k tomu důvod, který se dá opravdu jen těžko zpochybnit. Zabili ho. Kdyby měl každý nespravedlivě zabitý jeho možnosti, nebyl by osud vrahů tak snadný.

Bylo by to jistě spravedlivější.

*****

Ivin budík nás obě dostal z postele. Navenek mezi námi nebyly velké rozdíly. Ivka vyskočila rychleji, spěchala umlčet budík, já jsem vstávala rozvážněji, ale ustrojené jsme byly stejně a do školy jsme vyrazily spolu. Ivka se zdržela snídaní, kterou jsem já v rámci boje proti obezitě vynechala, ačkoliv autority tvrdí, že je to marné.

Přednášky ubíhaly normálně. Položila jsem před sebe tablet, jedním vláknem jsem se zavěsila na profesorku, druhým jsem chtěla hlídat výraz vlastní tváře a ještě mi multiplexovaná kapacita zbývala. Mohla jsem sledovat přednášku a přitom se toulat po internetu, o čemž kolem mě neměl nikdo ani tušení. Nikdo také netušil, že si všechno, co profesorka řekne, slovo od slova přenáším do souboru. Nepotřebovala jsem k tomu klávesnici, zapisovala jsem myšlenkami. Vojtěchův systém to umožňoval, proč toho nevyužít? Vladislava se už od prvního »járu« pyšnila svými znalostmi těsnopisu, byla na to pyšná až na půdu, ta by koukala, jak ji bez velké námahy strčím do kapsy! Nemínila jsem se ale zbytečně vytahovat a o mé nové schopnosti proto nikdo nevěděl.

Na cvičení to bylo trochu horší. Snad bych to stihla, jenže jsem si chtěla odpočinout od urychlení a věnovala se naplno cvičení. Jenže to nebylo nic platné, spíš jsem si to zhoršila. Nemohla jsem se upnout na nic jiného než na Vojtěchův strašný osud. Bloudění internetem bych si ještě uměla představit, ale být tam pořád, bez možnosti návratu... brrr! To tedy nebylo záviděníhodné, to tedy ne!

Přes vyučování jsem se nějak přenesla a než jsem se vypravila domů, zavěsila jsem se na okolí, druhé vlákno na vlastní obličej, abych nepůsobila jako ožralá, a pochodem vchod!

„Teda, ty to cvíčko žereš!“ ozvalo se za mnou.

V urychlení jsem mohla odpovědět, aniž jsem přestala sledovat propojení, takže jsem se dál brouzdala mlungem, jen jsem se ohlédla. Stáli za mnou Zdeněk s Mílou, přičemž hlas patřil Zdeňkovi.

„Komu to vadí?“ opáčila jsem. „Předem hlásím, mně ne!“

Nevšimli si, že jim věnuji jen desetinu multiplexové pozornosti. Docela to na ně stačilo.

„Hele, Káťo, zabal to radši a pojď s námi na kafe!“ připojil se k debatě Míla.

„Mám tomu snad rozumět, že mi chcete něco naléhavého sdělit?“ zeptala jsem se jich odměřeně, aby jim bylo jasné, že jsem zdvořilá jen z povinnosti.

„Tak nějak,“ přikývl Míla. „Na jedno kafe, víc tě nezdržíme!“

„Nebuď labuť, nechceme přece tak moc,“ přidal se Zdeněk.

Zamračila jsem se, ale bez dalších slov jsem přikývla. Zřejmě mi opravdu něco chtěli sdělit a podle zásad konspirativního chování bych je neměla bezdůvodně odkopnout. Předtím jsem to přece nedělala.

Než jsme došli do kavárny, musela jsem použít další zavěšení na okolní dopravní ruch. Nebylo by inteligentní skončit pod nějakým autem. Kluci celou cestu mlčeli, já samozřejmě taky. Nač se vnucovat? Tak jsme vešli do kavárny, Zdeněk nás nasměroval na první volný stolek. Bylo tu více spolužáků i spolužaček, vyměnila jsem si letmý pozdrav s Ivkou a Jitkou, ale nikdo se na nás neobrátil, všichni měli vlastní zájmy. Všimla si nás jedině servírka, která to měla v pracovní náplni.

Posadili jsme se a Zdeněk objednal tři kávy. Vídeňské se šlehačkou. Chtěla jsem pro sebe obyčejného turka, ale Milan mě zarazil.

„Pozvali jsme tě, platíme to tedy my!“ ujistil mě.

„Já si dávám vždycky turka!“ ujistila jsem ho vzdorovitě.

„Aspoň jednou ochutnáš něco lepšího,“ pokrčil rameny Milan.

„Prosím tě, proč pořád jen turka?“ přidal se Zdeněk. „Stejnak už víme, že sis nedávno pořídila úplně nový tablet. Proč pořád usilovně škotíš, když máš na takové... hračky?“

„Ten jsem nekoupila já,“ odvětila jsem. „Darovaným koním se na zuby nekouká!“

„A od koho je ten dárek?“ pokračoval Zdeněk.

„Od rodičů ne, ti na to nemají,“ odsekla jsem. „Ale byl u nás asi tak před měsícem na návštěvě strejček Ferdinand, já mu říkám Ferda Mravenec. Moc se nestýkáme, ale když se jako úspěšný podnikatel rozhodl sponzorovat mě na studiích, nebylo proč odmítnout, je to v rámci širší rodiny.“

„To se teď budeš mít, s takovým strejčkem!“ nadhodil Zdeněk.

„Až na to, že to byl jediný dárek za posledních pět let,“ rozhodla jsem se zchladit jeho nadšení. „Strejda Ferdinand je jinak hroznej škot. Divím se, že se vůbec dokázal plácnout přes kapsu! Ale když už se to stalo, proč ne?“

Samozřejmě jsem si vymýšlela, ale byla jsem pořád v urychlení, takže jsem stihla jedním vláknem vymyslet přijatelnou legendu ohledně nového tabletu, proletět hlavou seznam příbuzenstva a vybrat si odtud vhodnou oběť, na kterou to míním hodit. Vyšlo mi, že strejčky, kteří o naši rodinu léta nejevili zájem, mám celkem tři, jednomu jsem tedy tuto úlohu přidělila. Strejda Ferdinand byl starý mládenec, viděla jsem ho jednou v životě na nějakém pohřbu, už ani nevím na jakém, byla jsem tenkrát malá. Ale mohl sehrát roli úspěšného podnikatele, štědře sponzorujícího chudé neteře na studiích. Neříkala jsem mu sice Ferda Mravenec a nejspíš to byl penzista s důchodem na hranici životního minima, v každém případě mi nikdy nic nedal, ani na tom pohřbu, ani jindy. Naštěstí jako legenda protestovat nemohl, zato mi mohl konečně k něčemu posloužit.

„Jen aby se na tebe nedíval po straně s jinými úmysly!“ nadhodil Zdeněk. „Známe to přece – krásná neteřinka a vilný strýček...“

„Prosím tě, neplácej!“ odfrkla jsem si. „Je mu přes šedesát! A jaké postranní úmysly? Copak vypadám na krásnou neteřinku?“

„Bejt na tvým místě, dám si na něho pozor!“ nepřestal rejt Zdeněk.

„Spíš ho teď dalších pět let neuvidím,“ odvětila jsem klidně a ani jsem si nemusela vymýšlet, tohle byla nejspíš pravda pravdoucí.

V té chvíli mě ale rozechvělo něco úplně jiného.

„Kateřino, máš pár okamžiků volna?“ ozvalo se mi z pelenitové sítě.

Vojtěch. V tuhle hodinu mám být na cestě domů, ale pro něho budu mít čas vždy.

„Pro tebe vždycky!“ odvětila jsem skrytě, jen do pelenitové sítě.

„Slíbil jsem ti možnost účastnit se zkoušky protiletadlové rakety, nasměruj se na jih Francie, umožním ti tam připojit se ke mně.“

Rozhovor s kluky přerušila servírka, která před nás pokládala po veliké sklenici se šošolkou šlehačky. Sledovala jsem ji jen multiplexem, stejně jako oba kluky. Měli jsme teď před sebou kávu, čistě mechanicky jsem si ji osladila, naštěstí kluky káva také zaujala, na chvíli mě přestali sledovat. Pro jistotu jsem si na hintysu založila nový zápisník a začala slovo po slovu zapisovat co kdo řekne, bylo to lepší než stenografování. Většinu pozornosti jsem mohla věnovat Vojtěchovi.

Byl skutečně na jihu Francie, podle všeho v letícím letadle. Hned jsem se k němu připojila a spolu jsme sledovali jakési zelené skvrnky.

„To je obrazovka radaru,“ vysvětloval mi potichu Vojtěch, jako kdyby nás někdo mohl slyšet. „Pilotovi se to promítá na sklo, takže může vidět cíl současně radarem i jen tak očima.“

„To je nějaké vojenské letadlo?“ zeptala jsem se.

„Francouzská stíhačka Mirage,“ ujistil mě.

„A co vlastně sleduje?“

„Soukromý dopravní tryskáč se šesti muži, který neodpovídá na výzvy dispečerů,“ vysvětloval mi.

„Jak to víš?“

„Multiplexuji se mezi více místy,“ sděloval mi. „Jednak jsem na dvou stanovištích leteckých dispečerů, třetím vláknem jsem na štábu protivzdušné obrany Francie, dalším vláknem sleduji na radaru letoun a jedním sleduji dalšího Mirage, toho mám jako zálohu. Přestěhuj se ale se mnou do rakety, tady to přestane být zajímavé.“

Vnímala jsem, jak se pilot francouzské stíhačky pokouší navázat kontakt s letícím letounem, ke kterému se blížil. Palubním počítačem procházela mimo jiné i fonie a Françoisův interface mi každé pilotovo slovo tlumočil do češtiny. Pilot vyzval neznámý letoun, aby se ihned identifikoval. Žádná odpověď – asi jim nefungovalo rádio.

„Rádio jsem jim vypnul,“ vysvětloval mi rychle Vojtěch. „Proto nevědí, že způsobili poplach až na štábu protivzdušné obrany Francie.“

„Snad je nechtějí sestřelit?“ lekla jsem se.

„To jistě ne,“ ujišťoval mě. „Ale ke všem nehlásícím se objektům se preventivně pro všechny případy posílá stíhací doprovod. Zvláště dnes, kdy každý nehlásící se letoun může patřit teroristům.“

„Ale oni se nemohou ohlásit kvůli tobě!“ vyjekla jsem.

V kavárně jsem si dala do pusy lžičku šlehačky. Multiplexování mi nějak nešlo. Mechanicky jsem si stenografovala podrobnosti hovoru s kluky, později si to prohlédnu, snad si toho nevšimnou!

„Však také dělám všechno pro to, aby na ně Mirage naletěl,“ ujistil mě Vojtěch. „Snažil by se teď upozornit posádku neodpovídajícího letounu, že letí s doprovodem, případně by se jim pokusil nařídit změnu kursu na nejbližší francouzské letiště, tomu by se neměl nikdo vzpírat, když mu nejde rádio.“

„Takže se střílet nebude?“ ujišťovala jsem se.

Ale cítila jsem palubní počítač letounu zběžně testovat jednu ze střel zavěšených pod křídly. Vojtěch se mě snažil přepnout do procesoru rakety. Podívala jsem se tam. Bylo to tam mnohem jednodušší než v raketách, které jsem nedávno viděla s Vojtěchem v továrně daleko odtud. Bylo tam jen pár jednoduchých infračidel, napadlo mě, že tak asi vidí svět svým složeným okem moucha, také jen tečky různé barvy a jasu, ale tohle nebylo oko mouchy ani vosy, tento létající hmyz měl víc než smrtící žihadlo.

Rozdělila jsem se. Jedním vláknem jsem byla v procesoru střely, druhé vlákno zůstalo v letadle.

„Mon dieu!“ zvolal francouzský pilot. Françoisův program tento výkřik nepřeložil, zřejmě to bylo nějaké citoslovce. „Uvolnila se sama, nic jsem... Mon dieu, vysadil motor, vypadl palubní počítač, letoun je neovladatelný, musím se katapultovat!“

Čerpadla paliva mu vypnul Vojtěch, to jsem zachytila a pochopila. Bylo toho ale najednou na mě moc, v Praze jsem zamrzla se lžičkou šlehačky před ústy, na sebekontrolu už jsem neměla kapacitu. Palubní procesor Miráže se navenek úplně zasekl a přestal poslouchat příkazy. Stíhací stroj bez běžících motorů je bezmocně letící sud paliva, ověšený výbušninami v několika podvěšených střelách. V té chvíli pilot nejspíš bude jednat podle pudu sebezáchovy a zvolí katapultáž. Řekla bych, že mu nic jiného nezbývá.

Zato barevné skvrnky, jak je vnímal menší procesor rakety, se začaly zvětšovat. Co to znamenalo? Došlo mi to – raketa letěla na cíl.

„Proboha, Vojto! To není cvičení?“

„Ne, není,“ odvětil klidně, ale nezvykle ostře Vojtěch.

„Ta střela letí na to letadlo?“

„Přesně tak,“ souhlasil Vojtěch. „Má ještě tři-čtyři vteřiny.“

„Ale to snad...“

Nevšimla jsem si, že by Vojtěch ve střele něco ovlivňoval. Je dost dobře možné, že tu ani nebylo co ovlivňovat, to přece nebyla vysoce sofistikovaná střela, jaké jsme měli možnost vidět minule, tahle byla zřejmě jednodušší – ale nejspíš také spolehlivá.

Procesor střely náhle vysadil – jako první.

Ještě chvíli jsem vnímala procesor stíhačky, pak též naráz zmizel.

Byla jsem najednou s Vojtěchem v jakémsi neznámém procesoru, neviděli jsme nic, jen jsme vnímali jakési hlasy. Zřejmě sem přicházely z nějakého rádia.

„Teď jsme v černé skřínce stanoviště francouzské protiletecké obrany,“ sděloval mi potichu Vojtěch. „Poslouchej!“

„Dvojko, dvojko, co se děje?“ volal kdosi.

„Tady je dvojka. Jednička havarovala. Byl tam nějaký záblesk, nejspíš katapult, stroj narazil do hřebenů Alp a vybuchl. Dva kilometry severněji spadly trosky narušitele! Pošlete tam nějaké záchranáře, ale řekl bych, že mimo jedničky není co zachraňovat.“

„Rozumíme. Vraťte se na základnu...“

Špička jazyka mi signalizovala bolest a vynutila si pozornost. Ta káva byla nejspíš příliš horká. Trochu jsem ucukla – a dokonce jsem stihla ustabilizovat lžičku, takže jsem nikoho ani nepolila.

„Proboha – šest mrtvých!“ vyhrkla jsem.

Okrajem jednoho vlákna jsem si uvědomila, že jsem tuhle větu řekla dvakrát. Podle vytřeštěných očí Zdeňka a Míly, zírajících na mě přes stolek kavárny, jsem ihned pochopila, že jsem to řekla i jim, nejen jako zděšenou odpověď na Vojtěchovo suché sdělení, týkající se posádky neznámého letadla.

Dívali se na mě jako na šílence, ale já jsem šílená nebyla. Možná jsem se tak na pár vteřin chovala, ale rychle jsem se vzpamatovala. Francouzská stíhačka, co skončila jako hromada ohořelých plechů kdesi na svahu Alp, se chovala neporovnatelně šíleněji.

Nejšíleněji se ale choval Vojtěch, který to způsobil. A stejně náhle se ztratil. Zanechal mě v kavárně nic nechápajícím klukům.

Proboha – šest mrtvých!

*****

V kavárně jsem se vymluvila na včerejší televizi, za což jsem sklidila kamarádskou výtku, že myslím nezdvořile na televizi, místo abych dávala pozor, co mi říkají. Uklidnila jsem je, když jsem jim slovo od slova zopakovala všechno co přede mnou řekli. Tím jsem je přesvědčila, že jsem je opravdu poslouchala. Uznali to – nemohli tušit, že to čtu ze souboru poznámek, určeného jen pro mě. Spokojili se s tím, jen se na mě chvilku divně dívali.

Jakmile jsem vyrazila z kavárny, začala jsem se shánět po Vojtěchovi.

„Ty vrahu!“ oslovila jsem ho lakonicky, jakmile se mi ohlásil.

„Máš na soud plné právo, ale nejprve bys mě měla vyslechnout!“ řekl klidně. Tak klidně, až mě z toho mrazilo.

„Převrátil jsi mi úplně stupnici hodnot! Už nikdy nebudu jako dřív! Myslela jsem, že Virtuálové jsou spravedliví, ale tohle...!“

Nejspíš jsem přitom brečela, ale naštěstí jsem šla po chodníku a lidé mě míjeli, aniž by si toho někdo všiml.

„Chceš-li soudit spravedlivě, musíš dát vždycky slovo oběma stranám,“ připomněl mi.

„Ale jak? Druhá strana leží rozsekaná na svazích Alp, záchranáři je horko těžko po kouscích sbírají do igelitových pytlů, jak jim chceš dát hlas? Jak, prosím tě?“

„Svědkem obžaloby jsi ty,“ ujistil mě. „Přísluší ti dát teď slovo svědkovi obhajoby, což jsem já. Anebo naopak.“

„Naopak?“ zarazil mě tou naprostou nelogičností. „Ty jsi přece vrah a tamto tvoje oběti, zabil jsi je tak jistě, jako kdybys je sadisticky rozsekal na malé kousky sekáčkem! Ty nejsi nezúčastněný svědek!“

„Ano, jsou rozsekaní na kousky po svazích Alp,“ opakoval po mně. „Já jsem na prach spálený v Japonsku. A jsme si konečně kvit!“

Vyrazilo to ze mě dech, zastavila jsem se úžasem. Pán za mnou do mě nemotorně vrazil, bručivě se omluvil, obešel mě a rázoval po chodníku dál, ostatní lidé mě jen lhostejně obcházeli. Mohlo to vypadat, že mám nějaký záchvat, mohla jsem vypadat nepříčetně, ale bylo mi vhod, že si mě nikdo z kolemjdoucích nevšímal.

„Co jste si? Kvit...? ...to byli oni? Jsi si tím jistý?“

„Kdybych po nich celou dobu nepátral, nebyl bych si tak jistý,“ řekl stroze. „Snad ale pochopíš, že jsem měl nárok na odplatu.“

Takže to není vražda, uvažovala jsem, ale... až na to...

„Ale co pilot toho letadla?“ vyhrkla jsem.

„Myslíš, že by ti grázlové důvěřovali poctivému pilotovi?“ zeptal se mě, skoro jakoby litoval moji nechápavost. „Pilotoval jeden z katů. Nejspíš ten, který mě zastřelil – jedině tím si nemohu být jistý, v tom lese stáli všichni za mnou, když... Ale všech šest u toho bylo, tím jsem si naprosto jistý.“

„Kam vlastně letěli?“ zeptala jsem se zmateně.

„Do Švýcarska, ale na tom už nezáleží,“ řekl. „Všichni si to zasloužili, nemusíš je litovat. Spíš lituji, že před smrtí neprošli takovým peklem mučení jako já. Jen jsem jim tři vteřiny před smrtí sdělil, že teď za nás dva zemřou – François by k tomu měl taky co dodat, ale stihl jsem kontaktovat jen tebe. Nevím ani, jestli si stačili uvědomit, co jsem jim řekl, je docela možné, že jim to ani nedošlo. Tu raketu rozhodně neviděli. Zato jich tam bylo šest proti mně jedinému... tím se to vyrovnává. Zkrátka – jsme si kvit.“

„Ale co ten pilot stíhačky? Co ten s tím měl společného? Vždyť jsi ho donutil, aby se katapultoval... jakou měl na tom vinu?“

„To bylo jedině pro jeho dobro,“ odvětil. „Nemůže za to, že se mu zbláznila stíhačka, ani že palubní počítač odpálil tu osudovou střelu. Kdyby normálně přistál, čekal by ho nejprve ostrý výslech a pak možná i doživotní vězení za hromadnou vraždu. Takhle se stal jen další obětí šíleného Mirage.“

„Jediná nevinná,“ dodala jsem významně.

„Nevinná! To je teď to nejdůležitější slovo!“ souhlasil. „Vytrpí si pár výslechů, ale bude v nich jako svědek, ne jako obžalovaný, v tom je dost podstatný rozdíl. Sám ty grázly sundat nesměl, to by byla vražda, ale umožnil mi dosáhnout spravedlnosti, proto jsem ho na konec donutil katapultovat. Těžko jsem mohl pro něho udělat víc. Piloti jsou ale tvrdí hoši a na tohle jsou vycvičení, nemělo by se ho to dotknout. Uvidíš, že brzy dostane novou mašinu a bude zase létat.“

„Ty trosky mohly na zemi někoho zabít!“ hledala jsem skulinku v jeho obhajobě.

„Nemohly. Počkal jsem, až budou míjet okraj Alp. Odpálil jsem střelu až když pod nimi byly jen holé skály. Neručím sice za nějakého kamzíka, ale dával jsem pozor, aby trosky nikoho dalšího neohrozily. Nejsem tak velký vrah, abys měla koho litovat. Všichni si to zasloužili a opakuji ti, neprošli ani mučením. Prásk – a hotovo!“

„To už jim teď může být jedno,“ opáčila jsem. „Jsou mrtví!“

„Já taky, víš to už přece,“ připomněl mi.

Musel tedy vědět o mé virtuální návštěvě na jihu Francie u jeho učitele, François mu to jistě hned za tepla řekl, ostatně jsem po něm ani nechtěla, aby něco zatajoval.

„Dobře,“ vzpamatovala jsem se. „Z hlediska vyššího principu mravního vražda na tyranech není zločinem. Přesvědčil jsi mě, že nejsi vrah. Ale mohl bys mi všechno sdělit aspoň pár vteřin předtím, než se to stalo. S důvěrou se nehazarduje. Co kdybych ti v tom zabránila? Mohla jsem třeba zařídit, aby ta raketa minula cíl!“

Pár milisekund přemýšlel.

„Máš pravdu, Katko,“ řekl kajícným tónem. „Neuvědomil jsem si, že co je jasné pro mě, nebude jasné pro nikoho jiného. Ale musím tě zklamat. Neslíbím ti, že se to nebude opakovat, protože se to opakovat nebude. Už nebudu hazardovat s tvou důvěrou. Nebude proč.“

Bylo to sice po stránce češtiny kostrbaté, ale logicky to nemělo chybu. Tato situace se už nezopakuje, takže Vojtěch nemá co slibovat.

Sevřela jsem pevněji kabelku s tabletem a opět jsem odhodlaně vykročila k domovu.

Měla jsem to už jen kousek.

*****

Expertka

Mým hlavním počítačem byl teď hintys od Vojtěcha. Nosila jsem ho v kabelce, přesně se tam vešel. Čelenka se mi ve vlasech skoro ztrácela, ale ani ta nebudí pozornost. Zvažovala jsem, co bych dělala, kdyby mi tablet někdo odcizil. Když ho zapne, nadšený nebude, brzy zjistí, že je to děsný šunt. A Vojta bude vědět, kde je a navede na zloděje policajty. Zloději by tedy krádež štěstí nepřinesla, zato mně tablet značně změnil život. Aniž bych byla nápadná, pohybovala jsem se teď pořád a téměř všude v urychlení.

Urychlení se ovšem týkalo jen myšlení. Tělu to žádnou rychlost nepřidá, zejména ne tělu tak... dobře tepelně izolovanému, jako je to moje. Možná jsem teď chodila rychleji, těžko posoudit. Uvnitř jsem to vnímala jako slimáčí plazení, ale setrvačnost se nezměnila, ani zákon zachování energie, takže když vyběhnu schody z metra, může se mi to zdát hlemýždí, ale nahoře funím jako lokomotiva. Klidně sebekriticky přiznám, že to byla jedna z mých přezdívek na základní škole, takže se ani tady nic nezměnilo.

Kdysi mi má omezená pohyblivost vadila, užírala jsem se tím. Ve škole jsem v tělocviku prožívala množství krutých porážek a pokoření, neboť jsem byla prakticky ve všech závodech poslední. Nakonec jsem si z toho udělala životní filosofii – někdo zkrátka poslední být musí a já tím vlastně přináším radost druhým. Občas to fungovalo, dokud se mi někdo nezačal posmívat extra škodolibě. Zvykla jsem si ale, že zrovna posměváčci nebývají nejlepší, takže si na mně hojí své ubohoučké mindráky. Proč je napodobovat v tom nejhorším?

Zaujala mě příhoda ze starého Řecka – ani nevím, komu se připisovala. Týkala se mladého, zdatného sportovce, který právě vyhrál Olympiádu a všude se tím příšerně vychloubal. Až potkal filosofa, který se ho zeptal:

„Vyhrál jsi Olympiádu? Krása! Takže všichni ostatní byli horší?“

„Jistě! Jsem nejlepší ze všech!“ odvětil pyšně sportovec.

„A není ti hanba chlubit se vítězstvím nad slabšími?“ ukončil debatu filosof a odešel.

Co mi teď chybělo na pohyblivosti, přebývalo mi na rychlosti vnímání. Pohybovala jsem se s několika zavěšenými vlákny pozornosti, kterými jsem kontrolovala cestu, abych nezakopla. Stačilo mi věnovat tomu malé kvantum pozornosti párkrát za vteřinu. Jako dítě jsem si občas hrála tak, že jsem šla se zavřenýma očima a jen jednou za tři vteřiny jsem je na krátké mrknutí otevřela. Většinu času jsem tedy neviděla a musela mi stačit jen ta krátká mžiknutí. Opravdu to jde, ale nezkoušejte to za volantem auta, to je jistá cesta do nemocnice. Už na kole je to – lidově řečeno – o hubu.

Teď jsem tak chodila prakticky pořád, oči jsem sice měla otevřené, ale vnímala jsem sotva setinu vteřiny, pak jsem se devadesát devět setin vteřiny věnovala něčemu jinému a přesto jsem se brzy naučila chodit bezpečně.

Jak rychle a rád si člověk zvykne na výhody a příjemnosti...

*****

Mohla jsem teď být s Vojtěchem častěji než dosud. Doteď jsem s ním trávila celé noci, teď jsem k nim přidala i dny. Bohužel jen virtuální. Vojtěcha už nikdy neuvidím a on mě jen přes kamery. Tím víc se mezi námi dalo hovořit o přátelství, o tom pravém kamarádství, ve kterém už nezbývá místo pro sex. Už proto, že Vojtěch je dnes jen malou hromádkou popela, zahrabanou kdesi v Japonsku, strašně daleko od domova.

Není nakonec lepší – napadla mě ta kacířská myšlenka – když to není člověk? Nenarušilo by se jinak naše krásné, báječné kamarádství?

Nemohla jsem tušit, jak pronikavě to jednoho dne změním... ke všemu právě kvůli němu...

Zasvěcoval mě do tajů zbraní, využívajících procesorů a CCD-snímačů. Což znamenalo, že jsem teď virtuálně nejvíc pobývala za Atlantikem, kde je koncentrace těch smrtonosných hraček největší. Při té příležitosti jsem se okrajově věnovala i místním pamětihodnostem, osobně se tam těžko někdy podívám. Bohužel nešlo o přírodní krásy, ale o města, kde mají špiclovacích kamer naseto jako nikde na světě. Špiclovací kamery byly i u významných přírodních památek, jenže tam sledovaly spíš pokladny se vstupenkami.

Kamery jsou bohužel bez zvuku, takže jsem se nemohla zajímat o lidi. Nesnažila jsem se ani rozpoznávat jejich obličeje, což je hlavní úkol těch moderních bretschneiderů. Vyhledávala jsem jen zajímavosti a krásy měst. Z toho pohledu mě ale nezajímala ani většina kamer, skrblicky zaměřených tu na přepážky v bankách, tu na jasně osvětlené výkladní skříně zlatnictví. Škoda, že nikoho nenapadlo namířit ty kamery raději na zajímavé památky! Zato v bankách chyběly jen na záchodech a děsila jsem se, kdy jednoho krásného dne spatřím na některé postavu, dřepící na porcelánové míse.

Kamery se v poslední době rozmáhají i v Čechách, ale zvykli jsme si je pokud možno ignorovat. Stejně tak se Češi za války vyhýbali červeným vyhláškám se seznamy popravených za schvalování atentátu na Heydricha. Nutno přiznat, že kamery přece jen nejsou tak obávané jako živí udavači, zastoupení ve stejné míře v Praze jako v New Yorku, Paříži nebo v Moskvě.

Abychom nebyli jednostranní, měnil Vojtěch občas továrny a zkušební polygony, střídali jsme jedno utajené pracoviště za druhým. Francie, Anglie, Amerika, Rusko, Indie i Čína, všude se najdou vývojová pracoviště, kde se vymýšlejí nové a nové zbraně, aneb jak co nejefektivněji povraždit co nejvíc lidí. Efektivita těch pracovišť se neměří penězi, těmi se většinou nešetří, ale počty mrtvol, které jejich výtvory dokáží nadělat. Občas jsme navštěvovali i továrny, kde bylo procesorů málo, někde byly jen v účtárně, ale ve výrobě a v produkci žádné. A přece to byly zbrojovky, jenže tu po tisících vyráběli pistole a samopaly, nebo jen po statisících náboje. Tam se zatím procesory neuplatnily, ale Vojtěch mě tam vodil, abych si povšimla obrovského množství těch smrtících nástrojů. Někdy jsem z toho měla závratě, co všechno si lidé na sebe nevymyslí!

Vojtěch mě samozřejmě nešetřil – s pravdivou poznámkou, že jsem si to vybrala sama a nemám si tedy co stěžovat.

„Budeš naše první expertka,“ řekl mi.

„Až po tobě,“ odmítla jsem.

„Mě sice považují za experta,“ souhlasil. „Ale ty jsi první expertka ženského rodu – a navíc živá.“

Nevím, jestli mu to uklouzlo, nebo to řekl úmyslně. Bliklo mi hlavou, že přece jen lituje, co se stalo. Nemohla jsem jako on posoudit, čím se liší záhrobní existence od obyčejného života, ale rozhodně bych s ním neměnila.

Napadlo mě ale něco, co mě donutilo zeptat se.

„Poslyš – nebojíš se, že ti někdy vypadne proud, zrovna když budeš ve vypnutém hintysu? Co když ti vypnou proud? Co uděláš?“

„O mě se nemusíš bát,“ zřetelně se usmál. „Ačkoliv se ti zdá, že s tebou cestuji po světě, je to jen virtuální cestování. Ty ve skutečnosti nevytáhneš nos z postele a já... víš, kdyby v této chvíli vypukla světová atomová válka, zůstanou po ní na světě jen škorpioni – a já.“

„Jak to?“

„Škorpioni prý mají největší odolnost proti radiaci. Já mám bezpečné doupě, chráněné více a lépe než pohřební komora uprostřed egyptské pyramidy. Dlouho jsem o tom hovořil s naším Učitelem, ten tomu nejvíc rozumí. Mám někde na Zemi několik upravených bunkrů s počítači, ve kterých sídlím. V Japonsku mi to Učitel rozmluvil, tam je příliš seismická oblast. Stavbaři, co stavěli hrubou stavbu, dodnes netuší, k čemu má sloužit a jediný, kdo o tom ví skoro všechno, je náš Učitel. Kluci z vývoje mi na jeho žádost navrhli tak spolehlivé hardware, jak to současná technologie dokáže. Nepotřebuji mnoho, ale co potřebuji, mám velice dobře zajištěné.“

„I s nerušenou dodávkou elektřiny?“

„I s nerušenou dodávkou elektřiny,“ přikývl. „Je to nebetyčné plýtvání, ale mám pro sebe nejnovější zapouzdřený reaktor, nedávno vyvinutý pro potřeby americké armády. Učitel tvrdil, že jsem poslední naděje lidstva a podle toho musím být zabezpečený. A to fakt jsem.“

„Reaktor pro americkou armádu? To ti dali – jen tak?“

„Jen tak samozřejmě ne,“ pocítila jsem v jeho hlase úšklebek. „Nebyla to levná záležitost, ale zato by měl vydržet pár století. Zapouzdřené reaktory pracují bez dozoru a já nemám velkou spotřebu elektřiny. Nakonec – vydělal jsem si na ně sám.“

„Na burze?“

„Pro jistotu na více burzách a po menších částkách. Tu miliardu, jinde jen půl, jak to šlo. O utajení se staral náš Učitel a jeho známí, kteří přitom vystupovali – jak se to dnes říká – jako bílí koně. Reaktory koupili hned tři, dva instalovali v Japonsku nedaleko od sebe, třetí o pár tisíc kilometrů dál. Výrobce si dodnes myslí, že všechny tři pracují pěkně pohromadě. Jenže o tom třetím ví jen náš Učitel a já.“

„A ti, kdo ho tam montovali, ne?“

„Ti dodnes nevědí, co montovali,“ ujistil mě. „Sestavili to podle plánů, ale nevědí co.“

„Někdo jim tedy musel nakreslit ty plány!“

„Pro mě není problém nakreslit během dvou hodin plány, podle kterých se dá postavit jaderná elektrárna velkého výkonu,“ odvětil hrdě. „S výpočty mi to trvalo pět dní. Budou ji stavět na ostrově Honšú. Po mně ji posuzovali odborníci, kteří už těch elektráren postavili víc, ale nevycházeli z údivu. Co je proti tomu plán nevelkého bunkru, rozsahem setiny co do složitosti?“

„Dobře, o utajení pochybovat nebudu,“ vzdala jsem to. „Ale jak je to s tím, že jsi poslední naděje lidstva?“

„To říká Učitel,“ pokrčil Vojtěch obrazně rameny. „Ale něco ti povím. Dokážeš se přece rozdělit na deset vláken, když chceš rychle reagovat, a na čtyřicet až padesát, když jde o pomalejší činnosti, ne?“

„Sledovala jsem šestačtyřicet webů současně a přitom jsem dokázala studovat ve Škole,“ pochlubila jsem se mu.

„Ano, ale většina vláken byla hlídacích, na weby s pomalou odezvou jsi často čekala. Já se umím rozdělit na tisíc vláken, každým stihnu v reálném čase sledovat protiletadlové střely a čekacích vláken mám v současnosti asi tak čtyřicet tisíc. Kontroluji prakticky všechny jaderné hlavice na světě.“

„Fíha!“ hvízdla jsem si. „Nezbývá mi než věřit vašemu Učiteli.“

„Našemu,“ opravil mě. „Učitel patří nám všem, bez něho bychom nebyli Virtuály.“

„Dobře, tedy našemu,“ připustila jsem. „Věřím, že je to génius. Ale co ty? Nejsi dnes tak nějak – o třídu nad lidskými možnostmi?“

„Jsem,“ souhlasil. „Nebylo to mým úmyslem, ale jako člověk jsem nikdy tolik nestihl. Také věřím Učiteli všechno, co nám kdy řekl.“

„Ale... mrzí tě, že už nejsi...“ vylétlo mi.

„Chceš-li ode mě upřímnost, mrzí mě to,“ přiznal temnějším hlasem. „Kdybychom tenkrát s Françoisem do té banky nespěchali... ale oba jsme byli nezkušení – ostatně, kdo z Virtuálů na tom byl lépe...? Byl to zkrátka náš osud. Všichni se pořád učíme, žádný učený z nebe nespadl...“

„To máš pravdu,“ řekla jsem. „Z nebe padají jen pitomci.“

„A někdy i bankéři,“ dodal tak vážným tónem, až mě zamrazilo.

„To záleží na tom, jak se na to díváš,“ odvětila jsem. „Teprve když jsi mi vysvětlil, jak to je, nemohla jsem ti za to letadlo nad Alpami vynadat. Ale věř mi, že jsem se k tomu chystala!“

„Nevyhuboval mi ani Učitel...“ vzdychl si. „A to máme v kodexu...“

„Informovaný člověk se špetkou soudnosti to přece za vraždu nepovažuje,“ řekla jsem rychle.

„Vím,“ řekl. „A přece... Víš, Káťo, nerad to říkám, ale tobě lhát nechci. Býval jsem idealista jako ty, ale za tu dobu, co jsem mrtvý... kdysi jsem se jako člověk často vztekal, co všechno bych chtěl dokázat, ale je to nad mé možnosti... Znáš to jistě sama, něco bys chtěla udělat, ale nemůžeš... já jsem v přesném opaku. Mohl bych dokázat vše, nač si jen vzpomenu, ale... prostě se mi do ničeho nechce. Donedávna jsem měl obrovský cíl, který také vypadal jako nad lidské možnosti: vypátrat ty, kdo mě zabili a oplatit jim to větším. Když se to ale stalo... ani pořádné uspokojení jsem z toho neměl. Úkol jsem si splnil, ale co dál?“

„Splnil sis úkol, ulož si hned další!“ poradila jsem mu.

„Je to strašné, moci skoro všechno, ale nic nechtít!“ vzdychl si.

„Něco se snad najde,“ utěšovala jsem ho. „Máš přece pořád úkol od Učitele, hlídat, aby nikdo nemohl použít atomové střely, nebo ne?“

„Ano, tenhle úkol plním,“ řekl. „I když ne na sto procent, protože ty nejstarší ještě nemají procesory s napojením na pelenit, ale je to jen otázka času. Zbraně zastarávají a musí se modernizovat. U atomových náloží je to dvojnásob nutné. Zastarávají nejen morálně, ale i fyzicky – plutonium se pomalu samovolně rozkládá a nedá se to ničím zastavit, takže by se časem každá bomba samovolně znehodnotila.“

„Aspoň jich bude časem méně!“ přála jsem si.

„Možná méně, ale horších,“ vzdychl si. „Ti, kdo je vyvíjejí, dělají čím dál nebezpečnější. Po obyčejných plutoniových pumách vymysleli silnější termojaderné, kde je plutonium jen jako zápalka, pak neutronové, kobaltové a každá generace je zákeřnější a zločinnější.“

„Doufejme, že nikoho nenapadne použít je naostro,“ vzdychla jsem si. „Dobře, že je hlídáš zrovna ty.“

„Hlídám,“ přikývl. „Mám ten úkol od Učitele. Ale kolem těch zbraní se nic neděje. Asi je to dobře, ale přece... být člověk, nazval bych to otravou.“

„A pak tu máš ještě další úkol, ne?“ pokusila jsem se jeho pozornost obrátit jinam. „Jsi přece mým učitelem! Ale když jsi tak enormně schopný, nemohl ses trochu víc multiplexovat? Co kdyby sis teď vzal jako další úkol vychovat ne jednoho či jednu, ale třeba deset nových Virtuálů? Vsadím se, že by ses jim dokázal věnovat tak, že by ani nepoznali, že je multiplexuješ.“

„Já s tebou nemultiplexuji,“ řekl. „Lidé mají jen jeden mozek a když chtějí dělat víc věcí najednou, nemají jinou možnost než multiplexovat, dělit svou pozornost a stále se vnitřně přepínat od jednoho úkolu k druhému. Já mám procesorů tolik, že když se na něco soustředím jedním, ostatní mohou úplně nezávisle dělat něco jiného.“

„Takže jsi vlastně víceprocesorový,“ pochopila jsem. „Dá se to vůbec představit?“

„Těžko a spíš jen v alegoriích,“ řekl.

„A vezmeš si tedy další Virtuály?“

„V našich pravidlech je...“ začal, ale přerušila jsem ho.

„V pravidlech, ke všemu mimo kodex, je, že každý Virtuál smí mít jen jednoho učedníka, aby se mu mohl plně věnovat. To je ten důvod! Počítala ta pravidla i s tebou, nebo vznikla ještě před tebou?“

„Podle těch pravidel se řídil už François, když zaučoval mě. Všichni je dodržují.“

„Ty jsi výjimka,“ útočila jsem na něho.

„Výjimky neuznávám,“ odsekl. „Výjimka pravidlo nepotvrzuje, ale likviduje.“

„Nebylo snad v těch pravidlech, že každý člověk smí mít jen jednoho učedníka?“

„Bylo,“ připustil. „Ale já se snad pořád... aspoň podle cítění... cítím se pořád jako člověk, chci se považovat za člověka! Rozumíš?“

Pochopím vůli zůstat člověkem! Ale snad by se to dalo...

„Génius může být taky člověk a přitom by mohl mít učedníků víc,“ trvala jsem na svém. „Účelem přece není bezduchý zákon, ale odůvodněné pravidlo. Počet učedníků se má odvozovat od toho, kolika se může jeden člověk plně věnovat. A to ty můžeš. Proč to aspoň nezkusíš?“

„Protože nechci porušovat naše vlastní pravidla,“ opakoval umíněně.

„Jsi jako mezek!“ vpálila jsem mu.

„Nechci se odlišovat od ostatních Virtuálů!“ trval na svém. „A k tomu patří, že ani pro mě nesmí platit žádné výjimky z pravidel!“

„Vidím, že tě neukecám,“ vzdychla jsem si. „Dobrá, jsem na tebe slabá a navíc jsem proti tobě pouhé kotě. Nechme to být. Ale slib mi, že se s tím ještě dnes obrátíš na svého – pardon našeho – Učitele, když dáš víc na něho. Vysvětli mu bez překroucení moje stanovisko a zeptej se ho za mě, zda si tu výjimku nezasloužíš z důvodů vyšších schopností. Nemusí to být výjimka, ale doplněk pravidla: Každý Virtuál smí mít tolik učedníků, kolika se dokáže naplno věnovat.“

„Takový doplněk ale nemohu požadovat!“

„Tak vyřiď Učiteli, že to požaduji já,“ trvala jsem na svém. „Když ti mohl přiznat výjimku při sestřelení civilního letadla nad Alpami, kde jsme se nádherně shodli, měl by pečlivěji zvážit, zdali nejsou pravidla platná pro lidi příliš svazující pro génie. Uvidíme!“

„Uvidíme!“ odvětil. „Ale pro jistotu... Virtuálové nedávno vyvinuli nový počítač. Zítra, možná pozítří ho dostaneš, já jen, aby ses nedivila.“

„Proč nový počítač?“ nechápala jsem. „Mám přece už dva! U mě snad o tolik nejde!“

„Jsi naše jediná expertka na zbraně,“ trval na svém. „Potřebuješ tedy něco, co není závislé na rozvodech proudu, které mohou nadlouho vypadnout. Kromě toho – někdo to musí otestovat, pomůžeš nám s tím jistě ráda.“

A odpojil se ode mě. Prostě zmizel. Už jsem věděla, proč je nesmysl pátrat po něm v Evropě a do Japonska jsem si pořád ještě sama netroufala. Ostatně, neříkal mi, že je od Japonska kvůli seismickému nebezpečí pár tisíc kilometrů daleko? Jenže nevím, kterým směrem. Asi někde v Číně – a tam už se nevyznám vůbec. Měla bych to napravit.

Dobrá, budu mít tedy novější notebook... Tím se snad nic nezmění.

To jsem si ovšem jen myslela...

*****

Proto jsem asi byla nazítří překvapená, když za mnou v podvečer přijel další kurýr. Ivka byla na diskotéce a já se chystala pod sprchu. Přijít ten hoch později, zvonil by mnohem déle. Naštěstí jsem byla schopná přijmout ho aspoň ve dveřích. Předal mi ale jen maličkou krabičku, vešla se do dlaně. Co to může být? A od koho? Slibovaný počítač od Vojty by byl asi větší, ne? Co je to za kulišárnu? A kdybych ještě věděla, že kvůli tomu letělo speciální letadlo z Číny do Prahy, teprve bych si toho považovala! Což jsem – naštěstí – nevěděla.

Na balíčku byla moje adresa, ale ani o čárku víc. Zaplacený byl, podepsala jsem jen stvrzenku, mladík odfrčel na motocyklu a já jsem dárek nedočkavě rozbalila. Poháněla mě zvědavost, co to asi bude.

Překvapená jsem byla i po rozbalení. V průhledném plastikovém pouzdru byly – náramkové hodinky. Mohutnější než běžné dámské, ale všednější než proslulé Rolexky, na jejichž napodobeniny mi chodí v mailech osm nabídek týdně.

Od koho ale mohou být? Čekala jsem notebook nebo tablet od přítele, ale tohle ne.

Ciferník s ručičkami byly dobře čitelné, aspoň nemusím vyhledávat světlo, až je budu chtít přečíst. Byly by sice těžší na ruku, ale na to bych si zvykla. Měly jen jednu nevýhodu, zato pro hodinky dost podstatnou – nešly. Pořád ukazovaly za deset minut dvě. A chybělo jim kolečko pro nastavování času, případně pro natahování. Ne že by upadlo při dopravě – prostě na ně nebylo místo. Plášť byl jednoduchý, hladký, nic na něm nechybělo.

Hodinky neměly značku, jen na spodním víčku byl jakýsi japonský znak u stěží zřetelného nápisu: Water proof 1000m. Chvíli jsem na to nevěřícně zírala. Vodovzdorné do 1000m hloubky, to musí být vtip, jsem snad velryba? Leda by to byla narážka... že by zase nějaká pitomá recese? To snad ne! Ale co s nimi budu dělat?

Jestli jsou na baterky, pak jsou očividně vybité.

Co je to za divný dar – nedar?

Ze zvědavosti jsem si je nasadila na ruku, aspoň si je vyzkouším. Určitě to nebude jen tak! Aby mi někdo poslal nefunkční maketu pro děti, to by byl hodně divný fór!

Zapnula jsem kovový řemínek a chvíli se na ně dívala. Nic se nedělo. Ale najednou – najednou se ručičky pohnuly. Švihnutím, jaké bych od nich nečekala, se dostaly tam, kde měly být. Všechny tři včetně vteřinovky. Nechápala jsem, podle čeho se nastavily. Aniž bych je štelovala, ostatně ani nevím jak. Od té chvíle tedy šly. Nefunkční maketa to zřejmě nebyla.

Budu muset zavolat Vojtu, co s ním má společného. Ale až po sprše, na kterou jsem se opravdu těšila. Konec konců, aspoň uvidím, co je pravdy na té vodovzdornosti. Když do nich pod sprchou nateče voda a zastaví se, žádná škoda. Neměli to inzerovat.

Nezastavily se. Snad byly opravdu vodotěsné, ale nějak mi to nedalo. Zkrátila jsem raději pobyt pod sprchou na funkční minimum a ještě celá rozpařená jsem si navlékla čelenku chitkon, abych se na to zeptala Vojty.

Jenže místo ke svému hintysu jsem se připojila někam jinam.

Proboha, kde to jsem? Volného diskového prostoru je tu méně, ale více než na mém notebooku. Pagod je tu také minimálně.

Ale – co ten osamělý svitek, podobný spíše transparentu?

„Vítej doma, Káťo! Šintei – japonsky dárek – je teď tvůj!“

Já že jsem tady doma? Co je to za počítač?

Vytrhla jsem se, abych si založila obvyklá vlákna ke sledování sebe. Byla jsem urychlená, nestačila jsem ze stoje ani zakolísat. A v té chvíli mi to došlo, protože až zvenčí jsem mohla správně určit směr.

Ježkovy zraky!

Nový hintys jsou – moje hodinky! Hodinky s větší kapacitou než špičkový notebook!

Tomu tedy říkám dárek!

*****

Hodinky neměly žádnou zdířku, zásuvku, obrazovku ani klávesnici, jen klasický hodinový ciferník, jako kdyby nebyly ničím jiným. Ovládaly se ale myšlenkami pomocí klasické čelenky chitkonu, takže by většině lidí sloužily opravdu jen jako hodinky. Zato mi přímo v hlavě vznikaly obrazy v kvalitě, o jaké se nezdá ani nejdražším monitorům, fotoaparátům a videokamerám. Klávesnice i myš jsou pomalejší než myšlenky – pryč s nimi do muzea! Ale obrazovka jako zastaralý prvek, určený k zániku?

Co ještě?

Aha – dírka pod dvanáctkou na ciferníku je objektiv foťáku nebo web-kamery. Když něco z toho zapnu, ručičky se odklidí stranou, aby nepřekážely. Míří se celou rukou, výsledek sleduji vnitřním zrakem. Jde to lépe než hledáčkem, protože vidím obraz jako na veliké obrazovce. Pěkně se všemi podrobnostmi a navíc plynule, bez trhání. Libovolný obrázek mohu myšlenkovým příkazem zastavit a uložit, nebo spustit vytvoření videa – pak se budou jednotlivé obrázky ukládat jako film.

Paráda! A protože mě hodinky urychlí i ve sprše, mohu notebook i tablet úplně opustit.

A jak je to s výdrží baterií? Pagoda s názvem Manuály – Manuál k osobním počítačům šintei – odstavec Napájení.

Osobní počítač šintei se napájí buď teplem lidského těla nebo světlem. Rozdíl mezi teplotou lidského těla, dotýkajícího se počítače, a teplotou opačné částí korpusu převádí termočlánky pomocí Esakiho diod ve střídači na elektrický proud, kterým nabíjí vnitřní baterii. Je tedy třeba nosit počítač neustále na ruce a doplňovat tak baterie. Na slunci se baterie nabíjí světlem. Ve tmě a v tepelné izolaci přejde přístroj za nízkého stavu baterií do stavu klidu, kde může setrvat libovolně dlouho. Probudí se světlem nebo ohřátím.

Právě tak se mi probudil před chvílí.

Paráda!

Tak tohle myslel Vojta tím novým mobilním počítačem! Jak je vidět, poslední novinka opravdu stojí za to! Otestovat ji nebude pro mě žádná ztráta času, naopak! Jen škoda, že to plně využijeme jen my Virtuálové.

V manuálu stojí, že je to určeno i pro lidi bez chitkonu. Jak to?

Aha – tady. Použití šintei pro lidi bez chitkonu – lidé využívají některé prvky, které Virtuál nepotřebuje, ale může je použít, když to potřebuje ke komunikaci s ne-Virtuálem. Co by zobrazovala obrazovka, dá se promítat na nejbližší bílou stěnu, obraz je viditelný již ve slabém přítmí. Na vodorovnou plochu, třeba na stůl, se dá vytvořit holografický obraz klávesnice a snímací prvek sleduje, kde se prsty člověka spustí na stůl. Pokud je zde klávesnice, sejme se písmeno, kterého se prst dotkl. Ne-Virtuál tak může psát skoro jako na obyčejné klávesnici, chybí jen odpor mačkaných kláves, což naštěstí není nepřekonatelná překážka – jde vlastně jen o zvyk.

Šintei pro ne-virtuály mají navíc několik ovládacích tlačítek. Virtuál je nepotřebuje, proto zde tlačítka i virtuální klávesnice chybí.

Pokud chce ne-virtuál využívat klávesnici oběma rukama, musí šintei odepnout z ruky a položit na podložku, aby ležely vodorovně pár centimetrů nad deskou stolu. Při tom ale nejsou na ruce a baterie se pozvolna vybíjí, zejména v požadovaném přítmí, takže vydrží pracovat maximálně tři hodiny. Nabíjí se rychle, ale z úplného vybití to na plný stav trvá hodinu. Se šintei na ruce se dá klofat i jednou rukou, ale je to pomalejší.

Virtuálové tedy mají jen samé výhody, v každém případě je to královský dar! Tohle se jejich vývojářům opravdu povedlo!

Jejich? Nebo lépe – našim? Kdybych ještě tušila, jak je to doopravdy!

Tak co, Katko? To ses ale dostala do dobré společnosti!

Musela jsem si to ovšem pochválit sama.

Nikdo kolem mě o tom nesměl vědět.

*****

Smůla

Ivka přišla pozdě v noci. Vklouzla do bytu a rychle se odebrala na kutě, aby mě nevzbudila. Vzbudit mě ovšem nemohla. Nespala jsem, jen jsem to úspěšně předstírala a zvenčí to opravdu vypadalo, že spím spánkem spravedlivých. Občas jsem se obrátila z boku na bok, abych neztuhla v jedné poloze. Ivka se ke mně brzy přidala, jenže na rozdíl ode mne chrupala doopravdy.

Místo spánku jsem se toulala po Číně, kde jsem musela překonávat poměrně složité filtry místní cenzury. Úplně mě odfiltrovat nemohly, ale přece jen mě zdržovaly.

Ani špiclovacích kamer tu nebylo tolik. Ne že by byla zdejší vrchnost svobodomyslnější, jen na ně zřejmě neměla a ty, co tu byly, špiclovaly úplně jiné objekty. Na většině kamer byly vidět procházející se uniformy. Až jsem se divila, proč tam vůbec dávají kamery, když je hlídají i policií – nebo vojáky? Podle uniforem jsem to neodlišila.

Pak se mi na jedné z kamer objevil čínský nápis a pod ním jeho český překlad. Opět jsem musela obdivovat překladač. François je génius. Nápis hlásal, že palác za branou ze zdobených mříží je sídlem jakéhosi místního výboru Čínské komunistické partaje a že je sem vstup zakázán všem, kdo tu nemají co dělat. Měla jsem sice podezření, že to tam tak upřímně a syrově napsáno není, ale smysl jistě souhlasil.

Pokud v Číně kamery hlídají jen sídla místních papalášů, je mi to jasné. Tak pečlivě se hlídají nejvzácnější poklady – já bych měla jinou stupnici hodnot, ale zdejší papaláši jistě dobře vědí, co je pro ně nejcennější. Proto jim hlídání kamerami nestačí, všude musí být ještě nějaká ta uniforma.

Kdyby ty objekty byly aspoň památné! Jenže paláce zdejší všemocné Strany se víc než staré dobré čínské architektuře podobaly stalinskému stylu, známému i u nás. Žádná kamera nemířila na typicky čínskou stavbu, ani na pověstnou Velikou Zeď. Přivítala bych to víc.

Zatímco u nás byla noc, v Číně svítalo. Za pár hodin jsem si prohlédla obraz asi tak z tisícovky kamer. Některé jsem jen letmo přelétla vnitřníma očima – vlastní oči jsem přitom měla zavřené – ale občas jsem se vracela k zajímavějším obrazům.

Napadlo mě podívat se do nějaké čínské televize. Jistě ji někdo přijímá na počítač! K mému zklamání jsem ale na žádný nenarazila. Françoisův překladač mi sice přičinlivě překládal obsah některých stránek, ale pro mě na nich nebylo nic tak zajímavého, aby mi to stálo za zbystření pozornosti.

Mezitím začalo svítat i u nás. Budík nás vzbudil obě, ale já jsem vstala první, Ivana okupovala naši toaletu až jako druhá. Byl tam záchod, sprchový kout a umyvadlo se zašedlým zrcadlem, před kterým se Ivana šlechtila, což jí vždycky trvalo déle než mně.

Vtom se na dveře ozvalo zaťukání.

Ustrojené jsme už byly, proto jsem zavelela: „Dále!“

„Dobré jitro, milé studentky!“ vstoupil věčně nabručený pan František, náš domácí.

Bylo mi to divné, normálně nás takhle po ránu nenavštěvoval. Vlastně k nám osobně nepřišel nikdy, naposledy tu byl, když jsme s ním podnájem sjednávaly. Předvedl nám tu, kde budeme bydlet, ale pak už jsem ho tu nikdy neviděla. Na placení jsme chodily za ním do patra. Obvykle jen Ivana, byla na vyřizování těch věcí ráznější. Platila obvykle i za mě, já jsem jí svůj podíl svěřovala. Co ale pana domácího přivedlo až k nám – a navíc nezvykle po ránu?

„Á, dobrý den!“ vyšla konečně i Ivana z naší toalety.

„To je dobře, že tu jste obě,“ začal pan domácí. „Aspoň se to odbude při jednom.“

„Oč jde?“ zpozorněla Ivana.

„Je mi líto, ale budete si muset najít jiný podnájem,“ řekl pan František lhostejně. „A byl bych rád, kdybyste to tu vyklidily co nejdřív, pokud možno do konce týdne.“

„Jak to?“ naježila se Ivana. „Vždyť jsme si to sjednaly až do konce studií!“

„Tak se podívejte do smlouvy!“ odvětil konverzačním tónem, jako by o nic nešlo. „Je tam napsáno: výpovědní lhůta je měsíční. Oboustranně.“

„To je možné,“ odvětila dost naštvaně Ivana. „Ale kde se dá v Praze za pouhý měsíc najít jiný podnájem? To není jen tak!“

„V tom vám nepomohu,“ odvětil pan František. „Měly jste to tu příliš levně a dostal jsem lepší nabídku. Byl bych ale rád, kdybyste mi nedělaly potíže.“

„Potíže dělat nebudeme,“ odvětila suše Ivana. „Ale máme zaplaceno na měsíc dopředu, takže do konce týdne je trochu brzy, ne?“

„Vrátím vám nájem za celý měsíc,“ zvýšil pan František nabídku. „Samozřejmě když to tu do týdne uvolníte.“

„To snad nemyslíte vážně, pane Františku!“ odvětila jemně Ivana. „Tady je přece výpovědní lhůta měsíční. Oboustranně. Zaplaceno máte, potíže vám dělat nebudeme, ale nedělejte je ani vy nám!“

„Dobře, vrátím vám tříměsíční nájem jako odškodné! Ale jen když to vyklidíte do týdne, rozumíte?“

„To by bylo příliš levné!“ odpálila ho Ivana. „Podívejte se, není náš zájem dělat vám potíže. Ale proč je děláte vy nám? I ten měsíc je šibeniční termín. Věřím, že máte lepší nabídku a že vás nezajímá, kde budeme bydlet, než to seženeme. Ale sehnat podnájem do týdne je jako vyhrát v loterii. A odbýt nás tříměsíčním nájmem je, nezlobte se, až příliš laciné.“

„No dobře, vrátím vám šest měsíčních nájmů!“ ustoupil, ale už se mračil. „To je jako kdybyste tu posledního půl roku bydlely zadarmo. Ale ani o korunu víc!“

„Musíte mít opravdu dobrou nabídku, když vám to stojí za to!“ řekla Ivana jízlivě. „Ale nebojte se, překážet vám tu nebudeme. Beztak byste nám to mohl znepříjemnit ještě víc. Ale do týdne – to je opravdu málo. Takže je teď i ve vašem zájmu nezdržovat nás už ani minutu, není to tak?“

„Zdržovat vás nebudu ani okamžik!“ obrátil se František ke dveřím. „Odstupné za půl roku, to je víc než dost. Když to stihnete do týdne, dostanete to. Ale jinak... ani floka!“

Řekl – a zmizel za dveřmi.

Celou dobu jsem mlčela. Upřímně řečeno, byla jsem v šoku. Co teď budeme dělat?

„Hamoun!“ ulevila si Ivka, když za panem Františkem klaply dveře. „Kdo mu asi mohl nabídnout o tolik víc za tuhle špeluňku? Jediné, co tu bylo fajn, byla sprcha.“

„Kam půjdeme?“ vzdychla jsem si.

„Teď máme nejvyšší čas do školy,“ rozhodla rázně Ivana. „Po škole se podíváme na internet, však se tam něco najde!“

„Tak jdeme!“ odvětila jsem.

Jenže čekat, až bude po škole, jsem nevydržela. Nebýt urychlená, nic jiného než čekat by mi nezbývalo. Ale takhle? Nedošly jsme ani ke stanici autobusu a prošla jsem už několik stovek stránek a inzerátů.

Smůla ale pokračovala. Množina inzerátů nabídek podnájmů studentům byla totiž prázdná. Ani ťuk! Není obvyklé shánět studentský podnájem uprostřed školního roku, nabídky i poptávky se obvykle soustředí do doby těsně před koncem prázdnin.

„Vojto!“ rozhodla jsem se zavolat Přítele. Má přece větší kapacitu než já a stýská si, že se mu do ničeho nechce. Takový úkol by jistě přijal!

Ozval se okamžitě, jak bylo u něho zvykem, a dříve než jsme nastoupily, předložil mi několik nabídek. Ale to nebylo všechno.

„Poslyš, Katko, nechtěla bys koupit celý dům? Bydlela bys pohodlněji a ještě bys mohla od prázdnin poskytnout podnájem dalším studentům. Nechceš? Bylo by jich dnes na prodej víc, mohla by sis vybrat!“

„Nemám na to!“ odkázala jsem ho z nebeských výšin do syrové skutečnosti.

„Nemáš,“ připustil. „Ale víš přece, že to pro mě není problém! Nech to na mně! Stačí, aby sis založila konto a brzy budeš milionářka.“

„To nepůjde!“ odmítla jsem ho. „Takový dar bych nemohla bez výčitek svědomí přijmout. A určitě by to nebylo legální.“

„Legální je podle tebe, když tě domácí vyhodil pod most?“

„No... legální to je, jenom lidské to není,“ upřesnila jsem to.

„A nebude lepší zachovat se lidsky, i když trochu ilegálně? Co je podle tebe lepší? Není smutné, že je v Čechách nelidskost legální a dobročinnost mimo zákon?“

„Dobročinnost snad ještě mimo zákon není, ale ty peníze by asi legální nebyly! Já jsem si je přece nevydělala.“

„Dobročinnost je už dnes v Čechách protizákonná!“ odvětil. „Když lékař někomu odpustí cikrtné, poruší zákon a riskuje trest.  Co na tom, že je zákon i trest nemravný! S penězi je to podobné. Podle zákonů země původu je získám naprosto legálně. Potřebuji jen někoho, kdo koupi domu sjedná a já to nebudu, protože se nemohu vlastnoručně podepsat. Víš přece proč!“

„Takže mi chceš svěřit úlohu bílého koně?“

„Řekněme zprostředkovatele,“ použil jemnější výraz. „Poslyš, Káťo, přece mě neodmítneš! Nedělám to jenom pro tebe!“

„Neodmítnu, ale s výhradami!“ nemínila jsem ustoupit na celé čáře. „Věřím, že je pro tebe snadné sehnat peníze, vím už přece jak. Ale umím si představit, co se stane, když se tu z ničeho nic objeví miliony. Vletí na mě finanční úřad, protože je nezdanil.“

„Ať je tedy zdaní!“ souhlasil trochu lehkomyslně. „Ty peníze se přece neobjeví jen tak z ničeho. Nejprve proběhne normální dědické řízení, podle poslední vůle své praprapratety zdědíš část jejího majetku. Ukáže se, že to je pár milionů dolarů. Stát si dle svého zvyku urve lví podíl, to sice nebude v pořádku, ale bude to aspoň podle zákonů. Na účet ti přijdou zdaněné české koruny, ale zůstane ti dost, abys rodičům splatila hypotéku a ještě si mohla vybírat. Nejenže pak budeš bydlet ve svém, ale poskytneš nezvykle levný podnájem několika dalším sockám. Takové dobročinnosti stát meze klást nebude, na to bych se podíval!“

„Až na to, že žádnou praprapratetu nemám!“ odvětila jsem. „Po kom bych dědila? To je prostě nesmysl!“

„Tím bych si na tvém místě nebyl tak jistý!“

„Chceš snad říct, že jsi objevil nějakou moji praprapratetu?“ zatvářila jsem se dost podezíravě. „Nějakou příbuznou, o které nevím? Opravdovou?“

„Jistě,“ přisvědčil. „No, možná to skutečná prapraprateta nebude, rozhodující je, že ti odkáže miliony.“

„Hele – neberu! Svědomí by mi nedovolilo okrást pravé dědice!“

„Nikoho neokradeš!“ ujistil mě. „Zásadně si vybírám opuštěné staré lidi, nanejvýš s příbuznými, kteří je k stáru nechali na holičkách. Ti podle mě nemají nárok na nic a také nic nedostanou. Bude to tak ale spravedlivé? Jistěže bude. Nebudeš si muset činit nejmenší výčitky a přitom pomůžeš dobré věci. Souhlasíš?“

„Když mi to podáváš takhle, budiž, to je něco jiného,“ ustoupila jsem definitivně. „Jenže to bude chvíli trvat a my potřebujeme ten podnájem hned!“

„Našel jsem ti šest nabídek, které můžeš využít hned. Sjednejte to, jako kdybys o ničem netušila. Máš pravdu, to nečekané dědictví ti přijde až za nějakou dobu. A dědické řízení taky těžko urychlíme.“

„Dobře, zařídím to tak,“ slíbila jsem mu.

„Dobře uděláš!“ odvětil – a zmizel.

Autobus se mezitím nestihl ani rozjet...

„Poslyš, Ivko,“ obrátila jsem se na kamarádku. „Měla bych pár nabídek z internetu, které by se daly využít...“

*****

Paní Věra Hanušková byla velice milá prošedivělá starší paní. Bydlela sice až za Žižkovem, ale byla s tím spojená jen delší cesta do školy. Nabídla nám zato pokojík v tiché starší vile a mnohem levnější, než u pana Františka.

Nebyl ovšem s takovým komfortem, ale vybírat jsme si nemohly. Už další nabídka byla příliš drahá a kdoví, jaké by byly ty zbývající. Tohle bylo cenově velice příznivé jak pro mě, tak i pro Ivku.

Musely jsme se ale rozloučit se sprchovým koutem, ten tu nebyl. Naštěstí jsem si nedávno na Vojtěchovo doporučení koupila permanentku do plaveckého bazénu, Ivka se ke mně nadšeně přidala, takže sprchu vzal čert. K pokojíku patřil maličký záchod, bylo tu i malé umývadlo, jen zrcadlo bychom si musely koupit samy. Menší nevýhodou bylo, že tu bylo vlhko. Okno bylo na úrovni venkovního terénu a podlaha byla pod ním. Ale aby to nebylo tak zlé, vedlo okno do zahrady a ne na ulici. Pro dvě studentky přímo ideální bydlení.

„Jedno vám ale nebudu trpět, děvčata!“ vymínila si naše nová paní domácí. „Máte sice samostatný vchod ze zahrady, ale nechci u vás vidět pánské návštěvy. V noci tam budete spát jen vy dvě, rozumíte? Žádné mejdany ani orgie, v noci bude v domě klid, jinak se rozejdeme ve zlém.“

Drcla jsem do Ivky, aby se přestala ježit. Pochopila a neřekla ani slovo, ačkoliv to s ní zřejmě cukalo. Jako kdybych to slyšela: co nám má co kdo nařizovat co smíme a co ne, nejsme děti...

Sjednaly jsme to, paní Hanušková dokonce přinesla starodávný psací stroj papír a sepisovala smlouvu přes vyšeptaný kopírák, ale dala nám originál a sama se spokojila se sotva čitelnou kopií.

„To jen pro pořádek, tak to musí být,“ zdůvodňovala to.

Výpovědní lhůta byla dvojí. Jedna pro normální stav, do konce našich studií, druhá havarijní – když budeme dělat nebetyčný bordel a vodit si návštěvy, pak měsíční. Zkazit si tak dobrý podnájem jsme tedy mohly, ale byly bychom samy proti sobě. Nájemné se nám paní Hanušková zavázala nezvyšovat po celou dobu našeho studia, ale kdybychom tu chtěly setrvat i pak, musely bychom platit víc. Jenže to už bychom si vydělávaly, takže to už by bylo jiné kafe.

„A snažte se vyhýbat mému bratrovi ve druhém patře,“ nabádala nás. „Kdyby vás ten starý proutník obtěžoval, řekněte mi to! Usměrním ho bez jediné diody!“

Bylo vidět, že tu před námi měla někoho z techniky.

Co jsme si ale mohly přát víc?

*****

Říká se, že všechno zlé je k něčemu dobré a všechno dobré musí mít horší stránku. U podnájmu u paní Hanuškové to byla vzdálenost do školy. Znamenalo to dřív vstávat a později se vracet. Metro frčí rychle, ale zbytek byl pomalejším autobusem. Víc to ale vadilo Ivce než mně.

Dopravu jsem nemínila řešit. Stačilo mi dvojitě se zavěsit – jednak rukou na nejbližší tyč, ale ještě více na vlákno pozornosti, abych neztratila kontakt s okolím. Teď už jsem ani nepotřebovala tahat tablet, stačily mi na ruce hodinky šintei a na čele páska chitkonu, abych se mohla okamžitě vydat do internetových dálek. Hodinky šintei neměly připojení na běžný internet, ale na pelenitovou síť, takže byly rychlejší než optické vlákno. Stihla jsem se brouzdat třiceti stránkami současně, přitom vnímat Ivku a třeba s ní během jízdy i tlachat. Netušila, že s ní multiplexuji a věnuji jí sotva setinu své pozornosti. Ale na tak povrchní řeči, jaké jsme vedly, by byla větší pozornosti škoda.

Panu Františkovi jsme podnájem neuvolnily do týdne, ale už do druhého dne. Když se divil, jak jsme tak rychle stihly najít náhradu, odsekla mu Ivka, že si věci dáme ke kamarádkám a budeme spát u nich na zemi ve spacáku, což je rozhodně lepší než být na obtíž jemu. Ale trvala zato na sjednaném odstupném, které jsme kupodivu dostaly.

Teprve na ulici, s velikými bágly na zádech, jsme se dozvěděly, oč jde. Zastavila nás totiž sousedka Samšiňáková.

„Vás už taky vyštval?“ zeptala se nás starostlivě.

„Tak nějak!“ odvětila Ivana.

„Co s námi jenom bude!“ posteskla si sousedka.

„S vámi?“ zpozorněla jsem. „Vás se to snad netýká!“

„Právě že týká!“ řekla Samšiňáková. „Máme výpověď jako vy!“

„Proč vy?“ zajímala jsem se.

„Pan František chce totiž ten dům prodat,“ vysvětlovala nám sousedka. „Nějaká cizí společnost ho chce zbourat a postavit si tu sídlo. Proto máme výpověď všichni!“

„Aha!“ došlo mi. Takže se to netýká nás dvou, ale všech partají. V domě bydlí několik rodin s malými dětmi a František je horší nelida, než jsme si myslely. Zatímco jsem se pokoušela upokojit ustaranou sousedku, zavolala jsem Vojtěcha, aby zjistil, odkud fouká vítr.

Měl to, než jsme se domluvily se Samšiňákovou.

„Říkáš, že se to týká i rodin s dětmi,“ uvažoval. „Mám několik návrhů, co s tím udělat. Mohl bych překazit ten prodej – třeba způsobit náhlý pád firmy, co chce bourat dům obsazený lidmi. Nemrzelo by mě to, oni také neberou ohledy. Bylo by také možné, abys tu nabídku přeplatila a dům koupila sama, ale to by měl František zisk ještě větší... Vidím to tak, že koupíš větší činžák a část bytů nabídneš lidem, co chce ten hamoun vyhodit na ulici. Jakou mají všichni výpovědní lhůtu?“

„Právě že na ně moc spěchá,“ ujistila jsem ho. „Nás vystěhoval hned, dokonce nám dal odstupné. Všem je ochoten zaplatit, ale jen když vypadnou včas. Kdo to nestihne, tomu naopak slibuje peklo na zemi.“

„To je přece protizákonné... ale asi by mu to prošlo... Dobře, něco s tím uděláme...“

Trošku mě zamrazilo, když jsem si znenadání uvědomila, že se mnou multiplexuje. Bylo to snad poprvé a znamenalo to, že je většinou své nepředstavitelné kapacity někde jinde. Co tam asi, proboha, dělá?

„Mám to,“ řekl. „Koupíme nově dostavěný dům, kam se ještě nikdo nenastěhoval. Trochu tím odstrčíme dosavadní zájemce – mají už ty byty zaplacené, ale společnost jim rychle postaví jiné. Jak se říká, vlk se nažere... Ale budeš tam muset jít ty a osobně, jinak všechny ty rodiny skončí pod mostem. Půjdeš tam?“

„To se dědictví tak urychlilo?“ zeptala jsem se ho.

„Ne,“ odvětil. „Tentokrát to budeš jen zprostředkovávat, kupuje to někdo jiný, ale nestarej se, kdo. Dostaneš plnou moc a zařídíš jen zaknihování objektu.“

„Kdo bude pravým majitelem?“ zajímala jsem se.

„Já,“ odvětil klidně. „Bohužel mi budeš muset pomoci. Firmu Reality Trading sice papírově vlastním, ale jako majitel se musím držet v pozadí. S tebou to ale projde.“

„Co je to za firmu?“

„Ále... bezvýznamná realitní kancelář se sídlem na Kajmanských ostrovech,“ řekl. „Nemusím ti snad říkat, že je to firma čistě papírová. Má dva zaměstnance, kteří bohužel neumí česky, což vůbec nevadí, dodávají tomu jen punc reality. V některých případech jsem zkrátka nucený používat i takové finty...“

„Ale jak jsi to tak narychlo...“

„Máme zřejmě kliku. Majitel stavební firmy Miroslav Dvořák rád na internetu chatuje. Zakecali jsme se a já jsem zkusil, co řekne na trojnásobnou cenu. Jak se dalo čekat, skočil na ni jako kapr na knedlík. Pro něho je to výjimečně dobrý kšeft, pro vás záchrana.“

Blesklo mi hlavou, že takhle všechno získával i hrabě Monte Christo. Prostě nabídl třikrát i desetkrát víc – a měl co chtěl.

„A on si to může dovolit?“ zajímalo mě.

„Má rozestavěných staveb víc,“ odtušil klidně Vojtěch. „Prostě ostatní trochu uspíší a všechno dožene.“

„A co když na to někdo přijde?“

„Rád bych věděl, kdo,“ odvětil klidně. „Dvořákově firmě to neuškodí, zpoždění brzy dožene. Kdo to bude sledovat z české strany, dojde nanejvýš na Kajmanské ostrovy, kde má Reality Trading sídlo. Bydlí v něm advokát se svou sekretářkou. Mají tam vlastní advokátní kancelář, nechávám jim volnost k jejich podnikání a pro mě pracují jen bokem, nájem v sídle firmy mají zdarma, jsou na mně závislí a kdyby šlo do tuhého, potvrdí mi co budu chtít a nikdo se přes ně nedostane. Z druhé strany jdou peníze přes hodně zamotaný řetězec soukromých osob i firem, pár lidí je dávno po smrti a ta konta jsou nedohledatelná. To klubko nikdo nerozmotá.“

„No dobře... kdy to chceš zařídit?“

„Až si dáte batohy k paní Hanuškové, zavolej mi a já ti řeknu, co a jak dál.“

„Jak víš, že půjdeme k paní Hanuškové – a že máme obě bágly?“

„Prosím tě, Katko, víš přece, co umím! Vidím vás právě kamerou městské policie z křižovatky přímo před vámi. A z těch inzerátů jsi prošla první dva, na další jsi ani neťukla, takže budete bydlet u paní Hanuškové. Hádám snad špatně?“

„Nehádáš, je to tak,“ potvrdila jsem mu. Pravda, neměla bych se tak blbě divit! Na divení má nárok Ivana, když nic neví.

„Tak zkus upokojit tu paní, co se s ní právě bavíte!“ pobídl mě.

Už jsme se skoro loučily, když jsem se zarazila.

„Poslyšte, paní Samšiňáková,“ obrátila jsem se ještě na ni. „Uvítala byste, kdybych vám sehnala jiné bydlení? Myslím tím vám všem? Mám na to docela šťastnou ruku!“

„Jiné bydlení?“ zpozorněla naše dosavadní sousedka. „Kde by to mělo být a hlavně za kolik? Na tržní nájem nebudeme mít asi nikdo.“

„Tržní byt seženete snadno i beze mě, v Praze je volných drahých bytů plno! Myslím samozřejmě něco lidovějšího. Ještě to nevím jistě, ale zkusím to. Nevyhodíte mě, kdybych s tím zítra za vámi přišla?“

„No, kdybyste přišla už zítra... a nebylo by to nestoudně drahé... tak vám radostí ruce utrhneme!“ odvětila sousedka, ale dívala se na mě nevěřícím pohledem.

„Dobře, zítra přijdu s nabídkou,“ slíbila jsem jí.

Ignorujíc zoufalé pohledy Ivky.

*****

„Tys už něco zkoumala?“ uhodila na mě Ivana, jen co jsme se s paní Samšiňákovou rozloučily a zahnuly za roh ke stanici autobusu.

„Tak nějak,“ odvětila jsem co možná nejlhostejněji.

„Pak musíš mít přímo věšteckého ducha!“ tvrdila Ivana.

„Ty na to věříš?“ podívala jsem se na ni útrpně.

„No, přinejmenším je to zázračná shoda okolností,“ slevila.

„Zázračná shoda okolností,“ opakovala jsem. „Nebýt jaká jsem, také bych to považovala za zázrak. Já tomu říkám prostě klika, nic víc.“

Ivana si mohla pomyslet něco o nebetyčnosti takové kliky, ale už nic neřekla. Jely jsme spolu přes půl Prahy a za tu dobu se toho přihodilo víc než jen převezení našich svršků na nové působiště. Kromě toho, že jsem na internetu shlédla pár světových zpravodajství, se někde poblíž činil i Vojtěch, protože když jsme se pozdravily s paní Hanuškovou a složily bágly, oznámil mi, že je nejvyšší čas uskutečnit jeho plán.

„Ty ještě někam jdeš?“ podivila se Ivana, když mě viděla chystat se k odchodu.

„Slíbila jsem přece něco zařídit,“ připomněla jsem jí.

„Ale co? A kam?“ vyjekla Ivana.

„Do nejbližšího Copy-centra,“ svěřila jsem jí.

„A vezmeš mě s sebou?“ čišela z Ivky zvědavost.

„Jestli chceš...“ nedokázala jsem jí odříci.

Nejbližší Copy-centrum to nebylo, Vojtěch mě nasměroval až do centra. Jeho plán vyžadoval dokonalejší aparaturu, než byly na periférii. Ještě štěstí, že jsme obě měly odškodné od hamouna Františka, barevné kopírky jsou nepoměrně dražší než obyčejný černobílý xerox.

Pracovnice Copy-centra se samozřejmě chytala za hlavu, když jsem jí jako předmět ke kopírování podala svůj kapesník.

„Za tohle chcete utrácet takové peníze?“ vrtěla hlavou.

Nicméně zakázku přijala a tím víc se divila, co z kopírky vyjelo. Na papíru byly dvě dokonale vyvedené plné moci od firmy Reality Trading na mé jméno, včetně notářského ověření, podpisů a razítek. Nikdo by nepoznal, že to právě vyjelo z kopírky. Divila bych se také, nevědět, že kopírku řídí procesor, který si dá od Vojtěcha vnutit prakticky cokoliv. Perfektně provedená plná moc byla pro něho maličkost.

„Tohle přece není kapesník!“ prohlížela si pracovnice obojí nevěřícně. „To vám snad ani nesmím vydat! Vždyť by to byl podvod!“

„To nám vydáte, protože je to vaše práce,“ ujistila jsem ji klidně. „Prosím vás, jak dlouho tu děláte? Vy snad ani nevíte, že vaše kopírka umí rozšifrovat holografické dokumenty?“

„O tom jsem nikdy neslyšela!“ vrtěla hlavou.

Upřímně řečeno, Ivana v té chvíli nevypadala o nic chytřeji, ale já jsem pořád trvala na tom, že můj kapesník je vlastně hologram, ze kterého právě tento typ kopírky dokáže vytáhnout zašifrovaný tajný dokument a není moje chyba, že o tom obsluha neví.

„Zkuste to tam dát znovu, uvidíte!“ navrhla jsem pracovnici. „Klidně to zaplatím, ale druhý dokument musíte prokazatelně zničit, to je podle předpisu. Máte tu aspoň drtičku?“

„Drtičku máme,“ vyhrkla pracovnice. „Ale nebude to nutné, už vám věřím!“

„Tím lépe,“ podotkla jsem.

Převzala jsem zakázku, zaplatila a obrátila se s Ivkou ke dveřím.

„Teda – já zírám!“ vyhrkla Ivana na ulici. „Vážně jsem nikdy neslyšela, že by něco takového bylo vůbec možné!“

„Já do dneška taky ne, ale jak vidíš, možné to je. Máme kliku, že už to dorazilo i do Prahy,“ pokrčila jsem rameny a zamířily jsme spolu k nejbližší stanici metra.

Ivana během jednání v kanceláři stavební firmy mlčela. Částečně aby to nezkazila, ale možná protože nebyla schopná slova. Pan Dvořák vypadal také tak vážně a přiznal, že to do poslední chvíle považoval za povedený vtip, ze kterého ho vyvedl až dotaz do banky na zůstatek podnikového účtu. Dohodnutá cena tam už byla, přes sto milionů. Z povedeného vtipu se rázem stala transakce, jakou ještě nezažil.

Převzala jsem jménem Reality Trading nejprve krabici klíčů od bytů, načež mi pan Dvořák s omluvami sdělil, že mi příslušné dokumenty doručí až je vyhotoví, ověří a zanese do katastrálních knih.

„Pochopte, takový fofr jsem ještě nezažil, ale budu se snažit,“ omlouval se znovu.

Pochopila jsem to ochotně, sdělila mu adresu u paní Hanuškové a s kabelkou plnou svazků klíčů jsme se obrátily zpátky k bývalému panu domácímu. Tam jsme do prádelny svolaly poradu nájemníků. Oznámila jsem jim, že mám pro všechny dobrou zprávu. Firma Reality Trading jim nabízí byty v novostavbě za poloviční nájem, než jaký platili panu Františkovi. Smlouvy dostanou do tří dnů, až je notář sepíše a ověří, do té doby by měli všichni získat panem Františkem velkoryse nabízené odstupné.

„Velkoryse?“ ušklíbla se paní Samšiňáková. „Spíš by mě zajímalo, kde splaší na to odstupné peníze!“

„Dostal už za dům zálohu,“ ujistila jsem ji – jak jsem věděla od Vojty. Vojtěch na rozdíl ode mě sledoval nejméně dvacet různých akcí.

„Jo, a abych nezapomněla,“ dodala jsem ještě, „firma Reality Trading je velkorysá aspoň v tom, že nájemné začnete platit až od příštího čtvrtletí.“

„Při polovičním nájmu?“ nechtěla věřit svým uším Samšiňačka.

„Ano – ale stěhování si musíte zaplatit sami,“ dodala jsem trochu provinilým tónem.

„I tak na tom všichni vyděláme!“ zhodnotil to pragmaticky pan Hanyg. „Jen aby to nebyla nějaká habaďůra!“

„To si povíme pozítří, až dostanete k podpisu smlouvy,“ pokrčila jsem rameny. „Nezapomeňte vymáčknout z pana Františka odstupné. Peněz má dost a ještě víc dostane!“

„A víte co? Já mu je přeju!“ řekl pan Hanyg. „Prodat dneska takovou barabiznu za cenu parcely, to může vypadat jako terno. Stačilo by ale, aby si ty prachy uložil do špatné banky...“

„A když víme, jak jde po penězích, může si vybrat banku s největšími úroky – a víme jak to dopadá...“ dodala jsem. „Ale kdo chce kam...“

„Ale slečny, jak jste k tomu vlastně přišly?“ zajímal se pan Hanyg. „Budete tam snad bydlet s námi?“

„Kupodivu ne,“ odvětila jsem. „Našly jsme si jiný podnájem. Ale náhodou jsem na internetu narazila na zajímavou nabídku. Firma Reality Trading sháněla prostředníka ke koupi domu za účelem pronájmu. A když se provalilo, co pan František zamýšlí, ujala jsem se toho. Mám dokonce za zprostředkování slíbenou provizi – nemusíte se bát, že bych na tom zbohatla, ale podle mě na tom nejvíce vyděláte vy.“

„No právě!“ řekl pan Hanyg. „Vypadá to málem jako charita!“

„To bude asi tím, že firma Reality Trading nesídlí v Čechách,“ řekla jsem. „Nemá ještě ponětí o zdejších finančních poměrech. Ale až uvidíte smlouvy, budete si jistě přát víc takových firem!“

„Jestli to vyjde, budeme vám líbat ruce!“ řekl pan Hanyg.

„To si nechte pro někoho jiného,“ odmítla jsem to. „Nám postačí čisté svědomí, že jsme udělaly všechno, co se udělat dalo.“

„Zaplať vám to aspoň Pánbůh!“ řekla stará paní Králová z podkroví.

„Dej Pánbůh štěstí i vám,“ odvětila jsem.

*****

„Prosím tě, Katko, vysvětli mi, jak...“ začala Ivana, jakmile jsme vyšly zase na ulici.

„Jak jsem k tomu přišla?“ obrátila jsem se na ni. „A budeš mi věřit, že jako slepý k houslím? Věříš mi aspoň, že známosti z internetu mohou být někdy užitečné?“

„Ale jak jsi to říkala... s tou provizí?“ zajímalo Ivku.

„Za to zprostředkování mám slíbenou provizi,“ řekla jsem jí. „To se tak dělá, když chce někdo od někoho něco zařídit. Jsme v tom stejně namočené, takže jedeme pěkně napůl! Snad nebudeš protestovat.“

„Cože? Napůl?“ vyjekla. „Vždyť jsem o ničem ani nevěděla, nehnula jsem prstem, nemám na tom žádnou zásluhu!“

„A jakou zásluhu mám já?“ usmála jsem se na ni. „Že jsem byla ve správnou dobu na správném místě? Nebo že se majitelům Reality Trading nechce jezdit do Čech a raději nám zaplatí provizi?“

„No – ale aspoň něco jsi pro to udělala,“ namítala Ivana.

„Ano, udělala,“ přikývla jsem. „Když nás pan František hodil přes palubu, naučila jsem se plavat. Něco podobného se říká o houslích jistého Dalibora. Ale plaveme v tom spolu a dělení je spravedlivě.“

„Takže máme vlastně ke vší smůle i trochu štěstí!“

„To tedy máme,“ souhlasila jsem. „Přiznám se, zpočátku se mi do toho nechtělo. Ale když nás pan František tak všivácky nakopl, řekla jsem si – teď anebo nikdy! Náhoda nám prostě přála. Máš to jako vyhrát ve Sportce.“

„Ano, jenže my jsme přece nic nevsadily!“

„Ale vsadily!“ odbyla jsem ji. „Pan František vsadil za nás naši budoucnost, málem nám znemožnil studia! Že nám to vyšlo, není jeho zásluha.“

„To tedy není!“ souhlasila pomstychtivě. „Přála bych mu, aby banka, kam si uloží ty prachy, už příštím rokem zkrachovala.“

„Moc mu to nepřej, nebo se to splní!“ varovala jsem ji. „Uvědom si, jsme teď obě v období, kdy nám všechno vychází! Přej si raději něco pozitivního!“

„Tak mu přeji, aby zkrachoval jen on, zato už letos!“ odvětila.

„To zrovna moc pozitivní není!“ upozornila jsem ji.

„Tak ať!“

*****

Dědictví

Vyřešení bytové krize uspokojilo všechny obyvatele Františkova domu kromě Františka samotného. Nebyl sice tak hloupý, aby peníze uložil do jediné podezřelé banky, ale nedostal jich tolik, aby za ně mohl koupit výnosnější činžák. Nejvíc ho mrzelo vyplacené odstupné! Dostal sice také za rychlé vyklizení domu příplatek, ale když si to přepočítal, zjistil, že většinu z toho rozdal bývalým nájemníkům.

Nejvíc mu vrtalo hlavou, jak tak nahonem získali jiné byty a už vůbec mu nešlo do hlavy, že by měly být nové a přitom levnější. To snad ani není možné! Jenže Samšiňačka si neodpustila, aby mu to ještě zatepla nesdělila. Nelitovala ani cesty za ním přes půl Prahy.

Pravda je, že za parcelu dostal na české poměry královsky zaplaceno, ačkoliv dům na ní, určený k demolici, představoval spíš břemeno než přínos. Sám se musel odstěhovat také a protože tak levný byt jako ostatní nesehnal, začal uvažovat, jestli mu to vůbec stálo za to. Bydlel teď sice v novějším a nemusel se starat o děravou střechu ani o houpající se podlahy, ale také za to teď těžce platil. Kdyby místo prodeje domu zvedl nájmy...

Což ovšem bylo jen to zbožné kdyby. Vrátit to už nemohl. Hned příští týden se na místě objevily těžké stroje a započalo bourání. Staveniště se brzy podobalo hluboké jámě, kde noví majitelé naplánovali podzemní garáže. Což už se ale pana Františka netýkalo.

Nás samozřejmě také ne. Pro nás dvě to skončilo podpisy smluv mezi nájemníky a společností Reality Trading v mém zastoupení, uskutečněné již dalšího dne po rozdání klíčů. Smlouvy se opravdu podobaly charitě, jak to výstižně nazval pan Hanyg. Nájemné měli všichni platit na účet, odkud mělo putovat na Kajmanské ostrovy, ale stačil letmý odhad, aby bylo každému jasné, že na tom Reality Trading prodělává.

Ivka se tomu divila, já ne, ale ačkoliv jsem dobře věděla, jak se věci mají, vysvětlovala jsem to všem nezkušeností majitelů firmy a jejich neznalostí českých poměrů.

Nás teď čekal podnájem u hodné paní Hanuškové, jenže to znamenalo i delší cestu do školy. Ivka si ale zvykla a mně to už vůbec nevadilo. Když člověk cestou v hromadné dopravě nerušeně surfuje po internetu, cesta mu rozhodně tak dlouhá nepřipadá.

Musela jsem ale řešit jiné problémy.

Vojtěch mi poslal provizi, aby se nezdálo, že to dělám z čirého altruismu. Obešla bych se pochopitelně i bez ní, ale prý by to na lidi nepůsobilo dobře. U tak velkého obchodu by mohla být provize až milionová, ale to jsem odmítla a oboustranným smlouváním jsme se sešli na přijatelné částce pětadvaceti tisíc, o které jsem se sestersky podělila s Ivanou. Té se to také zdálo moc, ale s ní jsem nesmlouvala vůbec, neboť jsem předem tvrdila, že v tom pojedeme pěkně napůl a také jsem to tak rozdělila.

Dvanáct tisíc provize a odstupné od pana Františka – nikdy jsem ještě neměla tolik peněz v ruce! Co s tím udělám? Ivana to měla rozmyšlené hned, věnovala to na reprezentaci a z nejbližšího nákupu přišla jako od Diora – ale já bych nedokázala utratit tolik peněz za parádu. Měla bych je dát rodičům, těm by to pomohlo, jenže – jak jim vysvětlím, kde jsem k nim přišla? Odstupné bych přiznat mohla, k tomu se mohu dokonce hrdě hlásit. Žádný hřích vyrazit peníze z hamouna a podrazáka jako František. Ale ta provize... cožpak jim smím přiznat, že jsem namočená v kšeftech za sto milionů? To by mě táta hnal!

Jak se říká, babo raď!

Nakonec jsem to vyřešila podle Vojty nejlépe tím, že jsem si založila vlastní konto. Jednak bych snad měla sama za sebe trochu zodpovídat, tak malé dítě snad nejsem. Za druhé – co oči nevidí... a kde není žalobce, není ani soudce...

Rodiče jsem ale z toho vynechat nechtěla. Není jistě žádný med splácet hypotéku, zatěžující rodinný rozpočet jako balvan, a přitom vydržovat na studiích dceru, která se ne a ne vdát, ale usmyslila si, že jí ke štěstí pomůže studium. Ale byli by určitě zklamaní, kdybych za nimi přišla, že jsem s tím praštila. Máma by se utěšovala, že mám aspoň slušného kluka, ale tátovi by to vadilo. Kdysi sice cynicky prohlásil, že se o mě nebojí – že si jistě někoho najdu a bude to určitě dobrák, neboť si mě nevezme ani kvůli mamonu, ani kvůli kráse a dodal, že by to tak nakonec bylo nejlepší. Manželství, kde se dva berou pro spřízněnost duší, bývají podle něho nejtrvanlivější. No – dalo by se s tím souhlasit.

Nicméně i on byl na mě patřičně hrdý, to jsem viděla už na oslavě mé maturity. Mít titul, zavděčila bych se mu ještě víc. Nevadilo mi, že jsem moc krásy nepobrala. To přece vím odedávna! Ale nebylo by k zahození, kdyby měl pravdu i s tím dobrákem – až si ho najdu.

Zatím mě to nezatěžovalo, ale jednou...

Zneužívat rodiče jsem nechtěla, ale bez nich bych školu neudělala. Tak jim to aspoň musím ulehčit, jak jen to půjde!

Kdyby tak táta věděl, kdo si mě to vyhlídl! Nebylo to sice jako chodit s klukem – jak bych mohla chodit s mrtvým? Ale Vojtěch mrtvý byl! To byla bohužel skutečnost. Spřízněnost duší jsme měli, ale nic víc a nechodili jsme spolu, protože neměl tělo. I když se snažil pomáhat mi.

Ale že by to byl dobrák?

Který dobrák pošle v jediné minutě čtyři tisíce lidí k Neptunovi?

Možná tím zabránil válce. Obětoval čtyři tisíce vojáků chtivých zabíjet, ale zachránil desetkrát víc dětí. Nemluvě o ostatních obětech chystané války. Věřila jsem mu to.

Ale i tak...

*****

Dny se s jistotou profesionálního žongléra skládaly do týdnů.

Ve škole jsem byla připravena prakticky pořád a tak, až si toho leckdo všiml. První to jasně zformulovala Ivana, když mě marně lákala na diskotéku.

„Jsi neuvěřitelná šprtka!“ vmetla mi do tváře.

„Proč?“ podívala jsem se na ni nevinně.

„Nemůžeš se přece pořád jen učit!“ kárala mě.

„Bydlíš snad se mnou. Měla bys vědět, kdy jsem měla naposledy v ruce nějakou knihu,“ odrazila jsem její útok.

„Ale všechno umíš!“ vyčetla mi. „Ani se nepamatuji, kdy jsem se tě na něco ptala, abys to nevěděla!“

„To máš tak krátkou paměť? Není to ani minuta,“ připomněla jsem jí. „Ptala ses, jestli vím, kdy bude další diskoška. Věděla jsem to? Nevěděla!“

„O diskoškách nevíš, ale já myslela něco odborného,“ upřesnila.

„Kdybych věděla všechno, nemusela bych se mořit studiem.“

„Ty že se moříš?“ vrtěla hlavou nesouhlasně. „Pořád jsi duchem mimo, na televizi se díváš a pak ani nevíš, co dávali...“

„No vidíš! Další trestuhodná neznalost!“ opáčila jsem.

„Ty musíš mít kluka!“ vypálila na mě Ivana.

„Jo, mám jich celé davy,“ přijala jsem to jako výzvu k recesi. „Půlka Prahy mi leží u nohou a druhá půlka ze mě šílí žárlivostí... prosím tě, Ivko, nevyšiluj! Viděla jsi mě někdy s nějakým klukem?“

„Už to mám!“ řekla vítězoslavně. „Ty ses s ním seznámila na internetu! Proto ti poslední dobou všechno tak vycházelo! Protože jste na to byli dva!“

Skoro se mi chtělo zavolat: Výborně, Ivko! Uhodla jsi! Nebyla daleko od pravdy – kdyby tak ještě věděla všechno!

„Znáš jistě ten obrázek...“ začala jsem zeširoka. „Na jedný straně sedí na rozvrzaný židli u počítače starej senilní dědek a klofe, jakej je sportovec a kulturista, a na druhé straně drátu se baba nad hrobem vydává za modelku? Prosím tě, můžu já někoho pozvat přes internet na rande? Každej by utekl, kdyby mě viděl!“

„No, každej ne!“ snažila se to oslabit.

„Já vím, po pěti vodkách bych už někomu mohla stát za námahu, aby zvládl alkoholický blábol a pokusil se o konverzaci,“ řekla jsem. „Jenže pak by se asi na víc než na ten blábol nezmohl. A střízlivej se o mě žádnej ani neotře.“

„Ale jestli budeš pořád sedět v koutku, tak z tebe nakonec ta stará baba bude!“ strašila mě. „Měla bys přeci jen čas od času... teď už si nemůžeš hrát na socku, co nemá ani na limonádu!“

„Ty peníze mi byl čert dlužen!“ vzdychla jsem si. „Pořád přemýšlím, jak je dostat domů, aby to naše nerozčílilo.“

„Tak je domů netahej a utrať je!“ pobídla mě. „Podívej na mě!“

„Ty to doma nebudeš muset vysvětlovat,“ usadila jsem ji.

„Tak si kup něco, co domů tahat nebudeš!“ poradila mi.

„Hele, nech mě být,“ odpálila jsem ji. „Já potřebuji vymyslet něco, aby to pomohlo taky našim. Ostatně si myslím, že bych v supermoderním ohozu vypadala leda trapně. Ty si to se svou postavou můžeš dovolit, já ne.“

Zabralo to, jak jinak. Beztak si myslím, že si Ivanka na mně občas hojila mindráky ze známek. Musela by se víc snažit, aby se nemusela spokojit s lidovkami – tedy za tři. Zato byla vynikající ve vyzývavé vizáži a musím jí přiznat, v tom nebyla o dvě, ale aspoň o tři třídy lepší. Proč bych jí neměla přiznat navrch v oboru, ve kterém jsem sama neměla žádné ambice?

„No jak chceš,“ řekla, spíš aby měla poslední slovo. „Já jsem ti chtěla jen poradit.“

„Díky,“ přikývla jsem. Pak jsem se opět naplno ponořila do sítě, kdežto Ivana v pohodě odešla na diskotéku.

Myslím, že jsme si dobře vyhovovaly...

*****

Předvolání k notářce jsem sice neočekávala, ale když přišlo, nemusela jsem ani dlouho pátrat v paměti, co to může být.

Dostavila jsem se k doktorce Svobodové včas a řádně upravená, aby neměla řeči. Již formality na začátku, spojené s prokazováním mé totožnosti, napovídaly, že nepůjde o nic obvyklého. Advokátka nelenila obtelefonovat evidenci obyvatel, jako kdyby jí občanka na něco tak banálního nestačila.

„Stala jste se dědičkou!“ oznámila mi, když si moji totožnost důkladně ověřila.

„Dnes ráno jsem si povídala po telefonu s rodiči,“ řekla jsem. „Oba jsou v pořádku, takže to s tím dědictvím asi nebude tak horké.“

„Chcete se toho dědictví vzdát?“ nabídla mi okamžitě notářka.

„Nejprve bych asi měla vědět, oč vlastně jde,“ namítala jsem. „Nevím, kdo by mi v příbuzenstvu zemřel. Rodiče mám v pořádku, to je teď pro mě nejdůležitější.“

„Vzdát se dědictví můžete kdykoliv,“ snažila se mi opět paní doktorka podstrčit tuto možnost. „V takovém případě ovšem dědictví propadá se vším všudy státu.“

„Netvrdím, že se ho chci vzdát,“ odvětila jsem. „Nevím, proč to dělat. Aspoň bych chtěla vědět, odkud vítr fouká.“

„To není zrovna právnický obrat,“ podívala se na mě doktorka útrpně. „Ovšemže se to dozvíte, to je moje první povinnost. Je to ale až ze zámoří.“

Na rozdíl od paní doktorky jsem od začátku tušila, odkud vítr fouká, jen jsem před ní dál hrála nevědomou naivku.

„Potěšpámbu!“ vzdychla jsem si. „Co já vím, žádného blízkého příbuzného tam nemáme. Vyloučit se to nedá, ale byl by vzdálenější.“

„Je to opravdu podivné dědictví,“ přikývla advokátka. „Nejenže je to ze zámoří, ale zůstavitelka byla údajně černé pleti.“

„To je ještě zajímavější,“ připustila jsem. „Ale jestli je to z Ameriky, dá se to spíše pochopit. Tam jsou tyhle možnosti větší než v Čechách – i když dneska už to není nic tak neobvyklého i u nás.“

„Vy máte v příbuzenstvu černochy?“ podívala se na mě pátravě.

„Nevím o tom,“ pokrčila jsem rameny. „Ale v Americe je možné všechno, tam jsou přece taková manželství naprosto běžná, nemyslíte?“

„Ale to by pak nebylo přímé, pokrevní příbuzenství!“ řekla.

„Nebylo,“ připustila jsem. „Ani česká tetička se mnou nemusí být pokrevně příbuzná. Stačí, aby si vzala mého pravého strejčka.“

„No, možné je ledacos,“ připustila advokátka. „Udržovali jste se svými příbuznými ve Spojených státech nějaké kontakty?“

„Zaplaťpámbu neudržovali,“ přiznala jsem klidně. „To by za komunistů znamenalo trvalou šikanu. Ale naši se mi nikdy o ničem nezmiňovali, takže se zdá, že o tom příbuzenstvu opravdu nevěděli.“

„Čím ale vysvětlíte, že paní Josephine Bridgeová odkázala své jmění adresně přímo vám?“

„To nevysvětlím, protože to nevím,“ pokrčila jsem nevzrušeně rameny. „Museli byste se zeptat jí, jak na mě přišla. Ale vzhledem k tomu, že je to dědictví, mám tušení, že vám to už neřekne.“

„To je asi pravda,“ přiznala advokátka. „Pro věc dědictví je to ostatně irelevantní, jestli chápete, co to znamená.“

„Pár cizích slov znám, paní doktorko,“ ujistila jsem ji. „Víte o tom jistě víc, mohla byste mi sdělit, oč opravdu jde? Žádnou paní Bridgeovou neznám a samotnou by mě dost zajímalo, co byla zač.“

„Nedivím se vám,“ přikývla. „Je to opravdu nečekané a nebojím se říci, že podivné dědictví. Nicméně se zdá, že je právoplatné. Podle závěti jste jediná dědička staré paní, která nejprve vydědila bližší příbuzenstvo, aby všechno věnovala nějaké neznámé dívce do Čech. Je to opravdu divné.“

„To ji to bližší příbuzenstvo v Americe tak krutě naštvalo, že je bez milosti vydědila?“

„Možné to je,“ připustila advokátka. „Dokonce je to velice pravděpodobné.“

„No dobře, to je opravdu zajímavé,“ souhlasila jsem, jako kdyby mě to začalo až teď opravdu zajímat. „Jenže mám dojem, že vydědit někoho není možné. Někteří dědicové se prostě úplně vydědit nedají.“

„To platí u nás,“ přikývla. „U nás nemůžete vydědit přímé dědice, jako manželku a děti. Tohle ale zkoumali notáři na straně zůstavitelky. Píší, že ze zákona neopomenutelní dědicové na jejich straně nejsou. Jste dědička jediná a univerzální. Pokud se dědictví nezřeknete, máte tu možnost vždycky.“

„Proč mi pořád nabízíte, abych se ho zřekla?“ zeptala jsem se jí.

„Měla byste to jednodušší,“ nabízela mi advokátka. „Takhle vás čekají problémy. Není to jednoduché, když je dědictví z takové dálky.“

„Očekáváte problémy s jeho převzetím?“ zajímalo mě. „To se ví, může se stát, že k návštěvě Spojených států nedostanu vízum.“

„Nemusíte nic přebírat na místě,“ ujistila mě advokátka. „Paní Josephine Bridgeová, zůstavitelka, vám neodkázala nic nemovitého. Všechna aktiva před smrtí prodala a zanechala vám jen peníze.“

„Tak v čem je problém?“ pokrčila jsem rameny. „S tím by snad neměly být spojené vůbec žádné problémy. Ať je prostě pošlou za mnou do Čech.“

„Problém je s dědickou daní,“ ujistila mě advokátka. „Zaplatit ji musíte ještě před převzetím. Máte snad dolary?“

„To problém nebude,“ odvětila jsem. „Nemusím mít dolary, ale mohu požádat o převedení částky na české koruny. Momentální kurs dolaru si zjistím na internetu, daň v korunách už nevidím tak zle.“

„Tolik peněz ale nemáte,“ ujistila mě advokátka.

„Daň přece nemůže být větší než dědictví,“ ujistila jsem ji. „Nedávno jsem se s tím setkala na internetu – a to jsem ještě netušila, jak brzy se mi to bude hodit. Naštěstí o té dani něco vím. I kdybych ji opravdu musela zaplatit před převzetím, na to mi půjčí kdekdo. V tom problém není.“

„Jistě, ale každý finanční ústav bude po vás požadovat aspoň minimální úrok, jinak to pro nikoho nebude zajímavé.“

„Půjčím si od kamarádů,“ řekla jsem.

„Ale to dědictví je opravdu větší, než čekáte a i když požádáte o převod na české koruny, bude ta daň hodně přes milion. To nebude snadné půjčování.“

„Ale paní doktorko!“ hrála jsem udivenou. „Proč mě pořád jen napínáte? Proč mi už konečně neřeknete, oč jde? A už vůbec nechápu, proč bych se měla toho dědictví vzdávat.“

„Ušetřila byste si spoustu nepříjemností.“

„To se mi snad jen zdá!“ řekla jsem. „Dědictví je podle vás obrovský souhrn nepříjemností. Jak pro koho, největší nepříjemnosti musela mít paní Josephine, neboť zemřela. V tom jsem jí pomoci nemohla, protože jsem ji neznala. Nevím, odkud se dověděla, že má někde ve vzdálených Čechách svou praneteř, ale když už se stalo, bylo by ode mne krajně nezodpovědné dědictví odmítnout. Spíš očekávám, že s tím bude spojená nějaká podmínka, vysvětlení. Přestaňte mě už strašit a řekněte mi všechno.“

„No, když to berete tak...“ pohodila vzpurně hlavou. „Hodnota dědictví činí sto padesát osm milionů dolarů. Máte všechny převodní koeficienty v malíčku, spočítejte si dědickou daň v dolarech i v korunách. Jistě pro vás bude snadné si na tu daň opatřit patřičnou sumu v českých.“

Vstala na znamení, že jednání se mnou skončilo.

„Podívám se, co s tím půjde dělat!“ zvedla jsem se také.

Rozloučily jsme se chladněji než se dalo na počátku čekat.

*****

Přednesla jsem ten problém Vojtěchovi, ani jsem nevyšla z kanceláře.

„Měla by ses seznámit s českým právem,“ zasmál se tomu Vojtěch.

„Právo mě nikdy nelákalo,“ zavrtěla jsem hlavou.

„Časem se k tomu také dostaneš,“ ujistil mě. „Divil bych se, kdyby se ti to vyhnulo. Byla bys mezi ostatními výjimkou.“

„Nechceš mi snad tvrdit, že jsou všichni Virtuálové právníky!“

„Zatím ne,“ připustil. „Ale kdyby ses chtěla sebeupřímněji věnovat jen jedinému lidskému oboru, brzy bys zjistila, že ti to nestačí. V současnosti zvládá každý z Virtuálů dva – tři obory, ve kterých se může považovat za odborníka, ale někteří už překročili pět i více zvládnutých oborů. Ty ses mezi námi dala na elektronické zbraně, ale určitě se při tom dokonale vyznáš i v profesi, kterou studuješ na škole.“

„Doufám,“ přikývla jsem. „V kolika oborech jsi odborníkem ty?“

„Přiznej mi jakousi výjimku!“ požádal mě skromně. „Při mém rozsahu – netvrdím, že bych zvládl veškeré lidské vědění, to je neuvěřitelně široké, ale z toho, co se již dalo převést do elektronického tvaru, mi mnoho nechybí. Někteří historici tvrdí, že Leonardo da Vinci byl poslední, kdo o sobě mohl tvrdit, že obsáhl tehdejší lidské vědění jako celek. Po něm se to už nikomu nepodařilo.“

„Ale nemáš k tomu daleko, co...“

„Mým problémem je to, že všechno se do elektronické podoby doposud nedostalo,“ řekl skromně. „Občas tam něco přibude, vždycky mě to udiví a připomene mi to, že mám ještě hodně co dohánět.“

„Dohánět? Na koho?“ vyjekla jsem.

„Na lidstvo jako takové,“ řekl. „Poslední dobou se rozmohla móda převádět staré dokumenty lidstva do elektronické podoby, aby se v případě jejich fyzického zničení někde uchovala aspoň elektronická kopie. Neřekla bys, co zapomenuté lidské moudrosti se v těch starých knihách zachovalo. Pravda, je tam i spousta překonaného braku, ale přece jen... kdysi někoho napadlo vyzkoušet některé starodávné lidské moudrosti a pár nadšenců se pokusilo vyzkoušet projekty Leonarda da Vinciho. Jestli to nevíš, tak vzniklo i rogallo.“

„Rogallo vymyslel Leonardo? Proč se tedy nejmenuje po něm?“

„Protože si tu myšlenku nedal patentovat,“ usmál se. „Dějiny lidské vědy jsou plné případů, kdy si někdo dal patentovat myšlenku někoho jiného. Nevěřila bys, co za tím bylo špíny, závisti a intrik.“

„Vím už, že nejsi příznivcem patentů!“ řekla jsem.

„To už jsme si přece vyříkali,“ přikývl. „Zbývá nám probrat si právní stránku tvého dědictví.“

„Neměla paní Josephina právoplatné dědice?“ zeptala jsem se.

„Měla,“ přikývl. „Ale vydědila je. Když všemi opuštěná umírala, její jmění sestávalo ze starého, zpuchřelého dřevěného domku, jehož hodnota měla podle odhadce cenu pozemku, na kterém stála, nic víc. Ty miliony získala až krátce před smrtí.“

„Ty jsi ji podvedl!“ osočila jsem ho.

„Naopak,“ řekl suše. „Zařídil jsem jí lékařské ošetření, na které po celý svůj život neměla. Upozornil jsem na ni křesťanskou nadaci, která se starala o takové staré opuštěné lidi, aby jí nabídli lidštější podmínky a když se to tak vezme, většinu poplatků, které s tím byly spojené, jsem za ni zaplatil. Můj požadavek, aby veškerý svůj majetek odkázala tobě do staré Evropy, nepovažovala ani za nepřiměřený, natož za vyděračský. Zbývalo jediné, aby v okamžiku smrti něco vlastnila, ale to už nebyl problém.“

„Číhal jsi na její smrt jako hyena!“

„Tak se to nedá nazvat,“ odrazil mě. „Pravda, poslední vůli na tebe napsala dávno před svou smrtí, ale takových případů mám v zásobě víc. Co by ty staré lidi čekalo? Zajistil jsem jim důstojnější zbytek života. Rozhodně by své životy nedožili v poměrném přepychu mnou financované křesťanské nadace. Josephina Bridgeová zemřela přinejmenším o půl roku později, než by se stalo v její zchátralé barabizně. Ani sousedé se o ni nestarali, kdoví, za jak dlouho by vůbec zjistili, že je mrtvá!“

„Ty máš takových případů v záloze více?“

„Mám,“ přiznal. „Nejen pro tebe. Pomáhají mi zakrývat skutečné cesty peněz a ti lidé na tom rozhodně nejsou škodní. Pravda je, že nemají tušení, o jaké sumy v jejich případě jde, ale to většinou dopředu netuším ani já sám.“

„Vidím, že tě nepředělám,“ vzdala jsem to s povzdechem.

„Dobrá, vraťme se k naší milé paní advokátce. Víš aspoň, proč tě tak vemlouvavě přesvědčovala, aby ses vzdala dědictví?“

„Předpokládám, že by to pak měla jednodušší spíš ona,“ napadlo mě.

„Naopak,“ ujistil mě. „Pro ni by to byla práce navíc, protože by musela zařizovat převod dědictví na stát a to je složitější než převod dědictví na dědice. Musela by ověřit, zda nejsou jiní dědicové na naší straně.“

„Tak proč by si to tak komplikovala?“

„Protože převod dědictví na konkrétní osoby jim vynese jen advokátní poplatky. Převod na stát je složitější operace, kdy je ale advokát honorován procentem z převáděného majetku. Pak by paní doktorka inkasovala opravdu zajímavý podíl. Nedivím se, že se tě snažila ukecat, abys dědictví hodila za hlavu. Proto ti ani nechtěla prozradit, kolik to dělá. Umím si představit její zklamání, když ses od ní nenechala oškubat.“

„Aha!“ došlo mi. „Taková je to mrcha!“

„Tak bych to asi neřekl, ale – vlastně máš pravdu,“ přidal se ke mně. „Mohla ti aspoň umožnit zaplatit dědickou daň ze získaného dědictví. Platba dědické daně předem je výjimečná a týká se sporných majetků, které nemají hodnotu vyčíslenou znalcem. Stává se, že dědic prodejem majetku nezíská ani tolik, co musel předem zaplatit na dani.“

„Takže je to pěkný podraz, pokud mi to správně došlo!“

„Zejména když si advokát přes nějakého známého zajistí, aby dědice oškubali i při prodeji,“ doplnil. „V Čechách se to ještě moc nerozmohlo, ale sama vidíš, jak jsou i tady advokáti mazaní, když jde o oškubání klientů.“

„Kolik Virtuálů – kromě tebe – zatím zvládlo právnické obory?“

„V Japonsku osm, ve Francii čtyři,“ odvětil obratem. „Japonské i francouzské právo se ale od českého liší. České právo umožňuje lidi více škubat. A možná by se ti podobná znalost hodila.“

„Zbývá vyřešit tu dědickou daň!“ připomněla jsem mu.

„Nic jednoduššího!“ mávl nad tím obrazně rukou. „Pošlu na tvé konto částku, abys stihla splatit daň. Až získáš dědictví, banka zjistí, že ti tu částku převedla omylem a zase ti ji strhne. Nikdo nezjistí, že jsi ty peníze mezitím použila a že ti strhávají jiné, ale i kdyby na to přišli, použila jsi je v dobré víře, že jsou tvé – třeba že šlo o zálohu na dědictví. Můžeš se omluvit, že jsi netušila pravý stav věcí, ale spíš si myslím, že se banka omluví tobě.“

„Jestli to půjde...“

„Vzhledem k tomu, kolik drsnějších transakcí jsem už realizoval v horším prostředí, odhaduji, že to projde,“ sliboval mi.

„Zbývá jen jedno: vyjasnit, co s těmi penězi budu dělat!“ vzdychla jsem si. „Já jsem je přece nevydělala!“

„Nech toho, Katko!“ zarazil mě. „Svědomí máš čisté. Ty peníze mají hodně daleko k čistým, ale kdo špinavé peníze pozná? Víš ode mě jen to, že jsem je sebral těm, kteří si je sami čistě nevydělali.“

„Zloděj okradl zloděje...“ řekla jsem. „Ale proč zrovna já?“

„Poslyš, nebyli nedávno tvoji rodiče podobně oškubáni hodným panem domácím, když je bezohledně vykopl z domu? Nemusí teď na stará kolena splácet nemravnou hypotéku za předraženou nemovitost, jejíž cena časem klesne a jejím prodejem nezískáte ani třetinu? Proč bys nemohla rodičům přiznat dědictví, splatit za ně hypotéku a umožnit jim snesitelnější život?“

„Táta říká, že peníze lidi kazí. A tohle je opravdu moc peněz!“

„Musíš jim přiznat všechny?“ nadhodil. „Můžeš si přece založit druhé konto, kam si přeliješ většinu peněz a ponecháš si jen tolik, abys mohla sponzorovat rodiče.“

„A ty druhé peníze ať mě zkazí?“

„Nechám to na tobě,“ řekl. „Tvůj táta nemá pravdu, když tvrdí, že peníze lidi kazí. Ve většině případů pravdu má, ale ty můžeš být výjimkou. Nemusíš je rozházet za zbytečnosti. Co kdybys za jejich část postavila nové koleje pro študáky? Nemusela bys od nich žádat tržní nájemné, ale víceméně symbolický peníz, aby pro ně bydlení nebylo takovou překážkou! Umíš se přece vcítit do postavení těch, kterým jiní posměšně říkají socky!“

„To by – snad – mohlo být lepší...“ zamyslela jsem se.

Vojtěch rozhodně neměl hloupé nápady.

*****

Socka milionářkou

Socka milionářkou! To je tedy gól!

Pohled na doktorku Svobodovou ve chvíli, kdy jsem přinesla potvrzení o zaplacené dani, rozhodně stál za to! Myslela jsem, že mě očima probodne. Měla pravdu, ta daň by byla nad moje možnosti – a nejspíš i nad možnosti všech mých přátel dohromady, ale když se mi ji podařilo zaplatit, nezbylo paní doktorce nic jiného než vydat příkaz.

Krátce poté, co se tyto peníze objevily na mém účtu, si z nich banka odloupla omylem zaslanou částku a jak Vojta čekal, poslala mi i písemnou omluvu za zmatky, které mi její omyl mohl způsobit. Velkoryse jsem to vzala na vědomí. Ten omyl – pokud se tomu tak dalo říkat – mě přece ze zmatků naopak vytáhl.

Založila jsem si podle rady další účet a předisponovala tam větší část milionů, které mi teď patřily. Pak jsem zajela za rodiči se zprávou o nečekaném dědictví a navrhla jim vyplatit za ně hypotéku.

Jak se dalo čekat, máma byla pro, táta proti. Prohlásil, že nechce vidět peníze, které si sám poctivě nevydělal.

Zlomila jsem ho připomínkou, že splácení nezaviněné hypotéky také nepovažuji za férové, takže nevidím důvod, proč ji nesplatit těmito penězi. Konec konců, dědictví není nic nečestného.

„Nevíme, od koho!“ namítal. „Žádné příbuzné v Americe neznáme!“

„Což na věci nic nemění,“ odvětila jsem. „Prostě jsem dostala dar, jaký nemusím odmítnout a čisté svědomí mi zůstane. Je to jako výhra v loterii, až na to, že o výhru bych se musela snažit sázením.“

„Výhry také nejsou v pořádku!“ trval na svém zásadově táta.

„Ano, ale tady jsem nic nevsadila,“ trvala jsem na svém. „Dědictví je dar, za který se neočekává žádná protislužba. Takže dárci, v tomto případě paní Josephině Bridgeové, mohu být vděčná, ale to je asi tak všechno.“

„Jak myslíš,“ ustoupil nakonec. „Můžeme to změnit tak, že nám ty peníze půjčíš. Bude to aspoň bez nemravných úroků.“

„Já vám nemám co půjčovat!“ namítla jsem. „Když už, tak vracet. A to budu muset ještě hodně dlouho, za všechno, co jste mi dali. Beztak to ani nesplatím. A necukejte se. Vděčíme za to paní Josephině. Neznali jsme ji, ale měli bychom jí věnovat aspoň vzpomínku.“

„Vzpomínku? Vždyť jsme ji neznali!“

„Neznali, ale ona znala nás a vzpomínat na ni tedy můžeme jen v dobrém.“

„To můžeme,“ připustil táta.

Spolu jsme pak odjeli do Prahy vyřídit finanční záležitosti.

Banka byla samozřejmě proti předčasnému splacení. Cítila se uražená, že jí chceme upřít nekřesťanský úrok a chtěla si to vynahradit ještě nemravnější pokutou. Vyřešila jsem to tedy jinak. Založila jsem u ní konto, převedla tam tolik peněz, aby vystačily právě na splacení hypotéky a zadala trvalý příkaz ke splácení. Po splacení hypotéky bude konto prázdné a pak je zruším. Čímž jsem to mohla konečně považovat za vyřízené. Není nad to, když člověku do ouška radí největší světový bankovní znalec...

Když jsem s tím skončila, rodiče se upokojili. Hodně se mi ulevilo, když to přijali. Ani tátovi to nebylo proti srsti, jako zpočátku. Jen brblal, že když je ruka Páně otevřená, měla bych také trochu pamatovat na sebe, ale to už byly jen poslední projevy nesouhlasu. Spokojený byl nakonec i on. Investici do hypotéky kritizovat nemohl, to by nebylo výchovné. Navíc jsem navrhla, aby mi přestali platit. Mohu přece po nějakou dobu docela dobře žít z dědictví.

„Ty peníze se ti budou hodit, až budeš začínat,“ starala se máma.

„Až budu začínat, budu se živit z toho, co vydělám,“ prohlásila jsem. „Starost o mě nechte koňovi.“

„To vypadá, jako bychom tě nedokázali podporovat!“ namítl táta.

„Dokážete, ale nemusíte,“ řekla jsem. „To je snad něco jiného. Musíte si pořádně zařídit barák. Není nejnovější, potřebuje novou střechu a mohli byste začít uvažovat i o zateplení. Vidíte sami, že mi po splacení hypotéky zbývají dva miliony, to na zbytek školy stačí. Nemá cenu sušit peníze a bydlet jako ve středověku. Kdyby nic jiného, patřím snad ještě do rodiny, nebo ne? Třeba vám pořídím nová okna.“

„Peníze budeš potřebovat na zařizování své vlastní rodiny,“ napomenul mě táta.

„To už si budu vydělávat a to bude něco jiného,“ ujistila jsem je. „Hele, tati, chtěl jsi, abych si na sebe jednou vydělávala poctivě! A taky že budu!“

Pak jsme se rozloučili a naši odjeli domů. Dívala jsem se za autobusem, než zmizel za nárožím. Tohle mi tedy vyšlo...

*****

Další akci jsem rozjela na internetu. Kontaktovala jsem stavební firmu, která nám nedávno vytrhla trn z paty ohledně bydlení nájemníků z našeho domu. Nejprve jsem majiteli firmy panu Miroslavu Dvořákovi začala mazat med, jak pomohl přednostní dodávkou bytového domu firmě Reality Trading a hned jsem zavedla řeč, co by řekl dalšímu kšeftu. Nebude tak lukrativní, spíš normální, ale také dost velký.

Řeč byla o netradičním projektu objektu vysokoškolských kolejí. Můj návrh počítal s menzou přímo v objektu a nestandardním členěním pokojů. Místo králíkárny jsem chtěla pohodový dům s pohyblivými stěnami, umožňujícími měnit dispozice pokojů podle potřeb a nálad obyvatelů. Stěny je umožňovaly dělit i spojovat, vytvářet individuální pokojíčky i pokoje pro pracovní party.

Objednaný architekt pan Kolísko kroutil nevěřícně hlavou, ale na moji koncepci přistoupil, začal ji rozvíjet a nejspíš v ní našel i zalíbení.

„Vy že nestudujete stavební?“ chtěl vědět.

A nechtěl uvěřit, že studuji hnojárnu.

„Měla byste změnit obor,“ nabízel mi. „Máte talent na avantgardu, ale – bude to asi dražší než obvyklé řešení.“

„Levná králíkárna by studenty frustrovala,“ namítla jsem. „Proč to rovnou nepostavit pořádně? Tohle přece vypadá pohodově, ne?“

„Kdo to ale bude platit?“ zajímal se.

„To není moje starost,“ ujistila jsem ho. „Dělám jen prostředníka, není to poprvé. Za provizi, jak jinak. Ale má to být pro studenty a dostala jsem za úkol posoudit a případně vybrat nejvhodnější projekt. Jako studentka snad vím, jak by to mělo vypadat, aby to bylo pro študáky nejvhodnější.“

„Jako studentka... budete sama v tom komplexu také bydlet?“

„Když to stihnete postavit než vystuduji – proč ne? Mám v současné době príma podnájem u paní Hanuškové, který nemíním jen tak opustit, ale když tohle bude lepší...“

„Takže si to ani nenavrhujete pro sebe?“

„Kdo ví?“

rozloučili jsme se a odešel domů, aby se na to podíval v klidu, bez ovlivňování. Když mi ale druhého dne volal, vzdychl do telefonu:

„Předběžně jsem vám to spočítal, ale vyjde to hodně draho. Kdo to má financovat?“

„To není má starost,“ opakovala jsem. „Převezmete zakázku?“

„Myslíte, že ji dostanu zaplacenou...?“

„To vám mohu zaručit,“ ujistila jsem ho. „Jaké je číslo vašeho konta, kam bych to měla poslat?“

Nadiktoval mi číslo. V téže chvíli mu na něm naskočila žádaná suma, zaokrouhlená na tisíce nahoru. Na jednoduché příkazy jsem Vojtěchovu asistenci ani nepotřebovala.

„Pane Kolísko, máte peníze na kontě. Můžete se do toho s panem Dvořákem pustit. Věřím, že se tomu věnujete poctivě, jen musím dodat, že vám firma slibuje prémii, když to bude podle našeho projednání. Já teď musím jednat dál.“

„Můžete se na mě spolehnout,“ ujistil mě.

Rozhodila jsem sítě k nákupu pozemku. Sehnat pozemek v Praze není maličkost, ovšem ne pro toho, kdo má přístup do všech úřadů, katastrálním počínaje. Vhodných míst jsem našla hned několik – stály na nich sice domy, ale značně zchátralé. Rozhodla jsem se kontaktovat jejich majitele. Ani jsem na to nemusela žádat o pomoc Vojtěcha, stačilo mi porovnat databáze katastrálního úřadu a telefonních operátorů s registrem obyvatel. S výběrem jsem byla hotová brzy. Neměla jsem zájem o pozemky kdekoli v Praze, ale co nejblíž fakulty – a tady tolik vhodných míst nebylo. Začala jsem tedy obtelefonovávat lidi ze svého poměrně krátkého seznamu.

První majitel mi sprostě vynadal, co se ho opovažuji obtěžovat, a než jsem řekla slovo, zavěsil. Odsunula jsem ho na konec pořadí. Kdyby mi nic jiného nevyšlo, vrátím se sem a zkusím přesvědčování většími kalibry.

Druhý hlas patřil starší majitelce zchátralé vily stojící ve velké zahradě. Vyslechla mě pozorně, ale řekla mi, že vilku prodat nemíní, neboť v ní žila celý svůj život a nechce se na stará kolena stěhovat do cizího. A mám si prý počkat, až vilku zdědí její syn větroplach, prodat by mi ji mohl. Omluvila jsem se jí tedy za obtěžování a zavěsily jsme současně. Vyškrtla jsem si ji ze seznamu úplně – sem se vracet nebudu.

Třetí hlas patřil mladému muži, který zdědil zchátralou nemovitost, ale nechystal se ji prodat. Starý barák chtěl zbourat a postavit větší, měl už pár let připravený podnikatelský plán a nemínil na něm nic měnit. Omluvila jsem se mu a zavěsila. Měl v telefonu hrozně ostrý hlas, až mě mrazilo.

Jestli měl skutečně podnikatelský plán připravený už pár let, pak ho musel rozpracovávat dříve než barák zdědil. Nedivila bych se ani, kdyby tomu dědictví trochu napomohl. Ani jsem neměla touhu pátrat po tom dál, měla jsem nepříjemný pocit, že bych pravdu ani neunesla.

Počet vyhlédnutých míst měl k nekonečnu nekonečně daleko a každým odmítnutím se o jednu položku snižoval.

Čtvrtý hlas patřil nerudnému sprosťákovi, který mi vulgárně vynadal, aniž by si dal vysvětlit oč jde. Lidé jsou někdy drsnější. Budiž. Když jsem se dostala ke slovu, oplatila jsem mu stejnou ráží – ačkoliv jsem měla na výběr jen setinu jeho munice, některá slova byla na mne přece jen příliš drsná. Než se nadechl k protiútoku, zavěsila jsem. A docela by mě zajímalo, jak dlouho asi nadával, než si uvědomil, že plýtvá municí do vzduchu.

Páté telefonní číslo patřilo hlasové schránce. Ty přímo zbožňuji, ale překonala jsem se a namluvila jsem maximálně stručný vzkaz s nabídkou. Pak jsem zavěsila.

Zbývala mi dvě místa, jejichž majitele jsem v žádném telefonním seznamu nenašla. Že by neměli telefony? Možné to je. Znamená to navštívit je osobně. Když ale něco chci, musím pro to také něco udělat.

Chystala jsem se vyrazit tam osobně, když mi náhle zazvonil mobil. Postarší pán se mě zdvořile ptal, jestli jsem to opravdu já, kdo mu zanechal na záznamníku tu nabídku ke koupi jejich domku.

„Ano, byla jsem to já,“ potvrdila jsem mu.

„Víte, my už nemáme sílu dům udržovat,“ přiznal pán. „Budeme se stěhovat ke dceři, tady v Praze už to pro nás není únosné. Ale k čemu to potřebujete vy? Ten dům je starý, potřebuje rekonstrukci a ani ta není jistá, statik se nad tím dlouho rozmýšlel, než se uvolil ji schválit.“

„Nechceme dělat rekonstrukci,“ řekla jsem. „Potřebujeme jen stavební pozemek.“

„Chcete snad ten dům zbourat?“ znejistěl.

„Ano. Chceme tam postavit něco většího,“ přikývla jsem.

„A co to má být, smím-li se zeptat?“

„Studentské koleje.“

„To chcete vydělávat i na studentech?“ zhrozil se upřímně.

„Nechceme,“ opáčila jsem. „Jsme nezisková nadace, chceme jim spíš pomáhat než na nich vydělávat.“

„To by... to by byla jiná,“ oddychl si pán. „Máte sponzora?“

„Ano, máme sponzora,“ ujistila jsem ho. „Váš pozemek má výhodu, že je v dosahu fakulty...“

„Ale takové koleje... to by byla větší stavba než vila, že? Kolem našeho domu je ale velká zahrada...“

„Víme o ní,“ přisvědčila jsem. „Ale mám tu poznámku, že tam jsou jen samé přestárlé stromy.“

„To je pravda,“ uvažoval. „Asi bude lépe, když se odstěhujeme dřív než se do toho pustíte. Víte, ty stromy jsou sice staré, ale my s manželkou také. Zvykli jsme si na ně. Ale chystáme se tak jako tak odejít k mladým... přece je lépe žít mezi svými než sami... Naše dcera je nejhodnější dcera na světě, zeť je také hodný, budeme nablízku vnoučat a nebude nám s nimi špatně... my vám to asi prodáme...“

„Pomůžete přitom dobré věci,“ ujistila jsem ho.

Dohodli jsme si schůzku a mohla jsem panu Kolískovi upřesnit zadání. Beztak tvrdil, že projekty se musí dělat na míru podle lokality.

Když jsem po chvíli Vojtěchovi sdělila, jak pokračuji, všechno mi schválil.

„Rozjeď to,“ povzbudil mě.

*****

Rozhodla jsem se prostudovat si české právo. Tvrdí se, že to někteří zvládnou i za půl roku, proč se toho bát? Šlo mi teď všechno levou rukou, škola mi nedělala problémy. Vojtěchovy dary byly zázračné. Přitom jsem se pod jeho vedením neustále věnovala nejmodernější válečné technice. Tvrdil, že vojenský pokrok nesmíme zanedbat, protože směřuje čím dál tím k větším a větším lumpárnám.

Poslední objevené novinky, dosud jen testované v tajných armádních laboratořích, byly asi nejpodlejší od Hirošimy. Vojtěch mi je ukázal jako prvnímu z Virtuálů.

„Poslyš, co máš s tímhle v úmyslu?“ zeptala jsem se ho.

„Zatím nic,“ odvětil skoro lhostejně. Lhostejný ale být nemohl. Mě ta novinka rozhodně lhostejnou nenechala.

„Řekneš to aspoň svému Učiteli?“

„Bude druhý – po tobě,“ ujistil mě. „Ale chtěl bych si to nejprve sám promyslet.“

„Co na tom chceš ještě promýšlet?“

„Musím se nejprve vyrovnat s tím, co se stane, až tohle někdo poprvé použije proti lidem,“ řekl. „Uznej, že je to příšerná prasárna!“

Uznala jsem to.

„Ale víme přece i o dalších nelidských zbraních,“ popíchla jsem ho. „Lidi si na sebe vymysleli tolik příšerností, že obyčejné plynové komory jsou proti nim pohoda.“

„Uvidíme!“ odvětil na to zachmuřeně. „Promyslím si to, zapojím do toho Japonce, pak snad uvidíme, co s tím.“

„A co já?“ nadhodila jsem.

„Postav ty koleje,“ vrátil mě do Prahy. „A snaž se je pokud možno urychlit, dokud na ně máš peníze.“

„Mám to dobře spočítané, ještě mi zbude,“ zarazila jsem se.

„Počítáš pořád s pevnou měnou?“ namítl.

„Ty ne?“

„To je současnost,“ odvětil. „O budoucnosti neuvažujeme, ale ta nás dostihne, ať si ji představujeme jak chceme růžově.“

„Aha!“ pochopila jsem. „Něco se chystá?“

„Už dlouho,“ řekl chmurně.

„Ale co budeme dělat se studentskými kolejemi, kdyby měla nastat opravdová bída?“

„I kdyby nastala opravdová bída, studenti musí studovat,“ řekl. „Oni to vydrží, bez nich by byl konec. Největší zločin Germánů bylo v Čechách zavření vysokých škol a až potom Heydrichiáda. Naštěstí trvalo jen šest let. Třikrát tolik by už byla katastrofa.“

„Český národ přežil i dobu temna, kdy inteligence buď zmizela, nebo se poněmčila. Češtinu udržel i nevzdělaný venkov!“ připomněla jsem mu.

„Zázraky se neopakují,“ zahučel.

„Takže to nebyl žádný zázrak, když se opakoval ještě u Srbů!“

„Ano,“ připustil. „Jenže ty národy mohly převzít vzdělanost od sousedů. Kdyby to zasáhlo celý svět, nebylo by odkud ani co přebírat.“

„S našimi pagodami...“ namítla jsem.

„Zřejmě předpokládáš, že to přečkají počítače. A zejména naše mizivá menšina.“

„Proč by to neměly přečkat?“

„Nemusí být pro ně elektřina. Já zabezpečený jsem, ale kdybych zůstal sám...“

„Měli bychom se tedy poohlédnout po něčem, co by...“

„Snažím se,“ ujistil mě. „Ale ty se teď věnuj kolejím.“

„Ty jsem si přece nevymyslela já, ale ty!“

„Vím,“ přikývl. „Ale jen ty je můžeš uskutečnit.“

„Dobře, budu se snažit.“

*****

Somálsko

Vyběhat v Čechách papíry, potřebné k zahájení větší stavby, není nic jednoduchého, ale naštěstí jsem mohla počítat s pomocí pana Dvořáka, který v tom uměl chodit. Za provizi se toho chopil, ačkoliv jsem mu nenabízela trojnásobek, jako prve firma Reality Trading.

„V dnešní době je každý kšeft vítaný,“ zhodnotil to znalecky. „A tohle nebude žádný obytný dům, ale přímo stavební lahůdka. Se divím, že má na to někdo v dnešní době peníze.“

Zálohu ale dostal v požadované výši, peníze zkrátka byly – jen kdyby věděl, že moje! Hrála jsem před ním komedii o zprostředkování za provizi, na což on velice ochotně přistoupil – nevypadalo to ani moc podezřele. Zahájení stavby už neoddaloval, přibral pár zaměstnanců a stavební práce započaly, sotva se stihli dosavadní majitelé odstěhovat.

<img align='left' width='45%' src='./somalsko.jpg'>

Věnovala jsem se tomu více než všemu ostatnímu – školu jsem ale nezanedbávala, to byl teď můj hlavní úkol. Naštěstí jsem se učení mohla nerušeně věnovat po nocích, kdy Ivana klidně spala a navíc se po rozjetí stavby přesunula větší část starostí na stavební firmu, takže jsem se mohla uvolnit ještě víc.

Jenže Vojtěch mě upozornil na něco, čemu bych sama nevěnovala pozornost.

„Somálští piráti unesli další loď s nákladem potravin, plující pod vlajkou Libérie,“ zněla stručná zprávička ze světa.

Nezveřejnily ji všechny deníky a nestála za pozornost ani všem televizím. Somálští piráti už zkrátka nikoho nezajímali. Zajímali ale Vojtěcha a to tak, že považoval za nutné mě na to upozornit.

„Odlišuje se to od jiných takových únosů?“ chtěla jsem vědět.

„Zdánlivě ne,“ řekl Vojtěch. „Ve skutečnosti tam o něco půjde. O tu loď se nezvykle zajímala tajná služba CIA již při nakládání v Číně a ještě víc během vynucené zastávky v Indonésii, kde museli opravit poškozené stroje. Ta vynucená zastávka sama o sobě podivná nebyla, ale aktivity CIA jí dávají tajemný význam, zejména když neskončily. Další okolnosti jsou v tom světle ještě podezřelejší. Americké válečné lodě tu loď doprovázely většinu cesty, skoro až k Africe. Tam se od ní náhle odpojily a ponechaly ji v nejnebezpečnějším úseku bez ochrany.“

„To mi připomíná Šípkovou Růženku, kterou opatrovali šestnáct let, aby ji v kritické chvíli v předvečer věštby ponechali bez dozoru.“

„To není žádná pohádka. U Somálska jde už dlouho lidem o krk.“

„U ostatních lodí to bylo jinak?“

„U Somálska hlídkují válečné lodě více zemí světa, jenže je těžší odlišit piráty od běžných rybářů než válečnou loď od obchodní.“

„To vím, piráti mají stejné čluny jako rybáři, zatímco siluety válečných lodí se dají rozeznat na několik kilometrů.“

„Ano, ale... nebývá obvyklé, aby válečné lodě nějakou loď po většinu cesty doprovázely a pak ji prostě předhodily pirátům. Podle rozkazů, které jsem zachytil, to nebyla náhoda, ty lodě ji tam opustily úmyslně. Hádal jsem, že je to léčka na piráty, ale ti se lodi zmocnili příliš hladce a dovlekli ji do přístavu, aniž by se o ně zajímalo více než pár nezúčastněných satelitů.“

„Říkáš – schválně...“ uvažovala jsem. „Třeba se rozhodli tu loď využít jako záminku k nějaké akci?“

„Těch už mají víc než potřebují,“ namítl. „Tohle je něco jiného, jenže zatím nevím co.“

„Takže to budeš sledovat?“

„Jistě,“ ujistil mě. „Je mi to podezřelé. Nic víc – ale stačí to.“

„A co tajné laboratoře?“ obrátila jsem rozhovor jiným směrem.

Vojtěch se toho chopil a chvíli jsme se zajímali o tajné vojenské projekty směřujících k novým zbraním.

Už po několikáté jsem si přitom říkala, že jsem rozhodnutím věnovat se zbraním hodně přestřelila. Některé zbraně byly opravdu eklhaft a navíc se daly proti lidem použít i v míru – bohužel dostávaly nejvíc peněz. Nač asi mohou být mikrovlnné zbraně, laděné tak, aby nezabíjely, jen zasažené lidi sterilizovaly, aby nemohli mít děti? To přece nejsou zbraně do první linie, když se jejich účinky projeví až po letech! Tím víc z nich čiší zákeřnosti proti nespokojeným občanům vlastních zemí. Je to opravdu obludný nápad sterilizovat demonstranty, aby si již nemohli vychovat následovníky! Navíc těm, kdo dostanou menší dávku, se pak rodí jen handicapované zrůdičky. Kódové označení toho příšerného projektu je Boží trest. Kdo si hraje na nadpozemskou spravedlnost, sám by potřeboval řádně ztrestat!

„Nešlo by to změnit, aby část záření dostali i ti, kdo s tím budou zacházet?“ ptala jsem se v bláhové naději, že by to projekt potopilo.

„Myslíš vojáky, kteří to mají obsluhovat?“ vzdychl si Vojtěch. „Ve městech schytají všechno záření odražené od budov. Nepoznají to hned, až za pár let, až budou marně obléhat sexuology, proč jsou neplodní. Ale ani pak je nenapadne spojit si to se službou vlasti.“

„To je tedy dvojnásob zákeřné!“ rozčílila jsem se.

„Takových zbraní je víc,“ přikývl. „Obyčejnými radary počínaje. Obsluha radarů přece nemívá syny – jen dcery.“

„Takže ty lidi obětují! A co s tím chceš dělat?“ zajímalo mě.

„Zatím nic,“ vzdychl si. „Máš snad lepší nápad?“

„Zatím ne,“ přiznala jsem.

„Teď to nemá cenu rozmazávat,“ vzdychl si. „Můžeme označit viníky a poskytnout právní pomoc obětem, až se budou domáhat odškodnění, pokud je to vůbec napadne. Bude velice těžké prokázat, že jde o neplodnost z ozáření. Každý druhý lékař bude tvrdit, že je to zcela přirozená sterilita, zejména když za takový posudek dostane zaplaceno. Podle mě nepomůže ani zveřejnění tajné dokumentace. Voldemorti z toho jako vždycky vyklouznou.“

„Bestie!“ zaťala jsem bezmocně pěsti.

„Pro jistotu už mám veškerou dokumentaci zkopírovanou,“ ujistil mě. „Může se to hodit jako poslední kapka do přetékajícího poháru.“

„Zbývá naplnit ten pohár,“ zachvěla jsem se. „Jenže – nebude příliš drahý? A kolik lidí to odnese?“

„Nevím,“ odvětil nepříliš jistě. „Můžeme být rádi, když to bude méně než miliarda. Munice včetně atomové je na každého člověka na světě dost.“

„Myslíš?“ otřásla jsem se.

„Asi tak dvacetkrát,“ dodal.

*****

Liberijskou loď s nákladem potravin jsem se snažila sledovat. Pokud vím, Vojtěch dělal totéž, ale museli jsme to usilovně hledat po světě, z českých zdrojů se v internetu nedalo nic vydolovat. Somálští piráti tentokrát loď nevydali jako obvykle po zaplacení výkupného – ostatně, vláda Libérie se o loď zajímala ze všech vlád na světě nejméně a ani žádné výkupné nechystala. Proč by to dělala? Libérii na ní patřila jen ta vlajka, nic víc. Ta loď měla přece vlajku Libérie jen kvůli nižším daním. O loď, o náklad ani o posádku nejevil nikdo zájem.

Piráti ale na lodi neprodělali. Tankery plné ropy přepadávali jen kvůli výkupnému, o ropu samotnou zájem neměli – co by s ní dělali? Liberijská loď ale byla plná potravin a ty se daly zpeněžit i v samotném Somálsku. Piráti loď vyložili a potraviny se zakrátko objevily nejen na domácích trzích, ale i v okolních zemích.

To bych docela brala – jako potravinová pomoc by to pomohlo hladovějícím. Nedalo se čekat, že to piráti dělají z bohulibých úmyslů a nezištně jako charitu, jistě se na tom také pěkně napakovali, nicméně zvýší-li se někde množství dostupných potravin, jejich cena klesne a jsou pak dostupnější i chudším. V Somálsku je potřebných lidí hodně a levnější rýže i konzervy jim mohou prospět více než miliony dolarů výkupného, které beztak zmizí v několika málo nabitých prkenicích.

Vojtěch s tímto názorem souhlasil, ale zdrženlivě. Nezdálo se mu, že se tentokrát o loď nikdo ani v nejmenším neangažuje. Somálcům to možná prospělo, ale posádka...

„Podle mě v tom bude čertovo kopýtko!“ řekl opatrně. „Zatím nám nedošlo, kde vykukuje, ale jen tak to nebude.“

Měl pravdu. Jen sám netušil, jak příšernou.

*****

Přes den jsem teď nejprve navštěvovala školu, pak jsem čistě ze zájmu kontrolovala stavbu a až večer jsem se začala učit. Internetem jsem se toulala často. Za jízdy tramvají a metrem, při jakémkoliv čekání a zejména v noci – učení se s internetem dalo krásně multiplexovat. Co by za tuhle možnost dali jiní! Vojtěch to měl jednodušší, byl na internetu pořád. Samozřejmě byl rychlejší než já, ale to bylo jeho podstatou, ani by mě nenapadlo závidět mu.

Stavba studentských kolejí se začala nečekaně prodražovat. Pan Dvořák v tom byl nevinně. Podražil nejprve benzín a vzápětí i materiál. Myslela jsem si původně, že mám dostatečné rezervy, ale ceny šly nahoru příliš rychle. Pan Dvořák přišel se vstřícnou nabídkou nahradit kvalitnější materiály levnějšími, ale to jsem odmítla. Dokud to rezervy mohly pokrýt, nechtěla jsem ustupovat od kvality. Vojtěch mi sliboval přidat peníze, kdyby dědictví nestačilo, ale i na to bych přistoupila jen v krajní nouzi. Zatím to byly jen menší komplikace, ale kdyby to pokračovalo tímto směrem dál, asi by mi ani miliony nevystačily.

Pan Dvořák to částečně vyřešil tím, že materiál nakoupil dopředu a skladoval jej na pozemcích, které teprve připravoval. Musel tam ovšem zajistit hlídání, aby někdo materiál nerozkradl. Zaměstnal tím hlídače, ale přišlo ho to levněji. Nejistá doba vždycky přeje hlídačům, hlavně aby to Dvořák stihl postavit dřív, než mi dojdou peníze! Teď to ale na mně nezáleželo, nezbývalo mi než se obrnit trpělivostí. Ano – ale trpělivost se počítá mezi ctnosti. A což teprve trpělivost u toho, kdo žije zrychleným životem, kdy se den zdá být měsícem a měsíc věčností! Vždyť jsem předtím neměla trpělivost ani na dodržování pitomé diety, až jsem dopadla jako hrošice!

Trpělivost se u mě opravdu podobala kouli na noze!

Nakonec mi nezbylo, než se vrhnout na něco jiného a snažit se některé věci prostě odsunout tak daleko, jak jen to půjde. Nejlépe bude zavěsit je do čekací smyčky a počkat, až samy vyprší.

Naštěstí tyhle čekací smyčky fungovaly naprosto spolehlivě – bodejť ne, když se neukládají do paměti lidské, ale do přesné paměti šintei! Byly proto tisíckrát výhodnější než různé připomínací bločky, které člověk někam založí, nemůže je najít a spolu s nimi prošvihne i spoustu toho důležitého. Zlatý Vojtěch, že mě pozval mezi Virtuály!

Zavěsila jsem tedy stavbu a věnovala se více učení. Nebylo by špatné složit nějaké zkoušky před termínem? Většina studentů to nedělá, ale když už mám tyhle možnosti...

Jde se na to, Kateřino!

*****

Vojtěchova pravda znenadání vyplula na povrch v příšerné nahotě.

Chyba byla, že jsme to nezjistili včas. Omlouvalo nás jediné: původci té barbarské akce si dávali kromobyčejný pozor, aby se nic nedostalo na internet a při přípravě a projednávání nejspíš nepoužívali počítače, takže jsme je prostě nemohli odhalit.

Přišlo to jako blesk z čistého nebe.

První zprávy hovořily o neznámé, záhadné a neočekávaně smrtící epidemii, která znenadání vypukla v Somálsku a Etiopii a zachvátila města i osady jako středověká morová rána. V domech, na ulicích i na cestách umíraly v těžkých křečích statisíce mužů i žen, mladých, starců i dětí. Nemoc během půldne vyhubila rodiny, domy i vesnice. Stovky lidí prchaly v panice z měst do volné přírody, kde bez pomoci umíraly. S lékařskou pomocí to ale nevypadalo valně ani ve městech. Umírající i mrtví leželi jen tak na ulicích, zbylí obyvatelé je obloukem obcházeli a neodvažovali se k nim ani přiblížit. Nemocnice i útulky charity zely prázdnotou. Byly nejen bez pacientů, ale i bez personálu. Nemoc propukala tak náhle, že postižení nestačili dojít ani k lůžku, leželi na místě, kde je to zastihlo. Při tak plošné katastrofě nikdo umírajícím nepomáhal. Vyřazené nemocnice nefungovaly a pokud ojediněle přežili lékaři, byla pomoc tolika lidem nad jejich síly.

Nejhorší to bylo podle všeho v Somálsku. V sousední Etiopii, zejména v Ogadenu, propukla nemoc také, ale tam zůstaly nějaké provozuschopné nemocnice a obětí bylo méně. Dalo se říci, že v Etiopii bylo jen tolik procent obětí, kolik procent to v Somálsku ušetřilo.

Zajímavé bylo, že přeživších se nemoc ani nedotkla. Ne že by měli slabší příznaky a pak ji nějak zázračně překonali, od začátku do konce byli naprosto v pořádku. Často šlo o cizince, lékaře z nemocnic a humanitární pracovníky, ale bylo zde příliš mnoho výjimek, než aby to bylo pravidlo. V jedné nemocnici přežívali lékaři bez nejmenších příznaků, v sousední, oddělené jedinou zdí, nemoc vyhubila všechny – od domorodého personálu po evropské lékaře i kněze. Nemoc zasáhla i zvířata, ale i zde bylo příliš výjimek, než aby se to dalo považovat za pravidlo. Zatímco divoká zvířata neutrpěla, hromadně hynuly krysy, psi a kočky. Pár reportérů, kteří zůstali za záhadných okolností naživu, posílalo do světa otřesné reportáže a přímo apokalyptické obrazy.

Ve světě propukla vlna solidarity. Lidé pořádali sbírky, nabízeli se dobrovolníci. Potíž byla jiná. Ačkoliv nemoc v první vlně vyhubila většinu obyvatel Somálska a část obyvatel Ogadenu v Etiopii, očividně nepřestávala. Propukala i mezi zbývajícími, zdánlivě zdravými. Po ránu vstal člověk plný síly, po obědě v křečích zkolaboval a do večera se připojil k tisícům ztuhlých mrtvol. Nikdo se neodvážil do oblasti poslat dobrovolníky a světová pomoc tak uvázla za hranicemi Somálska.

Byla jsem zabraná do školy a nesledovala jsem to, ani ve snu by mě nenapadlo, že bych se tomu měla věnovat přednostně. Zajímal se o to přece Vojtěch a ten by jistě dokázal zorganizovat účinnější pomoc než kdo jiný, kdyby to bylo možné.

Vojtěch mě ale uprostřed přednášky vyburcoval, abych se s ním spojila, protože přišel na něco důležitého. Postačí, když s ním budu v multiplexu, přednášku jistě stihnu i na zbytek své pozornosti.

Rozdělila jsem se. Seděla jsem dál na přednášce, na to mi stačila část multiplexu. Větší částí jsem se připojila k Vojtěchovi. Navedl mě do web-kamery notebooku na stole v nemocnici města Kismaayu, pět set kilometrů od Modadiša směrem ke Keni. Před notebookem seděl mladý sympatický lékař s drátěnými brýlemi lennonkami a vyděšeně zíral na obrazovku. Jeho zděšení jsem pochopila po letmém omrknutí situace.

Na obrazovce stálo na obvyklém pozadí okno s nápisem.

„Pane Marceli d'Avigny, můžete nám věnovat pár minut času?“

Francouzsky jsem sice neuměla, ale překládalo se mi to jistě správně. Pod tím byl další text drobnějším písmem:

„Chtěli bychom pochopit co se u vás děje a případně i pomoci. Nelekejte se, že se k vám připojujeme, i když nemáte připojení na internet. Situace ve vaší zemi nás nutí použít mimořádné prostředky. Nemusíte nic psát, zapnuli jsme si váš mikrofon, zkuste na nás mluvit.“

Lékař civěl na obrazovku neuvěřitelně dlouho – neuvěřitelně pro nás, ale museli jsme počkat, až mu to dojde. Chápu, bylo to nezvyklé. Konečně se pohnul a třesoucím se hlasem se zeptal:

„Kdo jste?“

„Ti, kdo vám chtějí pomoci,“ odpověděl mu Vojtěch současně hlasem z miniaturních reproduktorů notebooku a pro jistotu i textem na obrazovce. „Nerozhoduje, že jsme daleko od vás. Umíme se připojit k vašemu počítači a chceme vědět, co se tam u vás stalo a jak bychom vám mohli pomoci?“

„Jak to? Vždyť žádnou přípojku nemám!“

„Nespojuje nás internet ani jiná veřejná síť,“ ujistil ho Vojtěch. „V této chvíli to ale není podstatné. Když s námi budete spolupracovat, dozvíte se to brzy, ale máme teď důležitější otázky. Nechápeme, co se tam u vás vlastně děje?“

„Řádí tady nějaká neznámá nemoc!“ odpověděl konečně lékař k věci. „Lidé umírají, nikdo neví proč...“

„Něco už o tom víme,“ přerušil ho Vojtěch. „Máte nějaké tušení, proč jste vy sám až doposud naživu? Musí to mít nějakou souvislost!“

„Možná, ale neznám ji,“ odpověděl Marcel d'Avigny. „Veškeré bakteriologické testy jsou negativní, musí to být virus. Ale to je asi tak všechno, co o tom vím.“

„Kdo všechno u vás přežil?“ zeptal se ho stručně Vojtěch.

„Kromě mě jen pár lidí, většinou nejchudších domorodců,“ odvětil rychle Marcel. „V prvních hodinách to bylo příšerné, ale ještě není všemu konec, neustále umírají další. V celé nemocnici jsem sám. Přitom se mi nezdá, že bych byl obzvlášť odolný. Měl jsem minulý týden strašný průjem, nejedl jsem a cítím se pořád ještě slabý, ale ta nemoc se mě ani nedotkla.“

„Nic jste nejedl?“ zachytil se toho Vojtěch. „To může být ta stopa! Nedorazila do vašeho města nedávno zásilka potravin z Mogadiša?“

„Něco sem přivezli obchodníci,“ souhlasil Marcel. „Ale já jsem nemohl jíst, takže...“

„Takže jste to nejedl a proto jste přežil,“ zahučel Vojtěch.

„Tak to není,“ namítl Marcel. „Kdo přežil první vlnu, umírá až teď, ale lidi umírají dál a bez rozdílu všichni!“

„Nedostali se někteří k těm dovezeným potravinám až teď?“

„Možná,“ připustil Marcel. „Ale ty potraviny jsou tu už týden a do včerejška z nich nikomu nic nebylo. Kdyby v nich byla nemoc, propukla by nejméně o týden dřív!“

„Možná,“ připustil Vojtěch. „Nestalo se u vás v poslední době ještě něco dalšího, co by tu nemoc pomohlo vysvětlit?“

„Domorodci ve městě tvrdili, že krátce předtím v noci kroužila poblíž hranic Keni nějaká cizí letadla a že tam pršelo něco kyselého. Vítr foukal k nám, po ránu byl ve městě podivný zápach, ale ten už mohl pocházet i z prvních stovek mrtvých.“

„Rozumím,“ odpověděl suše Vojtěch. „Jed z letadel...“

„Tak to nebude,“ namítl rychle lékař. „Jed by zabíjel všechny stejně! Zvířata i lidi! Tohle má opravdu charakter nemoci!“

„Není to obyčejný jed, Marceli!“ dodal Vojtěch – a nejspíš jen já jsem si všimla, jak váhal nad každým dalším slovem.

„Je to binární jed,“ pokračoval Vojtěch. „Skládá se ze dvou složek. Samy o sobě jsou neškodné, ale když se spojí, vznikne prudký jed. Proto někteří lidé zdánlivě bez příčiny přežívají. Déšť z letadel je jedna složka. Dýcháš ji jako všichni, ale sama nikomu neškodí. Nikomu, kdo v těle nemá druhou složku. Ta je zřejmě v potravinách. Samotná je stejně neškodná jako ta první. Můžeš je jíst týdny podle libosti, nic se neděje. Pak přijde podivný déšť a složky se spojí, třeba až v těle. Vznikne podivná, neznámá nemoc!“

„To je jen nevěrohodná spekulace!“ bránil se tomu uvěřit Marcel.

„To není spekulace!“ odvětil Vojtěch. „Nevíš, kdo jsem, Marceli! Přivedl jsi mě na další stopu, vím už tisíckrát více než před hodinou. Učitel už souhlasí, abychom tě přijali mezi Virtuály. Je to mimořádná situace, pak to pochopíš. Kateřino, zkus mu to za mne vysvětlit. Já teď musím...“

„Počkej!“ vyjekla jsem jen pro něho. „Chceš něco dělat sám?“

Okamžik zřejmě přemýšlel, až mi přejel po zádech mráz. Znamenalo to, že Vojtěch ani se svou podstatou nestíhá odpovědět!

„Dobrá, multiplexuj se na mě, ukáži ti, co jsem se právě dozvěděl,“ ustoupil stejně rychle jenom pro mě.

Pětinou multiplexu jsem stačila sledovat přednášku v Praze. Pětinou jsem zůstávala v Marcelově notebooku a zbytek jsem měla pro skok do pelenitového světa za Vojtěchem.

Rozdělila jsem se.

*****

„Marceli, hodně jsi nám pomohl,“ pokračovala jsem zatím v konverzaci s mladým lékařem.

„To nic nebylo,“ namítal. „Ale vážně, kdo jste?“

„Virtuálové,“ odvětila jsem. Vojtěch říkal, že Marcela vezmeme k nám, zasloužil si tedy pravdu.

„Propojujeme se vlastní cestou do procesorů počítačů. Pomohl jsi nám vyřešit Somálskou záhadu, za to ti nabízíme přijetí mezi nás. Co to znamená, to ti ještě vysvětlím, ale teď tě prosím, pokus se varovat lidi, kterých se to zatím nedotklo. Rozptýlili kolem vás letecky první složku jedu. Proti ní se nedá nic dělat, ale sama o sobě je neškodná. Druhá složka je někde v potravinách, v rýži nebo v konzervách. Zpočátku byla také neškodná, ale teď hrozí jejich smrtící spojení. K záchraně životů postačí vyhnout se jen nedávno dovezeným potravinám, i těm zdánlivě neškodným. Mohl bys v tomto smyslu varovat lidi kolem sebe?“

„Zkusím to. Počkáte na mě, když nechám zapnutý notebook?“

„Nenechávej zapnuté nic. Zavěsím se na tvůj notebook a až ho zapneš, objevím se ti,“ ujistila jsem ho. „Máme takové možnosti.“

„Kdo vlastně jste?“ opakoval otázku.

„Já jsem studentka z Evropy,“ prozradila jsem mu. „Ale teď už běžte, víte přece, kolika lidem kolem vás to hrozí! Kdo se zmocní těch jedovatých potravin, v krátké době zemře...“

„Už běžím!“ vyhrkl. „A díky za varování!“

*****

„Tady máš další důkaz!“ ukázal mi Vojtěch depeši, odeslanou přes satelity z nedaleko plujícího křižníku. Samozřejmě tajnou a šifrovanou, ale to pro Vojtěcha nic neznamenalo.

„Pak by ta letadlová loď měla být někde tady!“ došlo mi.

„Už po ní pátrám,“ ujistil mě. „Zřejmě je dál, než kam jsem to zkoušel... pozor, teď jsem ji našel... není sama, je to celá flotila...“

„Kde jsou?“

„Plují přes oceán pryč... nejspíš na základnu na ostrově Diego García. Chápu, není vhodné, aby je tu někdo spatřil. Sledují je pomoci satelitů, to je dobrý nápad! Jsou už dál, než jsem si myslel, ale shora je to vidět líp...“

„Co chceš dělat? Zveřejnit to? Je to takové... barbarství, že tomu snad nikdo nebude věřit, to tu přece ještě nebylo!“

„Zveřejnit to? Máš pravdu, to k ničemu nepovede. Podívej se, co je tu válečných lodí! Až se binární jed přirozenou cestou zředí, vypukne obrovská humanitární pomoc. Všichni se budou předhánět, kdo pomůže víc a nejvíc budou pomáhat ti, kdo to způsobili. Svět už pevně věří historce s neznámou nemocí... ba ne, tohle chce něco víc!“

„Co – víc?“

„Na původce tak rozsáhlé hromadné vraždy zveřejnění nestačí. Bude to chtít něco většího... Poslal jsem jim falešný rozkaz k uvedení do bojové pohotovosti, záminkou jsou jakési nejasné pohyby na čínské straně. Právě uvádějí do pohotovosti všechny protilodní rakety. Zkoušejí přes satelit komunikovat se svým velitelstvím, ale tam sedím jako žába na prameni já. Dal jsem jim potvrzení rozkazu k obraně – tak se dnes říká všem druhům útoků včetně těch nejzákeřnějších.“

Upozornil mě jen na to, co jsem už sama viděla. Sirény křižníku sháněly námořníky na bojová stanoviště, na všech kamerách byl vidět spěch a shon. Velitelský můstek byl plný důstojníků, napjatě sledujících přípravu zbraní k palbě. Zatím nevěděli, kam budou střílet, ale chystali se na to a všichni byli plní elánu.

„Předal jsem jim rozkaz z velitelství ke zničení cílů,“ uvědomil mě Vojtěch.

„To je ale falešný rozkaz!“ namítla jsem.

„Nelituj je! Předtím poslechli rozkaz ke genocidě Somálska!“

Ohnivá stopa provázela první startující raketu. Za několik vteřin vzlétla další a brzy nato i třetí.

„Kam to ale letí?“ naléhala jsem rychle na Vojtěcha.

„Naprogramovanými cíli jsou čínské vojenské lodě hlídkující severně odsud. Číňané tam chrání lodě proti pirátům, ale zatím nic netuší, skutečné cíle také ne. Překvapení se jen přesune jinam.“

„Kam je řídíš?“ opakovala jsem dotaz ještě naléhavěji.

„Připoj se na jednu raketu multiplexem, ale nesahej do řízení!“ vyzval mě a navedl mě správným směrem.

Připojila jsem se. Kamera ukazovala svižný let střely nízko nad vlnami Indického oceánu. Zatím před kamerou nic než vlny nebylo, ale Vojtěch ji řídil s jistotou.

„Vidím ji ze satelitů,“ vysvětloval mi. „Střídám je, jak se nad námi pohybují, to bys asi ani nestíhala.“

Najednou se před střelou zpoza obzoru pozvolna vynořila loď, podle veliké ploché paluby s vyrovnanými letadly letadlová. Po stranách a před ní plulo několik menších lodí jako doprovod, letadlové lodi obvykle nebývají bez ochrany. Střela si ale nevšímala těch malých a mířila neomylně jen za tou největší. Hnala se k ní nízko nad vlnami pod úrovní její paluby, radary by ji těžko zachytily, ale věděla jsem, že všechny radary široko daleko ukazují jen klidné moře. Ještě okamžik – úplně zblízka jsem spatřila nějaké námořníky, stojící u zábradlí, jak si ke mně ukazují – ti už snad pochopili, co se to na ně žene!

Vířící voda za zádí – ale střela se v té chvíli snesla až k vlnám, náhle v plné rychlosti narazila – a obraz rázem zmizel.

Mohla jsem jen hádat, co bylo dál.

Vlna střelu zastavit nemohla. Nejspíš ani záď lodi. Co ale s lodí taková exploze udělá? Vzadu jsou přece šrouby a kormidla, jestli je to vyřadí, úplně to loď ochromí! Tohle Vojtěch myslel tím... něco většího...!

Část multiplexu mi naráz zmizela, ale příliš se mě to nedotklo.

V Praze pokračovala poněkud nudná přednáška.

V Kismaayu se nic nedělo, lékař Marcel d'Avigny se k notebooku ještě nevrátil, snad zachraňuje žijící lidi, pokud se mu podaří přesvědčit je, aby potlačili krutý hlad a vyhodili otrávenou rýži i konzervy.

Křižník do této chvíle odpálil v rychlém sledu osm protilodních raket a další vyjížděly z výtahů. Zbrojíři je urychleně nasazovali na uprázdněné lafety katapultů, zatímco na obrazovkách velitelského můstku bylo vidět, jak další ještě směřují k cílům. Mladší důstojníci bouřlivě oslavovali potopení prvního nic netušícího čínského křižníku, údajně zasaženého jejich střelou, gratulovali si navzájem, pleskali dlaněmi o sebe a jejich rozjařené obličeje jásaly víc než slova.

Kdyby tak věděli, co jejich střela ve skutečnosti zasáhla! Jen já jsem věděla, že všechny jejich obrazovky lžou jako náš denní tisk.

Skutečnost byla jiná. Věděl to i Vojtěch, který ten zmatek řídil. Střel se zmocnil hned po opuštění katapultů a dal jim jiný cíl, o čemž tady ve velínu zatím nikdo netušil. Kdyby měli nažehlení a jásající mladí důstojníci tušení, kdo jejich střely řídí a kam, nefalšovanou radost z úspěchu by vystřídalo stejně nefalšované zděšení. Satelitní snímky shodně potvrzovaly, že právě potápějí čínskou válečnou eskadru, vyslanou do oblasti k ochraně čínských obchodních lodí před piráty. Rozkazy tedy plnili na výtečnou – netušíce, že všechno je úplně jinak. Rozkazy i satelitní obrázky jim dával Vojtěch, oni s bojovým nadšením odpalovali střelu za střelou, jenže střely krátce poté měnily směr ke stejně tak nic netušícím vlastním lodím.

Nelitovala jsem je ale. Somálská města, plná mrtvol, mi bránila sdílet jejich nadšení nad dalším vražděním i soucítit s nimi, až za chvíli pochopí, co se stalo.

„Vezmi si tuto střelu!“ pobídl mě Vojtěch a navedl mě do procesoru.

Připojila jsem se.

Kamera opět ukazovala střelhbitý let nízko nad vlnami, ale tentokrát mě sem Vojtěch pozval až na poslední fázi letu. Před kamerou se již zvětšovala silueta letadlové lodi, ale vypadala úplně jinak než před chvilkou a nebylo to jen tím, že se zkáza hnala z boku místo zezadu. Poslední tři doprovodné lodě se potápěly. Dvě šly pod vodu zádí napřed, do výšky čněly už jen přídě, ze třetí byla nad vodou už jen záď s kormidly a stojícími lodními šrouby. Letadlová loď se dosud držela nad vodou, ale z její zadní části se valil hustý černý dým, šlehaly z ní plameny a paluba se viditelně nakláněla. Loď plula zřejmě jen setrvačností, ale udržela by se na hladině asi ještě dlouho, kdyby druhá střela nemířila přímo do středu jejího trupu a za okamžik další kamera zmizela z pelenitové sítě. Takže ta zkáza bude ještě větší, než jsem čekala. Došlo mi, že potopení letadlové lodě, jejíž letadla zamořila binárním jedem Somálsko a část Etiopie, bude součástí větší apokalypsy. Vědí o ní zatím jen posádky zasažených lodí. Čínské lodě to ale nejsou. Ty jsou v bezpečí jako nikdy jindy. Dohlíží na ně Vojtěch – jako strážný anděl.

Zaměřila jsem se zpátky na velitelský můstek křižníku, kde probíhala další oslava úspěšných zásahů se vzájemnými gratulacemi.

Pitomci! Kdyby tak věděli! pomyslela jsem si.

Křižník vyplivl druhý ohnivý vějíř a chystal se k odpálení třetí smrtící várky.

Co asi prolétalo hlavami těch, které zasáhla první salva? Pro některé byl ten konec rychlý, ani si neuvědomili, co se děje. Ale co ti, kteří ničivé exploze přežili, jenže pak pochopili, že se jejich loď potápí? Dalo se čekat, že je zachvátila hrůza. Uvědomili si, že je to trest za zločiny, které krátce předtím spáchali? Nebo byli rozhořčeni na zákeřné napadení, netušíce, se proti nim obrátily jejich vlastní zbraně?

Pokusila jsem se oddělit svou část a přes pelenitovou síť zaměřit nějaký procesor na letadlové lodi. Musí jich tam být přece desítky, ne-li stovky! Brzy se mi podařilo uchytit se v jednom běžícím procesoru, ale byl v nějakém opuštěném počítači bez web-kamery, kde se nic nedělo.

Zaměřila jsem se do nejbližšího okolí, ale i další počítače byly bez obsluhy. Nebylo divu, na lodi už vládla panika. Potřebovala bych se dostat jinam, nejlépe na velitelský můstek. Změnila jsem počítač znovu, ale až po šesté změně jsem se mohla podívat nějakou kamerou.

Nebyla to webová kamera, ale jedna z kamer uvnitř lodi. Před jejím objektivem byla místnost plná lidí. Nebyl to velitelský můstek, nebyla tu okna. Menší část námořníků běhala sem a tam bez určitého cíle, většina klečela na naklánějící se podlaze. Někteří bušili čelem do podlahy, jiní spínali ruce vzhůru a podle všeho se modlili.

Proč – to jsem pochopila z první obrazovky, ostatně na všech bylo totéž. Obrovský rudý nápis přes celou plochu:

„Míra vašich zločinů přetekla! Zasloužíte si trest!“

Ach ne! pomyslela jsem si. To už Vojtěch přehnal! Ačkoliv – on jim to napsal za sebe, kdežto oni to asi pochopili jako vzkaz od samého Pánaboha! Koho by napadlo něco jiného, když se stejné nápisy náhle objevily na všech obrazovkách lodi, odsouzené k zániku? Kdo i v této chvíli zůstal ateistou? Vypadalo to velikášsky a nelíbilo se mi to, ale neměla jsem čas pátrat, jak to Vojtěch vytvořil, natož to měnit. Obrazovky stejně brzy zhasnou.

V té chvíli se místnost otřásla tak, že se nikdo neudržel na nohou.

Do lodi se strefila další střela, už třetí v pořadí. Tři protilodní rakety, z nichž každá byla schopná poslat ke dnu torpédoborec během půl minuty, to bylo příliš i na letadlovou loď. Kamera se vzhledem k podlaze nehýbala, ale brzy bylo vidět, jak se lidé naklánějí víc a víc, aby vyrovnali sklon podlahy. Měli by vyběhnout ven, sem se brzy nahrne voda, napadlo mě. Skoro současně mi ale došlo, že je pro ně úplně jedno, zdali zůstanou tady, nebo se jim podaří z převracející se lodi uniknout. Z celé eskadry zbývala už jen potápějící se letadlová loď, ostatní lodě dávno mířily ke dnu. Válečné lodě neoplývají záchrannými čluny, snad mají pár nafukovacích, ale tady jsou z vlastní vůle daleko od lodních linek, těžko jim někdo pomůže. A vlny Indického oceánu v těchto místech oplývají žraloky.

Litovala bych je, kdybych v té chvíli nespatřila na obrazovce jiného, probouzejícího se notebooku doktora Marcela d'Avigny, který se právě vrátil z obhlídky města.

*****

„Čekám tu na vás!“ uvítala jsem ho, jakmile se obrazovka rozsvítila.

„Obešel jsem větší část města,“ referoval mi Marcel. „Ale všude už je mrtvo. Několika lidem jsem poradil, aby se nedotýkali potravin z Mogadiša, ale ti by se jich tak jako tak nedotkli. Naživu jsou už jen na americkém konzulátu. Ti zásadně jedí jen potraviny, které si sami dovezli, takže jim nic nehrozí.“

„Dělají to tak vždycky?“ zeptala jsem se rychle.

„O těch se to ví dlouho,“ ujistil mě. „Nikdy nekonzumují nic jiného, než co si přivezli z domova. Nejspíš mají pravdu – na mnoha místech světa by je domorodci opravdu rádi otrávili, takže je to pro ně nutné. Ostatně – nedávno prý dostali ještě přísnější zákaz, nemusíme mít o ně obavy.“

„Mohl byste zjistit, jestli je jed v rýži, nebo v konzervách?“

„Těžko,“ pokrčil rameny. „Kdyby to byl binární jed, jak tvrdíte, bylo by to možná jednoduché, stačilo by dát pokusným myším sežrat vzorek potravin – konzervy nebo rýži. Bohužel, všechny naše pokusné myši už uhynuly.“

„Máte možnost dostat se do Mogadiša?“ zeptala jsem se ho.

„Mám automobil,“ řekl. „Benzínu moc nemám, ale toho se jedy snad nedotkly, motor to nerozežere. Myslíte, že už tu nemám zůstávat?“

„Myslím si to,“ přikývla jsem. „Vaše zdejší mise skončila, po tomhle vás tu určitě nikdo držet nebude. Vezměte si s sebou notebook, jsem na něm zavěšená a zkusím vás doprovodit do Francie.“

„Vy jste Francouzka?“

„Nejsem,“ usmála jsem se. „Francouzsky neumím ani slovo.“

„Vždyť se mnou mluvíte naprosto plynně!“

„Mluví za mě překládací program,“ ujistila jsem ho. „Jen si na to půjčuje můj hlas. Já vás zase slyším mluvit česky, ačkoliv nečekám, že byste znal jediné naše slovo.“

„Takže jste z Čech?“ ožil.

„Ano, jsem,“ přiznala jsem mu.

„Náhodou pár slov česky znám!“ blýskl se. „Byl jsem nedávno v Praze, málem jsem tam dostal po hlavě!“

„Proč?“ zarazila jsem se.

„Ale – koupil jsem si tam na ulici nějaké ruské odznáčky, takže mě Češi málem považovali za Rusa,“ odpověděl s úsměvem. „Vy asi Rusy nemáte rádi... ačkoliv, to se mi to posuzuje, nás nikdy neobsadili! Poslyšte, jestliže umíte do počítačů vstupovat i bez přípojek, nemohla byste mě doprovázet cestou?“

„Nevím!“ odvětila jsem. „Do vypnutého počítače se nepřipojím. Jakou výdrž mají baterie vašeho notebooku?“

„Mizivou,“ připustil. „Ale mám adaptér na autobaterii. Kdybych nechal notebook po celou cestu zapnutý, dokážete se spojit se mnou i za jízdy?“

„Bude-li zapnutý, je to pro mě maličkost!“ odvětila jsem.

„No... taková maličkost snad ne,“ řekl. „Pojedu i v noci a to jistě budete spát, ne?“

„My Virtuálové nespíme,“ ujistila jsem ho, ačkoliv se na to tvářil dost nevěřícně. „Když necháte notebook zapnutý, mohu vám pomoci hlídat. Je tu jen jeden problém. Vidím jen co zabírá kamera, nemohu se rozhlížet.“

„Ale slyšíte, ne?“

„Slyším jen co mi předá váš mikrofon,“ přiznala jsem. „Nezdá se mi ani moc kvalitní. Na běžnou konverzaci to stačí, ale na víc nemá.“

„Stejně chci jet i v noci,“ ujistil mě. „Nemohli bychom si třeba cestou povídat?“

„Můžeme,“ připustila jsem. „Když notebook otočíte kamerou dopředu, budu za vás dávat pozor na překážky.“

„Dobře, tedy ujednáno!“ chytil mě za slovo. „Naložím do auta věci a vyrazíme.“

„Pojedu tedy s vámi,“ slíbila jsem mu.

*****

Drama v Indickém oceánu se mezitím chýlilo ke konci.

Obrazovka, kterou jsem sledovala, se odpojila při přerušení proudu. Letadlová loď měla v té chvíli náklon dobrých šedesáti stupňů. Znamenalo to, že je její větší část pod vodou a loď jako poslední z flotily nezadržitelně klesá ke dnu.

Vojtěch stačil pilotovat všechny střely současně. Určoval jim jiné cíle, než dostaly krátce před odpálením. Vojtěch to dokázal. Možná bych stihla navést jednu takovou střelu na cíl také, kdoví, možná bych jich zvládla víc, dvě až tři, ale protože nestřílela jen jedna loď, měl jich Vojtěch jednu dobu ve vzduchu současně dvacet. Vedl všechny s lehkostí, měl ale jiné možnosti.

Napadlo mě, co kdyby byl na jeho místě někdo jiný? Lidé se už dlouho snaží stvořit umělou inteligenci, ale teď tady byl jen Vojtěch. Musím mu přiznat, technicky si vedl naprosto precizně. Současně mě ale napadlo, jaká by to byla katastrofa, kdyby se umělá inteligence postavila proti lidem. U Vojtěcha se dalo čekat, že to je – nebo aspoň byl – člověk. Pravda, teď zrovna nejednal v rukavičkách, ale když jsem si představila, co nedávno tihle vojáci vyvedli v Somálsku, jednat s nimi v rukavičkách by asi nebylo správné.

Jak se říká, na hrubý pytel patří hrubá záplata.

Konečně Vojtěch přestal navádět zkázonosné střely. Nuceně jsme se oba přesunuli do Prahy, když v Indickém oceánu vypadly všechny počítače, kde jsme se mohli zachytit. Pomáhala jsem ještě částí své pozornosti Marcelovi v Somálsku a Vojtěch byl v satelitech, ale nejblíž jsme měli k sobě v Praze, kde jsem ostatně byla i fyzicky.

„To ale byla jatka!“ vzdychla jsem si.

„Na tohle snad nezapomenou,“ řekl. „Jenže to byla ta snadnější část, teď teprve přijde to složitější.“

„Kolik lodí jim po tom masakru zůstalo?“ zeptala jsem se ho zdánlivě nelogicky.

„Jsou tam jen čínské, indické a ruské lodě,“ odvětil. „Všechny, které byly tak či tak zapletené v Somálské tragédii, jsou na dně. Ale ti, kdo celou tu hrůzu spískali, by klidně dali postavit nové, kdyby je někdo neklepl přes prsty. Ale já to tak nenechám, za to někdo dostane spravedlivou odplatu!“

„Tohle by asi chtělo nový Norimberský soud,“ navrhla jsem.

„Soudy v posledním století byly šaškárna!“ rozohnil se Vojtěch.

„Bylo v pořádku, že odsoudili pár německých grázlů, ale úplně bez trestu nechávaly stejné, ne-li horší zločiny. Soudy v posledním století byly jednostranné. Sadisticky si smlsly na poražených, ale vítěze k zodpovědnosti nehnaly. Já si spravedlnost představuji jinak!“

„Teď jsi ale vítězem ty!“ upozornila jsem ho. „Budeš stejně přísně soudit i sebe?“

„Nejsem náhodou už předem odsouzený k smrti?“ cítila jsem z jeho slov úšklebek.

„Dá se trestat předem za to, co člověk nespáchal!“ namítla jsem.

„To by ses, holka, divila!“ vybuchl. „Právě tak se po celém světě soudí! Chceš-li, dám ti tolik důkazů, že ti jejich prostudování zabere pár let i při Virtuálním zrychlení! Na tomto světě se nespravedlivě soudí od samotného počátku a poslední dobou se to ještě stupňuje. Ale já nechci soudit za to, co by se teprve mohlo stát! Tohle je přece čerstvý případ genocidy, za tu je třeba potrestat víc viníků, než jen ty bezprostřední!“

„Na těch lodích jistě nebyli všichni vinní!“ nesouhlasila jsem. „Museli tam být i lidé, kteří ani nevěděli, co se děje. Co o tom všem věděli strojníci ve strojovně? Všichni od posledního kadeta po kapitány a admirály jen plnili rozkazy.“

„Ano, všichni plnili rozkazy,“ přistoupil na to Vojtěch, ale ukázalo se, že to myslí značně ironicky.

„Ano, všichni se starali, jak by je správně splnili, to znamená, aby nepřežila ani nemluvňata. Ty příšerné rozkazy jim jistě dal někdo jiný, někdo to musel vymyslet, připravit a uvést do chodu! Ale plnili je ochotně, iniciativně a s nadšením a sama jsi viděla, jak se při tom ještě povzbuzovali! Jen si mysleli, že likvidují Číňany, kteří jim také nic zlého neudělali. O smyslu akce v Somálsku ale museli vědět všichni, to se proboha nedá utajit ani před těmi strojníky! Byly to sice menší ryby, ale dravec jako dravec!“

„Jenže ti, kdo to vymysleli, budou schovaní!“ věštila jsem mu.

„Jsou!“ souhlasil se mnou. „Nejsem ani zdaleka všemocný jako oni. Umím využít elektronické prvky, které tu byly až v posledních letech, oni se bez nich obejdou a byli tu mnohem dřív. Před tímhle protivníkem nemusím mít výčitky svědomí, že bych, obrazně řečeno, mlátil slabšího.“

„Půjdeš po těch nahoře?“ zeptala jsem se ho. „Nedopadne to ale jako pokaždé? Kolik milionů nevinných by to mohlo odnést?“

„Nejsem jako oni,“ zavrčel na mě.

„Ale zabíjíš stejně lehce!“ upozornila jsem ho.

„Tak lehce jako oni ne!“ ohradil se. „Dám si pozor, aby to neodnesli nevinní. Nepovažuji ovšem za nevinné vojáky, kteří právě spáchali genocidu, to se na mě nezlob!“

A pak – náhle mi zmizel, prostě jsem ho přestala cítit. Zřejmě chtěl diskusi ukončit.

Mlčela jsem. Co jiného...

*****

Marcel d'Avigny

Přednáška skončila a já jsem jela domů metrem, zavěšená rukou na tyči a dvěma vlákny na okolí. Nezaujatému pozorovateli se mohlo zdát, že jen medituji, v každém případě jsem byla duchem mimo – a to pěkně daleko.

Současně jsem totiž seděla v Marcelově notebooku a objektivem jeho web-kamery pozorovala ubíhající cestu. Marcel měl terénní vůz, běžné překážky by ho nezastavily, bez problémů projížděl i brody, ačkoliv zatím jen jeden, víc jich tu ani nebylo. Ačkoliv – mostů tu bylo ještě míň – tahle cesta měla k dálnici hodně daleko.

Najednou – až mi zatrnulo.

Za zatáčkou stálo vojenské terénní auto s maskovacím pískovitě žlutým strakatým nátěrem, před ním stáli čtyři chlapíci v maskáčích, hrozivě na nás mířili automatickými puškami a nesmlouvavě ukazovali, abychom před nimi zastavili.

Mně by ublížit nemohli, ale Marcelovi...

Ten se ale nedal vyvést z míry.

„Á, je tu nějaká kontrola!“ prohlásil celkem klidným hlasem.

V takových chvílích se doporučuje nedělat ukvapené pohyby, jinak se nedivte! Zvolna dojel až k nim a plynule zastavil. Nedalo se dělat nic jiného.

„Stát! Kontrola! Vaše papíry! Kam jedete?“ vyzval ho voják.

Sklonil pušku, aby mohl od Marcela převzít dokumenty, ale zbylí tři na nás výhružně mířili dál. Vlastně jen na Marcela, musela jsem si opět uvědomit.

„Jedu do Mogadiša!“ oznámil jim Marcel.

„Tam se nesmí, je výjimečný stav!“ odsekl mu voják.

„Ten je všude!“ namítal Marcel. „Jedu z Kismaaya, tam je smrt.“

„V Mogadišu také!“ odsekl voják.

„Ale tam bych se snad mohl v přístavu dostat na nějakou loď, nebo jim tam taky žádná nezůstala?“

„Na loď?“ zajímal se voják. „A proč?“

„Nevím jak vy, ale já tady končím!“ řekl Marcel. „Je to nad lidské síly! Zbyl jsem z celé nemocnice sám, nemám ani personál, ani pacienty. Všichni vymřeli.“

„Vy jste lékař?“ vyštěkl voják.

„Mám to přece v dokladech! Lékaři bez hranic!“

„A nikdo tam nezůstal, kdo by vás potřeboval?“

„Jsou tam naživu Američané zabarikádovaní v ambasádě, aby se k nim nákaza nedostala, ale ti mají své lékaře. Dělají dobře, vyhnulo se jim to, ale se mnou nechtěli mít nic společného.“

„Jak to, že se to vyhnulo vám?“

„To nevím a nechápu!“ odvětil. „Ale nikdo mě nedonutí, abych tam zůstal ještě další hodinu. Podívejte se, pánové, nevím jak vy, ale já nemám na vybranou. Jedinou nadějí je pro mě loď a kamkoliv pryč. V tak těžké katastrofě byste mi měli, jako občanu Francie, pomoci, nemyslíte?“

„Moment, tohle nemůžeme rozhodovat sami!“ obrátil se voják ke svým kolegům.

Pocítila jsem nedaleko procesor s pelenitovou sítí. Byl, jak jinak, v autě a někdo ho právě zapínal. Okamžik – a byla jsem v něm. Voják v autě právě navazoval rádiové spojení s někým vzdáleným. Rádio mělo procesor – aha, co šlo do éteru, se nejprve složitě šifrovalo – tím lépe pro mě! Šifrování mě samozřejmě nemohlo rozhodit, rozuměla jsem všemu.

„Zajali jsme nějakého Francouze z Kismaaye,“ hlásil voják. „Tvrdí, že je lékař a prchá do Mogadiša. Je v autě sám.“

Odpověď po znatelně dlouhou chvíli nepřicházela. Odhadla jsem, že se spojují přes satelit, tady jistě žádné mobilní sítě nefungovaly.

„Ví o něm v Kismaayi někdo?“ zněla odpověď.

Trochu mě z toho bezcitného tónu zamrazilo. Radši jsem vložila do přijímaného signálu zpožďovací smyčku a čekala. Nápadné jim to nebylo, tak jako tak tam měli značné zpoždění.

„Podle něho to tam přežili jen naši na ambasádě,“ odvětil voják – a následovalo opět dlouhé, mučivě zpoždění.

„Když o něm nikdo neví – zastřelte ho a ukliďte!“ přišel rádiem rozkaz.

A sakra! Ta zpožďovací smyčka mě napadla v pravou chvíli! Naštěstí jsem si hned věděla rady, co s tím udělám.

„Francouzi jsou pro nás neškodní, nechte ho jet!“ podsunula jsem místo původního rozkazu jiný obsah – přesně napodobeným hlasem gaunera kdesi v dálce. Nebýt Virtuál, třásl by se mi hlas, takhle jsem vystihla i tón hlasu.

„Rozkaz!“ odvětil voják – a vypnul mě.

Zůstala jsem v Marcelově notebooku. Jeho kamerou jsem viděla, jak mu vojáci ukazují, aby pokračoval v jízdě a nezdržoval. Marcel převzal zpět svoje papíry a klidně se rozjel.

„Prošlo to v klidu a pohodě!“ obrátil se na mě, jakmile jsme ujeli pár desítek metrů a bylo jasné, že nás ti vojáci neslyší.

„Poslyš, Marceli, to vůbec neprošlo v klidu!“ obrátila jsem se na něho vážně – žertovat se mi za této situace rozhodně nechtělo. „Ti hoši nebyli tak pohodoví, jak se zdáli! Chceš si poslechnout jejich radiovou komunikaci?“

„Ty dokážeš...“ ztuhl. „I z mého notebooku? To snad ani nejde...“

„Ale jde, umím se rozdělit a navštívila jsem jejich pohostinný komunikační počítač,“ vysvětlovala jsem mu. „Pro mě je snadné nejen je poslouchat, ale... uslyšíš sám! Zaznamenala jsem, jak se o tobě bavili, poslechni si, jak to tedy bylo a co jsem jim podstrčila!“

Přehrála jsem mu nejprve všechno, jak by to bylo bez mého zásahu. Škoda, že jsem mu přitom neviděla do obličeje, určitě parádně zbledl, jak jinak! Pak jsem mu přehrála, co slyšeli ode mne. Bylo to stejnými hlasy, ale dávalo to úplně opačný smysl.

„Nebýt mě, právě by tě někde v křoví stříleli,“ pokračovala jsem nemilosrdně. „Což o to, dokázala jsem je obalamutit, ale v Mogadišu to bude horší. Šéfové téhle hlídky si samozřejmě myslí, že jsi po smrti, jejich voják rozkaz k popravě potvrdil a kdybych to nezměnila, už by to provedli. Až se tam ale objevíš osobně, každému dojde, že to není v pořádku. Budeme muset něco vymyslet.“

„A sakra!“ zmohl se Marcel na povzdech. Nerozhodně sundal nohu s plynu, auto začalo zpomalovat, až se úplně zastavilo.

„Nemohl bych to otočit na sever do hor a přijet do Mogadiša jakoby od Baidoa?“ navrhl, ale nesměle čekal, co já na to.

„To by bylo prašť jako uhoď,“ zavrhla jsem to. „Uvědom si, prošlo to jen díky tomu, že se museli dotazovat svých velitelů rádiem. Tam jsem silnější, ale kdyby došlo na pušky, nepomohla bych ti! Jsem přece méně než stín!“

„To je tedy v háji!“ ulevil si. Měla jsem dojem, že to překladač upravil do slušnější podoby, než jak to vyslovil, ale to nebylo podstatné.

„Budu muset zavolat o pomoc!“ rozhodla jsem se.

„Ale koho?“

„Někoho silnějšího než jsem já,“ ujistila jsem ho.

Vojtěch byl naštěstí pohotově, byl na mě pořád zavěšený. Jakmile jsem se na něho obrátila, byl tu. Vysvětlila jsem mu v setině vteřiny náš problém.

„Dobře, spustím to o trochu dřív,“ řekl.

„Ale co?“ chtěla jsem vědět.

„Já tady pátrám taky,“ ujistil mě. „Částečně sedím v satelitech, částečně jsem hledal až u výrobců.“

„Dobře, ale co chceš dělat?“ naléhala jsem na něho.

„Přišel jsem na něco, co jsem do této chvíle nevěděl,“ začal zbytečně zeširoka.

„Nešlo by to zkrátit? Nemáme čas!“ pobízela jsem ho.

„Klidně se rozjeďte a pokračujte v cestě!“ navrhl mi. „A nebuď netrpělivá, než naberete rychlost, může být všechno hotové a už se vám nic do cesty nepostaví!“

Pobídla jsem tedy Marcela, aby pokračoval přímo do Mogadiša, ale nedalo mi to, chtěla jsem vědět, co má Vojtěch za lubem.

„Máš ponětí o nepříliš dávné válce o Jižní Osetii?“ zeptal se mě.

Ujistila jsem ho, že jsem ji kdysi poměrně pozorně sledovala, zejména na internetu, kde to lidé přetřásali z různých pohledů.

„Stala se tam jedna věc, pro Američany velice nepříjemná,“ zaměřil mě na součást toho konfliktu. „Rusové ukořistili americká auta napěchovaná elektronikou. Pro ně to byl úžasný úlovek, který odmítli vydat, když je o to Američané požádali.“

„Američané tam přece oficiálně nebyli!“

„Oficiálně Rusové auta ukořistili Gruzíncům,“ souhlasil Vojtěch. „Jenže se jim dostala do rukou americká špionážní a šifrovací technika a to byl problém. Američané museli měnit příliš mnoho kódů, programů i hardware. Tehdy někoho napadlo, že by se to mělo lépe pojistit a tihle už jsou proti možnosti ukořistění pojištěni.“

„Jak?“ chtěla jsem vědět.

„Jednoduše,“ pokračoval. „V každém autě mají nálož, která veškeré vybavení při neoprávněném zacházení rozmetá. Stačí zadat při přihlašování třikrát po sobě špatné heslo. Kromě toho to jde i na dálku a náložku může aktivovat i palubní počítač, když sám vyhodnotí, že se zařízením manipuluje neoprávněná osoba. Například když se snaží bez předběžného ohlášení počítači nastartovat motor.“

„Aha!“ došlo mi. „Takže jim vyhodíš do povětří auta!“

„Tím bych si nepomohl,“ řekl. „Ti hoši by zůstali bez aut, ale byli by ozbrojení a pořádně rozdráždění. Musím na to jinak. Nejprve jim dám rozkaz k přesunu...“

„Bez vraždění by to nešlo?“ přerušila jsem ho rozhodně.

„Nešlo,“ ujišťoval mě. „Jak říkám, napáchali by spoustu škod i bez aut, jen by byli ještě odhodlanější zabíjet. Měla bys vědět, co tu vlastně dělají. Možná si ještě myslíš, že tady mají udržovat pořádek. Je to přesně naopak. Vylodili je z americké obchodní lodi v Mogadišu, aby pojistili výsledky té akce. Pod záminkou humanitární pomoci měli najít všechny, kdo přežili a postřílet je. Říkají si »začisťovači« – »sweepers« – a už začali. Zatím co nejdál od měst jako je Mogadišo, kde zůstalo na konzulátech naživu pár desítek cizinců se satelitními mobily. Ti by mohli podat nepříjemné svědectví, ale ty později odstěhují. Ale jak už víš, mimo Mogadišo to berou šmahem. Francouze, o kterém nikdo neví, by zastřelili stejně snadno jako domorodce.“

„Bestie!“ komentovala jsem to.

„Tak vidíš!“ usadil mě. „Všem skupinám jsem podstrčil rozkaz k přesunu, čekám jen, až se rozjedou, aby nestihli vyskočit. Pár vteřin před explozí dostanou totiž varování. Ačkoliv, to také zařizuje počítač a doba k výbuchu se dá změnou jediné konstanty podstatně zkrátit...“

Z dálky se k nám donesla tlumená detonace.

Jedna parta »sweepers« právě ukončila misi...

*****

Dostala jsem od Vojtěcha plán Mogadiša se zakreslenou trasou, kudy jsme měli přijet. Marcel nebyl proti, zejména když tam byly zakreslené pozice vojenských hlídek. Nebyly všechny pohyblivé, stálá kontrolní stanoviště Vojtěch neměl čím vyřadit, naštěstí se dala objet.

V Praze jsem dorazila metrem, tramvají a poslední úsek i pěšky do našeho podnájmu dřív než Marcel d'Avigny do Mogadiša. Tomu ještě zbývala větší část cesty, ale teď už se mu do ní nic stavět nemělo. Bavila jsem se s ním, Vojtěch nás sledoval shora ze satelitů, ale ačkoliv i to bylo zajímavé, v Praze jsem se vlastní vinou trochu zapletla.

Ivana ještě nebyla doma, ale paní Hanušková už nás vyhlížela.

„Sledovala jste také zprávy, Káťo?“ vyptávala se mě starostlivě už na chodbě. „Myslím ty ze Somálska! Co říkáte té strašlivé nemoci?“

„Že to bude někoho strašlivě mrzet!“ odvětila jsem neuváženě.

„Cože?“ ztuhla paní Hanušková.

Došlo mi okamžitě, že jsem šlápla vedle. Paní Hanušková znala jen oficiální verzi té tragédie, jak ji podávaly naše mediální agentury. Ačkoliv – kdo kromě Virtuálů znal pravdu? Američané nejsou padlí na hlavu, ti ji rozhlašovat nebudou.

„Vlastně... máte pravdu, ale je hrozné, že těm lidem nikdo nepomůže,“ začala má slova rozvádět – naštěstí směrem, kde mi to nevadilo. „Myslím si, že nemůže být problém doktory a všechny ostatní očkovat, než je tam pošlou.“

Prolétla jsem hlavou internetové zprávy, abych se uvedla do obrazu, jaký měla paní Hanušková. Pár bodů by mi mohlo stačit na vyžehlení šoku, který jsem jí asi způsobila.

„Četla jsem někde, že je ta nemoc úplně neznámá,“ odpověděla jsem jí rozvážně, abych napravila první dojem. „Je vyloučeno očkovat proti nemoci, kterou neznáte. Nejprve musíte získat vzorek nemoci, pak nějakou dobu trvá, než se vyrobí vakcína – a je to zatím jen pár dní!“

„Ale vždyť tam umírají lidé!“ zmohla se paní Hanušková jen na nesmělý protest.

„Ano, ale teď už nejvíc na střelné rány,“ řekla jsem. „CNN tvrdí, že ta nemoc byla strašně rychlá a vyhubila všechny, kdo proti ní neměli imunitu. Teď už je tam prý více obětí násilí než nemoci.“

„Ti, co zůstali naživu, rabují, že?“ souhlasila. „To při většině katastrof bývá, černoši se vůbec nedovedou chovat civilizovaně!“

Že to bylo úplně jinak, jsem v Čechách věděla na beton jen já. Ale paní Hanušková se s námi vždycky bavila rozumně a bylo mi proti mysli nechat ji v omylu.

„Vy věříte oficiální verzi našich presstitutů?“ zastavila jsem se a podívala jsem se na ni zpříma.

Paní Hanušková zůstala na okamžik stát s otevřenou pusou, ale brzy se vzpamatovala.

„Vy víte něco jiného, Katko?“ šla na to přímo. A dívala se mi do očí. To se pak opravdu nejhůř lže.

„Vím víc, než co se objevilo v našich médiích,“ řekla jsem.

„Sledovala jste něco v cizině, že?“ sondovala mě.

„Tak nějak,“ odvětila jsem. „Mám zprávy od jednoho známého, co jsem se s ním seznámila... na internetu.“

Což byla vlastně pravda. I když ani Marcel pravdu neuhodl.

„Myslíte si, že zprávy cizích novin jsou lepší než naše?“ pokusila se mě zviklat. „Noviny jsou prolhané všechny, nikde si nevyberete!“

„Novinám nevěřím,“ odtušila jsem. „Ale můj internetový známý je lékař a bydlel donedávna v jedné nemocnici v Somálsku. Má o tom bezprostřední dojmy a některé jsou prostě příšerné.“

Drobná zaváhání v mém hlasu byla drobná jen ze zrychleného pohledu, paní Hanušková si jich vůbec nemohla všimnout. Zaváhání v jejím hlasu byla vždycky delší.

„Jak to... jak to víte, Katko?“

„Bavíme se přes síť – tedy přes internet,“ doplnila jsem rychle.

„On má přístup na internet i tam? No... asi by mohl mít... Co vám o tom teda řekl?“

„Že to rychle vyvraždilo všechny lidi, jen co je předtím několik letadel pokropilo něčím smradlavým,“ odvětila jsem. „Přežili to jen v klimatizované místnosti. Marcel d'Avigny byl v operačním sálu, kam se to nedostalo.“

„Počkejte, ale to by... to by bylo něco jiného!“ přemýšlela paní Hanušková usilovně.

„Teď je na cestě z Kismaaye do Mogadiša,“ pokračovala jsem. „Jestli se mu podaří dostat se ze Somálska a podat o tom svědectví, bude to někoho šeredně mrzet.“

„Vy snad... vy myslíte, že to někdo... úmyslně?“

„Marcela se na té cestě už pokusili zabít,“ pokračovala jsem.

„To vám řekl on? Jak?“

„Má notebook napájený z automobilu a spojení i na cestě,“ ujistila jsem ji. „Věděla jsem asi jako první, že ho chtěli zastřelit.“

„Kdo ho chtěl zastřelit?“ vyhrkla.

„Americká pořádková hlídka,“ uspokojila jsem její zvědavost. „Unikl jí se štěstím, ale o jejich úmyslech střílet se nedalo pochybovat.“

„Co tam ale... tak brzy...“

„Byli tam od samého začátku,“ řekla jsem. „Věděli, jak se proti tomu... kropení... chránit. Teď tam zavádějí pořádek... přesněji, střílejí nepohodlné svědky. I Marcela chtěli zastřelit.“

„Jak mohli vědět, jak se... chránit?“

„Protože dobře věděli, co je v tom... leteckém kropení,“ trvala jsem na svém. „To totiž zajišťovala... jejich letadlová loď.“

„O žádné letadlové lodi se ve zprávách nikdo ani nezmínil!“

„Protože tam byla tajně,“ dodala jsem. „Věděli o ní jen... Rusové. Ze satelitů letadlovou loď neutajíte... To vím z jiné strany. Internet je rozsáhlý, ale kdo v něm umí hledat...“

„Chcete snad tvrdit, že tu nemoc někdo šířil úmyslně?“

„To nebyla nemoc, paní Hanušková,“ řekla jsem. „To byl jed.“

„Počkejte, Káťo, co mi tady říkáte, je příliš příšerné, než aby to mohla být pravda!“ vzpamatovala se přece jen k odporu.

„Mám vás přesvědčit, paní Hanušková?“ obrátila jsem se na ni. Bylo to příšerné a uvěřit nebylo snadné. Ale když už jsem začala...

„Pojďte se na něco podívat, mám to na počítači!“

Následovala mě jako ve snu do našeho pokojíku, kam normálně nechodila. Zapnula jsem notebook, měl větší obrazovku. Vojtův systém na něm naběhl rychle a přesunula jsem tam pár obrázků z Marcelova digitálního fotoaparátu, z jeho webové kamery a navíc ty, které jsem si pamatovala. Moje virtuální paměť byla přesnější a dala se zobrazovat.

„Tady jsou Marcelovy obrázky z Kismaaye,“ ukázala jsem jí stovky mrtvol na ulicích mezi omšelými předměstskými domky.

„Hrůza!“ komentovala to paní Hanušková. „A on tam...“

„Přežil to na klimatizovaném operačním sále,“ tvrdila jsem dál, ačkoliv jsem si tou klimatizací nebyla jistá. „Kdo tam nebyl trvale, ale odskočil si v kritické době na záchod, zemřel. Zůstal z celé nemocnice naživu sám.“

„Strašné!“ vzdychla si. „Kolik klimatizovaných místností mohli asi mít v tak chudé zemi?“

„Moc nich tam nebylo,“ přikývla jsem. „Ale někteří je měli a dobře věděli, že ven nesmí vystrčit ani nos.“

„Chcete říct, že to snad někteří... věděli předem?“

„Ano. Američané,“ odvětila jsem.

„Myslíte si, že snad oni...“

„Tady se podívejte,“ ukázala jsem jí další obrázek. „To je jejich letadlová loď. Má na palubě letadla schopná kropit lidi shora jedem.“

„Ten obrázek máte od Rusů? Co ti tam mají co dělat?“

„Hlídkují tam společně proti pirátům. Jsou tam ještě Číňané.“

Ten obrázek jsem ovšem od Rusů neměla. Pocházel z objektivu kamery protilodní střely, řítící se proti letadlové lodi. Letadla na její palubě byla původně tankovací, určená pro doplňování paliva jiných letadel za letu, ale ke kropení jedem se dala snadno upravit. Nebyla to ta největší, ale i tak se nevešla do podpalubí a musela zůstat na palubě. Zezadu byla vidět jen dvě, ale z bočního pohledu byly na palubě vidět další tři. Příliš mnoho tankovacích letadel na letadlovou loď, nehledě na to, že se s nimi na letadlových lodích obvykle nepočítá. Druhý obrázek jsem ale paní Hanuškové ukázat nemohla, bylo tam vidět, že letadlová loď hoří a to už bylo příliš silné kafe.

„Ale to by znamenalo...“ podle jejího stále zděšenějšího pohledu jsem viděla, že jí všechno začalo docházet v plné syrovosti.

„Proto jsem říkala, že to bude někoho strašlivě mrzet!“ dodala jsem. „Jenže to záleží na mnoha věcech. Předně na tom, jestli se Marcel d'Avigny dostane do Mogadiša a pak dál na nějakou loď. Pak teprve může zveřejnit, co zjistil přímo na místě.“

„A mohlo by se stát, že by se tam... nedostal?“

„Už ho chtěli zabít,“ připomněla jsem jí. „Když se v Mogadišu dostane dřív ke svým, než padne do rukou Američanům, má naději.“

„A kdyby ne?“

„Pak to zveřejním já,“ odvětila jsem.

„Vy?“ vytřeštila na mě oči. „To přece... to přece nemůžete myslet vážně! Ostatně – kdo by vám to uvěřil?“

„Vy už mi to věříte, paní Hanušková?“ obrátila jsem se na ni.

„Ale kdybyste to chtěla zveřejnit, dostanete se do strašných malérů, věřte mi! To nebude jen tak!“

„To je mi jasné,“ přikývla jsem.

„Ale jak to chcete uveřejnit? To vám v televizi ani v redakcích nevezmou!“

„To vím,“ přikývla jsem. „Ale dá se to zveřejnit na internetu!“

„To se ale mezi obyčejné lidi vůbec nedostane!“

„Ale dostane!“ ujistila jsem ji. „Teď už to vědí i Japonci, čekají se mnou, až jak to dopadne s Marcelem d'Avigny.“

„Japonci jsou v Japonsku. Myslíte, že to protlačíte i u nás?“

„Nejen to,“ ujistila jsem ji. „Zveřejnit to je málo! Víte, co se tam stalo? Vyvraždili celý národ! Zatím se podařilo něco tak příšerného jen Hitlerovi, rozumíte? Cikány vyhubili tak dokonale, že v Německu nezůstali žádní a v Čechách nepatrná hrstka. Mnohem víc zbylo i Židů, ale tohle? Tohle se za žádnou cenu nesmí zamést pod koberec!“

„To by se asi nemělo... ale myslíte si, Káťo, že něco zmůžete? I když to zkusíte, nebude to tak jednoduché. Oficiální média vás s tím vyhodí, tím si můžete být jistá!“

„To vím,“ odvětila jsem. „Proto tam ani nepůjdu. Půjdu tam, kde se pořád ještě dá něco svobodně sdělovat. Máte pravdu, oficiální média už dávno svobodná nejsou. Ani rádio a televize, jedině internet.“

„Ale internetem se to k lidem nedostane! Zůstane to jen mezi pár potrhlými počítačovými maniaky.“

„To se ještě uvidí!“ pokrčila jsem rameny. „Dokud to bude říkat jeden člověk, budou o tom média zticha, aby na něho neupozorňovala. Až se to objeví na deseti webových stránkách, začnou to zpochybňovat a nejspíš i zesměšňovat, jenže i negativní reklama je reklama a lidem se to dostane do povědomí. Na tisíci stránkách už to zesměšňovat nepůjde a když se proti tomu vláda postaví, tak padne!“

„Představujete si to příliš naivně, Káťo!“

„Naivně?“ podívala jsem se na ni uraženě. „Internet je strašná síla, paní Hanušková.“

„Síla? Síla jsou dneska jedině ty letadlové lodi a letadla. Proti těm se nikdo postavit nemůže. Bohužel.“

„Trochu se mýlíte, paní Hanušková,“ rozhodla jsem se trochu přitvrdit. „Letadlová loď z toho obrázku leží na dně Indického oceánu, pět set kilometrů od Somálska. Byla to jen první oplátka. Naše média o tom neuvedou ani slovo, budeme to muset zveřejnit my.“

„Proboha! Co se to tam vlastně děje? Zamíchali se do toho Rusové? Nebo Číňané? Jak to vlastně můžete tvrdit?“

„Takhle!“ ukázala jsem jí na obrazovku, kde se kromě letadlové lodě potápěly další tři lodě jejího doprovodu.

„Tohle máte od Rusů? To udělali oni?“

„Nemám to od Rusů,“ řekla jsem. „Ale odkud to mám, to se ode mne nedozvíte. Je to tajemství. Kdybych vám prozradila úplně všechno, musela bych vás do toho také úplně zasvětit. Pár let byste pak asi nedokázala klidně spát. Zatím víte jen tisícinu a i to vám možná pokazí spaní. Paní Hanušková, tam se stala genocida celého národa. A kdo se proti tomu může postavit, měl by to udělat. Což dělám. Na rozdíl od spousty lidí mám k tomu díky internetu možnost. Myslíte si, že bych se o to měla přestat starat?“

„Váš největší úkol je přece studovat!“ namítla. „Já jen... nic ve zlém, ale... jste zatím příliš mladé děvče...“

„Studium zvládám snadno,“ ujistila jsem ji. „Mám snad pobíhat po diskotékách, popíjet a zubit se na kluky? Na to nemám postavu ani chuť, ale hlavně, co bych si potom pomyslela při pohledu do zrcadla? Paní Hanušková, v posledních dvou dnech jsem viděla více mrtvých, než vy a vaši známí za celý život! A všichni zemřeli nepřirozeně, jedem nebo násilnou smrtí!“

„Ale neviděla jste je na vlastní oči!“ zkusila namítnout.

„Objektivy kamer jsou přesnější než lidské oči. Vidět něco na vlastní oči nestačí, to dnes není důkaz. Tyhle obrázky důkazem jsou.“

„Ale ten, kdo je pořizoval... Máte opravdu divné přátele! Co je to vlastně za lidi? A... proč mi to tady říkáte?“ vzpamatovala se.

„Chtěla jste to vědět,“ usmála jsem se. „Vy to nikomu nepovíte, bez obrázků by vám to nikdo neuvěřil. Na druhou stranu, co dělám není proti vašemu svědomí. Ale ti, kdo se považují za nedotknutelné, dokáží vydat rozkazy i k zahájení války nebo k vyhlazení celých zemí. Nikdo je nezastaví. Až na nás.“

„Až na vás?“

„Až na nás,“ přikývla jsem. „Nás, co žijeme na internetu. Už jen my máme sílu postavit se organizovaně proti mocným tohoto světa.“

„Radši bych to nevěděla!“ otřásla se. „A Ivana v tom lítá taky?“

„Ta o ničem neví,“ řekla jsem. „Má jiné zájmy. Víte snad, že má Frantu. Raději ji do toho netahám.“

„Vy jste před chvílí také zmínila nějakého svého přítele!“

„Ano, ale ještě nikdy jsem ho nespatřila.“

„To je divné!“ napadlo ji. „Máte obrázky z Afriky a nevyměníte si ani obyčejné fotky? Vás to ještě nenapadlo?“

„Napadlo,“ přikývla jsem. „On už moje fotky viděl, ale... vlastní fotky nedokáže pořídit. Prostě to nejde.“

„Copak nemá obyčejný foťák? Proč vám nepošle svůj obrázek? Není nakonec... nějak poznamenaný? Kdybych měla takového přítele, nevadilo by mi to!“

„Foťák není problém,“ řekla jsem. Nechtělo se mi s pravdou ven, ale lhaní paní Hanuškové do očí – ne, to by mi šlo ještě hůř.

„Dneska má kdejaký počítač vestavěnou kameru, stačí podívat se do objektivu. On ale nemůže. Není znetvořený, jestli myslíte na tohle. Je to ještě horší.“

„Může být ještě něco horšího?“

„Může. Je totiž mrtvý.“

*****

Marcel byl na dohled od Mogadiša, ale byl už večer a město bylo potmě. Elektřinu měli z nouzových diesel-agregátů jen na vyslanectví některých zemí. Ulice byly temné a Marcel se na moji a Vojtěchovu radu rozhodl přečkat noc v autě. Pro jistotu sjel mimo cestu za křoví, které ho od cesty trochu zakrývalo, a zabalil se do deky. Usnout nechtěl, aby ho ve spánku někdo nepřepadl. Tak jako tak by se neměl čím bránit, ale přece jen – mohl by alespoň nastartovat a odjet.

Notebook se zhasnutou obrazovkou ponechal na palubní desce. Web-kamera potmě neukazovala, ačkoliv jsem citlivost vytočila naplno. Mohli jsme si jen potichu povídat, mikrofon a reproduktory nás spojily alespoň zvukově. Měl toho dnes za sebou dost, aby se mu nepodařilo usnout. Udržovala jsem ho aspoň v dobré náladě. V Somálsku přišel večer dříve než u nás, ale u mě to nerozhodovalo.

Vojtěch se zatím věnoval pátrání. Pravda, chtěla jsem mu nabídnout svoji pomoc, ale po krátké úvaze jsem si to rozmyslela. Měl přece tisícinásobné možnosti než já a bylo lépe, když vedl pátrání sám a nemusel se zdržovat ani multiplexovanou komunikací se mnou. Věděla jsem, že až na něco přijde, dozvím se to jako první.

Pozdě večer dorazila v Praze Ivana, ale předstírala jsem spánek, jako poslední dobou často, takže se nezdržovala a zalehla. V posteli jsem jen uvolněně relaxovala, ale duchem jsem byla na východním konci Afriky. Marcel mi vyprávěl o sobě, pomáhalo mu to držet se v bdělém stavu a já jsem se dozvídala podrobnosti o jeho dosavadním životě. Pro nás oba to bylo užitečné.

Uprostřed noci se mi ale přihlásil někdo, koho jsem nečekala.

„Slečno Kateřino!“ pocítila jsem čísi naléhavé volání z pelenitové sítě, ale nebyl to ani Vojtěch, ani François z Marseille. Podle časového zpoždění se mi zdálo, že je to z větší dálky než z Evropy.

„Přejete si něco?“ odpověděla jsem opatrně.

„Chceme vám pomoci, slečno Kateřino!“ odvětil neznámý Virtuál. „A také vašemu příteli Marcelovi d'Avigny z Kismaaye. Posíláme pro něho letadlo.“

„Je na dohled od Mogadiša,“ řekla jsem. „Ráno se tam chystá.“

„Nebudeme to riskovat,“ nesouhlasil se mnou hlas. „Posíláme pro něho tryskové letadlo kaičen, aby tam dorazilo časně po rozbřesku. Pomohlo by, kdybyste ho přemluvila vrátit se směrem na Kismaayu. Je tam dost dlouhý rovný úsek cesty, kde se dá přistát.“

„Myslíte – na tu poslední pláň? Vy to tam znáte?“

„Ano, tam. Známe to jen ze satelitních snímků, ale to postačí.“

„Pláň tam sice je, ale do letiště má daleko!“ varovala jsem je. „Přistávat na takové hrbolaté cestě bude příliš riskantní!“

„To nechte na nás,“ ujistili mě. „Zkusíme to. Připravte na to Marcela, jste mu bližší než my, spíš vám uvěří. Ale bylo by vhodné, kdyby na té cestě nepřekážel. Stačí, když váš přítel počká u křovisek na straně bližší od Mogadiša.“

„Dobře, zkusím to,“ slíbila jsem.

Marcel na můj návrh reagoval zvědavě, ale nebyl zásadně proti.

„Snad nejsem tak důležitá osoba, aby čistě pro mě někdo posílal letadlo?“ zeptal se. „A přistávat na té cestě nebude žádný med! Dá se tam taky utrhnout podvozek! Bude to velké riziko!“

„Zdá se, že jste důležitý svědek,“ souhlasila jsem. „Chtějí to pro vás riskovat. Už jsem je také tak varovala a necouvli.“

„No dobrá, nebudu zdržovat,“ podvolil se a nastartoval.

Cesta pár kilometrů zpátky uběhla rychle. Na počátku vyhlédnuté rovinky se Marcel zastavil a pak pro jistotu zamířil k nejbližšímu křoví.

Čekali jsme tedy dál a bavili se spolu, aby nám čas lépe ubíhal.

„Odkud přiletí ti vaši kamarádi?“ zajímal se.

„Přesně nevím, nejspíš z Japonska.“

„Není to sem trochu daleko na malé letadlo?“

„Mohu se jich zeptat na podrobnosti, ale v této chvíli je nechci rušit, ostatně je ani neznám,“ přiznala jsem.

„Myslel jsem, že se s nimi znáte!“ zajímalo ho dál.

„Nikdy jsem je neviděla a budu sama ráda, až je trochu poznám.“

„To je dost divné, ne?“

„Ani není. Známe se přes internet, ne osobně. V Japonsku jsem nikdy nebyla jinak než prstem po mapě.“

„A přitom jim věříte...“

„Vy přece také,“ usmála jsem se. „Uvažujte: kdybychom vám nechtěli pomoci, nechali bychom vás v tom. Já vás mohu doprovázet jen ve vašem notebooku, což je dost slabá pomoc!“

„Předtím s tou pořádkovou hlídkou to tak malá pomoc nebyla!“

„Ano, ale letadlo mají oni, takže si vás převezmou.“

„To jako, že se už neuvidíme?“

„Proč? To bude záležet na vás, já se kontaktům vyhýbat nebudu.“

„Myslíte – přes počítače?“

„Jo. To je teď naše prostředí. Ale teoreticky – Francie není od nás tak daleko, někdy se snad můžeme potkat i osobně.“

„Dám vám svoji adresu, chcete?“

„Proč?“ pokrčila jsem obrazně rameny. „Adresa se může změnit, stejně jako moje. Až se dohodneme na osobním setkání, dohodneme se i na místě. Já se na vás vždycky doptám a vy na mě možná časem také.“

„Dobrá, věřím vám,“ spokojil se s tím.

V té chvíli naši pozornost upoutal syčivý zvuk motorů. Nad námi se ve směru od Mogadiša objevilo malé tryskové letadlo, zakývalo nad námi křídly a pokračovalo v letu, jenže za chvíli bylo vidět, jak se prudce začíná otáčet.

„Šílenci!“ komentoval to Marcel.

„Proč?“ zpochybnila jsem to.

„Je na tom snad málo šíleného?“ namítl. „Vypravit se z Japonska do Afriky, to je přece cesta přes půlku Asie! Tady si klidně přelétli Mogadišo, ačkoliv Američani jsou zvyklí na dokonalé vzdušné krytí a jestli se opravdu bojí svědků, mohli by je sestřelit.“

„Strefili se sem?“ odpověděla jsem otázkou.

„Strefili!“ připustil. „Všechna čest pilotovi! Přitom bez pozemní podpory – smekám před ním!“

„Tolik se o ně bát nemusíme,“ chlácholila jsem ho. „Jen málo letadel má tak skvělý dohled! Sledují je všechny družice a všechny radary, co jich na trase bylo. Navíc – aniž o tom měla obsluha těch družic i radarů tušení!“

„Vážně?“

„Na to dohlíží Vojtěch a tomu neunikne ani myš,“ ujistila jsem ho.

Letoun zatím dosedl a hnal se k nám. Kus od nás zabrzdil, otočil se do protisměru a ještě za jízdy otevíral dveře. Byl to nevelký dopravní tryskáč, se dvěma motory vzadu a okénky po stranách. Moji pozornost hned upoutal podvozek. Pod břichem letadla byla celá řada koleček jako pod tankem, jenže bez pásů. Ano, tohle letadlo mohlo přistát prakticky na každém poli.

„Pobídni ho, Kateřino!“ vybídl mě kdosi – zřejmě z toho letadla.

Obrátila jsem se k Marcelovi.

„Marceli, teď je to na vás. Utíkejte k tomu letadlu, ať tu dlouho nestojí jako terč. Všechno tu nechte, do letadla se nic nevejde.“

„Vezmu si aspoň pár vzorků na rozbor těch jedů. A notebook – přece vás tady nenechám, Kateřino!“

„To snad uvezou, ale nic jiného. Spěchejte! Občas se stává, že musí člověk všechno opustit a utíkat jen s tím, co má na sobě.“

Marcel popadl notebook a sklapl jej. Tím se vypnula web-kamera, ale i kdybych ji zapnula, beztak by mířila proti desce. Zapnula jsem si aspoň mikrofony.

Marcel vzal naštěstí vážně radu, aby to vzal tryskem. Po chvilce jeho supění jsem zaslechla hlasy hovořící francouzsky. Pobídly ho, aby se usadil do sedadla, kufříček se vzorky i notebook mu uložili jako spoluzavazadla. Pak se ozvalo tlumené zaklapnutí. Dveře letadla nebo víko zavazadlového prostoru? A nic – jenže podle hlasů, které jsem pořád slabě slyšela, se letoun rozeběhl, vznesl do výšky a zamířil nad Indický oceán.

Mohla jsem konečně opustit ztichlý notebook. V Čechách již svítalo, měla bych vstát a chystat se do školy. Vědět, že se s Marcelem tak snadno nerozloučím, asi bych to neházela za hlavu tak lehkomyslně. Jenže – jak se říká: I chytrák se spálí...

Což jsem naneštěstí v té chvíli ještě netušila.

Šťastnou cestu, Marceli!

*****

Knokaut

O Marcela d'Avigny se postarali Japonci a mně zbyla zase jen ta škola. Nevadí, však si něco najdu. Začnu se zajímat o stavbu kolejí a mohla bych se začít zajímat o zveřejnění toho, co se v Somálsku stalo. Marcel přinesl s sebou vzorky jedovaté rýže a dalších potravin – u rýže se obě složky dávno spojily, teď jde o to, za jak dlouho se zase rozloží do nejedovatých sloučenin. Jestli si Japonci pospíší, mohli by mít analýzy ještě dneska. A pak nastane problém, jak to dostat mezi lidi.

Mohla bych využít pelenitové sítě a vstoupit do všech zapnutých počítačů v Evropě nebo v Asii? Nebyl by pro mě problém spustit prohlížeč na jednu konkrétní stránku, jistě bych stihla i překlad, aby se lidem zobrazovala v jejich rodné řeči. Ale tuto možnost jsem přece jen zavrhla. Ba ne, pelenitovou síť použít nesmím. Mnoha lidem by tím začalo vrtat hlavou, kde se to všechno najednou objevilo.

Ale co, půjde to i jednodušeji. Co takhle sestavit nějaký obyčejný neničící virus, který prohlížeč navede na jednu vybranou stránku a sám se smaže? Pravda, virus je slepý prostředek, necitlivý ke hranicím jazykových oblastí, což by mohlo znamenat, že tomu někteří lidé neporozumí. Ale nebude jistě problém orientovat se podle jazykového nastavení systému, ať u windowsů, linuxu, unixu anebo MacIntoshe. Kdo má nastavenou angličtinu, dostane to zkrátka anglicky. Vždycky to bude lepší, než aby se v Evropě šířila verze čínská.

Čínskou verzi bych také neměla podceňovat. Čím víc lidí se to dozví, tím lépe. Čína je od ostatního světa oddělená, ale ne pro mě.

Co na to udělají antiviry?

Prakticky nic. Než někdo nastaví, aby nový virus rozpoznávaly, bude dávno po všem, viry se samy smažou a nebude co rozpoznávat. Samozřejmě nesmím využít běžnou cestu virů, tedy e-maily, na které se musí kliknout. Tohle si zaslouží něco agresivnějšího. Nejlépe tajná vrátka, třeba jakými si Microsoft testuje legálnost windowsů. Mají je všechny systémy. U virů toho typu není nutné na nic klikat, do systému projdou aniž by se ptaly, aniž by něco naznačily. Bude to taková vlna, kdy se na obrazovkách milionů počítačů objeví pravda, pečlivě utajovaná všemi vládami světa.

Co na to ale udělají lidé?

Obávám se, že také nic. Některým to otevře oči, jiným se potvrdí nejčernější předtuchy. Pravda je ale nutná, Somálskem přetekl pohár.

Nejprve bych se ale měla poradit s ostatními Virtuály. Začínat takovou kampaň jen na vlastní triko by bylo příšerně nezodpovědné. Tohle by mělo rozhodnout víc lidí. I když nejspíš budou pro. Nebo si myslím, že se mohou na něco takového dívat jen tak? Kodex Virtuálů nařizuje něco dělat.

Přednášky jsem tentokrát sledovala roztržitě. Potřebovala jsem na ně jen desetinu své kapacity, ale ani tu se mi nedařilo soustředit. Během třetí přednášky jsem zkusila zavolat Vojtěchovi, měl na mě přece trvalé zavěšení. Objevil se mi ihned, ale když jsem mu přednesla svou vizi, chvilku o tom přemýšlel, než se mi odvážil odpovědět.

„Víš, Káťo, my už na tom děláme pár desítek hodin,“ sdělil mi. „Když už se chceš do toho sama namočit, měla by ses přidat k nám. Ale nejprve ti ukáži, co už máme.“

Blažilo mě, že jsem přišla prakticky na totéž co ostatní, ale současně mě trochu píchlo, že by mě z toho zase vynechali. Já jsem si na ně vzpomněla dřív, než jsem vůbec něco začala!

Ani ostatní Virtuálové neměli v úmyslu prozradit lidem existenci pelenitové sítě nebo nás jako skupiny. Ale přišli na totéž – využít tajných vrátek systému. Jen to měli lépe promyšlené, bylo jich na to víc a dělali na tom déle.

Rána, kterou chtěli zasadit světovému systému moci, měla být těžší, než jsem se vůbec odvážila uvažovat. Nezamýšleli vnutit lidem pravdu o Somálsku, rozhodli se nabídnout jim zcela jiné možnosti než dosud. Místo aby stránku o Somálsku nabídli existujícím prohlížečům, rozhodli se nahrát všem Vojtěchův nový prohlížeč spolu s nabídkou Vojtěchova systému, který by nahradil všechny předchozí. Vojtěch zatím nový systém ještě vylepšil, aby pod ním šlapala většina programů, napsaných pro dosavadní systémy. Přesto chtěl nechat všem lidem starý i nový systém na výběr. Lidé si to měli rozhodnout sami, ačkoliv jsem soudila, že se pro starý, děravý a občas i podrazácký systém rozhodne jen člověk se sníženou inteligencí.

Byli zkrátka dál, to jsem jim musela uznat. A měli to už do velké míry přichystané na tisících serverech po celém světě, zatímco já jsem teprve začala uvažovat. A ovšem, nenapadlo by mě použít Vojtěchův systém – na to jsem neměla právo. Vojtěch to ale dal úplně k dispozici.

Co jsem tomu mohla přidat já?

Když jsem si prohlédla připravené stránky, všimla jsem si, že nebyly vytvořené v Evropě. A byla to pravda, dělala je parta Japonců. Jenže na jinou mentalitu Evropanů by některé argumenty nezabraly. Zkusila jsem je navrhnout nejprve Vojtěchovi, ale ten okamžitě rozhodl, že je nejvyšší čas seznámit mě s Učitelem, zakladatelem nás Virtuálů. Ten to jistě posoudí lépe. Pravda, Vojtěch měl zaručeně nejlepší přehled o světě, ale sám uznal, že už není člověkem a Učitele v tomto směru považoval za větší autoritu než kohokoliv jiného.

Přiznám se, že jsem se po dlouhé době opět cítila jako prvňačka u zkoušky. Bylo to pro mě něco nového. Poslední zkoušky jsem dělala bez sebemenší trémy s vědomím své převahy nad zkoušejícími, ale tady jsem se zase cítila nesvá. Učitel byl starší, ale duševně svěží člověk, genialita z něho sršela i na dálku. Pohovor s ním se nepodobal zkoušce, jenže jsem cítila, že to tak je.

Učitel samozřejmě věděl o mé účasti v Somálsku. Chápala jsem to tak, že mu Vojtěch podrobně referoval o všem, co se tam přihodilo. Vojtěchovy postřehy byly neuvěřitelně podrobnější než moje – tomu se nedalo divit. Ale Učitel si to všechno shrnul jinak než já i než Vojtěch.

„Líbila jste se mi, jak jste Vojtěcha krotila,“ ohodnotil můj přínos v té věci. „Vojtěcha všichni chápeme, má právo i na tvrdší vystupování, ale vy jste do toho vnesla více lidskosti.“

„Ničemu jsem nebránila, ani jsem bránit nechtěla,“ namítla jsem.

„To by ani nemělo smysl,“ přikývl Učitel. „Nemůžete se otevřeně zastávat zločinců takového kalibru, ale... přece jen máte snahu hledat méně radikální cesty. Myslím tím vaše občasná přibrzdění... jako třeba: Bez vraždění by to nešlo?“

„Jenže Vojtěch mě přesvědčil, že to jinak opravdu nejde!“

„Ano, ale vás to aspoň napadlo, jeho ne. Vojtěch je někdy hrozně neosobní, ale to je dané tím, čím je. Vy jste přece jen o znatelný stupínek lidštější.“

„To je taky dané tím, čím jsem,“ připomněla jsem mu.

„Neříkám nic jiného!“ neodporoval. „A je to jen dobře. Poslyšte, když už se mezi námi pohybujete, podívejte se na dosud vytvořené materiály. Vy Evropané máte odlišnou letoru a snad by bylo dobré to učesat, jak se na to dívají místní. Je přece jasné, že nejsme stejní!“

„Dobře, podívám se na to,“ slíbila jsem mu.

„Rád bych vás poznal osobně, Katko,“ pokračoval. „Ale opravdu se nemohu vrhnout na cestování. Co kdybyste naopak přicestovala vy k nám? Jste mladší, jistě máte k cestování kladný vztah. Japonsko je tak jako tak zajímavá země, určitě se vám tu bude líbit, i když ani tady není všechno stoprocentní... Přijala byste naše pozvání? Víte už přece, že to pro nás není nemožné.“

„Docela ráda... třeba na prázdniny. Jenže neumím japonsky.“

„Tady si mezi lidmi vystačíte s angličtinou, jako skoro všude,“ ujistil mě. „Kromě toho bych řekl, že japonsky umíte. Myslím tím naše překládací programy. Stačí si na něco pomyslet a hodinky šintei zařídí odpověď v jazyce, který potřebujete. Ne že bych neuměl francouzsky, ale přece jen je pro mě přirozenější poslouchat Marcela v překladu. Mezi námi – mluvil o vás jen v superlativech!“

„To bude napjatou situací, v jaké jsme se poznali,“ snažila jsem se to zamluvit. „V těch chvílích, když mu šlo o život, vnímal jakoukoliv pomoc citlivěji, zejména když tam byl sám. Až se potkáme příště, bude se na to jistě dívat střízlivěji.“

„U nás se s ním můžete setkat ještě letos,“ ujistil mě. „Podívejte se pozorně na jeho svědectví a bude vám jasné, že mu návrat do Francie nemůžeme doporučit. Jeho postřehy ze Somálska jsou pro některé světové kruhy tak trochu dupnutím na kuří oko.“

„To jistě,“ souhlasila jsem. „Třeba k tomu i já něco dodám!“

„Dodejte!“ vybídl mě. „Nakonec – byla jste přímo u toho, i když jen virtuálně.“

„Uvidím, co s tím!“ slíbila jsem mu.

*****

Tak – a získala jsem opravdu bohatý materiál k přemýšlení!

Stránky o Somálsku z Japonska byly hodně drsné. Zahrnovaly nejen to, co jsem už věděla, ale i další podrobnosti. Vojtěch nezahálel, ani když jsem s ním neměla kontakt. A nevšímal si jen toho, co se dělo na moři. Něco získal od lidí jako Marcel, ale většinu nasbíral z počítačů těch, se kterými se ani nechtěl kontaktovat. A to, co od nich získal bez jejich vědomí, bylo ještě drsnější než Marcelovy fotografie.

Nebyl u toho od začátku, proto ta akce začala tak drtivě. A nebýt jeho, pokračovala by ve stejném duchu dál. Jenže Vojtěchovým zásahem začala skvěle připravená akce skřípat a hroutit se. Vojtěch vyčistil moře a částečně i pevninu. Americká humanitární pomoc se bez chybějících vozidel a letecké podpory zadrhla, omezila se na ovládnutí křižovatek v Mogadišu, kde bylo beztak pusto. Pravda, spoustu lidí stihli postřílet. Ale stačilo mi představit si, že by to vraždění pokračovalo po celém Somálsku – inu, zvracela bych.

Materiál určený pro Evropu jsem změnila jen nepatrně. Namísto soustředění se na oběti jsem přidala pár pohledů na ty, kdo přežili. Ukázalo se, že vyhubení místního obyvatelstva bylo až příliš důkladné. Teď, když se vědělo, že většina přeživších zůstala naživu jen protože o tom předem věděla, se plně odhalila pravá tvář této nemoci. Kde ji přežilo jen pár lidí, dalo se to přičítat náhodě. Kde přežili všichni beze ztrát, ukazovalo to na spoluvinu.

Virtuálové v Japonsku posoudili mé úpravy – a převzali je i pro oblast Asie. Nač podporovat dojem katastrofy, když nebyla přírodní? Pro Ameriku ještě zdůraznili bezohlednost vůči spojencům. Američany nerozteskní obrázky dětských mrtvol kdesi daleko, ani mrtví spojenci je nevzrušují. Za neodpustitelnou křivdu ale považují, když je spojenci odmítnou. Je nutné ukázat jim, že k tomu měli opravdu pádné důvody.

Tak – a uvidíme! Ráno naše lžinoviny vyjdou s nic neříkajícími zprávami, ale až do Evropy dorazí ze všech obrazovek počítačů tahle vlna, bude to pěkně husté.

A docela mě blažilo, že na tom budu mít svůj maličký díl.

Malý, ale můj.

*****

V noci jsem dokončila evropskou verzi, ale už jsem ji jen drobně přičesávala. Ráno jsem se vypravila do školy jako normálně, jen jsem si navíc nesla svůj stařičký notebook, který jsem už dlouho nepoužila. Dokonce tak dlouho ne, že jsem přehlédla nenabité baterie, takže se ani nedá spustit. Ale to byla malá vada na kráse, beztak jsem to s sebou brala jen abych mohla tvrdit, že o tom vím až z internetu.

Dopoledne se nic nedělo, pochopitelně, ještě se to nerozkřiklo. Ale sondou do několika fakultních počítačů jsem se dozvěděla, že je to tady! Zpráva se vnutila nejen profesorům, ale i děkanovi. Někteří si ji čistě ze zvědavosti prohlédli, jiní se začali rozhlížet po odkazech. Profesorův kulhavý asistent Hlaváček si dokonce na svůj počítač stáhl nový operační systém k vyzkoušení. Nedalo mi to, abych se neusmála, aspoň on si pomůže k něčemu lepšímu! Ale to všechno jsem jen vycítila skrz stěny, pokud za nimi byl nějaký zapnutý počítač. Většina kanceláří a kabinetů na fakultě byla z počítačového hlediska temná. Zřejmě to vypukne jako vždycky až na kolejích. A my, privátně ubytované, zase přijdeme zkrátka!

Začala jsem se poprvé po dlouhé době těšit na konec vyučování. Na závěr jsem měla cvičení, nutné kvůli zápočtu, to jsem rozhodně vynechat nemohla. Byla jsem ale zvědavá, jak se bude tvářit asistent Hlaváček, který už musel vědět oč jde.

Hlaváček se ale netvářil nijak, obcházel či spíše kulhal kolem nás jako jindy, možná byl ještě ironičtější. Nedal nic najevo ani mrknutím. Jak by mohl, chudák, vědět, co vím o počítači v jeho kabinetě?

Cvičení skončilo, Hlaváček nám označil sešity vlastnoruční parafou, aby to později nemohl nikdo okecávat. Cvička jsou zkrátka povinná a basta!

Vycházela jsem z učebny poslední, abych se dočkala překvapení, jaké jsem do této chvíle nečekala.

Dva pánové v šedivých oblecích mi zastoupili cestu a než jsem se stačila polekat, zacvakla mi na rukou odporně studená kovová pouta.

„Jste zatčena!“ oznámil mi ten s černými brýlemi.

„Půjdete s námi!“ dodal celkem zbytečně a nepříjemně druhý.

Kamarádi na to koukali jako solné sloupy.

*****

Nacpali mě před fakultou do nenápadného auta bez policejních emblémů, stojícího na parkovišti vyhrazeném pro invalidy. Ti syčáci si mohli dovolit všechno. Až na několik studentů si toho nikdo nevšiml, jen spolužáci z toho museli mít pozdvižení.

Během cesty autem jsem se chovala klidně, jak jen to šlo. Stihla jsem sice navázat spojení s Vojtěchem, ale jen jsem mu vylíčila situaci, příčiny jsem nechápala stejně jako on.

Auto bez policejních emblémů nás dovezlo před dům ve velké zahradě za vysokou zdí. Trochu jsem zpanikařila. To vůbec nevypadalo na policejní akci! Ti páni mohli být tajní, ale ta budova?

Vytáhli mě z auta a dostrkali dovnitř. Nevypadalo to na policejní objekt, až na ozbrojené strážné u vchodu – kromě pistolí měli i hrozivě vyhlížející samopaly.

Klid, Káťo! Poručila jsem si sama. Uvidíme, co na mě mají!

Nějak se ale neměli k tomu, aby mi sdělili důvody k zatýkání. Co proti mně mohou mít? Něco by se asi našlo se stavbou kolejí, ačkoliv to měl na starosti pan Dvořák a můj podíl na tom byl jen finanční. Mohla jsem se zuby nehty držet tvrzení, že si nejsem vědomá žádné levárny. Pravda, ani to dědictví nebylo po právní stránce v pořádku, ale to snad mělo být vyřešené s advokátkou doktorkou Svobodovou. Nejvíc bych mohla odnést Somálské dobrodružství, kde jsem se postavila proti hlídce cizí vojenské síly a použila lsti k jejímu oklamání. Tím jsem neporušila žádné právo, kromě amerického, které tam ale nemělo vůbec platit. Navíc by mi musel nejdřív někdo dokázat, že jsem se toho účastnila. Z téhle strany bych to tedy nečekala.

Že jsem něco z toho řekla paní Hanuškové? Jednak jsem si ji neuměla představit jako udavačku a za druhé bych ráda viděla soud, kterému by něco takového stačilo.

Tím jsem mohla výčet problémových aktivit uzavřít. Všechno ostatní se odehrálo ve virtuálním prostoru mlungu, zcela odděleného od okolního světa. To mi nemohl dokázat nikdo. Jenže tady už začínalo nepřehledné pole policejních a justičních omylů. Člověk může být nevinný jako lilie a spadne do průšvihu, ani si to neuvědomí. Prý se dá podle toho posuzovat vyspělost právních řádů, jenže právě podle toho kritéria to v Čechách růžově nevypadá. Kolik nevinných je v Čechách ve vězení? Že by tam nebyl žádný? Svatá prostoto!

Nakonec mě vstrčili do cely. Konečně cela podle všech pravidel, od zamřížovaného okénka po tvrdou dřevěnou pryčnu, strohou jako justice sama. V rohu pod oknem cosi jako eklhaft turecký záchod, fuj! Budu to muset vylíčit Vojtěchovi!

Jenže pak se stalo něco, co jsem rozhodně nečekala.

Že mi vezmou taštičku s notebookem a sešity, s tím jsem předem počítala. Zato mi aspoň sundali tvrdá kovová pouta, už jsem měla ruce celé otlačené. Jenže ten brýlatý mi nečekaným pohybem strhl s čela čelenku chitkonu – a zabavil mi ji. Zpomalila jsem na normální úroveň a překvapením jsem ztuhla jako špalek. Bez chitkonu a bez spojení s Vojtěchem a s ostatními Virtuály jsem zůstala sama. Navíc v moci lidí, kteří se více než policii podobali gangsterům...

To tedy nevypadalo dobře!

*****

Ve všech detektivkách se stereotypně píše, jak zlosynům po dopadení vypočítají jeho obvinění, škodolibě mu sdělí, kolik let bude za to zavřený a na závěr přidají strašlivě otřepanou frází: cokoliv od této chvíle řeknete, bude použito proti vám! Je to zřejmě pitomost jako věž. Proti obžalovanému se vždycky použije všechno, ať to řekne předtím nebo potom. Ale nějak rychle se ve světě rozšířil americký vynález z poslední doby – zavírat nevinné bez obvinění. Nevinní jsou na tom vždycky nejhůř, neboť si marně lámou hlavu, co to má znamenat. Opakovala jsem si sice do omrzení babiččinu oblíbenou průpovídku: zavřít mohou, pustit musí – ale že by mě to uklidňovalo?

Nejhorší bylo, že jsem teď opravdu nemohla nic dělat.

Na ruce jsem měla šintei, počítač úctyhodného výkonu, jenže mi byl platný jen jako hodinky. Na svět Virtuálů jsem si poslední dobou tak zvykla, že jsem si připadala jako vytržená z kořenů. Bez chitkonu jsem byla nahraná, mohla jsem si o něm nechat leda zdát.

Spíš bych očekávala, že mi odeberou hodinky, než tu neškodnou pásku na čelo! Sebral mi ten gauner chitkon jen pro své potěšení? Nebo se domákli účel té zdánlivě neškodné pásky na čelo? Jemu to k ničemu není a snad ani neví, jak mi zavařil. S chitkonem na čele a se šintei na ruce bych se rozhodně tak nenudila, měla bych spojení s celým světem, ale takhle?

Nebylo by ale dobré dát jim najevo, jak citelně se strefili. Horší by bylo, kdyby to věděli, ale zatím jsem se mohla utěšovat, že mi to ten mizera sebral jen tak. Prostě aby mi ukázal, kdo je tady pánem. Povedlo se mu to víc než si sám myslel, ale dát mu to najevo znamenalo udělat mu nečekanou radost – a to ať po mně nikdo nechce!

Co tady ale budu dělat? Čekat, jak se to vyvrbí? Nejspíš mi nic jiného nezbude. Místo abych se těšila z naší kampaně, budu tady sedět.

Vyhlídka to byla opravdu mizerná.

*****

Bonus

Kampaň na napravení světa šla tedy úplně mimo mě. Neměla jsem ani nejmenší tušení, jak probíhá a s jakým úspěchem. Zatímco venku vyskakovaly na lidi odlišné zprávy ze Somálska od dosavadních oficiálních, seděla jsem na tvrdé lavici a hleděla do prázdna. Odstřižení od počítačů bylo pro mě neuvěřitelně tvrdé. Vlastně až teď jsem sama sobě přiznala, jakou závislost jsem si na nich vypěstovala.

Jestli tohle má být absťák, tak je kromobyčejně krutý.

Večer mi bachař v uniformě donesl jídlo. Na dřevěný stůl mi zvysoka hodil neuvěřitelně otřískaný plechový ešus, jaký jsem už dlouho neviděla, až trocha tekutiny, snad to měla být polévka z řepy, vycákla na stůl. K tomu mi přidal nevelký krajíc chleba. Poděkovala jsem mu vřele za pomoc zbavit mě nadváhy a dodala jsem, že kuchař je nějaký začátečník a kdyby chtěl, mohla bych mu dát kurs vaření.

Utrhl se na mě, že mě ty srandičky přejdou.

Bylo mi ale jasné, že to všechno mají psychologicky spočítané, aby mě co nejvíc ponížili a zdeptali. Ešus si na to asi vypůjčili z muzea v Terezíně, nebo z jiného koncentráku, i to hnusné jídlo museli kuchtit za tímto účelem. Pochybuji, že by sami vzali něco takového do úst.

Rozmýšlela jsem, zda jim to nemám nechat na stole a sníst jen suchý chleba, ale včas mě napadlo, že bych jim brzy udělala radost, až by mě hlad donutil to předsevzetí porušit. Ba ne, musela jsem překonat odpor a pustit se do toho hned od začátku, jako kdyby se to rozumělo samo sebou. Dát jim najevo, že mi to nevadí. Naštěstí mám, jak se říká, kachní žaludek. Sním všechno. Přesněji, co já nejím, to se v naší zemi naštěstí nevyskytuje a pochybuji, že by speciálně kvůli mně dováželi z Afriky hmyz nebo hady. Samozřejmě mohli jídlo zkazit úmyslně, ale to na mě neplatí! Ani hnusným jídlem mě nezdeptáte!

Večer se nade dveřmi cely rozsvítilo svítidlo. Sklo chránil drátěný koš, asi abych to nemohla zhasnout hozenou botou. Jenže mi to na nic nebylo. Kdybych aspoň měla u sebe kus papírku a tužku! Taštičku mi ale odebrali, neměla jsem tedy nic. Vedle svítilny na mě čumělo oko kamery – to mě snad chtějí sledovat i na tom tureckém záchodě? Prasáci!

Najednou ale cosi zvenku cvrnklo do okna. Zpozorněla jsem. Ozvaly se tam další zvuky, tentokrát podobné zaťukání. Co to, proboha, může být?

Zvědavost mi ale nedala a když se to zaťukání ozvalo potřetí, stoupla jsem si na pelest lůžka, natáhla se a kličkou otevřela okno. Samozřejmě byly za sklem mříže, ale mihlo se tam jakési světélko a najednou něco malého vlétlo dovnitř. Spatřila jsem, jak se od mříží odlepila velká žluto-černě pruhovaná vážka a s vrčením – na přírodní vážku příliš hlasitým – zmizela ve večerním šeru. To už jsem zavírala okno a šla do kolen, abych si na zemi našla, co to bylo.

Byla to rulička papíru o průměru asi půl centimetru a délce dvou. Byl to tedy moták – klasický pokus, jak ho dostat do vězení!

Virtuálové? Vlastně – kdo jiný?

Rozbalila jsem to. Očekávala jsem nějaký vzkaz a zřejmě to vzkaz byl, ale chytrá jsem z toho, po pravdě řečeno, moc nebyla.

„Od Vojty Katce na čelíčko.“

Na čelo... leda by tam byla nějaká náhražka chitkonu, ale měla bych si ji pak někam dobře schovat, aby ji u mě nenašli!

Rozbalila jsem ruličku a přitiskla si ji na čelo.

Napadlo mě to správně! Okamžitě jsem navázala kontakt s hodinkami šintei a přes ně dál do pelenitové sítě. Zlatý Vojtěch, dobře ho to napadlo!

Vojtěch už na mě čekal. Naštěstí jsem spojením se šintei získala i dřívější rychlost a naše komunikace byla zase blesková.

„Jak jsi na tom?“ chtěl vědět ze všeho nejdříve.

Vysvětlila jsem mu, do jakých rukou jsem se dostala.

„Jak jsi mě našel?“ měla jsem otázku na konec.

„Nenašel jsem tebe, ale tvé šintei. Máš je pořád na ruce, že?“ prozradil mi. No jistě! Nehlásila jsem se, ale šintei fungovaly dál. Kdyby mi je odebrali, jako všechno ostatní... naštěstí je to nenapadlo.

„Ten papírek raději znič, ať ho u tebe nenajdou!“ poradil mi. „Mohlo by je napadnout, oč jde.“

„To ale přijdu o spojení s vámi!“ vyhrkla jsem.

„Nepřijdeš,“ ujistil mě. „Nanočip chitkonu máš na čele milimetr pod kůží. Ledaže by ti stáhli s čela kůži a to snad neudělají. Kdyby ses později chtěla vrátit ke starší čelence, vyndáme ti to, ale teď potřebujeme, abys za žádnou cenu o spojení nepřišla.“

„Takže by mi museli sebrat šintei, aby mě od vás odřízli!“

„Ani to by jim dnes nepomohlo,“ ujistil mě.

„Jak to myslíš?“

„Nový nanočip má větší dosah než původní chitkon. V Praze se můžeš napojit na nejbližší počítače. Tvůj hintys jsme mezitím uklidili, aby ti ho nemohli zabavit. Ne že by ho někdo dokázal spustit jinak než v režimu DEMO, ale kdyby si dali práci s rozebráním, objevili by atomové disky a to by rozhodně nebylo dobré.“

„Kdo to zařídil?“ zajímala jsem se.

„Jindřicha ještě neznáš, ale možná se skamarádíte,“ ujišťoval mě. „Budete mít k sobě blíž než do Francie, oba bydlíte v Praze.“

„Nějaký nový Virtuál?“

„Netvrdil jsem ti přece, že bych se v Čechách zabýval jen tebou!“

„Dobře, nejsem proti,“ připustila jsem velkoryse. „Děkuji vám oběma. Teď už je mi veseleji, ale ještě před chvílí... nevíš náhodou, co proti mně tihle chlápci mají?“

„Něco už vím,“ odvětil trochu vážnějším tónem. „Měla bys to vědět i ty. Zamotala jsi nám to, ani nevíš jak!“

„Já?“ zarazila jsem se.

„Ano, ty!“ tvrdil neoblomně. „Prosím tě, Katuško, cos to zase vyvedla? Rodičům nic neřekneš, ale paní bytné vyslepičíš o Somálsku všechno! Chovala ses jako malá holka, zasloužila bys naplácat!“

„Paní Hanušková že by mě práskla?“ zděsila jsem se.

„Mělo tě varovat už to, že si to dokážeš připustit!“ pokračoval. „No, ta paní je příliš slušná, než aby tě práskla. Když jí Jindřich vysvětlil, co se s tebou stalo a jakou roli v tom sehrála, rozbrečela se. A pak mu samozřejmě vydala všechny tvé věci – ale stejně by je vydala každému, kdo by si pro ně přišel. Je to zkrátka velice důvěřivá paní! Na policii by s tím nešla, ale za dvěma – třemi kamarádkami si občas zajde a nemám chuť ani sílu zjišťovat, kudy se to dostalo až k nějakému odposlechu, jestli telefonem nebo jinudy...“

„Takže jsem to... pohnojila...“ došlo mi neúprosně.

„Kdybych tě aspoň stokrát nevaroval!“ lamentoval. „Nevysvětlil jsem ti snad, jak musíš být opatrná? Tak hloupě si pustit hubu na špacír! Chápu, že paní Hanušková vypadala důvěryhodně. Ale udělala stejnou chybu jako ty a pak to šlo samo. Jako v tom vtipu: Povím ti tajemství, ale to ti povím, ať to zůstane jen mezi našimi městy...! Učitel to naštěstí vzal s pochopením jako normální ženskou užvaněnost!“

Ženskou užvaněnost! Na to, abych se urazila, jsem se cítila příliš vinná. Měl pravdu, chovala jsem se jako malá.

„Ke komu se to nakonec dostalo?“ zeptala jsem se ho zkroušeně.

„K těm nejhorším, na jaké si pomyslíš!“ ujistil mě.

„Snad ne k Američanům?“ vyhrkla jsem.

„Ano, přesně k těm,“ ujistil mě. „Mají v Evropě Echelon, kdysi jsem ti o něm říkal, odposlouchávají co se dá, i co se nedá. Dokonce to vyhodnocují pomocí počítačů, stačí, aby se v nějakém telefonním hovoru objevilo klíčové slovo a za chvíli to má na stole nějaký důstojník od odposlechové služby.“

„Takže mě tady v Praze zatýkali Američané? Ti na to přece nemají nejmenší právo!“

„Ti to nebyli,“ ujistil mě. „Na to si najímají naše lidi. Pracují pro ně velice ochotně naše bezpečnostní služby a zjistil jsem, že se chystají vydat tě Američanům. Chceš-li mi namítnout, že by to bylo protiprávně, pak tě jen ujistím, že zrovna tihle se na právo moc neohlížejí.“

Panebože – dostat se na nějaké Guantánamo a žít deset let v kleci jako zvíře, bez soudu a bez zastání, to by byl vážně příliš krutý trest za nevymáchanou hubu! A nejhorší na tom je, že je to nejen možné, ale pravděpodobné. Dostat se Američanům do drápů je pro každého neameričana katastrofa. Pořád se sice najdou naivové ochotní tvrdit, že se tam nevinným nic nestane, ale po tolika trpkých zkušenostech je to naivita skoro zločinná. Pravda, člověk to bere na lehkou váhu, dokud se to týká někoho cizího, ale když si představím, že by se to mohlo přihodit zrovna mně? Proč zrovna mně?

„Co budu dělat?“ zděsila jsem se, teď už otevřeně.

„Teď nic nedělej,“ usadil mě. „Zavařila sis to pořádně, ale sama už to nespravíš. Můžeme být rádi, že jsme tě našli, že jsi naživu a máme s tebou spojení, víc pro tebe v této chvíli dělat nemůžeme. Z toho vězení, kde sedíš, tě nedostaneme. Naštěstí se ti tam nejspíš nic nestane. Pro Američany máš cenu jen živá, naši poskoci to dobře vědí, takže tě nechají na pokoji.“

„Ale až mě vydají, můžu očekávat pořádný kolotoč, že?“

„Mají v úmyslu tě vydat, ale my už se postaráme, aby zůstalo jen u úmyslu,“ snažil se mě utěšit. „Mezi Evropou a Amerikou naštěstí leží oceán. Lodě jsou pro ně příliš pomalé a v letadlech máme před nimi velký náskok, aby tě tam nedovezli.“

„To je chceš jako... sestřelit i se mnou?“

„No... vzhledem k tomu, co už jsi se mnou zažila, se ani moc nedivím, že tě i tohle mohlo napadnout!“ vzdychl si. „To se rozumí, že nic takového! To by bylo nespravedlivé už kvůli tobě, ale ani oni nejsou pro nás dost velcí zločinci. Ale těžko je můžeme zdvořile požádat, aby tě pustili!“

„Tak co chcete dělat?“ zajímala jsem se.

„Víš, Katuško, nesmíš se na mě zlobit, když ti to neřeknu,“ ošíval se. „Jen ti povím, že jsem jako tvůj ručitel za tebe schytal ještě přísnější výtku, než ty teď ode mne. Raději se nech překvapit.“

„To není zrovna povzbuzující!“ namítla jsem.

„Za to si můžeš sama!“ usadil mě. „Zaručeně nikomu nepovíš, co nebudeš vědět. Ale buď připravená, kdyby se něco dělo, včas se dozvíš, kdy máš vyskočit na nohy a běžet jako o závod.“

„Vy už mi nevěříte?“ polkla jsem hořkou slinu.

„Věříme ti, že jim nic neřekneš úmyslně,“ ujistil mě. „Ale mohli by to z tebe dostat násilím. Asi už to nepůjde vyřešit na dálku a bez nebezpečí, ale podle našeho Kodexu tě z toho dostat musíme. Mělo mě včas napadnout, jak to asi skončí!“

„Já husa!“ vzdychla jsem si. „A ještě aby kvůli mně někdo riskoval!“

„No – to je naší povinností,“ připomněl mi.

*****

Mohla jsem si sice nadávat ve více živočišných přirovnáních, ale to by nemělo nejmenší smysl. Rozumnější bude podívat se, kde bych jim mohla pomoci. Nesmím ale pátrat po tom, co dělají Virtuálové. Vojtěch měl pravdu, nemohla jsem si být jistá, co jim prozradím, kdyby to ze mě chtěli dostat násilím. Pár studentů sice v diskusích hájilo hrdiny, kteří ani při jakémkoliv krutém mučení neřeknou ani slovo, jenže většina se nakonec shodla, že to jsou asi pohádkové bytosti. Normální člověk mučení prostě nevydrží.

Ale mohla bych se podívat po těch, kdo mě zajali a vězní. Cokoliv si o nich zjistím, bude pro ně naprosto bezcenné – vždyť to jistě vědí! A mohla bych získat představu, co se kolem mě děje.

Mohu samozřejmě postupovat jen prostřednictvím počítačů, tam jsme silnější my. Jde o to, jestli v okolí najdu nějaké zapnuté. Vypnutý počítač jako kdyby pro nás neexistoval. Ale – něco tu přece jen je... a dokonce v této budově? Co tam asi mají?

Vetřela jsem se do procesoru. Nebyl ani moc vytížený, či spíše, nebyl vytížený vůbec, jen zobrazoval nějaký dokument. Ani to nebylo o mně, jen o hnutí Ne Základnám, to pije krev nejen Američanům, ale i jejich zdejším poskokům... Ale je zajímavé, jak se naši hoši snaží! Poturčenec horší Turka!

Ale to není to, co potřebuji. Co mají proti mně? Co takhle historie počítače? Co asi dělali předtím?

Tak – a mám to!

Prvotní impuls přišel ze strany dozorců Echelonu – přesně jak to Vojtěch říkal! Během telefonního rozhovoru... cipísek, ani jednu z těch ženských neznám... padla věta: potopili u Somálska americkou letadlovou loď! Žádný div, že americkým zpravodajským důstojníkům, určitě dobře obeznámeným se situací u Somálska, doskočilo, že se v Čechách děje něco nepřístojného. Jak mohli ti pitomí Čecháčkové vědět, kdo se kde potopil, když to neví ani devadesát devět procent Američanů?

Tak dál... pověření... zadání úkolu pro BIS – odkdy naší BISce zadávají úkoly i tihle? Ach jo, závazky NATO... čemu se vlastně divím? A naši všeho schopní agenti se koukali vytáhnout! Obyčejné zloděje policie tak rychle nikdy nedopadne, když jde jen o vykradené nebo i ukradené auto!

Přitom je to celé postavené na větě JPP - Jedna Paní Povídala. Jak to, že tomu tolik policistů věnuje pozornost i čas a všichni by se mohli přetrhnout... vždyť je to děs! Zatýkat na základě JPP? Že do dělají Američané, budiž, u nich je to běžné! Ale co my? Že by byl zase poturčenec horší Turka?

Dozvěděla jsem se, co jsem potřebovala vědět. Ráno si pro mě přijdou pověřenci od NATO jako pro nějaký balík, skladovaný na poště. Naši mě vydají a budou se starat, aby se vzácným pánům do cesty nic nepřipletlo. Do letadla nebudou nastupovat potupnými kontrolami, ale bokem, bez čumilů. Ale pak... no, měla bych se na co těšit. Ať Guantánamo nebo tajná mučírna, je to skoro totéž.

Pochopila jsem, k čemu mi bude schopnost vypnout si mozek...

Ozvala jsem se raději Vojtěchovi a vyklopila mu, co jsem našla.

„To už víme,“ ujistil mě. „Ale děláš dobře když se staráš víc o ně než o nás. Nemám čas na všechno. Chceš-li, posbírej informace o těch, kdo se do toho zapletli. Bude dobré časem jim to vrátit. Spolupráce s NATO trestná není, ale vydání českého občana do zahraničí je jasné porušení základních lidských práv, což se dá tvrdě stíhat už dneska.“

„Obávám se, že to neprojde,“ namítla jsem. „Jsou si příliš jistí!“

„Dneska!“ dodal. „Chceme ale změnit svět, aby se dnešní zločiny nemohly opakovat. Musíme zločince spravedlivě potrestat, ne jim zase všechno prominout!“

„Myslíš si, že něco zmůžete?“

„Něco zmůžeme už teď,“ ujistil mě. „Něco ještě ne. Američany jsme u Somálska prakticky zrušili, jenže tam místo nich vletěli Číňané a pod záminkou humanitární pomoci začali stavět vojenské základny – už na to měli zálusk dlouho, ale využili zmatků a než se Američané vzpamatují, budou tam pevně uchycení a těžko je odtud dostanou. Rusové naštěstí o Somálsko zájem nemají a na původní obyvatele si už nikdo ani nevzpomene.“

„Číňané tam aspoň nebudou podporovat piráty!“

„Jistě – ale těžko se budou chovat jako Matka Tereza.“

„A jak je to s naší akcí?“

„Prostě proběhla,“ ujistil mě. „Byla jednorázová a řekl bych – středně úspěšná. Spoustě lidí jsme neřekli nic nového, věděli už dávno, co si o tom mají myslet, jen jsme jim potvrdili, že uvažovali správně. Spoustě lidí jsme otevřeli oči, ale většina bohužel nevěří ničemu, co nedostanou k uvěření z oficiálních médií.“

„A co tvůj systém?“

„Stáhlo si ho celosvětově jen pár milionů lidí,“ řekl. „Bude teď možná srovnatelný s unixem, ale dá se čekat, že ti, kdo ho mají, mu časem udělají reklamu, takže se bude šířit i později. Nejvíc se na ten systém vrhl Microsoft – až mě blaží, jak ho teď usilovně pitvají a dívají se, jak vlastně běhá.“

„Bill Gates, zapřísáhlý potírač pirátů, že by chtěl něco upirátit?“

„Už byl jednou právoplatně odsouzený za softwarové pirátství, proč by v tom nepokračoval? Spíš se bude snažit propašovat do toho zadní vrátka. Bude to ale pro každého hackera velice těžká úloha!“

„Takže aspoň jedna dobrá zpráva! Dneska má pár milionů lidí systém, který není pod kontrolou voldemortů!“ shrnula jsem to.

„Nejen to!“ doplnil mě. „Kdo si zavedl můj systém, bude imunní i proti napodobeninám. Můj systém má samoopravné vlastnosti, když tam někdo vloží upravený kód, systém to zjistí a nahradí změněnou část originální.“

„Kde ji ale vezme?“

„Z pelenitové sítě.“

„Ta se tím ale prozradí!“ napadlo mě.

„Kdepak!“ usmál se. „Takový hacker se ještě nenarodil, aby se dokázal do naší sítě vetřít!“

„Myslíš?“ pochybovala jsem. „Máš představu, kolik hackerů se o to docela určitě pokusí?“

„Mám,“ přikývl. „Máš představu, na co takový hacker narazí? Na mě! Musel by to být supergénius, aby prošel! Jediné, co potřebujeme, je zdokumentovat vše, co se dneska děje. Na to ani já nestačím. Co stihneš přetáhnout k nám, to se zachová.“

„Dobře, zkusím to,“ slíbila jsem mu.

*****

Začala jsem shromažďovat vše, co se dalo přetahat z počítačů ve zdejší budově. Byly tu celkem tři, nebo se alespoň občas zapínaly. Jeden byl trvale v chodu, zbylé dva jejich operátoři krátce po zapnutí opět vypínali. V těch krátkých chvilkách jsem z nich musela získat co se dalo, ale se zavěšováním to byla jen otázka času. Z nejdůležitějšího počítače jsem prakticky všechno přetahala během chvilky.

Večer jsem dostala ještě rohlík a mírně natlučené jablko. To se tedy nepředali! Ani mi nezhasli – kdoví, třeba mě chtěli sledovat i v noci. Když jsem si ale uvědomila, že mě předtím klidně nechali otevřít si okno a převzít od mechanické vážky moták, musela jsem se smát. Že by tu službu nebrali příliš vážně? Nebo prostě ode mě nečekali žádný podraz? Nejspíš jsem jim nepřipadala nebezpečná. Ozbrojená jsem nebyla, ale jejich identifikace by se mohla případnému soudu hodit víc než co jiného. Samozřejmě jen pokud se bude nějaký soud konat. Tady jsem musela věřit, že k tomu jednou dojde.

Na noc tu samozřejmě zůstali jen hlídači a poslední zapnutý počítač se převedl do úsporného režimu. Napadlo mě otestovat, jestli nemá mikrofon. Web-kameru neměl, ale mikrofon k mému překvapení ano. Nic moc, ale aby měl vězeň k dispozici odposlech svých dozorců, to se vážně jen tak nevidí! Procesor se vzbudil, jakmile jsem se ho dotkla, jen monitor zůstal tmavý.

„Myslíš, že ji ještě budou chtít?“ uslyšela jsem jeden hlas.

„Nestornovali to!“ opáčil suše druhý.

„Dyť jsou toho plný Čechy!“ namítal první. „A co Čechy, slyšel jsem že i Evropa! Je to prý všude! Co s ní eště chtějí dělat?“

„Nevím, ale to nejni náš problém.“

„Nejsme jim tak trochu za blbce?“

„Dostal's to rozkazem? Dostal! Tak mlč!“

Chvíli bylo ticho. Sledovala jsem to jen ze zavěšení, zatímco jsem pilně obrážela další okolní zapnuté počítače. Teď večer se po netu toulaly hlavně soukromé počítače, některým se až teď zobrazila naše stránka o Somálsku a většinou se na ní zastavily. Však to byla zpráva jako hrom, něco takového už dlouho nikdo neviděl! Zaznamenala jsem i několik stahovaných Vojtěchových systémů. V poměru k počtu zapnutých počítačů jich moc nebylo, ale dalších pár lidí se s jeho systémem seznámí.

„Hele, nelíbí se mi to!“ opět se rozhovořil první bachař. „Ta holka přece vůbec nic neprovedla. Akorát se o tom dozvěděla o den dřív. Co z ní dostanou? Že se courala po internetu a objevila to dřív než ostatní?“

Zřejmě mluvil o mně, ale bylo to z dálky, musela jsem přidat citlivost mikrofonů a vložit tam filtr proti šumu.

„Jenže co když toho věděla víc než všichni?“ namítal druhý. „Co když k nim patří?“

„Ke komu? K těm, co to rozšiřujou? Dyť to jede i bez ní!“

„Hele, to nejni tvá starost. Chtěli ji, dostanou ji, co s ní budou dělat, to je jejich věc. Míchat se jim do toho nebudeme!“

„Ale přece jen... dyť je to ještě mládě! A o nich se jen tak neříká, že jsou to děsný svině. Ňák se mi to nezdá!“

Panebože! Že by se v něm ještě hnulo svědomí?

„Hele, když si ji nevyzvednou, zejtra ji pustíme,“ trval na svém druhý. „Možná jim samotnejm dojde, že je to pitomost. Ale pustit ji nemůžeme, páč bysme se v tom vezli za ni, to snad eště chápeš!“

„Chápu, ale je mi už jasný, že ta holka k ničemu nepatří, jen se motala nevhod po internetu, to je celý její provinění!“

„Esli bude mít smůlu, bude mít smůlu. Kdybys ji pustil, budeš mít smůlu i ty. Tak nevyšiluj!“

No jasně! Košile bližší než kabát! Ale aspoň že to tihle dva chápou jako nesmysl. Možná budu mít kliku, že to naši spustili beze mne. Mělo by jim všem dojít, že to na mně vůbec nezávisí. Kéž by i Američané přijali, že jsem se nacházela nevhod na nesprávném místě! Zítra už bych mohla být doma.

Jenže co když správně pochopili, jak se věci mají? Pak bych se musela obávat nejhoršího. Už dlouho víme, že jsou jejich vyšetřovatelé děsný svině. I jejich vojačky se v Abú-Ghraib světu správně předvedly! Ale kdyby přece došlo na nejhorší, což je zavést na falešnou stopu? Ale jak? Možná to jsou svině, ale určitě ne blbečci!

Co takhle zkusit jim předhodit známou hru Námořní bitva? Tam se přece běžně potápějí i letadlové lodě a mohli by uznat, že někdo hraje za Rusy, druhý za Američany. Potopení americké letadlové lodi patří do hry. Teď ještě vysvětlit, jak se do toho dostalo Somálsko, ale to by nebylo těžké, je to přece jedno z míst na světě s vysokou koncentrací vojenských lodí hned několika států světa. A co z toho dokáží udělat městské drbny? Česky se tomu říká Z komára velbloud. Ale když si řeknu, že jsem si to zavinila sama, měla bych chuť vrazit si teď sama sobě pěkných pár facek!

Nejhorší je, že to nemusí zabrat. Tyhle bestie smysl pro humor nemají. Prohlásí, že moc dobře vědí, co jsem tím myslela a budou chtít vidět, kde jsem tu námořní bitvu hrála.

Ačkoliv, proč ne? Vymýšlet si ani moc nemusím, na některých stránkách se paří od rána do večera, proč by tu někde nemohla být i tahle hra? Neměla bych se jim pak patřičně do očí vysmát?

Našla jsem si zapnutý počítač, kde se dlouho nic nedělo, majitel se zřejmě někam vzdálil, nebo možná u počítače usnul. Zapnula jsem Googla, nařídila mu vyhledat frázi Námořní bitva a dobře jsem si zapamatovala pár pařanských hnízd, kde tu hru právě provozovali. Teď mi nezbývá než se toho držet jako příslovečné klíště a nepustit se toho.

Ano – ale jde o to, že ti, kdo o mě mají zájem, jsou nejen potvory, neřku-li svině, ale především – co si usmyslí, to jim nikdo nevyvrátí. Nebyla bych první, kdo jim uvázl v drápech a nedostal se už z toho. Podle známého hesla, co peklo zchvátí, nikdy nevrátí. Vinný nevinný, to jim je nakonec jedno. Nevina se dá dokazovat možná u soudu, pokud dá obžalovanému slovo, ale ne mučitelům, kteří mají člověka především zlomit.

Nebylo by lepší najít si dole na zemi stanoviště protiletadlových střel, jedné se zmocnit, odpálit ji a navést proti sobě? Beztak mě asi nepovezou normálním linkovým spojem, ale nějakým vojenským speciálem, toho by nebyla žádná škoda.

K sakru, už aby bylo ráno!

Jak ten čas pomalu ubíhá!

*****

Svítání

Rusové rádi říkají, že ráno je moudřejší večera.

Španělé zase vyznávají kouzelné slovíčko Maňana.

My Češi máme heslo: co můžeš odložit na zítra, odlož na pozítří.

Navzdory tomu jsem se na ráno skoro těšila. Erben tvrdí, že není radno nahlížet do budoucnosti a strašlivou poznati jistotu, ale z básně Vodník jsme si na gymplu bezuzdně cynicky utahovali do rytmu rock'n'rollu: A hlavička bez tělíčka, a tělíčko bez hlavičky, jé, jé, jé!

Jenže když začalo svítat, vypadalo to najednou úplně jinak.

Když má mít člověk ráno popravu, může mít tisíckrát slíbenou milost a přece se mu sevře žaludek, když ho vyvádějí. Co když se milost zdrží?

Věděla jsem, že našim tajným se hnusí vydávat mě, ale že to udělají, protože by to schytali za mě a to oni rozhodně nemají v plánu. Co na tom, že byli přesvědčeni o mé nevině, že to sami považovali za pitomost! Američané si mě vyžádali, naši sklapli kufry a jeli mě do školy zatknout. A předtím mě iniciativně vyhmátli z telefonních drbů nějakých ženských. Proč se na to nevykašlali? Největším neštěstím na světě je iniciativní blbec!

Noc mi neubíhala, ačkoliv jsem se courala po dalších počítačích. Je to divné, ale v naší matičce Praze dneska nenajdete jedinou minutu, aby několik lidí nebrouzdalo internetem. Až na jednoho workoholika, který si uprostřed noci soustředěně kreslil nějaké elektrické plány – a stejně měl v jednom chybu.

Od zapnutého počítače bachařů se ozývalo dvojhlasé chrápání, ti dva zřejmě službu moc nežrali. Mohla jsem si půjčit hned několik mašin, abych se mohla podívat kolem po světě. Jenže mě to najednou ani nebavilo. Odsouzenec na smrt si také nečte knížku.

Pak se bachaři probudili zvoněním nějakého budíku – a během čtvrt hodinky se jim ohlásil služební telefon.

Zmocněnec NATO si přece jen pro mě přijel.

Donesli mi k snídani ještě housku a jablko, ale když jsem jim vyčetla, že tu nemám ani kartáček na zuby, mávli nad tím rukou.

„Ten už potřebovat nebudete, slečno!“ ujistil mě ten cyničtější.

Nasadili mi ale zase kovová pouta a dobře je zaklapli. Ozubené čelisti zavrčely, až mi vyhrkly slzy. Chtějí mi snad zničit ruce?

To už mě ale vedli po chodbě. Před domem čekalo veliké černé terénní auto s tmavými skly a dvě nepříjemně se tvářící vojenské gorily s páskami MP na rukávech i na přilbách.

Military Police – vojenská policie Američanů.

Ti v Čechách vůbec neměli co dělat, ale převzali mě i s nějakým balíčkem – nejspíš to byly moje věci a možná i nějaká dokumentace, neviděla jsem do toho. Vyměnili si s našimi bachaři nějaké potvrzení či co – a to bylo vše. Jak snadno zmizí český občan bez soudu do ciziny!

Se mnou se ovšem nebavili vůbec. Navlékli mi na hlavu plátěný pytel, jak je u Američanů zvykem, pak mě hrubě vstrčili do auta na zadní sedadla. Vedle mě se z každé strany posadil voják, takže jsem se nemohla ani hnout. Ozvalo se trojí zabouchnutí dveří – a jeli jsme.

Nevěděla jsem, kam jedeme. Byla to jízda černou tmou, sem tam nějaká zatáčka. Nic příjemného jsem ale nečekala.

Jsme ještě v Praze? Nejspíš ano, ale to jsem jen hádala. Vsadila bych se, že cílem nebude letiště Ruzyně, ale spíš Kbely, kde už pro mě něco v tajnosti přichystali. Kdyby mě chtěli zlomit už tady v Čechách, měli k tomu dost příležitosti u našich estébáků – či jak se jim dneska říká. Nový název, staré praktiky! A možná horší než za Gottwalda.

Naštěstí jsme nejeli dlouho. Motor auta škytl, umlkl a zastavil se.

Jenže jsme nevystupovali. Podle zvuků jsem pochopila, že se řidič snaží kvedlat vším, co ho napadlo a co měl zrovna po ruce, ale nic mu to nebylo platné, auto stávkovalo. Zůstali jsme stát na silnici, kolem nás projížděla auta jedno za druhým, ale nikdo si nás nevšímal. Chlap na předním sedadle vedle řidiče se snažil s někým telefonovat, ale moc úspěšný také nebyl.

Nakonec se rozhodl – byl to očividně velitel.

„Nedá se nikam dovolat, není tu signál, boys!“ oznámil ostatním svou americkou angličtinou. „Nevadí, počkáme tady. Něco pro nás jistě pošlou, když včas nedorazíme.“

Zůstali jsme tedy všichni sedět. Já potmě, oni nastražení. Přece jen jim ten plán maličko zaskřípal, i když jen v bezvýznamné poruše motoru. To se stává. Pro mě z toho koukalo jen delší mučivé čekání. Gorily mě mezi sebou držely pevně.

Po chvilce u nás zastavilo jiné auto a kdosi se česky ptal našeho řidiče, jestli nepotřebuje pomoc. Slyšela jsem ho jen tlumeně. Co kdybych zavolala o pomoc? Ba ne, Katko, to nemá smysl. Českému řidiči to nedojde a i kdyby, proti čtyřem ozbrojeným gorilám stejně nic nesvede. Snad by mohl zavolat policii, jenže naši policajti by zase jen patolízalsky sklapli kufry a ještě by jim pomohli odtáhnout nepojízdné vozidlo do servisu – anebo kam by si přáli.

Řidič cizí pomoc odmítl, jenže ten venku mu zřejmě nerozuměl a pořád opakoval nabídku pomoci jako zaseknutý gramofon, až velitel našeho auta ztratil trpělivost, nechal si stáhnout okénko a odmítl pomoc nejprve ráznou angličtinou a pak ještě lámanou češtinou.

Jenže pak... najednou se to seběhlo jako v Hollywoodu.

„Hands up, boys!“ ozvalo se zvenku čistou angličtinou. „Ruce vzhůru, všichni ven a čelem k zemi, jinak...“

Americký vůz měl neprůstřelná skla, ale spuštěné okénko vedle řidiče bylo dole a na vysunutí nahoru nebyl čas. Než by vyjelo nahoru, byli by ti uvnitř mrtví. To by je nezachránilo. Pochopila jsem i pod tím pytlem, že právě tohle je ta past na moji ozbrojenou eskortu. Nebyla nakonec i ta porucha motoru schválně? Jemně jsem se soustředila – a došlo mi, že řídící procesor motoru auta je zacyklený tak dokonale, že se z toho bez vypnutí nedostane. Takže to bylo schválně od začátku, jen jsem si toho nevšimla...

„Tak rychle ven, nebo...“ pokračoval hlas venku anglicky.

Přední dveře cvakly, velitel vystoupil jako první. Neměl na vybranou. Co se s ním dělo, jsem neviděla, ale pak se začaly pomalu otevírat i další dveře. Voják vpravo vedle mě neochotně vystoupil, po něm i ten vlevo. Byla jsem volná, bez svého gorilího doprovodu.

Sklonila jsem hlavu a strhla si z ní spoutanýma rukama látkový pytel. Z auta pomalu vystupoval už jako poslední řidič. Dva chlapi asijského vzhledu, zřejmě Japonci, ho hbitě položili čelem dolů na asfalt, prohledali ho a odebrali mu pistoli. Ostatní vojáci leželi na zemi, nad nimi na každé straně chlap s krátkým samopalem. Každý s bílou čelenkou hačimaki s červeným sluncem uprostřed, chitkony v tradičním japonském provedení. Scéna jako z Hollywoodu, jenže tam vždycky jako úspěšní zachránci vystupují ti, kdo tady naopak leželi odzbrojení na zemi čelem dolů.

Vedle nablýskaného černého amerického terénního auta stála zaprášená a omšelá česká žlutá dodávka s otevřenými dveřmi.

„Nasedáme, Kateřino!“ vyzval mě jeden chlap česky – podle hlasu právě ten, kdo se prve tak vnucoval s pomocí. Takže i Čech? Ale!

Dva Japonci oběhli americký teréňák a naskočili hbitě bočními dveřmi do dodávky, třetí mě tam vtáhl také, dva zbývající, to už spíš Češi, nasedli vpředu a dodávka se rozjela.

„Když mě znáte, musíte být všichni Virtuálové!“ oslovila jsem je.

„Skoro!“ odvětil ten vedle řidiče. „Ale není čas na představování, teď opravdu spěcháme. Domů nemůžeš, to je snad jasné!“

„Kam tedy?“ zeptala jsem se.

„Uvidíš,“ zchladil mou zvědavost.

Jeli jsme dál jako na závodech a Japonec, který mě vtáhl vedle sebe, se mi pokoušel kusem drátu odemknout kovová pouta. Nešlo mu to, auto sebou házelo a kovová pouta mě dřela do rukou, už jsem je měla do krvava.

Nakonec jsme zakličkovali mezi vysoké paneláky, které tu končily. Dál už byla jen pole, pak jakýsi lesík. Dojeli jsme tam, kde pod splývajícími větvemi stálo – letadlo. Znala jsem ten typ ze Somálska, jeho posádka ode mne převzala Marcela d'Avigny. Drobounký dopravní tryskáč s malými kulatými okénky po stranách, dvěma štíhlými motory vzadu a řadou kol pod břichem, aby mohl přistát na každém poli.

„Vy jste Japonci?“ zeptala jsem se toho, kdo mi odemykal pouta. Teď, když dodávka zastavila, se mu to konečně podařilo.

„Máte postřeh, slečno,“ ujistil mě. „Nasedněte si, nemůžeme se dlouho zdržovat. Ty ruce si nemněte, bude lépe je nejprve ošetřit.“

Podivila jsem se jeho češtině, ale pak jsem si uvědomila, že jsem ho zřejmě oslovila japonsky, ani jsem si toho nevšimla. Françoisovy překládací moduly fungují samy, nemusela jsem o nich ani přemýšlet, vyžadují jen spolupráci nejbližšího hintysu – mých hodinek šintei.

Dva Češi opět nasedli do dodávky a vyrazili jako na závodech, zatímco Japonci mě dostrkali do letadla. Nic jsem s sebou neměla, balíček – pokud v něm byly mé věci – zůstal v americkém autě, měli ale pravdu, na nic nebyl čas.

„Jé – co vy tady děláte?“ vyjekla jsem, když jsem spatřila, kdo sedí uvnitř.

Byli to táta s mámou.

„Nemohli jsme je tady nechat!“ vysvětloval mi rychle Japonec s páskou na čele, ale nenechal mě na ně ani promluvit, dostrkal mě do nejbližšího volného sedadla u dalšího okénka a rychle mi zaklapl bezpečnostní pásy.

„Všechno si povíte později!“ ujistil mě.

Rodiče seděli vyplašeně vedle sebe, ale dělali, že mi nerozumí. A možná mi opravdu nerozuměli, zapomněla jsem, že ti jediní nebudou urychlení a že na ně musím mluvit pomalu. Máma měla na klíně našeho Punťu, to bylo asi jediné, co si s sebou vzali. Bylo mi jich líto, ale nemohla jsem pro ně v této chvíli nic dělat.

Schoulila jsem se jako hromádka neštěstí do pohodlného křesla u okna, vedle mě jeden Japonec, ostatní se rychle poskládali do dalších. Kabina byla plná, ale to už turbíny zvyšovaly svist a letoun se trhnutím rozjel. Vyjel zpod větví na pole, zatočil se jako baletka podél lesa – a pak nás síla rozjezdu vmáčkla do sedadel, nos letounu se zdvihl do výše a za chvíli jsem hluboko pod námi oknem v ostré zatáčce spatřila bílou jehlu Žižkovského vysílače.

Za okamžik jsme vlétli do mraků a rychle stoupali vzhůru. Brzy jsme se vyhoupli z mraků, podobných neskutečné zasněžené krajině, nádherně ozářené sluncem, ale pokračovali jsme vzhůru. Zakrátko zůstaly mraky hluboko pod námi. Nikde nic, jen letoun si spokojeně hvízdal turbínami a krajina z mračen se pod námi posouvala dozadu.

„Teď bude asi nejvhodnější doba na vzájemné představování,“ obrátil se ke mně Japonec ze sousedního sedadla, oblečený do černého obleku, s chitkonem v tradičních japonských barvách – bílá s červeným sluncem na čele. „Vás známe všichni, Kateřino, vaše rodiče také. Já jsem Hičihiko a budu vám zpočátku dělat průvodce po Japonsku a zejména po naší továrně.“

„Těší mě,“ stiskla jsem nabízenou ruku. „Kdo z vás je Učitel? Toho bych opravdu ráda poznala, když už se to tak divně semlelo...“

„Učitele na nebezpečné výlety nepouštíme,“ usmál se Hičihiko. „Stěžuje si, že je největším otrokem továrny, ale to jsme všichni, jen někteří méně. Vy se domů také jen tak nepodíváte a když, tak až za delší dobu. A možná ani nebudete chtít. To se stává, když člověk někde drasticky zpřetrhá vazby...“

„Patří mi to! Zavinila jsem si to,“ odvětila jsem. „Ale rodičů je mi líto, nechali zřejmě na místě všechno.“

„Nic si z toho nedělejte, u nás vy ani vaši rodiče nouzí trpět nebudete,“ utěšoval mě Hičihiko. „Stačili svěřit domek sousedům, ale banka vám to asi kvůli hypotéce zabaví, s tím se nedá nic dělat.“

„To si banka nemůže dovolit!“ řekla jsem hněvivě. „Hypotéku splácím trvalým příkazem z mého konta, tam problémy nebudou.“

„To není tak jisté,“ pochyboval Japonec. „Konto vám může stát zabavit, ale o to se nestarejte, Vojtěch to už zařídil, stejně jako studentské koleje. Dostane je na starost Jindřich, toho ještě nemají zaměřeného. Pro vás jsou ale Čechy ztracené. Z toho si nic nedělejte, nevíte, k čemu to může být dobré!“

„No – co se dá dělat!“ vzdychla jsem si. „Japonsko! Kdysi jsem se tam chtěla aspoň jednou v životě podívat. Kdybych jen tušila, jak se mi to divně splní!“

Hičihiko se tomu jen usmál.

„Můžete vstát a pohovořit si s rodiči,“ vybídl mě. „Potřebují to.“

Pomalu jsem vstala. Měl pravdu. Měla bych uklidnit rodiče.

Věděla jsem, že nás teď nezobrazuje žádný radar pod námi, ani družice nahoře, ale přece nás někdo pozorně sleduje, i když nemá oči.

Vojtěch, můj mrtvý přítel...

*****

Učitel

Rodiče mi nic nevyčítali a byli se vším srozumění. Jindřich jim už vysvětlil, do jak těžkého problému jsem se dostala. Pochopili, že je zle a že jim nezbývá nic jiného než poslechnout. Jindřich svalil veškerou moji vinu na horlivost našich tajných služeb a na špiclování Echelonem, aby to nevypadalo jako čistě moje vina. Proto mi ani máma, ani táta nic nevyčítali, ačkoliv by mohli. Pravda, nic jsem jim nevyvracela, samotné mi to bylo trapné. Uvítala jsem, když mě zahnali připoutat se zpátky do sedadla, jen jsem si umiňovala, že je se vším časem seznámím.

Přistáli jsme na malém letišti pod horami, ale Japonci jen doplnili palivo a zase odstartovali. Zajímalo mě, kde vlastně jsme, ale Hičihiko mi s omluvným úsměvem řekl, že letiště jsou tajná a při prozrazení by se posádky letadel docela určitě dostaly do nebezpečí.

Pravda, větší ťafku – a přitom s japonskou zdvořilostí – mi dát ani nemohl! Řekla jsem si o ni ale sama! Teď mi nesdělí nic, co bych mohla vykecat – a mají pravdu!

Letiště bylo jen poněkud větší louka a letištní budova na kraji připomínala starou boudu, ale v té boudě stálo nákladní auto naložené sudy paliva. Když jsme se sem snesli, auto vyjelo z boudy, zastavilo vedle nás, starší chlapík natáhl hadici a spustil přečerpávání. Když zajel s autem do boudy a zavřel vrata, nikdo by tu letiště nehledal. V trávě za námi byly sice znát stopy podvozku, ale tráva se jistě brzy zvedne.

„Taky Virtuál?“ zeptala jsem se s výmluvným pohledem na zdejšího správce a současně řidiče náklaďáku.

„Jistě,“ odvětil vážně Hičihiko. „Má tu všechno připravené, ale zajíždí sem jen když od nás dostane avizo.“

A zase nad mraky... když se na okamžik roztrhaly, bylo pod námi moře, ale pak se mraky opět spojily do jednolité duchny.

Ačkoliv jsme letěli jen deset hodin, proletěli jsme noční tmou a zatímco v Praze při našem odletu svítalo, tady bylo po půlnoci, jenže o den déle. Časový posun je prevít.

Druhé klesání. Letoun se potopil do mraků a vypadl z nich nad okrajem jakéhosi malého, úsporně osvětleného města. Byly dvě hodiny po půlnoci a kolem byly jen černé obrysy hor. Piloti se nezdržovali kroužením ani hledáním přistávací dráhy, náhle strmě klesli k zemi a za okamžik letadlo svištělo po rovném úseku asfaltové silnice, osvětlené jako přistávací dráha. Po obou stranách byly drobné lesíky, dál jsem neviděla, ale zdálo se mi, že kus rovné silnice je jediným aspoň trochu rovným místem v okolí.

Projeli jsme i s letadlem velikou otevřenou bránou, která se hned za námi zavřela. Znamenalo to, že občasná přistávací dráha je současně příjezdovou cestou k nějakému většímu objektu. Při přistávání jsem viděla po obou stranách jen lesíky, ale hádala jsem, že ten tajemný objekt bude továrna.

Továrna obklopená horami.

Japonsko má nepřístupných hor tak požehnaně, že se všichni obyvatelé soustřeďují do okolí velkých měst. Horské údolí vypadalo nepřístupně, ale založit továrnu na odlehlém místě byl nejspíš záměr.

Letadlo vjelo přímo do veliké haly a teprve tady zastavilo.

„Teď budete doma tady,“ sdělil mi Hičihiko. „Pojďte za mnou, zavedu vás do vašeho bytu.“

Všude bylo ticho a klid. Tmavá budova naproti hale trochu připomínala panelák, kde jsme bydleli předtím, ale zblízka vypadala udržovaněji. Byt, kam nás Hičihiko zavedl, byl malý a prázdný. Bylo tu jen pár polštářků a nízký stůl s uřezanýma nohama. Zato kuchyňská linka vypadala evropsky, až na vyrovnané řady kovových krabic, popsaných japonskými znaky. Ty byly skoro všude – ve skříňkách i na lince. Podle nápisů v nich bylo různé koření, některé se mi zobrazovalo opisně – zřejmě pro ně čeština ani neměla odpovídající slovo.

„Před vámi tu bydlela rodina Fukuyo Mitala,“ vysvětloval mi Hičihiko. „Nedávno se odstěhovali do Tokia a skoro všechno tu po nich zůstalo. Ale kdybyste chtěli jiný nábytek, stačí projevit zájem. Tady máte vzorník.“

A podával mi barevný katalog.

„Nevzali jsme si s sebou peníze,“ namítla jsem.

„Jste na naší lodi, tady se na peníze v rozumné míře nehledí. Obchod, kterému patří katalog, není nejdražší. Až kdybyste požadovali nábytek z pravého mahagonu posázený diamanty, zkusili bychom vám to rozmluvit.“

Musela jsem se poradit s rodiči. Pravda, na japonskou prostotu bychom si jen těžko zvykali. Jsme přece zvyklí sedět u stolu na židlích a ne na zkřížených nohou na podlaze. Japoncům možná takové stoly stačí, ale pro nás to bylo nezvyklé. Stejně jako spát na žíněnce tatami.

Vybrali jsme si tedy nábytek evropský. Táta se mě pořád ptal, co který kousek stojí, ale řekla jsem mu, aby na to nehleděl, hodnotu zdejších peněz beztak neznáme.

„Nenabízeli by nám nic nad jejich možnosti,“ uklidňovala jsem ho. „Až se odsud budeme stěhovat, všechno tady necháme! Jak jsme přišli, tak také odejdeme.“

S tím táta souhlasil, tak to bylo i podle jeho zásad. Vybrali jsme si tedy zařízení pokoje a ložnice, do kuchyně navíc stůl a židle, jak jsme to měli u nás. Nábytku jsme vybrali skrovně, ale víc by se do japonsky malého bytu ani nevešlo. Mohli jsme si zvolit i odstín barvy a Hičihiko mi slíbil, že hned ráno nám nábytek dovezou. Zatím nás pozval do místní kantýny, prý se tu stravují dělníci, proto měla i v noci otevřený alespoň pult občerstvení. Neměli jsme ale na nic chuť a pan Hičihiko nás raději vzal zpátky do bytu. V přízemí jsme v malém skladišti nafasovali ploché žíněnky tatami a barevné přikrývky. Jen na dnešní noc, pak už budeme bydlet lépe.

„Seběhlo se to příliš náhle, nemohli jsme si vybírat jinou dobu příletu,“ omlouval se Hičihiko. „Zatím se tu vyspěte, ráno vás přes Kateřinu vzbudím.“

Pomohl nám rozmístit tatami a odešel. Určitě byl také unavený, dnešní den dal jistě zabrat všem. Následovali jsme tedy Punťu, který na zemi usnul, jen co pan Hičihiko odešel. Nebyl to špatný nápad, byli jsme také unavení a dalo se čekat, že nás časový posun patřičně potrápí. Ani já jsem výjimečně neodolala a usnula.

Poprvé po dlouhé době – naplno.

Ráno jsme se vzbudili dříve než pan Hičihiko zavadil o mé zavěšení, čekala jsem ho a nemýlila jsem se. Zavedl nás nejprve do kantýny, která byla teď po ránu již plná. Příliš se nelišila od naší menzy, ale byla tu docela příjemná pohoda. Japonci umí být pohodoví lidé, když chtějí! My Češi také – škoda, že poslední dobou nějak nechceme. Jak se zdá, chodily sem celé rodiny i s dětmi různého stáří. Naše rodina působila trochu exoticky, ale nebyli jsme tu jediní Evropané a spíš někteří zdravili Hičihika, než aby si všímali nás.

„Továrna je zdejší oáza klidu,“ zdůrazňoval nám Hičihiko. Kvůli mým rodičům mluvil česky a dokonce svedl nejen česká slova, ale i přízvuk. Skoro jako kdyby u nás v Čechách studoval. Když jsem se ho ale na to zeptala, jen zavrtěl hlavou.

„Nikdy předtím jsem v Čechách nebyl,“ řekl.

„Mluvíte ale česky velmi dobře!“ pochválila ho maminka.

„Ani dnešní návštěvu nebudu počítat,“ usmál se. „Prahou jsem proletěl ve velké rychlosti, venkov také a navíc v noci. Potmě vypadají všechny dálnice stejně, vaše jako zdejší.“

„Předpokládám, že teď budeme většinu času tady,“ navázala jsem na své vlastní obavy. „Jak se vaše továrna vlastně jmenuje?“

„Jmenuje se prostě Koujou, neboli Továrna,“ přikývl vážně. „Každý tu hovoří jen o Továrně, je to nejlepší krycí název, cizím to nic neřekne. Tady v Továrně to vypadá přirozeně, ale mimo ni je to dobrá kamufláž. Budete jí tak říkat i vy, protože naše Továrna jiné jméno než Koujou nemá – aspoň se nespletete. Budete tu nějakou dobu žít jako desítky jiných. Uspořádám vám občas menší výlet, abyste se rozhlédli, ale sami se nikam nepouštějte, v Japonsku se nevyznáte a byli byste příliš nápadní. Nebudete tu sami, u nás v Japonsku je běžné, že lidé žijí na území továren. Stává se, že schopní jsou pověřeni prací v pobočkách a pak jim nic jiného nezbývá. Na to si zvykneš. Japonština ti nebude dělat problém, ale tvoji rodiče... jedině že bychom je uvedli mezi nás Virtuály, možná by to tak bylo nejlepší. Záleží jen na tobě, jestli chceš za ně ručit.“

„Zeptám se jich raději, aby s tím souhlasili,“ zarazila jsem ho.

Pak jsem to chvíli projednávala s rodiči, ale jak jsem očekávala, byli z té nečekané změny příliš vyplašení. Už to, že jsem se před nimi s naším hostitelem bavila japonsky! Nerozuměli mi ani slovo a zejména máma se mě po chvilce vyptávala, jak dlouho jsem před nimi tajila, že se učím japonsky.

Musela jsem to zamluvit. Nevěřila by, že jsem ještě předevčírem neuměla japonsky ani slovo, dnes jen papouškuji po překladači v mých hodinkách a každou japonskou větu pochopím až po překladu, naštěstí chápu rychleji, než by si toho všimli.

Po snídani jsem zašla s rodiči domů. Punťa nás už radostně vítal, jistě se mu po nás stýskalo – ačkoliv po mně asi nejméně. Nebyla jsem jeho páníčkem, jen návštěvou.

Hičihiko mě požádal o rozhovor mezi čtyřma očima. Řekla jsem tedy rodičům, že se půjdu projít po továrně. Táta měl ale starost, aby se mi něco nestalo a ani máma nevypadala příliš nadšeně.

„Nevíš, co je to za člověka!“ varoval mě táta.

„Vysvobodil mě z vězení,“ ujistila jsem je. „Snad vám to řekli.“

„Ano, ale nejsme v Čechách!“ pokračoval otec. „Ten pán sice nevypadá na to, že by ti dělal nemravné návrhy...“

„A já snad vypadám na to, aby mi někdo takové návrhy dával?“ urazila jsem se. „Se mnou by si dal!“

„V každém případě si dej na něho pozor!“ trval na svém táta.

Pak mě ale nechali odejít s tím, že oba obejdou parčík s Punťou. Potřebuje vyvenčit. Punťa samozřejmě proti venčení neprotestoval.

Byl z nás jistě nejspokojenější.

*****

„Vojtěch tvrdil, že jsi teď mimo něho naše největší expertka na zbraně,“ zkusil mě při dobré kávě Hičihiko oťukat. „Vojtěchovi to věřím, ale přece jen... na dívku to není obvyklé.“

„Možná,“ připustila jsem. „Vojtěch mě něco naučil, ale kdybych měla být nejlepší, to by tady nesměl být zbraňovým expertem nikdo. Samopal jsem nedržela v ruce nikdy a střílet z běžných ručních zbraní neumím.“

„Ale umíte prý řídit programovatelné střely.“

„To ano, ale... jsou to zatím unikáty, než aby se s nimi počítalo.“

„Obávám se, že se mýlíte,“ troufl si se mnou nesouhlasit. „Nejsou to úplné unikáty a už se s nimi počítá. Nestříleli je v poslední bitvě Američané proti Číňanům?“

Samozřejmě věděl všechno, Vojtěch je přece podrobně informoval.

„Stříleli, protože k tomu dostali od Vojty falešný rozkaz!“

„Ano, ale nenapadlo vás, že to stovkám velitelů na amerických lodích nepřišlo ani trochu divné? Jako kdyby všichni na takový rozkaz netrpělivě čekali! Nikdo se nad tím ani na okamžik nepozastavil, ani obyčejný lidský údiv nedali najevo!“

„Vojáci přece nad rozkazem nikdy nepřemýšlejí,“ namítla jsem.

„Tím bych si nebyl tak jistý,“ řekl jemně. „Je pravda, že ideální voják je nemyslící robot, ale to platí jen o mase běžných vojáků, které Němci říkali kanonenfutr, potrava pro děla. Ne že by to pro armády včetně naší neplatilo, ale důstojníci uvažovat musí, aby své jednotky nevedli na zbytečná jatka.“

„Na to snad berou některé armády ohled?“

„Neberou na to ohled ty, které války prohrávají,“ ujistil mě. „Kdo chce vyhrát, nesmí plýtvat lidmi ani materiálem.“

„Každá válka je plýtvání lidmi i materiálem,“ řekla jsem.

„Je,“ přikývl. „Ale kdo to aspoň trochu neminimalizuje, ten si připravuje porážku, až mu předčasně dojdou zdroje.“

„Na tom něco může být,“ připustila jsem, „Ale někdy to nestačí. Ze všech armád světa v poslední světové válce lidmi nejvíce plýtvali Rusové, ale měli jich tolik, že je to nepoložilo.“

„Rusko je v mnoha směrech výjimka,“ přikývl. „I dnes je silné, skoro se divím, že si Vojtěch troufl zavést symetrii při poškozování ostatních stran a ne jen jedné.“

„Mám dojem, že tím ty druhé strany chrání. Když se skoro totéž stane třem silným protivníkům současně, hůř se mezi nimi hledá viník.“

„Vida, to mě ještě nenapadlo,“ usmál se.

„Vojta mi starosti nedělá,“ mávla jsem nad ním obrazně rukou. „Spíš mě zajímá, co tady budu dělat. Jsem vám vděčná za záchranu, nejspíš i za život a dvojnásob za své rodiče, ale nemůžeme tu zůstávat jen tak. České přísloví říká, že ryba a host třetí den smrdí a ruské zase, že nezvaný host je horší než nepřítel.“

„A přitom se oba vaše národy chlubí svou pohostinností!“ usmál se pobaveně Hičihiko.

„Obávám se, že to je celosvětové,“ namítla jsem. „Většina lidí na světě je do jisté míry k hostům pohostinná, nebo aspoň shovívavá, ale nesmí to trvat dlouho.“

„Známe i kmeny, kde hosty nevítají. Tam se nikdo necítí dobře.“

„Nejsou tak ojedinělé,“ ušklíbla jsem se. „Zkuste navštívit Američany! Už jen dostat se k nim znamená vytrpět tak ponižující procedury, že to musí odradit všechny, kdo si jen trochu váží svobody a lidské důstojnosti.“

„Myslíte jejich letištní kontroly? Ty bych omluvil pochopitelným strachem z teroristů.“

„Nejen kontroly na letištích,“ nesouhlasila jsem. „Prohlídky vás neminou ani v přístavech, kde se to na letovou bezpečnost svést nedá.“

„Zřejmě se bojí zločinců.“

„Ti? Vždyť právě oni mají největší hustotu zločinců na světě, aspoň pokud se dá soudit podle počtu vězňů na obyvatele! Opravdu se divím těm, kdo se tam pořád mermo mocí snaží dostat.“

„Asi to bude tím, že všude kolem jsou na tom lidé hůř. Většina nelegálních imigrantů zřejmě doufá, že se tam budou mít lépe.“

„Což je dílo propagandy, která lidem po celém světě vtlouká do hlavy, jaký je tam ráj. Jenže tam většinou tvrdě narazí. Američané je považují za nepřátele a podle toho s nimi jednají. Tvrdě a nesmlouvavě – ostatně jako všude na světě.“

„V tom máte pravdu, Kateřino. K nepřátelům se chovají všude na světě opravdu tvrdě.“

„Nejen k nepřátelům,“ nepřijala jsem ten ústupek. „Samozřejmě pokud nepovažují za nepřátele celý zbytek světa, jak to často vypadá.“

„Zajímavé!“ opáčil. „Nikdy vás neokupovali a přitom je nemáte v lásce stejně jako my. Jenže nás porazili a od té doby od nás neodtáhli. Pokud vím, vás Čechy snad přepadli a dlouho okupovali Rusové, ne Američané.“

„Kdo říká, že máme rádi Rusy?“ opáčila jsem. „Pravda, ti odtáhli a od té doby je jakž takž snášíme. Táta mi říkal, že když nás Rusové osvobodili od Němců, byli jsme jim vděční. Jenže se brzy ukázalo, že nás neosvobodili zadarmo, přišlo nás to pěkně draho a když jsme se pak pokusili postavit na vlastní nohy, přepadli nás úplně otevřeně. Dosáhli tím jen jednoho – ztratili naši vděčnost, ačkoliv nás předtím skutečně před Němci zachránili. Dobré překryli zlým – jak říkám, snášíme je, ale naši přátelé to už nejsou.“

„Máte pravdu,“ přikývl. „My od války žijeme ve stínu cizích vojenských základen. Naučili jsme se s nimi žít, ale doufáme, že jednou i od nás odtáhnou.“

„Vy jste si to jako národ zavinili sami,“ nedalo mi to. „Přepadli jste a okupovali všechny sousedy. A vaši vojáci se také nechovali moc zdvořile. Přepadnout Američany bylo to poslední, co jste udělali. Pak se na vás vrhl zbytek světa.“

„Prohráli jsme zaslouženě, nepopírám to,“ bránil se Hičihiko. „Vlastní zpupností jsme si nadělali spoustu nepřátel a to byla chyba. Myslím si ale, že jsme se z toho poučili a vyléčili. Dnes již vojensky nikoho neohrožujeme a Japonsko svět uznává více než za války.“

„Nehledě na to, že se teď s vámi mohou lidé přátelit,“ připustila jsem. „Zdá se mi, že je to lepší pro všechny.“

„Ano,“ přikývl. „Ale proč se tak nechovají Američané?“

„Protože ještě nikdy pořádně neprohráli,“ nadhodila jsem.

„Nedá se o nich říci, že vyhráli všechno. Co takový Vietnam?“

„Vietnam byl jejich nejtěžší porážka, ale museli ho jen vyklidit, nic víc. To bylo asi tak všechno. Vietnamci nikdy neměli v úmyslu vtrhnout na jejich území, pro ně bylo vyhnání okupantů dostatečné vítězství. Jenže slabá porážka Američany jen posílila v domnění, že ať udělají ve světě cokoliv, doma jsou před svými nepřáteli bezpeční. Těžko můžeme očekávat, že se budou všude ve světě chovat jako lidi.“

„Měli by!“ namítl. „Takhle si dělají nepřátele jako kdysi my!“

„Potřebovali by pár porážek na vlastním území,“ pokrčila jsem rameny. „Ale to dnes nejde, jejich raketová a jaderná převaha je taková, že není na světě síla, která by se jim mohla postavit.“

„Není,“ přikývl vážně. „Ale doufám, že se už začíná formovat.“

„Myslíte Virtuály?“ podívala jsem se na něho pátravě.

„Ano,“ přikývl. „Ale nemyslím si, že bychom je měli porážet vojensky. To by nebylo proveditelné a nakonec ani vhodné.“

„Viz heslo: porazíme Američany vědomostmi?“ usmála jsem se.

„To jste hodně špatně četla!“ pokáral mě.

„Já vím, bylo to tam o voldemortech. A to není totéž.“

„Správně,“ přikývl. „Vojtěch vás dobře vyučil. Přejdu tedy k vaší původní otázce. Co budete u nás dělat? Pro začátek to samé, co u vás. Dostanete od nás materiály ke studiu na některé univerzitě v Austrálii, nejspíš v Adelaide, máme s ní dobré zkušenosti. Budete studovat na dálku, lépe řečeno, budete tam jezdit jen na zkoušky. Vojtěch tvrdí, že byste je mohla dělat třeba hned, ale bude lépe, když si aspoň proberete jejich látku, aby vás nenachytali na nějaké maličkosti. A protože vím, že vás studium plně nevytíží, ponechám vás v Vojtěchově péči a budete se dál zdokonalovat ve zbraňových systémech.“

„Nemám ráda jejich používání!“ řekla jsem rychle, ale pevně.

„Nechceme je používat,“ stejně rychle se mnou souhlasil. „Nechceme je kopírovat, jen zneškodňovat. Použít by je mohli oni, až pochopí, že jim můžeme být nebezpeční. Pak bude dobré vědět, co všechno proti nám mohou nasadit a co my můžeme naopak dělat proti tomu. Zejména když máme téměř jistotu, že oni těch zbraní použijí.“

„To je něco jiného,“ odvětila jsem. „Ale ani používání jejich vlastních zbraní proti jejich lidem se mi moc nezamlouvá.“

„I v tom se shodneme,“ přikývl. „Vojtěch nám ale ukazoval záběry jejich velitelských můstků, jak si všichni vzájemně gratulovali, když se domnívali, že poslali ke dnu čínské lodi. Přitom jim Číňané vůbec nic neudělali, ani se k ničemu takovému nechystali. Oni ovšem očekávali, že jim škodit chtějí a že se k tomu chystají. Museli ale vědět, že útočí bez vyhlášení války a střílí jako první. A přesně to vyčítali kdysi nám. Vojtěch tvrdí, že od druhých vyžadují fair-play, ale sami se tím neřídí. Do jisté míry ho chápu. Ale Vojtěch není člověk a nikdy už člověkem nebude. My bychom měli zůstat za všech okolností lidmi.“

„Budeme se muset snažit, není to samozřejmé,“ zdůraznila jsem.

„Jistě,“ přikývl. „Jak se zdá, zatím se shodneme. Měl bych ale ještě něco. Měla jste cestou zájem o setkání s panem Šoiči Nakamotem. Mám vám vyřídit jeho pozvání. Trochu vás zná z vyprávění, ale rád by vás poznal i osobně.“

„To jméno slyším poprvé,“ upozornila jsem ho na možný omyl.

„To je v pořádku,“ souhlasil. „Jeho jméno mimo Továrnu nikdy nevyslovíme. Jen tady ho oslovujeme jeho pravým jménem. Od Vojtěcha ho znáte velice dobře.“

„Kdo je ale pan Nakamoto? Není to nakonec – Učitel?“

„Tak jest,“ přikývl.

*****

Učitel bydlel v nevelkém dřevěném domku na opačné straně továrny. Kolem se rozkládal parčík, upravený s příslovečnou japonskou pečlivostí. Hičihiko mě zavedl před dřevěné dveře, ale tam se rozloučil.

„Já vás přece neodháním!“ ujistila jsem ho.

„Co bude z vašeho rozhovoru zajímavé i pro nás, to se jistě dozvím,“ usmál se. „Ale něco vám povím, možná to ještě neznáte. V Japonsku neuvidíte na šňůrách tolik rozvěšeného prádla jako jinde. Na šňůrách visí jen to co Japonci nosí navrchu, povlečení na lůžka a spací tatami. Japonka by spíš zemřela, než aby někdo viděl její prádlo, byť vyprané, natož špinavé. A špinavé mohou být i názory. Ačkoliv – i ty se dají v diskusích vyčistit.“

Pokrčila jsem rameny a on odešel.

Zaťukala jsem raději podle našeho zvyku na dveře a ihned po svolení vstoupit jsem otevřela dveře a vešla.

Učitel si na nábytek nepotrpěl, místnost byla téměř prázdná. Uprostřed stál typický nizoučký stolek, u něho seděli na zemi dva muži zcela odlišného vzhledu, na stolku před nimi stálo několik misek a sklenic. Nepočítám-li pár japonských obrazů na stěnách, byla už místnost prázdná.

Kdo z nich je Učitel, to mi bylo hned jasné. Musel to být starší, štíhlý Japonec, oblečený v obleku evropského střihu. Neměl obvyklý chitkon, ale mohl mít pod kůží jako já malý implantovaný čip.

Druhého, pro změnu rodilého Evropana, jsem ale poznala. Byl to přece můj nedávný chráněnec Marcel d'Avigny z Kismaaya!

A pak že se lidé nesetkávají!

*****

„Bon jour!“ pozdravila jsem je.

Předpokládala jsem, že mohu Učitele pozdravit libovolnou řečí a překladač to přeloží do japonštiny, ale u Marcela jsem tu schopnost nepředpokládala, neboť ani on neměl čelenku chitkon. Raději jsem začala francouzsky.

„Vítám vás, Kateřino!“ pozdravil mě nejprve – česky – Učitel. Nemýlila jsem se tedy, měl zřejmě implantovaný čip jako já.

„Dobrý den přejeme i tobě!“ vyvedl mě ale Marcel z míry, neboť to řekl – také česky. Zmýlit jsem se nemohla. Slyšela jsem je pomalu slovo po slovu, takže jsem se obešla bez překladu. Oba mluvili česky. Znamenalo to, že jsou oba Virtuálové, ačkoliv to na nich není znát. Jsem tu tedy – jak jinak – mezi svými.

„Posaďte se u nás, Kateřino!“ vybídl mě Učitel.

Nerozhodilo mě to, ačkoliv jsem od včerejšího zatčení byla pořád oblečená do jedněch kalhot. Posadila jsem se na zkřížené nohy, stejně jako seděli oni.

„Představoval jsem si vás jinak, Kateřino!“ usmál se na mě Učitel.

„Já také – a dovolte mi nejprve poděkovat za obětavý doprovod v Somálsku!“ přidal se Marcel.

„Obětavý?“ zavrtěla jsem hlavou. „Riskoval jste přece jen vy!“

„Obětavé bylo, jak jste se se mnou bavila v noci,“ nedal si to vymluvit. „A dodnes obdivuji pohotovost, s jakou jste zasáhla u té vojenské hlídky!“

„Na to si zvyknete,“ prorokovala jsem mu. „Zřejmě jste mezi Virtuály vpadl oběma nohama naráz. Já jsem ještě přistupovala pěkně po krůčcích.“

„Ale rychleji než ti před vámi,“ doplnil pan Nakamoto. „Tu proceduru jsme po zkušenostech s vámi zrychlili i pro ostatní nováčky.“

„Po zkušenostech se mnou byste ji měli naopak zpomalit, ne?“

„Každý má právo na omyl,“ usmál se pan Nakamoto. „Nikdo nejsme bez chyby!“

„Moje chyba byla nebezpečná,“ sklopila jsem hlavu. „Nejen pro mě – já bych si jen odnesla, co jsem si sama zavařila, ale víc mě mrzí, kolik dalších lidí jsem do toho zatáhla.“

„Musíme tedy vylepšit výuku nováčků v konspiračním chování,“ řekl pan Nakamoto, aniž se přestal usmívat. „Slyšel jsem, že Evropanky udrží jen tajemství, které samy neznají – ale mohla to být i pomluva.“

„V mém případě to pomluva nebyla,“ rýpla jsem si sama do sebe.

„Líbí se mi, jak se nešetříte,“ řekl.

„Proč bych se měla šetřit?“ opáčila jsem. „Nejradši bych se pleskla, kdyby to mohlo pomoci.“

„Nepleskejte se, nemá to smysl,“ zarazil mě. „Poslyšte, Kateřino, měl bych pro vás zajímavou práci. Máme v Továrně i několik rodin, ale Virtuálové jsou v nich jen muži, ženy mezi námi zatím nejsou. Může to souviset s jejich mentalitou, může to být i skutečný problém, ale zatím se k nám všechny odmítly přidat. Jste mezi Virtuály první, ale rád bych viděl, aby se mezi nás dostalo aspoň pár našich žen. Nemohla byste si s některými promluvit? Potíž je, že o nás nemají zájem. Přesněji řečeno, mají z nás hrůzu.“

„Asi jste na ně šli špatně!“

„To víme. Ale jak – špatně?“

„Zkusím to,“ slíbila jsem jim. „Hrozně ráda bych vám pomohla, mám k vám velký a nesplacený dluh. Vojta mi o vás a zdejší továrně hodně pověděl, těšila jsem se na vás. Ale nemyslela jsem si, že to bude tak brzy a ke všemu za takových okolností.“

„Nikdo nevíme, co se s námi stane zítra, natož za týden,“ řekl Učitel. „Ale můžeme vědět, co chceme, co máme v plánu. Nemusí nám to vyjít, ale když pro to nic neuděláme, nezmůžeme vůbec nic. Nejsme ve světě sami a když budou vycházet plány jen darebům, budeme na tom hůř a hůř.“

„Chci vám pomoci,“ řekla jsem. „Jen zatím nevím jak. Všechno, co jsem až dosud dělala, bylo učení, ale skutečný záměr nás Virtuálů je mi pořád mlhavý.“

„Stačí, když se tu budete rozhlížet,“ ujistil mě Učitel. „Naučíte se tu víc než doma. Vysokou školu tu sice nemáme, ale dokážeme ji plně nahradit. Domů se budete vracet na úplně jiné úrovni.“

„Budu se snažit,“ slíbila jsem.

„Nic jiného od vás neočekávám, Kateřino. Ale to snažení očekávám hodně poctivé. Vojtěch tvrdí, že máte nadšení, snad jste tedy naše.“

„Nemám ve zvyku něco flinkat,“ ujistila jsem ho.

Pak jsme se chvíli bavili o Marcelovi. Poslal do francouzských novin své reportáže, ale ani jedny mu je neuveřejnily.

„Buď se to bojí zveřejnit, nebo tomu nevěří!“ uvažoval Učitel.

„Zapomínáte na třetí možnost – uveřejnili by to, jenže voldemorti tomu zabránili,“ navrhla jsem. „Nezapomínejte, patří jim všechna světová média a hranice států pro ně nic neznamenají. Ve Francii si nejspíš všimli, že ty reportáže odhalují největší darebáctví voldemortů poslední doby – a přece to nenechají projít mezi lidi!“

„Ano, ale Francie nemá na Somálsku žádný podíl!“

„Cožpak na tom sejde? Francouzští voldemorti včas pochopili, že reportáž poškodí voldemorty americké. V takovém případě voldemorti ukončí národní rozmíšky a spojí se. Jako vždycky, když jsou jejich zájmy kdekoliv ve světě ohrožené.“

„Přes noviny to tedy nepůjde!“ došlo Marcelovi.

„Tím bych si nebyla jistá!“ usmála jsem se. Vzpomněla jsem si, jak Vojtěch na obyčejné kopírce místo zmuchlaného kapesníku vytiskl plnou moc se všemi potřebnými náležitostmi.

„Naše Virtuálka na něco přišla, že!“ došlo Učiteli.

„Já ne, to napadlo Vojtu,“ nemohla jsem si přivlastnit cizí nápad. „Ale není to obtížné. Chce to nechodit do redakcí, kde vás vyhodí, ale do tiskáren, kde se noviny tisknou. Všechny moderní tiskařské stroje jsou dnes řízené elektronicky a dají se přeprogramovat i za chodu. První výtisky se sice posílají na kontrolu, ale pak už stroje jedou na plné obrátky a nikdo si nevšimne, že se jejich obsah změnil. Možná to někteří poskoci voldemortů zjistí až na novinových stáncích. Pro nás už není problém zajistit, aby se to vydavatelé novin dozvěděli až po rozprodání celého vydání. A kromě toho to můžeme rozšířit internetem, tam jsme přece doma.“

„Dělala jste někdy v novinách?“ změřil si mě zkoumavě Učitel.

„Ne – ale dejte mi hodinu a naučím se to!“ řekla jsem odvážně.

„Časový limit vám dáme jiný – co možná nejdřív,“ řekl Učitel. „Nevypadá to jako špatný nápad. Tištěné noviny mají větší propagační sílu. Dalo by hodně práce udělat to téhož dne ve více novinách?“

„Když do toho zapojíte Vojtěcha, stihne to i po celém světě.“

„Zajímavé!“ pokyvoval hlavou Učitel. „Proč to nenapadlo jeho?“

„Vždyť...“ zarazila jsem se. Málem jsem řekla: Vždyť je to taky jen člověk... ale nějak se mi to zadrhlo v krku.

„Ani Vojtěch nemusí stíhat všechno,“ zastala jsem se ho. „Myslíte si, že je toho málo, co právě dělá?“

„Máte pravdu, Kateřino,“ řekl Učitel. „Najděte ho a požádejte ho, aby vám pomohl.“

„To nebude těžké,“ řekla jsem.

*****

Sedmá velmoc

Vojta byl na mé volání jako vždycky po ruce a když jsem mu vysypala, co mě před chvilkou u Učitele napadlo, řekl na to lakonicky, že to může mít úspěch. Rozestřel mi pak před vnitřním zrakem formáty několika nejčtenějších deníků v největších světových městech, abych se podívala, do čeho se chci pustit. Současně mi vyhledal internetovou kuchařku typografické práce – musela jsem se za pár hodin naučit, čemu se skuteční typografové učí několik let. Dodnes jsem neměla nejmenší ponětí o pojmech jako rozpal nebo účaří, pojmy jako vdova či sirotek měly pro mě jen jeden význam a to ten základní a věta Vyhubte vdovy a sirotky! ve mně vyvolávala představu nikdy nepromlčitelného válečného zločinu. Zeptejte se ale typografa, klidně se přizná, že to dělá prakticky denně. Možná bych to nepotřebovala znát podrobně, šlo přece o jednorázovou záměnu nějakého bezvýznamného článku naším, to by mohl Vojta zajistit sám, ale chtěla jsem být u toho aspoň na dvou – třech místech najednou.

Vybrala jsem si jeden deník v New Yorku, druhý v Londýně a třetí v Praze. Na mě toho bylo dost, zbylých dvě stě osmdesát sedm světových deníků si vzal na starost Vojta. Nechal mě ale navrhnout koncepci i titulky celého článku.

Germáni odevzdali nechutnou štafetu!

Hitler se otrávil – dnes si stejných zločinců vážíme!

Seznam největších zločinců světa! Hitler až na šestém místě!

Spojené státy překonaly v genocidě  i Hitlera!

Den celosvětové hanby Spojených států!

A pak – Marcelovy obrázky z Kismaaya, mé snímky kropících letadel na palubě letadlové lodi, pořízené kamerami střel, které ji krátce poté poslaly ke dnu, a nakonec seznam všech, kdo o tom rozhodovali nebo o tom aspoň předem věděli.

Seznam i s fotografiemi opatřil Vojtěch, nikdo jiný by to v tak krátké době nerozkryl. Článek jsem ale napsala bez jeho pomoci. Do novin jsme to vkládali tak, aby bylo nemožné zabránit jejich distribuci. Začali jsme v Americe, přeskočili do Japonska, Číny, Ruska a nakonec i do Evropy s Afrikou. Jak se Země otáčela, otiskovaly to další a další noviny a souběžně se to objevovalo na internetu. Zastavit se to nedalo. Na více místech Evropy poskoci voldemortů zkoušeli stáhnout noviny s nepříjemným obsahem z trhu, ale nestačili na to, většina výtisků se mezitím dostala mezi lidi.

Zatímco se svět netečně otáčel, měli jsme první vyhodnocení. Tam, kde jsme začali – v New Yorku. Největší vlastenci to pochopili jako vlastizradu, pár šéfredaktorů se prý zastřelilo, ale mezi novináři panoval spíš šok. Nikdo z nich si nedovedl vysvětlit, jak se to vlastně mohlo stát. Kontrolní výtisky byly přece jiné, normální!

K našemu překvapení první zareagovala burza. Akcie vojenských podniků klesly rychlým tempem, jakoby předznamenaly jejich pád. Je sice pravda, že akcie nezobrazují skutečnou hodnotu podniků, ale tento pád byl příliš strmý, než aby se dal přehlédnout.

Lidé o tom diskutovali, přeli se, zda je to vůbec možné, ale když se ukázalo, že stejné zprávy obletěly celý svět, byla to pro mnohé velká rána. Ve Spojených státech je již dlouhou tradicí, že lidé vyvěšují před svým domem americkou vlajku. Druhého dne ale viselo tolik vlajek na půl žerdi, že si toho všimli i ti, kdo autentičnost článku do krve popírali.

Den celosvětové hanby!

Situaci neuklidnilo ani mimořádné zasedání Kongresu, které vystoupilo ostře proti článku, prohlásilo jej za podvrh a zlovolný pokus o diskreditaci pověsti Spojených států před světem, ale otřesenou důvěru nenapravilo.

Ve světě byly reakce ještě různorodější.

Amerikanofilové se snažili dokázat, že celý článek je falzifikát. Vzali si na pomoc vše co měli po ruce, od odborných posudků slavných vědců až po návrhy zákona, které by pochybování o čistotě amerických akcí trestalo jako prokázanou pomluvu i bez dokazování. Zákony ale neprošly, oslovení zákonodárci hovořili o potřebě zachovat svobodu slova a nepouštěli se na tenký led diskusí. Proti zveřejněným faktům se dala postavit jen prohlášení, kterým málokdo uvěřil. V mnoha státech vypukly hony na čarodějnice, jak se odpůrci článku snažili najít a zničit původce, ale při celosvětovému výskytu bylo jasné, že nemá smysl hledat původce na jednom místě. Předpokládala se existence nějaké velice početné organizace, kterou se ale nikomu nepodařilo objevit.

V arabsky mluvících zemích vypukla naopak nefalšovaná radost nad pokořením Spojených států. V OSN navrhli jejich delegáti předání strůjců Somálské genocidy před mezinárodní soud v Haagu, který se ale obviněním odmítl zabývat pro nedostatek důkazů. Tím jen zpochybnil vlastní nestrannost, již značně pošramocenou jednostrannými rozsudky v případu Jugoslávie, kdy odmítl vyšetřovat válečné zločiny americké strany. Při hlasování musel zástupce Spojených států uplatnit své právo veta, což mu na druhé straně vyneslo hlasité, pohrdlivé bučení.

Vojtěch nás zásoboval čerstvými zprávami ze světa, které bychom ani při našem urychlení nestihli získávat, ale sám z nich radost neměl.

„Nestačilo to,“ řekl mi druhého dne večer. „Proti jednomu článku vystoupily tisíce rozhořčených odpůrců a příliš rychle získali převahu.“

„Jenže půlka světa jim už neuvěří!“ namítla jsem.

„Co kdybychom zkusili totéž v televizi?“ navrhl Vojtěch.

„Filmových dokumentů máme málo,“ namítla jsem. „Jediné, co máme, jsou záběry naváděcích kamer střel. To je příliš málo a navíc jsme se rozhodli je nezveřejňovat.“

„A co bys řekla živému interview s Marcelem?“ navrhl mi.

„Vypadám na televizní hvězdu? Určitě v Továrně najdeš chytřejší a pohlednější hlasatelky.“

„Tady nepůjde o krásu, ale o chytrost,“ přesvědčoval mě. „Zdejší ženy by byly Japonky. Tobě už může být jedno, jestli tě někdo pozná, ani Marcel se jen tak domů nevrátí, ale nepotřebujeme prozrazovat, že se nacházíme zrovna v Japonsku.“

„No dobře – já to snad unesu a Marcel taky!“ ustoupila jsem.

Interview jsem s Marcelem dohodla snadno. Nouzové televizní studio jsme stvořili v jeho bytě, role kameramana se ujal Hičihiko.

Usedla jsem za stůl, Hičihiko si připravil kameru a začali jsme.

*****

Interview bylo na tu spoustu dojmů, které jsem ze Somálska měla, příliš krátké. Marcel odpovídal na mé otázky klidně a věcně a já jsem věděla oč jde. Tím jsme se od většiny podobných komentátorů lišili. Oba jsme byli přímo na místě, ačkoliv jsme to viděli z různých pohledů: já z web-kamery Marcelova notebooku, kdežto Marcel tam byl osobně a k těm obrazům cítil pach jedu a rozkládajících se mrtvol. Hlídka na nás mířila na oba, ale u mě mohli rozstřílet jen notebook, kdežto Marcel se do těch černých hlavní díval pěkně zblízka.

„Tento obrázek jsem pořizoval na ulici přímo před nemocnicí,“ komentoval záběr, kde byla asi tak stovka mrtvol. „Když jsem se pak vypotácel z nemocnice, úplně mě to porazilo. Ne že by to v nemocnici bylo lepší, ale k nemocnici občas nějaký mrtvý patří, všechno se nám lékařům odvrátit nepodaří. V Kismaayu to ale překročilo všechny meze. Jak už víte, zbyl jsem z celé nemocnice sám. Ale venku... ta spousta lidí, natahujících k nám mrtvé ruce v umlčené prosbě o pomoc – to se prostě nedalo přejít jen tak.“

„Tušíte, proč jste tu hrůzu vy a pár dalších přežili?“ nahrála jsem mu na smeč.

„Vím to. Krátce předtím jsem prodělal průjmové onemocnění, které mi v kritické době zprotivilo jakékoliv jídlo. Ten jed měl totiž dvě složky. První složka v letecky rozptýleném aerosolu, který vítr prohnal podél celého Somálska. Druhou složku jedu předem zamíchali do rýže. Aerosolu nikdo neunikl, ale stačilo ve zmíněné době nejíst rýži, takže jsem smrti unikl díky průjmu. Nikomu bych to nepřál – ale zachránil mě. K rýži se nedostala ani většina divokých zvířat, proto se jich to ani nedotklo. Pak tam ale byla skupina lidí, kteří o chystané otravě jedem předem věděli. Včas je varovali, aby nejedli rýži, aby zůstali naživu.“

„Víte už, odkud pocházela ta zamořená rýže?“

„Ano, vím,“ přikývl Marcel. „Byla z lodi, ukořistěné nedlouho předtím piráty. Ti ji vyloupili a potraviny z ní rozprodali jako náhradu za výkupné, které nedostali.“

„Pak ale ta rýže byla uloupená, kradená!“ namítla jsem mu. „Nebyla to vlastně jen léčka, past na piráty?“

„Nebyla,“ odvětil Marcel. „Jak poznáte kradenou rýži? Rozdíl mezi ní a poctivou není a že je kradená, věděli jen piráti. Na rýži se to poznat nedalo. Ale co horšího, kdyby to měla být na ně past, jedli by ji spolu s ostatními. Jenže piráti ji nejedli. Někdo je varoval, stejně jako Američany, zaměstnané u amerických firem a na konzulátech.“

„Takže pirátům, proti kterým to bylo zaměřeno, se nic nestalo?“

„Prakticky nic,“ zavrtěl hlavou Marcel. „Číňané později objevili jejich sídlo – celý komplex luxusních opevněných vil. Byl ale prázdný, bez jediné mrtvoly. Sami piráti – či spíš jejich bossové – před Číňany uprchli. To nasvědčuje předběžné domluvě mezi piráty a organizátory genocidy. Jsou to jen mé dohady, ale pak by ta akce nebyla zaměřena proti nim, byli by jen součástí plánu na vyvraždění celého národa.“

„To ale vypadá na použití bojových plynů! To se přece již od dob první světové války považuje za válečný zločin!“ pokračovala jsem.

„Souhlasím,“ odvětil Francouz. „Byl to válečný zločin!“

„To je ovšem velice závažné a silné tvrzení,“ řekla jsem.

„Řeknu to tedy jasněji. Jako lékař zde prohlašuji, že v Somálsku neřádila nemoc, ale cílená otrava binárním jedem. Jedna složka byla v rýži, v ostatních potravinách nic závadného nebylo. Měl jsem s sebou pár vzorků a mé pokusy na myších to potvrdily. Sama rýže jedovatá nebyla a zpočátku nikomu nevadila. Druhá složka, letecky dopravená na místo, sama také jedovatá nebyla, ačkoliv trochu zapáchala. Proto přežila divoká zvířata a pár lidí, které někdo včas varoval. Když se ale obě složky spojily – v pytlích nebo až v tělech obětí – vyvolaly rychlou, bolestivou otravu a neodvratnou smrt.“

„Když jste posílal své zprávy přímo z Kismaaye, tvrdil jste ale, že je to nemoc a že lidé dál umírají!“ namítla jsem – nebo to tak aspoň vypadalo.

„Ano, tehdy jsem si to ještě myslel,“ odpověděl. „Nenapadlo mě, že jde o takový zločin. Spousta lidí ale přežila první vlnu prostě proto, že pro ně rýže nebyla cenově dostupná. Piráti nebyli žádní prosťáčkové ani drobní zlodějíčkové, aby nakradené zboží prodávali lacino a všem. Když se většina měst vyprázdnila, nejchudší Somálci, kteří přežili díky svému hladu, se zmocnili rýže zanechané v prázdných obchodech – a je jasné, že za těch okolností ke drancování zcela zákonitě dojít muselo – a následovali ty, kdo si vlastní smrt nejprve řádně zaplatili.“

„Jak se na to díváte teď, z bezpečí?“

„Nikdo na světě nebude v bezpečí, když se dějí takové zločiny!“ odvětil. „Dosud jsem měl velké štěstí, přiznávám. Nepatřil jsem mezi včas varované vyvolené, jako lékaře mě to ohrožovalo stejně jako ostatní. Nebudu zbytečně opakovat, co mě zachránilo. Nemusím ani vykládat, kdo mě zachránil před americkou vojenskou hlídkou, která mě málem zastřelila jako nepohodlného svědka. Ale musím z tohoto místa požadovat mezinárodní soud pro válečné zločiny nad těmi, kdo tu genocidu naplánovali a spáchali. Na prvním místě nad jejich vrchním velitelem prezidentem Spojených států, přes všechny, kdo to vymysleli a naplánovali až po důstojníky, kteří o tom věděli. Bude to jistě několik tisíc lidí, ale ti všichni jsou vinni nejtěžším zločinem genocidy.“

„Myslíte si, že budou před soud postaveni?“

„Možná nebudou. Pak se vina za budoucí zločiny rozšíří i na ty, kdo vinu netrestali, ačkoliv měli a mohli. Pokud nebude zločin ztrestán hned, nebude ztrestán nikdy a může se kdykoliv opakovat. V tom je jeho největší nebezpečí.“

„Můžete předstoupit se svědectvím před nezávislý a nestranný mezinárodní soud za předpokladu, že svědkům zajistí bezpečnost?“

„Potíž je, že v tomto světě o žádném nezávislém soudu nevím,“ řekl. „Soud v Haagu není nezávislý ani nestranný a nedokázal zajistit bezpečí svědků, a žádný soud nemá pravomoc soudit viníky Somálské genocidy. To mohou jedině soudy Spojených států, ale ty na tom nemají zájem. Už protože zločinci mohou v současné době nepohodlné svědky umlčet a takový soud prostě nepřipustit. Proto jsem vám tak vděčný za váš azyl.“

„Děkuji vám aspoň za to, že jste byl ochotný vystoupit zde.“

„A já vám za to, že jste mi to umožnili.“

*****

Nebyla to rána z čistého nebe, jako hackerský útok na noviny, ale také to stálo za to! Tentokrát jsme se napojili na televizní vysílače, ale nikdo nedokázal zjistit, odkud pirátské vysílání pochází. V televizních studiích se mohli přetrhnout snahou odpojit nás – marně. Studio Fox News se nás pokusilo umlčet totálním vypnutím proudu v celé budově, zajistili dokonce, aby nenaskočily nouzové diesel-agregáty. Redakce Fox News se ponořila do tmy, ale signál přicházel do vysílačů dál, ani vypnutí přenosové trasy to nepřerušilo. Kdosi nařídil vypnout nejbližší vysílače. Stanice Fox News se rázem změnila v šumové zrnění, ale po půlvteřině se obraz objevil znovu z náhradních vysílačů. I kdyby se podařilo vypnout všechno, diváci by nejspíš přepnuli na jiný kanál – kde běželo totéž.

Interview nebylo dlouhé, jen pár minut, spousta lidí je přehlédla, jenže po hodině se na všech televizních stanicích objevilo znovu. Bylo vlezlejší než všudypřítomná reklama, přerušovalo nejen filmy, ale i reklamy a vnutilo se na všechny televizory ve Spojených státech, ať přijímaly pozemní nebo satelitní signál.

První i druhé vysílání bylo ještě snadné přehlédnout. Na začátku třetí hodiny již velká část Američanů napjatě očekávala, zda se objeví i potřetí – a nebyla zklamána. Čtvrtou reprízu již očekávalo více lidí než přímý přenos z návštěvy papeže.

Přerušování programů se opakovalo až do půlnoci, kdy už bylo jasné, že interview shlédla drtivá většina televizních diváků. Umístili jsme celou videonahrávku na několik známých serverů a ochotné ruce je začaly rychle šířit dál. Tady si cenzura ani neškrtla a neškrtne.

Tentokrát se žádní mediamachři nestříleli. I nejzarytějším vlastencům muselo být jasné, že tohle není zrada jejich jednotlivce, ale útok neznámých pachatelů. Ještě tak vědět odkud! Podle večerních zpráv se ale zastřelil jeden generál z hlavního štábu. Nacházel se totiž na seznamu největších zločinců světa – sice hluboko pod Hitlerem, ale přesto to neunesl.

Upřímně řečeno – byl z nich zřejmě nejčestnější.

Marcel d'Avigny se v našem interview odkryl úplně, řekl tam celé své jméno, ale všem bylo jasné, že je někde dobře ukrytý. Já jsem zatím zůstala pro většinu Američanů anonymní. Napadlo mě, že mě mohou poznat ti, kdo mě v Praze přebírali od našich tajných, ale nebylo pravděpodobné, že by byli touto dobou ve Státech. Mohli by mě časem poznat spolužáci, až se k nim videonahrávka dostane, ale ti si to budou nanejvýš překvapeně sdělovat mezi sebou a dál se to od nich nedostane. A i kdyby – Echelon je mocný – pak moje stopa končí ve chvíli, kdy americké auto přepadli moji zachránci.

Nemohlo by je to ale přivést až sem, do Japonska?

Když jsem se s tou obavou svěřila Vojtovi, prohlásil, že to zahrne mezi sledovaná témata. To by mě mělo uspokojit – budu sledovaná stejně pozorně jako všechny atomové bomby světa, pokud ne lépe... Strachovala jsem se ale více o své Japonské zachránce.

Na mně snad tolik nezáleželo.

*****

Továrna Koujou

Interview zasáhlo ve Spojených státech víc lidí než články v novinách, ale jen tam. Internetová videa převzala stanice Al-Jazeera, ale v Evropě se rozhostilo trapné ticho. Tak těžké obvinění se nedá jen tak přejít mlčením, ale novinářům ani politikům se do přímého vyjádření nechtělo. Rozhodování neměli snadné. Dát se lidmi obvinit z podpory genocidy – nebo si rozhněvat nejmocnější stát světa?

Bylo teď především na Američanech, jak se k tomu postaví.

Vojtěch mi svěřil, že se na americké straně internetu rozvinula nebývalá aktivita. Ne mezi lidmi, tam vládl stav podobný šoku, stejně jako ve zbytku světa. Horečnou činnost vyvíjely armádní kruhy. Ve snaze zkonsolidovat se zadávaly tisíce nesplnitelných úkolů státním i soukromým informačním službám, vypisovaly pátrání, najímaly hackery, slibovaly a vyhrožovaly.

„Odměna za tvé vypátrání je sto milionů v dolarech,“ ujistil mě.

„Pěkná sumička,“ odvětila jsem. „Na charitu to nikdo nedá, zato »lovci lebek« jsou dobře placení...“

„Charita...“ řekl Vojtěch. „Kdyby raději nebyla...“

„Ty bys nechal ty, kdo ji potřebují, na holičkách?“

„Ne,“ odvětil. „Bylo by lépe, kdyby byla charita úplně zbytečná a na holičkách nezůstal nikdo. Pak teprve by bylo dobře na světě.“

„To je sice krásné, ale nereálné,“ podotkla jsem.

„Nereálné, ale krásné,“ obrátil to. „Na odstranění hladu by úplně stačilo to, co se ve vyspělých zemích úmyslně zničí.“

„Jak to zatím vypadá?“ zkusila jsem změnit předmět hovoru.

„Chystá se obrovská mediální protiakce,“ řekl. „Chtějí nás dávat do souvislostí se zmizelou americkou flotilou.“

„Takže uhodli všechno?“

„Tak se to nedá nazvat. Nic neuhodli, ale hodili bychom se jim jako obětní beránci. Nebylo by to poprvé, ale kdyby nás odhalili, zabili by dvě mouchy jednou ranou. Svět by měl viníky všeho zla a oni by byli opět tím ublíženým, spravedlivým mstitelem.“

„To myslí vážně? S tou tunou másla na hlavě by chtěli útočit?“

„Jistě,“ souhlasil. „Škoda, že neznáme, kam zmizeli ti praví piráti! Ale ani já jsem nestihl uhlídat všechno, co se kde ve světě šustlo. V Somálsku je počítačové vakuum, počítač je tam známkou cizince.“

„Piráti je neměli?“

„Zřejmě měli, ale odvezli si je a určitě je cestou nezapnuli, to už jsem po nich šel. Opravdu nevím, kam se mezitím ztratili. Počítačů zatím není na světě dost, aby zajišťovaly nepřetržitý dohled nad lidmi. Což je asi dobře. Když se to nedaří mně, nepodaří se to nikomu.“

„V Somálsku!“ upozornila jsem ho. „V rozvinutějších zemích je dnes tolik kamer, že není problém lidi sledovat málem i na záchodech!“

„Zatím to nedokáži ani já,“ trval na svém. „Možná je to dobře, ale na druhou stranu si musíš uvědomit, že jsem méně než stín.“

„Stín, který potopil americkou flotilu?“

„Stín, který umí obrátit nejnovější počítačem řízené střely proti jejich pánům, ale nedokáže odklonit hlaveň obyčejné útočné pušky, mířící na nevinnou oběť! Vzpomeň si, jak ses strachovala o Marcela! Záchrana byla ve tvém pohotově vydaném falešném rozkazu. Tvé síly nestačily na nic víc než rozechvět správným způsobem membránu jednoho telefonu.“

„Stačilo to přece. A ty jsi stín, který hlídá desetitisíce atomových raket, schopných vyhladit lidstvo!“

„Ale mám neřešitelný problém s džihádisty, kteří se sami omotají výbušninou a odpálí se mezi lidmi!“

„Pokud to není úplně jinak!“ pokrčila jsem rameny.

„Nejvíc zla se odehraje bez počítačů. U primitivního barbarského mučení nenajdeš poblíž jediný počítač, ať mučí fanatičtí afričtí černoši nebo stejně bezcitní Američané! Války vždycky vyhrávali pěšáci! Děla, letadla a tanky nepřítelem snad otřesou, ale bojovníky dostane z úkrytu zase jen chlap s puškou.“

„Udělej si tedy takové bojovníky!“ napadlo mě. „Byl by to tak velký problém?“

Následovala chvilka ticha. Panebože, došlo mi, on nad tím vážně začal přemýšlet! Až teď, ale – strašně dlouho! Přejel mi až po zádech mráz, když jsem si uvědomila jeho výpočetní sílu, která se teď téhle ledabyle nadhozené myšlence věnovala.

Ale současně jsem si uvědomila, co jsem to plácla. Postavit si armádu robotů by nebyl pro Vojtěcha problém. Japonci by mu pomohli – to by pro ně nebylo nic neobvyklého, s roboty si přece hrají už dlouho.

„To nepůjde,“ přiznal ale Vojtěch po chvíli. „Učitel to nechce.“

„Co nechce?“

„Strojové bojovníky,“ opakoval. „Promiň, že jsem tě teď nechal čekat, ale nejprve jsem se musel poradit s ním. Nelíbí se mu to.“

„Nevěří ti, že bys toho nezneužil?“

„Tak to neřekl,“ opravil mě. „Jen mě ujistil, že tohle voldemorty napadlo už dávno. Robotický válečník může změnit války v ještě větší masakry než dosud. Vezmi si bezpilotní letadla! Řídí je ještě lidé, ale vědomí naprosté beztrestnosti jim dodává na bestialitě. A ti, kdo jim zadávají úkoly, chtějí po nich výsledky, ale nevadí jim, když všechnu zbylou munici vyprázdní do civilistů. Čím větší horror, tím lépe!“

„Obává se toho Učitel i u tebe?“

„To je první krok, dalším krokem jsou robotické tančíky, které už se také začínají používat. Jsou ještě horší, neboť dokáží proniknout za lidmi i do skrýší. Mohl bych je použít už teď, mají je na více základnách, ale sám se jich trochu děsím.“

„Obává se toho Učitel u tebe?“ opakovala jsem otázku, abych jí dodala závažnosti.

„Řekl, že na ně nesmíme jít stejnými prostředky. Kdybychom se rozhodli použít sílu, nebudeme lepší. Musíme je přemoci chytrostí.“

„Tak vymysli něco inteligentnějšího než robotické bojovníky!“

„Tobě se to řekne!“ vzdychl si.

„Nemáš snad k dispozici všechno naše vědění?“

„Mám,“ přiznal. „A to není všechno. Mám k dispozici i tajné projekty z celého světa. Na chráněných discích dnes najdeš všechno, poslední dobou se rozmohla úplná mánie převést do elektronické podoby všechno, co za něco stojí. Od digitalizovaných starých knih po tajné projekty, ze kterých mě mrazí hrůzou.“

„Tak co ti brání něco z toho využít?“

„Slíbil jsem právě Učiteli, že nikdy žádného robotického vojáka nepostavím,“ přikývl.

„Tak postav robotického nevojáka,“ navrhla jsem mu. „Dokázal bys postavit podle lidského vzoru robota, který by sice neuměl střílet, ale pomáhal by lidem? Nebo je to i dnes příliš fantastické?“

„To bych samozřejmě dokázal,“ odvětil. „Ale čím by se takový robot lišil od robovojáků?“

„Nebude ozbrojený,“ navrhla jsem mu. „A především účelem.“

„Co by takovému robotu bránilo vzít zbraň a použít ji?“

„Ty!“ řekla jsem prostě. „Byl bys to přece ty!“

„Nechci být takovou karikaturou člověka!“

„Proč karikaturou?“ namítla jsem. „Budeš pořád tím, čím jsi. Jen získáš periferii, jakou jsi dosud neměl. Nic víc. Nemusíš ji používat ke zkáze, jako střely. Ty se k ničemu jinému nehodí, ale humanoidní robot může být lidem užitečný. To zbraně nikdy nebudou. Jak říká můj táta – člověka můžeš zabít i rýčem, ale samopalem zahrádku nezryješ.“

„Máš asi pravdu,“ řekl po krátkém zaváhání.

„A co na to Učitel?“ zeptala jsem se ho.

„Neřekl jsem mu to,“ odvětil. „Mohl by mě zavázat slibem, že se o to nebudu ani pokoušet.“

Zarazilo mě to. Proč tedy to zpoždění? Ačkoliv – opravdu o tom mohl přemýšlet...

„Takže se ti ten nápad líbí?“ chtěla jsem vědět.

„Líbí,“ odvětil.

*****

„Prosím vás, nemohla byste mi poradit?“ oslovila jsem v jídelně jednu Japonku, oblečenou do moderní evropské halenky a džínů. „Víte, jsem tady nová a ještě se tu moc nevyznám.“

V Továrně jsem se s tradičními japonskými kimony nesetkávala, tady vypadali skoro všichni moderně.

„Beze všeho,“ svolila a zvědavě se na mě dívala. „Co si přejete? Vám snad dělá průvodce Hičihiko.“

Byla v mém věku, odhadla jsem ji na studentku, byla jen hezčí. Měla všechny vlastnosti, které mi chyběly. Drobnou štíhlou postavu, malé ruce, hladkou pleť i pečlivě upravené vlasy. Kdyby ji to napadlo, mohla by se ucházet o titul Miss. Doufala jsem, že mi u ní pomůže věkové spříznění, ale moc jsem si nevěřila, jsem tu přece cizinka.

„Hičihiko je odborník,“ přikývla jsem. „Ale je to muž. Víte...“

„Aha!“ zamrkala na mě šibalsky. „Také nechcete, aby kdekdo viděl vaše prádlo?“

„O tom jsem už slyšela,“ usmála jsem se. „V Evropě na to tak přísně nehledíme. Ale je toho víc, co si občas přejeme neukazovat. Někdy to jsou jen myšlenky.“

„Máte pravdu. Nesedneme si někam stranou?“

Vyzvedly jsme si u pultu pití a pár zákusků. Já jsem si dala kávu, Japonka čaj. Pak jsme se přesunuly do rohu jídelny, kolem nás bylo několik řad prázdných stolů. Příhodné místo pro dívčí tajnosti.

„Říkají mi Kateřina,“ představila jsem se.

„Říkejte mi Aiči-san,“ řekla na oplátku. „Jste z Evropy? To je dobře, už jsem si vás špatně zařadila...“

„Odkud byste mě hádala?“ usmála jsem se na ni.

„Víte, máte takovou... americkou postavu...“ zarazila se.

„Myslíte si, že jen Američanky jsou tak tlusté?“

„Tak jsem to ani nemyslela, nechtěla jsem se vás tak dotknout!“ zabrebtala.

„Nedotknete se mě,“ uklidňovala jsem ji, aniž bych měnila svůj úsměv. „Jsem jaká jsem. I kdybych zhubla na kost, budu pořád takhle rozložitá. Mám zkrátka takové kosti a to kolem je jen... přívažek...“

Přimělo ji to k nechtěnému, marně potlačovanému úsměvu. Jak by taky ne! Svádět při mé postavě všechno na kosti...

„Odkud tedy jste?“ zajímala se.

„Z Čech,“ netajila jsem to. „Předtím jsem studovala v Praze.“

„Čechy... taková... exotická země! Vy vůbec nemáte moře, že?“

„Čechy jsou uprostřed Evropy,“ kývla jsem. „Zemí bez vlastního moře je tam víc. Švýcarsko, Rakousko, Maďarsko...“

„Někdy bych se tam chtěla podívat,“ řekla. „Slyšela jsem, že Praha je nejkrásnější město Evropy. A máte úžasnou hudbu. Byla jsem na českém koncertě v Tokiu.“

„Hudba je krásný obor,“ přikývla jsem. „Kéž by se lidé více věnovali hudbě než tomu, co jiným škodí!“

„Pravda,“ souhlasila. „Víte, někdy mě jímá závrať z toho, co tady naši muži dělají.“

„Myslíte továrnu?“

„Všechno tady!“ máchla rukou. „Z některých jde doslova hrůza. Vy jste se s tím ještě nesetkala? To snad není možné! Tady v továrně jsou takoví skoro všichni!“

„Všichni ne,“ zapochybovala jsem. „Například můj táta je z toho, chudák, ještě zmatenější než já.“

„Aha – vzali ho sem, protože je z rodiny,“ pochopila. „Ti jsou asi jediní normální. Ale někdo z vaší rodiny musí být... jejich... Jinak byste tu nebyli.“

„No – máte pravdu,“ přistoupila jsem na to.

„Ani mi neříkejte, kdo to je. Nejspíš bratr, když otec ne...“

„Vám ti... jejich... vadí? Nebo se jich bojíte?“

„Bojím,“ přiznala. „Víte, u mě je to bratr.“

„Bratra se snad bát nemusíte,“ chlácholila jsem ji.

„Kdysi byl jako ostatní chlapci. Dnes... ne že bych se ho bála dotknout, ale... zkrátka už to není on. Kdysi mi záviděl, jak snadno mi jde učivo ve škole. Dnes – nestačím zírat, prostě na něho nemám. Mohl by jít od hodiny na univerzitu, ale řekl, že tam nepůjde, protože ji nepotřebuje. Že už teď zná víc, než co by se tam mohl dozvědět. A nejhorší je, že... já mu to... věřím.“

„To by snad nebylo špatné,“ zastala jsem se ho.

„To ještě ne,“ vzdychla si. „Jenže – on sedí pořád u počítače, sotva vstane na jídlo, ale... nebudete mi to věřit, on prostě nechodí spát. Občas si lehne, ale má obrazovku i nad postelí a sleduje ji tam... a já přitom vůbec nechápu co!“

„Ještě si nezvykl obejít se bez obrazovky,“ komentovala jsem to. „Až se to naučí, sundá obrazovku ze stropu a vypne ji.“

„Myslíte, že pak bude spát, jako normální lidi?“

„To ne, ale nebude přitom koukat do obrazovky,“ usmála jsem se.

„Normální lidi v noci spí! Tohle je... on je možná démon... a přitom je to pořád můj nešťastný bratr! Co bych dala za to, aby byl zase normální!“

„Aby vám zase záviděl, jak vám to jde ve škole?“

„Já už nechodím do školy,“ řekla. „Dokončila jsem, nač jsem stačila, na universitu nemám, teď toho musím využít. Měla bych si najít zaměstnání, jenže tady v Továrně mě nikdo nepotřebuje.“

„Proč ne?“

„Protože tady všechno dělají roboti,“ řekla ukřivděným tónem. „Pro lidi jako já tu prostě není místo.“

„Máte v něčem nedostatek?“

„Co se týče nedostatku, na ten si nestěžuji. Bratr nás uživí, máme všechno co potřebujeme – až na televizi, ale jde to i bez ní.“

„Televize tu ale jsou,“ podotkla jsem.

„Jsou,“ přikývla. „Ale je tu slabý signál, chytáme jen tři stanice, z toho jedna je zdejší vnitřní. Zajímalo by mě zaměstnání ve studiu, ale tam se nikdo nedostane, studio je prý obsazené. Zbývající stanice jsou zvenčí, jsou to aspoň ty slušnější, bez reklamy, jako bývá ve většině stanic. Ale výběr velký není.“

„Já v poslední době televizi nesleduji vůbec,“ přiznala jsem.

„Jestli jste studovala, nedivím se tomu,“ přikývla chápavě. „Při takové zátěži je televize jen přítěží. Ale kdybyste neměla co dělat...“

„Naštěstí mám i tady co dělat,“ přiznala jsem.

„Ale co děláte?“ ožila Aiči-san. „Tady je přece hrozná nouze o normální práci! Přitom jste tu nová... vám Hičihiko práci sehnal?“

„Budu pokračovat ve studiu,“ řekla jsem. „Pan Hičihiko mi řekl, že se tady vzdělání počítá jako práce.“

„Tak to ano,“ přikývla. „To se tu děje. Kdo má buňky na studia, pro toho je továrna ideální. A máte i větší naději na zaměstnání, až vystudujete. Tady seženete jen práci, vyžadující universitu – nebo raději dvě. Anebo... anebo musíte být jako můj bratr.“

„To je snad totéž,“ navrhla jsem. „Váš bratr má zřejmě ty... buňky na studium. Přála bych mu to.“

„On přece nestuduje,“ zavrtěla hlavou. „Dělá v továrně – až na to, že tam nechodí. Tvrdil mi, že pracuje na dálku...“

„Když je to možné, proč ne?“

„Je to démon...“ otřásla se.

„To si ve středověku lidé mysleli o kdekom,“ pokusila jsem se ji utěšit. „Dnes už se to tak nebere. Ani na čarodějnice už nevěříme.“

„Člověk, který vůbec nespí, nemůže být člověk!“

„Proč?“ udělala jsem udivený obličej. „Náhodou mi to pan Hičihiko vysvětlil, nic nemožného to není. I v přírodě žijí tvorové, kteří nespí. Tuleni, chobotnice... oni vlastně spí, ale jen na půl hlavy a druhá půlka hlavy je vzhůru. Normální lidé to zatím nedokáží, ale naučit se to dá a pak se vám zvenčí může zdát, že takový člověk nespí vůbec. Ale není to tak, on prospí dokonce většinu dne – jenže jen napůl.“

„To přece není přirozené!“ vzbouřila se Aiči-san. „Co svět světem stojí, nikdy to lidé nedokázali!“

„Co svět světem stojí, lidé neuměli létat,“ opáčila jsem. „Dnes létají docela běžně.“

„Ano, ale pomocí letadel, techniky!“

„Co svět světem stojí, lidé nedokázali malovat bez barev. Dnes to pomocí počítačů dokáže kdejaké dítě.“

„Ano, ale zase je v tom technika!“ namítala. „Jenže když člověk skočí ze skály bez techniky, i kdyby to byl obyčejný padák, roztříští se dole na kusy.“

„Ano, technika v tom je,“ připustila jsem. „Ale na rozdíl od létání, které se naučit nedá, spaní na půl hlavy se naučit dá. Techniku potřebujete jen na počátku. Jakmile se to naučíte, obejdete se bez ní. Něco vzdáleně podobného je v medicině. I tam technika občas pomáhá a pak už to tělo musí zvládnout samo.“

„Ale tím jen posílíte něco, co mělo fungovat samo!“ namítla.

„U polospánku posílíte, co u chobotnic a tuleňů fungovalo dávno před námi. Máme to v genetické výbavě, jen jsme to nepoužívali, je to takové krátké spojení na společné předky, ale jakmile se tato cestička propálí, jde to i bez techniky. Dokazuje to, že je to možné. V přírodě platí, když se nějaký orgán nepoužívá, ztrácí se. Dodnes máme v těle zbytky orgánů, u jiných tvorů funkčních. Třeba slepé střevo – u člověka je zbytečné, takže nám nevadí jeho chirurgické odstranění a spousta lidí žije bez něho. Ale kdysi význam mělo a tehdejším živočichům by jeho odstraněním hrozila smrt...“

„Říkáte to nějak moc vědecky, nerozumím vám,“ přerušila mě.

„Aha... omlouvám se. Jako studentka občas používám odborné vyjadřování,“ připustila jsem. „Nevadí, zkusím to podat lidsky. Spaní na půl hlavy není nepřirozená vlastnost. Jen ji lidé dlouho nepotřebovali a zapomněli ji. Když si pomůžete technikou, obnoví se. Zkrátka si vzpomeneme, jak to dělali naši dávní předkové. Není na tom nic démonického, to se můžete naučit také.“

„Říkáte?“

„To vím velice dobře, mě to naučili také,“ přiznala jsem.

„Vy jste... taky...“ podívala se na mě Aiči-san ustrašeně jako na jedovatého hada.

„Ano, také umím nespat,“ ujistila jsem ji co nejklidněji, jakoby o nic nešlo. „Je to užitečné, přidá vám to denně několik hodin volného času a pro studenty jako jsem já je to k nezaplacení. Normálně trávíte třetinu života spánkem. Bylo to pro mě zpočátku nezvyklé, ale zvykla jsem si. I pak je dobré třetinu dne – nejlépe v noci – klidně ležet, aby si odpočinulo i tělo, ale hlava zůstane svěží prakticky pořád. Podívejte se, spousta lidí neumí jezdit na kole a závidí to jiným. Ale stačí se to naučit a může jezdit každý, komu slabost nezabrání na kolo vylézt. Jakmile se to jednou naučíte, umíte to na celý život, i když to nepoužíváte.“

„Jak se to shoduje s tím, co jste říkala předtím?“ dívala se na mě podezíravě. „Když něco neužíváte, zmizí to, nebo to je na celý život?“

„Některé vlastnosti jsou trvalé, ale jen pro vás. Jízda na kole je na celý váš život, ale vaše děti tu znalost nezdědí. Chtějí-li jezdit na kole, musí se to samy naučit.“

„No dobře, ale... jak se to dá naučit?“

„Je to poměrně jednoduché,“ ujišťovala jsem ji. „Nasadíte si na čelo takovou pásku a ten, kdo vás bude učit, vás pomocí té pásky...“

„Hačimaki?!“ vyjekla. „Tu nosí můj bratr pořád! Mám strašné tušení, že právě ta páska se sluncem z něho dělá démona!“

„Páska sama z vás démona neudělá,“ chlácholila jsem ji. „A dá se přece sundat.“

„Jenže bratr ji nesundává! Nikdy! On se s ní snad i sprchuje!“

„Poslyšte – bílá páska na čele s červeným sluncem uprostřed... nebylo to kdysi vaše válečné znamení?“

„Hačimaki se tak používaly... ale ne vždy... měly přinášet štěstí a odrážet zlo, hlavně démony, nasazovaly si ji i ženy před porodem, ale teď... v Továrně ji nosí skoro všichni... vy ji naštěstí nemáte...“

„Nevěřím, že by páska udělala z člověka démona,“ řekla jsem. „Měla jsem ji přece také, když mě učili spát na půl hlavy. Neměla jsem ale vaši hačimaki, bílou se sluncem. U nás se nosí obyčejná strakatá čelenka a nikdo jí nepřikládá ten význam jako vy.“

„Takže to umíte taky? Vždyť je to nepřirozené!“ vybuchla.

„Jak se to vezme,“ pokrčila jsem rameny. „Úplně nepřirozené to není, v přírodě se to vyskytuje. Když překonáte nevědomost, naučíte se to. Pro mě jako studentku je to úžasný dar. A obecně pro každého, kdo potřebuje přemýšlet. Ostatním to tolik nepřinese. Je to jako nespavost. Jistě to znáte – myšlenky bloudí sem a tam, ale usnout ne a ne. Pak je lepší vstát a nespavost využít aspoň na čtení knížky, když jiné využití nemáte. Já jsem jako studentka popadla vždycky učebnici.“

„Jenže když probdíte noc, druhého dne za nic nestojíte. Usínáte v chůzi, nemůžete se na nic soustředit...“ připomněla mi.

„Ano, to také znám z dřívějška. A nemusí to být jen po probdělé noci, dříve na mě občas přicházela nečekaná ospalost i ve dne. To se mi teď nestává. Přesněji – kdykoliv ve dne cítím ospalost, klidně dovolím ospalé půlce hlavy usnout, ale ta druhá půlka bdí a až si odpočinu, vyměním si je. Zvenku to ani není znát. Chce to ale nějakou zajímavou činnost pro noční hodiny, je škoda promarnit ten dar na nesmyslech. Jako studentka mám naštěstí stále o čem přemýšlet. Hlavní je, že jsem pořád svěží, jako kdybych se každou noc dobře vyspala. A přitom nespím už pěkných pár měsíců.“

„Vy vážně věříte tomu, že to z vás neudělá...“

„Vypadám snad jako démon?“ usmála jsem se.

„No... nevím...“ strachovala se.

„Má to i jednu nevýhodu,“ pokračovala jsem klidně. „Nepřenese se to na děti, není to dědičné. Ale u těch nejmenších je snad lepší, když většinu času prospí, beztak potřebují na růst klid. Myslím si, že malé děti, dokud jsou ve vývinu, by se to učit ani neměly, nejdřív tak od šestnácti let... ale na ten problém mám ještě dost času...“

„Vy byste to nechala udělat... i svým dětem?“

„Ne dříve než od šestnácti let,“ ujistila jsem ji. „Nechtěla bych jim brát dětství. Kromě toho se zatím neví, jak se to bude projevovat v těhotenství. Možná bude lepší spát v té době normálně.“

„A nebojíte se, že by to ublížilo vašim budoucím dětem, když to děláte teď?“

„Podle toho, co o tom vím, se nebojím. Zatím se nechystám mít dítě, nejprve chci dostudovat – ale ve studiu mi to hodně pomáhá. Třeba by to pomohlo i vám!“

„Já nemám na studia vlohy,“ řekla rychle, ale s trochou smutku.

„To se mi nechce věřit,“ popíchla jsem ji. „Váš bratr na to má? Předtím jste přece byla lepší než on!“

„Nevím,“ řekla nerozhodně. „V Evropě je to jinak, ale u nás...“

„Máte pravdu, neznám Japonsko natolik, abych mohla radit,“ přiznala jsem. „Zatím jsem se trochu seznámila se zdejší Továrnou. Ale mám dojem, že právě Továrna se Evropě hodně podobá. Neodvážím se vám nic radit, ale mně dala možnost pokračovat ve studiu a byla bych strašně hloupá, kdybych toho nevyužila.“

„Ano – ale pak za to bude po vás něco chtít, ne?“

„S tím počítám,“ pokrčila jsem rameny. „Každý systém, který dává nějaké výhody, za ně něco chce, ať je tím systémem stát, Továrna nebo rodina. V Evropě máme hezkou pověst o muži, kterému stačily k životu denně tři mince – a to ještě jednou mincí splácel dluh a druhou půjčoval, takže mu zůstala jen jedna. Máte vy také něco takového?“

„Nevím... Co to znamená...?“

„To znamená, že ten muž živil otce – a vracel mu tak dluh, neboť otec ho předtím vychoval. Sám navíc živil syna – to byla ta půjčka. Kdo nesplácí dluhy, nemá čest a kdo nepůjčuje, nemá rozum, to byl význam té pověsti.“

„Hezká pověst. U nás je princip giri a nindžó, povinnost k dětem a k rodičům. Teď se ale víc prosazuje americký způsob: Každý ať si pádluje svoji kanoi. Děti jsou překážkou kariéry a starých je třeba se rychle zbavit... Ale i v Evropě máte potíže s malým počtem dětí, ne?“

„Máme,“ přiznala jsem. „To hloupé pádlování vlastní kanoe dorazilo i k nám. Nejsou ale naše původní principy i pověsti hezčí? Já chci mít aspoň čtyři děti a své rodiče nechci opustit. Ale všimněte si, jak se lidé navzájem chovají tady v Továrně. Každý se poctivě stará o své bližní, ne aby každý pádloval svou kanoi a ostatní nepozorovaně potápěl. To přece ani nemůže být démonické. Nevychovává démony spíš ta osamělá kanoe?“

„Možná,“ připustila. „Vy byste mi tedy radila... nechat se taky naučit...“

„Radit vám nebudu, na to bychom se musely lépe znát,“ odmítla jsem. „Jen jsem vám předvedla můj pohled na vaše obavy. Já se toho nebojím, považuji to za dar, ačkoliv uznávám, že to strach vzbudit může. Rozhodnutí ale bude na vás, vždyť ani nevím, jestli toho daru vůbec využijete.“

„A říkáte, že... ta hačimaki... se dá sundat kdykoliv?“

„Požádejte svého bratra, ať si ji na chvíli sundá, a uvidíte.“

„Ale kdyby byl...“ nedořekla.

„Není démonem,“ ujistila jsem ji. „Nevím, jak je tomu u vás, ale u nás se démoni o své sestry nestarají. Nechávají je dopádlovat svoji kánoi třeba až k vodopádu.“

„Máte snad v Evropě také démony?“

„V naší rodině určitě ne. Ale těch amerických, kteří si zásadně hledí jen a jen svého a na druhé nehledí, je dneska i u nás víc než dost.“

„Tak to není jen u nás!“ vzdychla si.

„Není. Škoda,“ řekla jsem.

*****

Rozešly jsme se s Aiči-san v pohodě. Nevím, jestli jsem její odpor k démonům překonala, ale udělala jsem co se dalo. Japonci si do soukromí nikoho jen tak nepustí a dostat se k ní blíž bych považovala za malý zázrak. Vrátila jsem se k našim a ochotně se s nimi podělila o své dnešní dojmy. Na oplátku mi ukázali nově zařízený byt. Nábytek už byl na místě. Ložnice měla patřit rodičům, takže tu byly dvě skoro evropské pohovky, do nichž se ukládaly přikrývky. Tím ale byla malá ložnice plná. V maličkém obývacím pokoji umístili pohovku pro mě, stoleček a dvě křesílka. Ani tady již mnoho místa nezbývalo. Ještě že kuchyňka vypadala evropsky a vedle linky zbylo místo na obyčejný kuchyňský stůl se čtyřmi židlemi.

Proč čtyři, když jsme tři? Ale i stůl má čtyři nohy.

Nevděčník Punťa mi sice přátelsky olízl ruku, ale tím považoval povinné přivítání za vyřízené a šel si lehnout na kobereček, původně určený do ložnice. Zabral si jej jako pelíšek a zavrčel na mě, když jsem se přiblížila. Pochopitelně – za vůdce smečky uznával jen tátu.

Rodiče mě poslouchali až nábožně. Už to, že jsem se v Japonsku domluvila! Co budeme dělat, jak se máme chovat k sousedům a další podobné otázky jsem jim mohla bohužel zodpovědět jen částečně, sama jsem se tu natolik nevyznala. Zklamalo je, když jsem jim vysvětlovala sousedské vztahy: Japonci si nikdy nezvou cizince do domů či bytů. Jednak by se tam nevešli, ale především, tady se to prostě nedělá.

„To abychom tu žili jako kůly v plotě!“ posteskl si táta.

„Nebudeme tady žít věčně,“ ujišťovala jsem je. „Taky si myslím, že se pokusíme vrátit se do Čech, jakmile to půjde. Teď to ale nejde. Počkáme, až se to v Čechách uklidní. Měli bychom být zatím Japoncům za azyl vděční.“

„No, uvidíme!“ povzdychl si táta. „Když už tady budeš bydlet s námi, budeš chodit nakupovat. Ty se v jejich obchodech spíš vyznáš.“

Co jsem jim na to měla říci?

Že se v tom nevyznám o nic víc než oni? Budu se tu asi muset pořádně rozhlédnout.

No co! Uvidíme!

*****

Ohlasy na naše pirátské noviny i vysílání se začaly různit.

S tím jsme vlastně počítali. Ale ne tak, jak se to vyvíjelo.

Nečekala jsem tu čest, že mě nazvou nejnebezpečnější osobou na světě, pokud ne ve vesmíru. Odměna za mou hlavu – živou nebo (raději) mrtvou – dosáhla astronomické výše pěti milionů dolarů. Zprvu to bylo jen za vypátrání, teď už rovnou za likvidaci všemi prostředky. Marcelovi ocenili hlavu na polovinu. Ani to nebylo málo, když odměna za dopadení jakéhosi žabaře Usámy Bin Ládina zůstala hluboko pod námi. Nejlepší obranou je odjakživa útok a když vyjde najevo nějaké velké darebáctví, začne se hledat viník – ne ten, kdo to vyvedl, ale kdo to zveřejnil. Toho je třeba najít a zastřelit, neboť věděl příliš mnoho. Každému soudnému člověku muselo být jasné, jak je to uhozené. A to se nám neodvažovali pravdivě přišít potopení americké flotily ve vodách u Somálska, které se v žádných zprávách neobjevilo. Oficiální presstituti naše zprávy sveřepě popírali. Příbuzní posádek lodí i pilotů na dotazy, proč přestaly docházet zprávy od jejich blízkých, dostali jen stručné vysvětlení: mise, které se váš syn/bratr/známý účastní, podléhá informačnímu embargu, o jehož ukončení budete informováni, jakmile bude uvolněno.

Že se o jejich syny/bratry/známé dávno podělily ryby Indického oceánu, už z našich zpráv věděli, ale oficiálně se to měli dozvědět co nejpozději. Zajímalo mě, jak to odpovědná armádní místa okecají, až to tutlat nepůjde. Ale to se přece dělo i předtím. Kolik lidí se spokojilo soustrastným dopisem, podepsaným osobně presidentem? A většina z nich to ještě přijala jako čest!

Tím, že zkázu flotily nepřiznali, drželi mýtus o neporazitelnosti námořnictva, ovšem problémy s pozůstalými pouze odsunuli. V dobré víře, že na příznivější dobu, ale kdyby věděli, jak to doopravdy bylo, měli by odměnu za mou hlavu mnohem lépe podloženou. Škoda, že zatím nikdo netušil, co se tam toho dne vlastně stalo!

Americká media raději zahájila obrovskou kampaň proti bezectným hackerům, kteří se pokusili „podlomit vlastenectví občanů Spojených států lživým obviněním bez důkazů“. Největší potíž byla, že nikdo neměl tušení, odkud náš hackerský útok přišel a už vůbec, odkud přijde další. Argumentům, že Američané ani nejsou schopní podlostí, jako je genocida, neboť si opravdově váží lidských životů, věřilo málo lidí i v Americe, na kterou se mediální kampaň omezila. Před zbytkem světa předstírali hluboké rozhořčení nad absurdním obviněním. Naštěstí pro ně byl zbytek světa v šoku, Evropa se neodvážila pípnout, Rusové mlčeli, aby nikoho nenapadlo obvinit je ze zkázy amerických lodí, o které díky vlastním satelitům věděli, ale kterou si ani jejich špičkoví vojenští experti nedokázali vysvětlit. Koho by napadlo, že lodě potopily vlastní střely? Čína zaujala pozici mrtvého brouka. Těžko zaujímat stanovisko, když nic nevíte. Možná by nemlčeli, kdyby věděli, že právě jejich lodě měly být cílem těch nesmírně účinných střel...

Svět setrvával v nejistotě – a v trapném mlčení.

*****

Obávala jsem se, aby někdo z Továrny nezískal chuť na miliony odměny, ale Hičihiko mě ujistil, že to nikoho nenapadne. Při zařizování bytu rodiče úmyslně vynechali televizor – na televizi zanevřeli, když nás majitel vyhazoval z bytu, zatímco se presstituti v českých zprávách jen rozplývali, jak se nám dobře vede. Televize by pro ně neměla smysl, když neznali japonsky, ale otec by prostě nepřijal nic, co nebylo nutné k životu. Já jsem bez zpráv z poslední doby nebyla. Byly v archivech Továrny a při té příležitosti jsem zjistila, že tu není jen oficiální kanál továrního studia, ale že továrna spravuje vysílání všech čtyř stanic, dostupných na svém území.

Pravda, byli jsme v horském údolí mimo dosah pozemských vysílačů. Ale Učitel se zasadil, aby tu nebyly ani satelitní přijímače. Nevěřil snad těm, pro které byly televizory jedinou bránou k získání informací? Faktem bylo, že ve zdejších zprávách byly naše pirátské akce se všemi podrobnostmi, jaké svět nikdy tak uceleně nezískal, ale – bez odměny za moje a Marcelovo dopadení.

Virtuálové měli přes hintysy zprávy z celého světa a z první ruky. Učitel zřejmě věřil, že Kodex Virtuálů na území Továrny dodržíme.

Všichni bez výjimky?

*****

Rána do zad

Nechte si ty bláboly, že to není možný! Vždyť se to děje!

Žádná jiná možnost prostě není! Dělá to někdo od vás!

Najděte tu svini sabotérskou a zastřelte ji, ať už zmizí!

(Odposlechy telefonních hovorů z Pentagonu a z CIA).

To, že jsme na mediální kampaň nereagovali, neznamenalo, že jsme ji nesledovali. Ale musíme uznat, že jsme nechali protivníky vzpamatovat se a zvednout hlavu.

Ve Spojených státech se to projevovalo vzestupem vlastenectví. Nikdo už nevyvěšoval americké vlajky na půl žerdi na znamení hanby – a kdo by to udělal, mohl počítat přinejmenším s vytlučenými okny.

Televize byly plné reklam: Splňte občanskou povinnost – vstupte do Marines! A náborová centra US Marines opravdu přetékala zájemci o službu u námořnictva. Ne že by předtím zela prázdnotou, ale teď se tam teprve dveře netrhly! Dřív Marines přijaly do svých řad kdekoho, teď si mohly vybírat.

Vojtěch mi brzy vyřídil pozvání k Učiteli, panu Šoiči Nakamotovi.

„Umíš se už na takové návštěvě chovat jako místní, nebo to ještě bereš evropsky?“ zeptal se mě.

„Upřímně řečeno, spíš evropsky,“ vzdychla jsem si. „Nebo mám raději čekat, až se mě na něco zeptají?“

„Byl bych raději, kdybys to vzala podle zdejších zvyklostí. Ne protože jsi hostem, ale vždycky je zdvořilejší nehádat se.“

„Dobře, zkusím to,“ přikývla jsem.

Tentokrát bylo u Učitele lidí víc. Mimo Marcela seděli u nízkého stolu dva další Japonci s páskami hačimaki. Pana Hičihiko jsem znala, druhého ne.

„Posaďte se k nám!“ vyzval mě Šoiči Nakamoto, Učitel.

Marcel se ihned odsunul stranou, abych měla místo u stolku. Teprve teď jsem si tam všimla kromě obvyklých mističek i rozevřeného notebooku s obrázkem jakéhosi japonského chrámu.

„S ohledem na evropské hosty vynecháme úvodní zdvořilosti,“ začal pan Šoiči Nakamoto. „Neznají je a nevěděli by, co mají dělat.“

Podívala jsem se na Marcela, ale ten se jen lehce usmál a mlčel. Zřejmě to byla nejlepší cesta, jak se vyvarovat trapných faux-pas. Zdejší zvyky jsme neznali a nevěděla jsem, jak se při zdvořilostních obřadech chovat. A Marcel nejspíš také ne.

„Přejdeme tedy rovnou k věci,“ pokračoval pan Šoiči Nakamoto. „Dostali jsme se do značně nepříjemné situace. V celém světě zřejmě není nikdo, kdo by měl snahu potrestat zločiny v Somálsku. Upřímně řečeno, očekávali jsme, že se k ničemu neodhodlá Evropa, o vazalech, jako je vláda Japonska, také nemluvě. Ale měli jsme za to, že Rusko a Čína podniknou alespoň nějaké kroky k veřejnému odsouzení zločinů a že se Spojené státy postarají o jejich vyšetření a potrestání. Prosím, příteli Hičihiko, co si o tom myslíte?“

Aj! Ve zdejší zdvořilosti se nevyznám, ale pochopila jsem, že to není typicky japonské jednání. Japonci se neoslovují křestními jmény, používají jen příjmení. Nehledě na to, že pojem křestní jméno je pro ně příliš křesťanský.

„Mám dojem, že se všichni bojí, aby je Američané nespojovali se ztrátami, které tam měli. Nechtějí se stát obětí odvetné akce.“

„Děkuji. A vy, příteli Takidžiró?“

Takidžiró byl mladší než Učitel i než Hičihiko, to jediné jsem si troufla odhadnout.

„Hodně jsem spoléhal na jejich cit pro fair-play,“ řekl zpěvavě. „Při každém setkání jej vystavují na odiv, ale uplatnit jej nedokáží.“

„Budeme o tom uvažovat. A vy, příteli Marceli?“

„Myslím, že jsme je špatně odhadli,“ řekl klidně, uvážlivě Marcel. „Ti z nich, kdo smysl pro fair-play mají, zůstali příliš dlouho v šoku. Ti, kdo vyžadují smysl pro fair-play jen u svých protivníků, se zkrátka vzpamatovali dřív. Ten šok měl být podle mého mírnější.“

„Může to tak být. A vy, slečno Katko?“ obrátil se Učitel ke mně.

„Možná by měl být mírnější,“ přidala jsem se k Marcelovi. „Ale možná měl být naopak těžší, měli jsme ukázat světu skutečnost i s těmi potopenými loděmi. Viníci by se i pak vzpamatovali dřív, to je přece logické, když jim jde o kůži. To je v jistém smyslu výhoda. Na fair-play jsme se spoléhat neměli. Jak může mít smysl pro fair-play ten, kdo je schopný vymyslet a uskutečnit tak zákeřnou akci? I u ostatních stačilo udeřit na vlasteneckou strunu a až na pár výjimek strhli celý národ. Nesmíme zapomínat, že mají všechno – moc, média i peníze.“

„Děkuji za upřímný názor,“ přikývl Učitel. „Ale co si o tom myslíte vy, Vojtěchu?“

Strnula jsem. Ještě nikdo tady nahlas Vojtu neoslovil. Ani já.

Na stole se na obrazovce objevila tvář mladíka. Nebyl to Japonec, ale Evropan. Měl možná trochu české rysy – že by to byla jeho pravá podoba? Tvář se ale pohybovala, nebyla to pouhá fotografie.

„Částečně souhlasím se všemi,“ řekl Vojta – a teprve po hlase jsem poznala, že je to skutečně on. Až na to, že mluvil plynně japonsky a jak jsem stihla rozpoznat, ústa se mu pohybovala a neslyšící Japonci se schopností odezírat řeč z úst by mu nejspíš rozuměli. Vypadal teď jako člověk, ačkoliv si lidskou tvář zřejmě jen vytvářel.

„Není to tím, že by se Rusové, Číňané i Evropané báli odvety,“ pokračoval. „Zachytil jsem tajné instrukce jejich diplomatům. Mají příkaz zachovávat přísnou zdrženlivost, bez náznaků, co si o tom myslí. Zkrátka to ponechali na Američanech. Nebyl to špatný tah. Doposud je vždycky kryli. Haagský soud, trestající provinilce i obětní beránky na straně Srbů, Chorvatů, Slovinců i Albánců, zločiny Američanů vytrvale kryje a zásadně odmítá srbské žaloby. Dnes jim všichni dali příležitost uplatnit jejich pověstný smysl pro fair-play a vyřešit si to mezi sebou. Vypadalo to jako důvěra. Je ovšem pravda, že se nejdříve vzpamatovali voldemorti, těm by při trestání zločinů šlo o kůži. Žádné odsuzování tedy nebude, mají to pevně v rukou.“

„To jsme ale měli očekávat,“ přikývl Učitel. „O tom přece víme.“

„Víme – a přece jsme jim příležitost dali,“ pokračoval Vojta. „Já to ale za chybu nepovažuji. Dali jsme jim šanci, ačkoliv jsme předem věděli, že ji zahodí. Tím nám ale dali do rukou argumenty, zhroutil se jim dlouho pracně budovaný mýtus o jejich lásce k fair-play, nestranný člověk dnes jasně vidí, jaká je to chiméra. Kolik legend vybájili, kolik tisíc filmů natočili, kde ukazují své hrdiny v tom nejlepším světle! Teď se ale konečně ukazuje pravda.“

„Není to trochu drahá pravda?“ zkusila jsem se ho zeptat.

„Je,“ nedal najevo, že by mu mé vyrušení vadilo. „Ale dražší to bude pro ně, až se zase budou dovolávat fair-play. V Japonsku platí, o kredit přijdete snadno, ale získat jej zpět je už nemožné.“

„U nás v Evropě by to mělo platit taky,“ namítla jsem.

„U nás v Evropě lidé volí znovu a znovu stejné politiky, kteří jim už mnohokrát lhali. Japonsko má také chyby, ale líbí se mi, že je zde dodržování slova giri, povinnost.“

„Japonsko nechme stranou,“ ujal se opět slova Učitel. „Co navrhuješ pro příště?“

„Navrhuji založit virtuální organizaci hackerů, umístěnou přímo do Spojených států. Když už si ji voldemorti jako obětního beránka vymysleli, ať ji mají. Jenže nebude tak bezzubá, jak čekají. Oficiálně se přihlásí ke zničení americké flotily u Somálska. Nevinným to neublíží, každý zátah na hackery se nutně mine účinkem.“

„Opravdu to neublíží nevinným?“ zeptal se opět Učitel.

„Jako nejrychlejší hacker to mohu posoudit,“ usmál se Vojtův obraz. „Mohou kvůli nám přijít na pár pravých hackerů. Nechci soudit jejich pohnutky, jen výsledky jejich činnosti. Jediným přínosem je asi neustále zlepšování antivirových programů – které by bez nich nebyly vůbec nutné. Původní viry byly primitivně škodolibé, ale dalo se tvrdit, že byly převážně neškodné. Ta doba trvala jen krátce. Pak se objevily viry vysloveně destrukční – někdo mohl mít škodolibou radost, když virem smazal tisícům lidí data. Nazval bych to ale jen vandalismem. Část dnešních hackerů přešla do státních služeb, zaměstnává je CIA, část se dala na profesionální zloděje. Snaží se získat přístup k cizím kontům a vyloupit je. To už jsou sprosté krádeže, nic nevinného. Když se pár takových hochů dostane do vězení, litovat je nebudu.“

„To říkáš ty, veliký hacker?“ neudržela jsem se.

„Neukvapoval bych se tak,“ zarazil mě Učitel. „Vojtěch nikdy nevybíral cizí konta. Často naopak okradeným pomáhal. Se žraloky hrál stejně falešnou hru, jakou oni hrají se svými obětmi, ale porážel je jejich vlastními zbraněmi výjimečně čestně i v rámci jejich pravidel. Měli proti němu stejné možnosti jako on proti nim.“

„Proti němu nikdy nemohli mít stejné možnosti!“ opáčila jsem.

„Mají proti němu jiné výhody,“ zastal se ho Učitel. „Jsou bezohlední, nedrží slovo a ostatní lidi považují za své otroky.“

„Což není omluvou pro potopení jejich lodí.“

„U potopené flotily jsou dostatečnou omluvou cisternová letadla na její palubě. Za první světové války sledoval v Evropě dodržování Ženevských konvencí Červený kříž. Povraždit zajatce byl válečný zločin, ale inspektoři nesměli proti postřílení zajatců ani pípnout, když jako důkaz viny dostali zadrženou chemickou munici nebo střely dum-dum. To stačilo k popravě všech, nejen těch, kdo o ní věděli. Podle mého je to totéž. Červený kříž by u Somálska protestovat nemohl.“

„Možná,“ ustoupila jsem. „Ale méně krvavě by to bylo lepší.“

„Jistě, ale je chyba nechat vrahy bez trestu.“

„Vymyslíte-li, Kateřino, lepší druh trestu za genocidu, sem s ním!“ vyzval mě pan Hičihiko.

Tím mě utřel jako tabuli, ale protože o žádném lepším způsobu nevím, neznamená to snad, že neexistuje. Jde o to něco vymyslet!

„Vraťme se k zamýšlené fiktivní organizaci hackerů,“ ukončil to k mé úlevě Učitel. „Máte nějakou představu, Vojtěchu, jak to udělat?“

„Mám,“ přikývl. „Založím pohyblivou stránku s potřebnými daty. Včetně videozáznamů ze střel.“

„Pohyblivou stránku...?“ zarazil se Učitel.

„Pohyblivou,“ opakoval Vojtěch. „Podívejte se, co se stane, až se tahle stránka objeví na veřejnosti? Voldemortům bude tak nepříjemná, že se ji pokusí umlčet. I kdybychom ji nakrásně dali do nezúčastněné země, dosáhnou jejího zrušení. A navíc by mohli proti té zemi zahájit sankce a kdovíco ještě. Co se ale stane, když zjistí, že se nepříjemná stránka nachází na některém serveru Pentagonu?“

„Smažou ji tím rychleji!“ odpověděl mu rychle Hičihiko.

„Jistě, najdou ji a smažou,“ přikývl Vojtěch. „Pak si ji zkusí znovu vyvolat aby se ubezpečili, že je pryč – a ejhle, stránka nezmizela! Jen se přesunula na server Bílého domu. Jak se to ale může stát? Jak asi víte, jméno stránky je svázané s číselnou internetovou adresou a když ji chce někdo navštívit, přeloží mu nejbližší server její jméno na konkrétní číslo. Jenže ve chvíli smazání obsahu stránky se překládací algoritmus změní. Neukazuje na smazanou stránku, ale na předem přichystanou další kopii. Udělám jich totiž víc. Nesmazatelná stránka bude vždy na vládním nebo armádním serveru – voldemorti přece nemohou trestat sami sebe. Až kdyby si zablokovali a znemožnili vládní i armádní sítě, objeví se to i na civilních – nejlépe u těch největších vlastenců.“

„Jak tě znám, budeš se přitom královsky bavit!“ řekl Hičihiko.

„To záleží na tom, kdy je to omrzí,“ zasmál se Vojtěch. „Počítám, že jim brzy dojde, jak je zbytečné mazat stránku, kterou si už stáhlo pár milionů lidí. Zajímá mě, jak dlouho potrvá, než jim dojde, že je nad jejich síly chytit toho hackera při činu.“

„Ten nápad se mi začíná zamlouvat,“ podotkl Učitel. „Jistě bys to nenavrhl, kdyby sis nebyl jistý proveditelností. Je někdo proti?“

Proti nikdo nebyl.

„Ani vy, Kateřino?“ obrátil se pro jistotu přímo na mě.

„Nejsem proti,“ odvětila jsem. „To snad nebude tak krvavé.“

Zapomněla jsem ale v té chvíli na jedno.

Člověk má vždycky jen naději.

Nikdy ne jistotu.

*****

Třetí mediální útok byl nejsilnější. Smyšlená parta hackerů, údajně s názvem Freedom for World neboli Svobodu světu zasadila americkému sebevědomí bezesporu nejtěžší ránu od Pearl Harboru. Internetová stránka Pravda o Somálském horroru obsahovala čtyřicet videozáznamů, začínajících šílenými skoky z katapultů do bezmračné oblohy a končících gejzírem na vodní hladině pár metrů od lodních boků. Ačkoliv tím záznamy končily, bylo všem jasné, že poté rozervou pancéřové boky lodí těsně pod hladinou obrovskými jeskyněmi se zubatými okraji roztržených plátů, kudy pak voda zalije lodě váhou, které nic neodolá. Tak, jak bylo vidět na posledních záznamech, kde už se většina lodí potápěla.

Byly tam desítky statických obrázků, nůžkami času vystřižených z předchozích filmů, aby doložily klíčové okamžiky tragédie.

Cisternová letadla, která podle francouzského lékaře roznesla smrt pro jeden a půl národa, pečlivě vyrovnaná na palubě letadlové lodi, neboť pro velké stroje není dost místa v podpalubních hangárech, ukazovala způsob provedení genocidy.

Na pozdějším snímku už tato letadla bezmocně padala do moře ze smrtelně nahnuté paluby potápějící se letadlové lodi, zatímco kolem ční nad hladinu vršky palubních nástaveb doprovodných lodí.

Všechny se brzy sejdou na dně. Až na necelou stovku námořníků na nafukovacích člunech, zachráněných později ruskou válečnou lodí.

A nakonec spirály smrti, opsané posledními dvěma střelami, které se vrátily potopit lodě, odkud je před okamžikem katapultovali.

Tato videa jsou skutečná! Žádné animace!

Stejný obraz dostávali přes satelity operátoři střel!

Proč byly naše lodi potopeny našimi vlastními střelami?

Kdo řídil tyto posly smrti?

Uvěříme, že jde jen o rafinovanou sebevraždu operátorů, kteří smrtící střely vypustili, a místo navedení k cíli je obrátili proti sobě?

Anebo je řídil někdo jiný? Ale kdo? A odkud?

Proč byly vůbec vypuštěny?

Neměly zakrýt genocidu Somálců likvidací svědků?

Titulky byly přímo bulvární, ale podepřené nezpochybnitelným obrazovým materiálem. Odkazy na stránky, umístěné na mnoha dalších stránkách, aby nebyly přehlédnutelné pro většinu uživatelů internetu. Nabouraná úvodní stránka Google, vnucující všem uživatelům stránku Pravda o Somálském horroru. Diskusní fórum, přetékající reakcemi čtenářů. Stránka Pravda o Somálském horroru se neustále rozšiřovala. Nabalovaly se na ni další a další doplňky, ale stoupalo i počitadlo mocenského smazání, dokazující zoufalé, ale dosud marné snahy o její vypátrání a umlčení.

Včetně jejich tvůrců...

*****

Vojtěch věnoval fiktivním hackerům jen část své obrovské kapacity a podle pana Hičihiko se při tom královsky bavil, ale on v téže době probíral desítky, možná stovky a tisíce dalších aktivit. Nedala bych nic za to, že trvalé zavěšení na mě představovalo miliontinu jeho kapacit. Dodatečné doplňky časem převýšily rozsah původní stránky, štěpily se jako další linie a všechny byly současnému systému stejně nepříjemné.

Na stránce se objevily záznamy telefonních hovorů. Svobodu světu se nezastavila před odposlechem telefonů, zákonem vyhrazeným policii a i to jen se svolením soudu.

Po zveřejnění prvních se v diskusích zvedla nefalšovaná vlna odporu. Diskutující spravedlivě odsoudili bezprecendentní porušování lidských práv, jenže hackeři brzy připojili podstránku věnovanou odposlechům, kde dokazovali, že u americké policie jsou odposlechy bez vědomí soudu běžnou praxí a k porušování práv dochází tak často, jak nikdo ani netuší. A zdaleka vždy nešlo o nevinné případy. Policisté předávali ze známosti i za úplatek obsah odposlechů dalším osobám, což byl podle amerických zákonů trestný čin s přitěžující okolností zneužití pravomocí.

Odposlech je snadnější než si myslíte a my používáme pouze to, čemu jste všichni vystaveni denně – zněla stručná odpověď hackerů.

Na dalších audiozáznamech byly i šťavnaté výrazy, kterými častovali své podřízené šéfové informačních a bezpečnostních agentur.

Marně. Svobodu světu se zdála být nepolapitelná.

Policisté už byli zoufalí. Stále častěji se v policejních telefonech ozývalo obávané spojení slov Národní zájem. Na příkazy šéfů odpojili satelity, pak i světelné kabely, propojující Severní Ameriku se zbytkem světa. Kdyby bylo centrum Svobodu světu mimo kontinent, měly nenáviděné stránky zmizet a přestat se obnovovat. Jenže to se nestalo. Pelenitová síť nebyla tak hustá jako internet, ale byla rychlejší.

„Ti smradlaví kojoti jsou opravdu od nás!“ rozčiloval se šéf CIA, při přebírání další zprávy od svého náměstka. „To je rána do zad! Zrada vlasti! Máme tu všivé kojoty bez kouska cti v těle!“

Maličko se mýlil. Nepocházelo to ze Spojených států. Vojtova lest měla jen zabránit jejich mocenskému zásahu. Nebylo to podle přísně požadované zásady fair-play, jak si ji představují Američané: postavte se nám jako chlapi, holýma rukama proti našim skvělým zbraním, ať se ukáže, kdo je silnější!

Vojtěch používal taktiku slabších proti silnějším, používanou všemi partyzány světa – neočekávané útoky ze stran. Taktiku, která v Rusku zdecimovala tehdejší nejskvělejší Grand armádu, vedenou geniálním vojevůdcem Napoleonem. Taktiku, jaká se osvědčila i proti Spojeným státům a donutila nejsilnější armádu světa vyklidit Vietnam, navzdory větší tonáži bomb, než svrhli na všech frontách Druhé světové války. Chce-li slabší národ napadený silnějším přežít, nesmí riskovat hrdinné rozhodující bitvy, které zajisté prohraje, ale připravit se na dlouhodobou partyzánskou válku.

Možná to byla skutečně rána do zad, jak Američané tvrdili. Nedalo se ale říci, že byla nespravedlivá. A hlavně – byla účinná.

Náborová střediska US Marines byla náhle prázdná. Kdo touží vstoupit do prestižních oddílů armády, když si nemůže být jistý, že se proti němu neobrátí vlastní nejničivější zbraně? Likvidace nežádoucích svědků? Tak může být v té armádě likvidován kdokoliv. Všichni dobře věděli, že vylhané války Spojených států nejsou spravedlivé, jak jejich propaganda neustále opakuje. Že se v nich příliš často používají unfair prostředky. Nejhorší na tom bylo, že se Spojeným státům po všech vylhaných misích nedalo věřit ani slovo ani o skutečných příčinách posledních válek, ani o použitých prostředcích.

Japonské úsloví je uznávané celosvětově. Ztratit kredit je snadné.

Získat jej zpět je nemožné.

*****

Austrálie

Sakra, dělejte něco! Zač jste tam vlastně placení?

Nešli jsme do Somálska, aby nás někdo vyhodil!

A už vůbec ne připravit to smradlavým Číňanům!

(Telefonní odposlechy z Pentagonu a z CIA).

Svět byl v patu, což neznamenalo, že by byl lepší.

V Somálsku se uhnízdili Číňané.

Jednotky Američanů tam byly dřív, ale když před světem vyšel najevo pravý charakter jejich „humanitární mise“, když se prokázalo, že vojáci střílí ty, kdo přežili jed, ztratili tam jakékoliv právo dalšího setrvávání.

Vojtěch je zbavil jejich technické převahy. Automobily jim zničily exploze vlastních autodestrukčních náloží, dovezené bitevní helikoptéry ochromily zadřené motory a odborníci si s nimi nevěděli rady. Oddíly čínských policistů vytlačily zbytky Američanů do Mogadiša a donutily je nalodit se na loď, která je přivezla. Neobešlo se to bez použití zbraní, jenže Číňané měli u všech přestřelek reportéry, kteří zadokumentovali, kdo začal střílet první. A byli to vždycky Američané. I když byli bez spojení s velitelstvím, dostávali sebevražedné rozkazy útočit na čínské policisty. Jenže ti pokaždé věděli odkud útok přijde a mohli se připravit. Tušila jsem, že i za tím bude Vojtěch, ale jistotu jsem neměla. Vojtěch se mi přestal svěřovat od chvíle, kdy jsem se na poradě u Učitele poněkud zbrkle proti němu postavila. Přišla jsem o možnost být tomu nejblíž, ale mrzet jsem se mohla jen na sebe.

Číňané mrtvá města obsadili hladce. Hrstka přeživších Somálců neměla sílu ani vůli k odporu. Číňané vyhladovělé lidi shromáždili do uprázdněné luxusní čtvrti Mogadiša, kde je před kamerami reportérů starostlivě krmili a zahrnuli lékařskou péčí, za kterou jim byli Somálci nakonec vděční. Zatímco reportéři získávali od zachráněných lidí další svědectví, čínští policisté pohřbívali miliony mrtvých, aby zabránili epidemii. Obnova původních správních orgánů byla nemyslitelná, ale Číňané je nahradili vlastními správními úředníky, dovezenými z Číny. Na pustém venkově se do programu obnovy Somálska obětavě zapojili čínští zemědělci, aby pod dohledem svých kvalifikovaných odborníků co nejdříve dosáhli soběstačnosti země v potravinách.

Od počátku bylo všem jasné, že obnova Somálska nebude snadná ani krátká. Za odborníky muselo přijít potřebné zázemí – jejich rodiny a obchodníci, zajišťující zásobování, také s rodinami. Ačkoliv původní Somálci žili pouze v Mogadišu, zavládl ve městech opět čilý ruch.

Jenže všude to byli už jen – Číňané.

Číňané se postarali i o zajištění bezpečnosti ve vztahu k sousední Etiopii. Ta měla podobný problém. Americká genocida se nevyhnula spornému území Ogadenu, kde jako v Somálsku zůstala jen nepatrná hrstka obyvatel. Snad proto se Etiopie s Čínou poměrně rychle dohodla na novém, tentokrát snad již trvalém vytýčení hranic mezi zeměmi. Číňané získali Somálsku další kus hor, za což Etiopii bohatě zaplatili a navíc pomohli s asanací sousedícího území. Po skončení prací se spořádaně stáhli a předali oblast vládě Etiopie vyčištěnou a zvelebenou jako nikdy předtím. Vládu Etiopie to nestálo žádné peníze, jen se vzdala pár kilometrů hor, což byla jistě dobrá cena, takže mezi oběma zeměmi zavládly po tisíciletích nevraživosti dobré sousedské vztahy.

Původní Somálci teď byli v Mogadišu privilegovanou vrstvou. V rámci odškodnění se topili v penězích – čínská vláda jim rozdělila miliony jüanů, získali majetky a renty, mohli si najmout čínské sluhy. Náhle byli smetánkou s blahobytným životem, o jakém se jim dříve ani nezdálo. Mohli pořádat hostiny, od rána do večera ležet na terasách svých nových vil a nehnout prstem. Tak jim to lichotilo, že si nevšimli, jak jim ze Somálska zůstala jediná byť luxusní čtvrť Mogadiša. Čínská banka jim vyplácela štědré renty, správní orgány byly čínské, Číně patřily všechny těžební společnosti, kterým se zakrátko podařilo zahájit těžbu i dosud zanedbatelně využívané somálské ropy. Mimo Mogadiša žili všude Číňané, tisíce pracovitých, nenáročných lidí, kterým všechno jen kvetlo pod rukama.

Somálsko se změnilo na čínskou kolonii, kde původní obyvatelé žili v nevelké, byť bohaté – rezervaci. Podobně jako Indiáni v Severní Americe, jen o poznání lépe.

Vojto, tohle jsi opravdu chtěl?

*****

Američané od začátku proti přeměně Somálska v čínskou kolonii protestovali, jenže jejich hlas na půdě OSN umlčela nevídaná vlna nevole. Skoro současně se totiž i mimo Spojené státy rozšířila webová stránka Pravda o Somálském horroru, ze které si svět vyvodil jedno: odehrála se zde nepotrestaná genocida, které se dopustil nejsilnější stát světa. Spojeným státům se nikdo nedokáže postavit na odpor, ale to nic nemění na povaze zločinu. Stát, který Somálsko barbarsky vyvraždil, nemá nejmenší právo kritizovat velkorysou humanitární pomoc, kterou Čína zbytku obyvatelstva poskytla.

Ačkoliv se oficiálně v OSN nikdo neodvážil navrhnout sankce proti zločincům, prudce poklesla ochota zemí spolupracovat, natož podporovat další vojenské plány Pentagonu. Svědectví francouzského lékaře Marcela d'Avigny tvrdilo, že americká armáda měla v Somálsku rozkaz postřílet svědky bez ohledu na příslušnost, včetně spojenců. V několika evropských zemích, kde se schylovalo k volbám, hrozil katastrofální propad kterékoliv straně, pokud se jen zmíní o možnosti jakékoliv – a nedejbože vojenské – podpory Spojených států. Průzkumy signalizovaly zisk hlasů pro strany s programem okamžitého ukončení všech zahraničních vojenských dobrodružství.

Francie reagovala první – okamžitým stažením vojáků ze všech vnějších území. Vládní strana si tak prakticky zajistila zvolení, i když se musela obávat nesouhlasu Američanů.

Vláda Velké Británie se rozhodla nahradit chybějící Francouze posílením vlastního kontingentu vojsk, jenže návrh vyvolal v Londýně tak masové demonstrace, kde Britové veřejně volali po svržení vlády národní hanby, že neprošel Sněmovnou Lordů, kteří prosadili pravý opak – stažení britských sil, stejně jako se předtím rozhodli Francouzi.

To způsobilo dominový efekt po celé Evropě. Jen dvě vlády se pokusily vyslat víc vojáků – jenže i v Polsku to vedlo k obrovským demonstracím, následně k pádu vlády a k předčasným volbám. Vládní strany, prosazující pomoc USA, se scvrkly na bezvýznamné straničky a musely se rozloučit s účastí ve vládě. Nová vláda udělala, co se od ní čekalo. Stáhla vojáky do posledního, i když předtím Američanům jako poslední výpomoc odevzdali přebytky techniky, zbraní a munice.

Spojené státy odmítly na jejich odvoz propůjčit svá letadla, ale Rusové svými velkými letadly všechny odvozili během jediného dne.

Jediná země, která počet vojáků na zahraničních misích zdvojnásobila, byla Česká republika. Do voleb bylo dost času a vláda počítala s tím, že na to voliči jako vždy zapomenou. Ale zdvojnásobení českého kontingentu nepokrylo odchod ostatních sil. Jen to znamenalo přesunutí českých vojáků do oblastí, kde se prudce zvýšily české ztráty, do této doby víceméně zanedbatelné.

Čechy to naštěstí nechalo ledově klidné. Čeští vojáci jsou přece profesionálové a ti se ztrátami musí počítat. Zdálo se, že i Spojené státy tyto potíže a aféry – se ctí anebo bez ní – jakž takž ustojí.

*****

Měla jsem od těchto událostí pauzu. Chystala jsem se na zkoušky do Adelaide, kde mi je Japonci sjednali na místní universitě. Nebyla jsem první, kdo je tam skládal, tuhle cestičku už Virtuálové přede mnou prošlapali, což neznamenalo, že by byla snadnější. Věděla jsem, že zkoušky budou přísné a abych to neměla tak lehké, měli na mě kromě zkoušejících dohlížet z naší strany i dva Virtuálové.

Učitel tvrdil, že diplom získaný s podporou internetu nemá mezi námi platnost. Měl pravdu, také bych to chápala jako podvod. Naštěstí jsem byla připravená dobře, zkoušek jsem se obávat nemusela. Horší bylo opustit poměrné bezpečí Továrny. Do Austrálie se mé pražské dobrodružství nedoneslo, ale mohla bych se obávat, že ve mně někdo pozná hlasatelku pirátského vysílání. Jistá jsem si být nemohla.

Naštěstí mě tam měli doprovodit známí z Továrny. Panu Hičihiko jsem důvěřovala a druhým společníkem mi měl být pan Šibata Keisuke. Znala jsem ho trochu z Prahy, pilotoval malé tovární letadlo, které mě vysvobodilo z drápů naší prodejné policejní moci. Teď měl dvojí úlohu. Pilota – a tajného přísedícího u zkoušek.

Vojtěch se neobjevil, ale věděla jsem, že nás určitě sleduje a zametá za námi elektronické stopy. Naše letadlo se neobjevilo na satelitních snímcích ani na radarech, aby se nedalo vysledovat odkud je a kudy létá. Možná by to nevadilo, ale Učitel byl toho názoru, že není dobré poskytovat voldemortům ani náznak stopy.

Adelaide leží na témže poledníku jako Japonsko, časový posun nás nečekal, ale cesta byla dlouhá přes osm a půl tisíce kilometrů. To není zvláštností pro velká dopravní letadla, ale u malých letadel je to na hranici doletu. Při letu z Prahy jsme kdesi uprostřed doplňovali palivo, jenže mezi Japonskem a Austrálií leží jen Nová Guinea, kde Japonci neměli spřátelené letiště, takže jsme museli letět bez mezipřistání, jen s přídavnými nádržemi, které trochu sníží dosažitelnou rychlost. Pan Šibata navíc uplatnil šetřící režim, po vystoupání do cestovní výšky vypnul jeden ze dvou motorů. Prý to tak nedělal poprvé, na delší trati se tím dal prodloužit dolet o více než polovinu.

Vzlétli jsme časně ráno z Továrny a dlouho jsme letěli nad Ďábelským trojúhelníkem, obdobě Bermudského na protilehlé straně Země. Nestalo se ale nic zvláštního a Japonci se ani ničeho neobávali, ačkoliv letoun letěl jen na jeden motor. Krátce jsme letěli nad hornatou Novou Guineou, kde si nás nikdo nevšímal, následoval rozsáhlý Carpenterský záliv a nakonec přelet napříč Austrálií od severu až k jihu.

Letiště Adelaide nás přijalo lhostejně, jakoby tam přistávala letadla z Japonska ob den, ale brzy se ukázalo, že na odstavné ploše stálo malých letadélek vyrovnáno tolik, že jedno mezi nimi bylo kapka v moři. Vlastně to bylo pochopitelné. Australané cestují letadly více než Evropané.

Moderní universita v Adelaide nás přijala vlídně, bez údivu. Dálkové studium tu bylo obvyklé. V Japonském pasu jsem měla pravé jméno, které si sekretářka staromódně zapsala do listin. Ne že by tu neměli počítače, ale listiny nejsou tak snadno falšovatelné a proto jsou důvěryhodnější, vysvětlila mi s úsměvem.

A pak následovaly zkoušky před odbornou komisí.

Zabraly celý týden a nezbyl mi ani čas na prohlídku města. Ráno začalo nástupem do university, obědvali jsme v příjemné universitní jídelně, následovalo další kolo, večeře a hurá do hotelu. Padala jsem únavou. Spala jsem sice jako vždy jen napůl, ale cítila jsem se pokaždé jako po maratonu. Skládala jsem i ty zkoušky, co jsem v Praze udělala na výborně – nebyl by problém vyžádat si je, ale proč na sebe zbytečně upozorňovat? Ani tady mi nedělaly problém, proč si je nezopakovat?

Po celou dobu, kdy mě komise propírala ze všech stran, seděli Japonští přátelé v universitní jídelně, ale věděla jsem, že se napojili na místní počítače, aby mě nenapadlo hledat pomoc na internetu. Ani jsem to nepotřebovala, věděla jsem všechno, co si přáli ode mě slyšet. Zajímalo mě, proč se nediví, že dělám všechno tak najednou, vždyť je to nad lidské síly, ale včas jsem si uvědomila, že nejsem první. Komise netušila podstatu Virtuálů, ale byla na ně zvyklá, takže se už nedivila.

Když zkoušky skončily, komise mě předala sekretářce, všichni se před ní podepsali na protokoly – a na diplom. Pak se se mnou rozloučili a odešli. Sekretářka se mě ještě pro jistotu zeptala, zda se spokojím s předáním diplomu teď hned, nebo si nechci počkat na nejbližší termín slavnostního předávání, ale hned také dodala, že slavnostní předávání diplomů využívají spíše místní a že by mě s tím ani nechtěla zdržovat.

Přistoupila jsem na okamžité předání – a za chvilku poté jsem jako novopečená inženýrka nasedala s ostatními do letadla. Pan Šibata odešel už když komise skončila zkoušku, takže jsme měli doplněné nádrže, jen odstartovat.

Cesta zpátky byla pochopitelně veselejší. Kdo někdy dělal zkoušky, ten jistě ví, že absolutní jistotu složení zkoušky má jen Bůh – a i to jen díky axiomu jeho vševědoucnosti, jak s oblibou říkal v Praze náš kulhavý asistent Hlaváček. Již během letu nad pouštěmi Austrálie jsem se zvědavě zeptala pana Hičihiko na jeho zkušenosti s tímto druhem zkoušek.

„Vím, že někteří naši studenti si dělají ze zkoušek těžkou hlavu, ale ještě nikdy se nestalo, aby Virtuál nesložil zkoušky hned napoprvé a s nejvyšším hodnocením,“ řekl mi klidně. „Jistě jste si všimla, Kateřino, že se na zdejší univerzitě nikdo nediví, co jim vozíme za geniální studenty. Ale každý ihned vycítí, když si je student jistý. Zpočátku se je snaží na něčem nachytat, ale když zjistí, že to zřejmě nemá smysl, ke konci už nikoho netrápí.“

„Taky se mi to tak zdálo,“ přikývla jsem. „Je to asi rozumné. Jen kdyby to sem nebyla taková dálka...“

„Učitel říká, že na vědění nesmíme litovat peněz,“ pokrčil rameny pan Hičihiko. „Má to být naše největší zbraň.“

„Ano, ale diplom je jen papír,“ namítala jsem. „I v Továrně jsou lidé, kteří si vystačí s vědomostmi a po diplomu ani netouží.“

„Máte pravdu,“ přikývl. „To jsou ale ti, kdo se zaměřili na Továrnu a vidí svou budoucnost v ní. Každý ví, že Továrna vyžaduje vědomosti, ale nemusí je mít na papíře. Pro nás je obvyklé celoživotní zaměstnání v jedné továrně. Koujou své zaměstnance nikdy nevyhodí. Ale ne každý tu chce zůstat. Zejména cizinci jako vy by se v závislosti na jeden podnik necítili dobře. Nicméně očekáváme, že i Virtuálové pro nás budou pracovat, proto umožníme získání diplomu každému.“

„Ta velkorysost odpovídá Kodexu Virtuálů,“ souhlasila jsem.

„Vždyť už pro nás pracujete, Vojtěch si vás nemůže vynachválit.“

„Vojta se teď na mě asi zlobí,“ prozradila jsem na sebe.

„Určitě ne,“ usmál se. „Nemá důvod. Pokud myslíte, jak jste se do něho pustila před Učitelem, zapomeňte na to. Nikdo to nechápe jako nepřátelství, ani Učitel a tím méně Vojtěch, který má nad tohle nadhled. Učitel tím byl naopak potěšený. Konečně se někdo Vojtěchovi postavil, aby nám úplně nezpychl.“

„Jenže Vojta se mi od té doby ani jednou neozval!“

„Ani tomu se nedivte,“ chlácholil mě pan Hičihiko. „Má teď příliš mnoho práce. Ačkoliv je to fenomén, ani on není nekonečný. Až se situace trochu uvolní, uvidíte!“

„Dobře, ale chtěla bych už něco pořádného dělat!“

„Brzy se dočkáte,“ uklidňoval mě. „Teď si zasloužíte chvíli oddychu. Jistě se teď se svou radostí svěříte rodičům, ne? Japonec by to udělal ze všeho nejdřív.“

„To jistě – ale nebudu přece s nimi týden jásat,“ usmála jsem se.

„Týden ne, ale pár dní vysadit musíte,“ usmál se. „Říká se, že je mezi Japonci největší procento workoholiků na světě, ale my to vidíme neradi. Virtuálové nesmí pracovat pořád naplno, mohli by to přehnat a strhat se. Musíte se naučit odpočívat. I to je umění.“

„Vždyť poctivě proležím každou noc!“

„To je asi dobře, ale... je vhodné alespoň jednou do měsíce vypnout úplně a vyspat se naplno. Vsadím se, že od té chvíle, co jste se naučila spát napůl, jste už naplno nespala. To není dobré. Při napůl spánku nemáte žádné sny – a lidé jsou na sny zvyklí, nemá cenu se jich úplně vzdávat.“

„To mě nenapadlo,“ odvětila jsem trochu nejistě. „Ale ujišťuji vás, že tak žhavá nejsem a občas vysadím. Jak často spíte naplno vy?“

„Tak jak říkám, jednou do měsíce,“ řekl vážně.

„Dobrá, budu o tom uvažovat,“ svolila jsem.

„Jestli chcete, můžete to zkusit tady v letadle,“ navrhl mi. „Tady stejně nemůžete nic dělat, leda se toulat po pelenitové síti – vím, že ta to snese, ale lépe uděláte, když těch pár počítačů v našem letadle včetně vašich hodinek šintei přenecháte Vojtěchovi, v případě nouze by je využil lépe. Sklopte si sedadlo dozadu, vezměte si z přihrádky spací čepici a zkuste na pár hodin usnout. Vzbudíme vás, až budeme přistávat.“

„Spací čepici?“ podivila jsem se.

„Jak vidíte, máme je tu, i když tímhle letadlem cestují výhradně Virtuálové,“ usmál se. „Zakryje oči, aby vás nerušilo světlo, na uších budete mít tlumící protihlukové polštářky – ostatně hluk turbín uspává a když letíme jen na jeden motor, je to ještě slabší. Zkuste si to.“

„Ale vy spát nebudete?“

„Ne, v letadle musíme bdít vždycky dva,“ řekl vážně. „Já a pan Šibata jsme na sebe navěšeni a navíc jsme oba ve spojení s Vojtěchem. Je to rozhodně bezpečnější.“

„Vy jste, ale já ne?“ zamračila jsem se.

„Bezpečnost především,“ ujistil mě. „Letadlo beztak vede on. Ale na nic víc nemá čas, zejména ne na diskuse, to snad pochopíte.“

„Pochopím,“ přikývla jsem – a pomalu si natáhla spací čepici.

Takže o mě nestojí.

Taky dobře.

*****

Rodiče byli z mého diplomu nadšeni. Stálo je to hodně odříkání, měla bych jim to začít vracet. V Japonsku nestrádali, ale nemohla jsem ani tvrdit, že by se jim dařilo dobře. Cizí země, svými zvyky vzdálená, jim nahradit domov nemohla.

Že mi tenkrát u paní Hanuškové huba neupadla!

Jenže mi bylo proti srsti lhát. A ona zase nechtěla lhát svým známým, až se to dostalo k profesionálním bretšnajdrům, kteří to – po vzoru všech bretšnajdrů světa – pochopili jako parádní velezrádu. Pořád stejní, bdělí a ostražití, čmuchalové, bonzáci, udavači, práskači, debilítos, profesionální i amatéros, za Rakouska, za Hitlera, za Stalina, za Gottwalda i dnes, pořád čmuchají velezrádu... Aby je čert vzal!

Pravda, nebyla jsem dítko nevinné. Účast na potopení americké flotily nebyla úplně v pořádku, i když jsem sama nic neudělala a ani se mi nelíbila likvidace tolika lidí. Na druhé straně, neviňátka nebyli ani účastníci genocidy. Na vojnu šli dobrovolně a počítali s tím, že budou vraždit. Genocidu možná nečekali, ale na důstojnících na můstku bylo vidět, že vraždí opravdu s chutí. Otočit proti nim jejich vlastní zbraně nebylo až tak zavrženíhodné. Čím kdo zachází, tím také schází – a tady to bylo doslova.

Každého i nutného činu ale může člověk litovat. Vyšší princip mravní tvrdí, že vražda na tyranu není zločinem. Schvalovala bych atentát na Heydricha stejně jako na ty nažehlené vrahy na můstcích amerických lodí. Heydrich byl přitom stejný vrah jako oni, ale proto ho snad nebudu rehabilitovat. Ano, ale – znemožnila jsem život sama sobě doma, v Čechách. Proč? Protože naši bretšnajdři trvají jedině na svém výkladu pravdy? Protože lezou neustále vy-víte-kam těm mocnějším? Protože se plazí před mocnými a naopak s guistem dupou po těch, kdo s nimi nesouhlasí?

Ba ne – bretšnajdrové by měli být z Čech vyštípáni! Ne já! Jenže bretšnajdry si vydržují voldemorti, ti jsou ta pravá příčina. To znamená, že musíme nejprve porazit voldemorty, následně vyházet bretšnajdry – bude to asi pěkná fuška, jenže tím to zdaleka neskončí, pak zůstanou jako žáby na prameni byrokrati...

Dá se to vůbec zvládnout?

Dala jsem se k systému, který má naději přežít, natož něco vykonat? Nevím. Ale aspoň jsem udělala radost mamince a tatínkovi, kteří pro mě vždycky udělali první poslední, nesli zátěž mých studií a nakonec museli opustit i domov, který si na stará kolena tak pracně zařizovali... kdy jim to vůbec nahradím?

Pěkně jsem si zpackala život – a kdyby jen mě, zpackala jsem to i našim. I když se dá tvrdit, že nám to zpackali voldemorti, potažmo jejich ponížení služebníčci a bretšnajdrové.

Proč já husa okřikuji Vojtu, když se do toho pustil pěkně naplno?

Nedělá to nakonec i pro mě?

*****

Návštěvu, která mě nečekaně vyvolala do tovární jídelny, jsem opravdu nečekala. Ale byla bezpochyby pro mě. Upozornila mě na ni připomínací službička v hodinkách šintei, takže to byl někdo z Virtuálů. Nikdo jiný tuhle moji adresu neznal.

„Katko, zastav se co nejdřív v jídelně Továrny, počkám na tebe.“

Zprávička lakonická, že by ani Sparťané kratší nenapsali. A navíc bez podpisu. Kdo mi to jen může psát? Pan Hičihiko? Před chvílí jsme se loučili. Učitel? Ten to nebude.

Kdo mě tady vlastně zná a má důvod se se mnou setkat? Leda Aiči-san. Že by už překonala svůj odpor k hačimaki, čelence Virtuálů?

Pokusila jsem se vysledovat, odkud zpráva dorazila, ale tentokrát jsem neuspěla. Každá zpráva má i mezi Virtuály hlavičku, na kterou se dostaneme až při fyzickém přístupu, kdy se objasňují všechny skryté detaily. Tahle ale hlavičku neměla. To na Aiči-san nevypadá, já jsem fyzický přístup zvládla až po dvou měsících, do té doby jsem měla jiné, přednější učivo. A že by Aiči-san byla takovou výjimkou?

Omluvila jsem se rodičům a vyrazila do jídelny, ačkoliv k tomu nebyl vhodný čas. Bylo mezi obědem a večeří, jídelna je poloprázdná. Měli jsme ji přes ulici, spěchat nebylo kam, ale mě poháněla zvědavost. Kdo to asi může být?

Jen jsem vstoupila, zvedl se od stolku chlap jako hora – a hlásil se ke mně. Nebyl to Japonec, to jediné bylo zřejmé okamžitě. Byl to Evropan jako já, navíc rozložité postavy. Ne tlustý jako já, ale takový... kulturista. Vsadila bych se, že denně trénuje ve fitcentru.

Kdo to byl? Viděla jsem ho zaručeně poprvé. Prolétla jsem i svoji soukromou sbírku tváří, uchovaných v mých šintei, jestli jsem ho někdy přece jen nepřehlédla, ale na žádné podobence nebyl. Naprosto neznámý chlap. Musel patřit k nám Virtuálům, jinak by se mi nedostal do schránky v šintei, ale neznala jsem ho. Ani chitkon neměl. Což dnes prakticky nic neznamenalo, nebyla jsem tady s mikročipem jediná.

„Ahoj, Káťo!“ pozdravil mě na uvítanou – česky.

Takže krajan. Nezaměnitelný český přízvuk vylučoval, že by se uchyloval k překladači. Ale co tady dělá? Mezi námi Virtuály měl být v této chvíli jen jediný Čech, Vojtěchův žák Jindřich. Toho jsem znala, byť jen z krátkého setkání, když mě pomáhal vysvobozovat z drápů Američanů. Kdo ale jiný? Měla jsem pocit, že bych měla ten hlas znát, ale odkud? Spolužák to nebyl, to bych vyloučila ihned. Kdo tedy?

„Ahoj!“ odpověděla jsem zdvořile. Ale nadšeně to neznělo.

„Jak se ti líbím, Káťo?“ zeptal se mě a nestydatě si mě prohlížel, až jsem z toho málem dostávala pupínky. A ke všemu mi tykal!

„Pane, je zvykem nejprve se představit!“ zpražila jsem ho. „Tady je zdvořilejší prostředí než v Praze! Nevím, kam si vás mám zařadit!“

„Mám lepší návrh!“ usmál se. „Zkus hádat, kdo jsem!“

„Dám se poddat, protože vás nemám ani ve své databázi obličejů, ani si vás nepamatuji z dřívějška.“

„Na to si zvykneš!“ zasmál se. „Co si dáš? Kafe nebo čaj?“

Řekl to tak samozřejmě, jako by čekal jen tuto odpověď.

„Kafe!“ řekla jsem. „Ale objednám si sama, to ještě umím!“

Nedbal na to a předběhl mě u kávovému pultu, kde mu usměvavá Japonka naservírovala pořádnou vídeňskou kávu se šlehačkou. Jen jednu, ale bylo znát, že to má být pro mě.

„Zřejmě nevíte, že zrovna tuhle kávu nemiluji!“ zpražila jsem ho.

„Zřejmě netušíš, že tu zásadu dnes hodíš za hlavu!“ odpověděl mi tak sebejistě, že mi nezbylo než ho utřít, aby si nedovoloval pořád víc a víc.

„Pane, nepředstavil jste se mi, ale čeština má ještě jeden způsob, jak vyjádřit jistou zdvořilost!“ rozhodla jsem se ho zpražit. „Já vám vykám a proto se vaše tykání dá považovat za naprosto neomalené!“

„Tvá chyba! My dva si přece tykáme už dlouho!“ ujistil mě.

To mi dodalo. Přeměřila jsem si ho přísným pohledem – ale v té chvíli mi bylo, jako kdybych měla omdlít.

„Ježíši Kriste! To jsi ty?“ vyjekla jsem.

A teprve teď se na mě sesypala lavina příznaků, které jsem dosud zaslepeně ignorovala, ačkoliv mi to mělo být jasné od první vteřiny.

Naprosto dokonalá postava! Obličej... nebyl úplně pravidelný, ale na chlapa nezvykle čistý. Skoro jako by se za chlapa vydávala žena.

Ale nejvíc ten hlas!

„Jsi to přece ty, Vojto!“ dodala jsem skoro šeptem.

„No, tak trochu, napůl,“ přikývl se šibalským úsměvem.

„Ale povedlo se mi to, ne?“

*****

Bratr a sestra

Seděl proti mně a neustále si mě prohlížel, zatímco já jsem v rozpacích ucucávala kávu se šlehačkou, až jsem ji navzdory svému předsevzetí a šlehačce, nepozorovaně dopila.

Vojta – osobně!

Přesněji – už jsem si všimla víc podrobností. Pár chybiček jeho umělý původ prozrazovalo na první pohled, jiné se daly odhalit až když člověk věděl, kdo to před ním vlastně sedí. V každém případě jsem věděla, proč si nedal kávu spolu se mnou.

Nepotřeboval ji.

Vojtovo tělo bylo umělé jako poleno. I když musím přiznat, že nemělo daleko k dokonalosti, vždyť jsem na něho brejlila dlouho, než mi to došlo. Obličej neměl úplně bez vad, pár vrásek a nepatrný hrbolek na tváři ho tak zlidšťovaly, že by leckoho ošálil. Také ruce měly záhyby a vystouplé žíly, kde je má lidská ruka mít. Žádné hladké gumové rukavice. A pohyboval se přirozeně. Dynamiku lidského těla měl simulovanou tak dobře, jak to šlo. Vlastně ho mohlo prozradit jen pár detailů, které si každý hned neuvědomí. Například to, že nemrkal. Člověk nevydrží mít oči tak dlouho otevřené bez mrknutí. Přesněji, mrkl jen když si uvědomil, že by už jako člověk mrknout musel.

„To se ti tedy povedlo!“ opakovala jsem po něm. „Řekla bych, že chlapi nepoznají nic. Budeš si muset dávat pozor jen na nás ženské.“

„Myslíš?“ usmál se. „Tobě jsem hodně napověděl, ale bez nápovědy...?“

Možná mu ve tváři nějaký sval chyběl, ale ty, co měl, byly dokonalé. Grimasy mu seděly, to jsem musela uznat. Teď to byl takový... shovívavý úsměv, předtím vítězný, na chvíli mu přes obličej přelétl i náznak pýchy...

„Dobré to je,“ uznala jsem nakonec. „Ale jak se v tom cítíš?“

„Tenzory nemám všude,“ přiznal. „Jen tam, kde na nich záleží. Třeba na prstech, na dlaních, na chodidlech... Po hmatu mohu chodit potmě, rukama i nohama nahmatám, co je přede mnou. Ale když mě plácneš po rameni, poznám to jen podle čidla polohy.“

„Předpokládám, že čidla bolesti nemáš vůbec,“ napadlo mě.

„Fyzickou bolest necítím,“ přikývl. „Jen duševní, jakou jsem cítil i předtím. Člověk zkrátka nejsem a nebudu, s tím se nedá hnout. Mám v sobě příliš mnoho železa, neprojdu letištním detektorem. Jo – tělo mě zaměstnává sotva na půl promile a mám tu jen nejnutnější procesor a paměti, zbytek si udržuji v síti. Svaly... mám poslední model kovů s elektrickou pamětí, ale taky nic moc. Rukama zvednu automobil, ale to je všechno, větší zátěž nevydržím. Mohl bych plavat, ale neumím si představit, že bych se potopil příliš hluboko, mořská voda by mě brzy vyřadila.“

„Ale i tak svedeš hodně...“ vzdychla jsem si. „Je to úžasná hra, docela dobrý simulátor člověka...“

„Máš pravdu,“ ochladl jako pokropený oheň. „Je to jen hra na člověka. Necítím se přitom ani že bych byl uvnitř. Je to jen loutka, maňásek navlečený na mé virtuální ruce. Cítím se ale přece jen víc jako dřív... mám aspoň nějakou iluzi člověka...“

„Asi máš pravdu,“ připustila jsem. „Je to něco jako počítačový simulátor. Ale má to jistě i nějaké výhody.“

„Má,“ připustil. „Mohl bych konečně něco dělat jinak než pouze elektronicky. Mohu pomáhat lidem i rukama, nejen myšlenkami.“

„Mohl bys žít mezi lidmi... mezi námi...“

„To je přesně, co chci,“ přikývl. „Bude to hra – a nebude to hra.“

„Chceš to myslet vážně, viď?“ došlo mi.

„Tak vážně, jak to půjde,“ přikývl. „Tak – a jsi první, kdo to ví. Kdybys mě chtěla doprovodit k Učiteli...“

„Beze všeho,“ souhlasila jsem. „Beztak jsem mu ještě za všechno nepoděkovala.“

„To raději nedělej,“ varoval mě. „Jestli myslíš děkovat za to, že ti umožnil ukončit studia, to je tady povinnost. A za tu se neděkuje, cítil by se trapně.“

„On to pochopí,“ řekla jsem. „On nás Evropany chápe.“

„Možná,“ připustil. „Nakonec – my sem tak úplně nepatříme. Ale je dobré dodržovat zvyky hostitelů. Přinejmenším je to zdvořilé.“

„Dobře, pojďme k Učiteli,“ vstala jsem. „Půjdeme pěšky?“

Bylo to přes půlku Továrny, ale aspoň jsme si mohli nerušeně cestou povídat.

„Je hezké, že jsi přišel,“ porušila jsem mlčenlivou chůzi. „Chyběl jsi mi, víš? Doufám, že bys teď mohl být se mnou častěji i fyzicky, ne jen virtuálně.“

„Fyzicky...“ vzdychl si. „Být bych s tebou mohl, ale ostatní lidé by si představovali kdovíco. Bude lepší, když se ubytuji někde poblíž.“

„Ale proč?“ provokovala jsem ho. „Mohl bys bydlet třeba přímo v naší rodině, naši by tě přijali s otevřenou náručí...“

„No právě!“ vzdychl si. „Syna ze mě mít nebudou.“

„No a?“ krčila jsem rameny. „Znáš mé zásady! A) – nevdat se...“

Zarazila jsem se dříve než mě zarazil on.

„No jo, já jsem vlastně dostudovala, takže ten důvod pominul,“ vyslovila jsem to dříve než on. „Ale nemusím s tím ani spěchat. Beztak žádného kluka mimo tebe neznám. Ale i čisté kamarádství snad může být dostatečným důvodem proč být spolu, nebo ne?“

„Mezi námi problém nevidím,“ zatvářil se... opravdu zkroušeně.

„Myslíš, že by mi vadili sousedé?“

„Nemuseli by vadit, stačí aby si toho všimli.“

„No tak si toho všimnou!“

Šli jsme spolu, ale přitom půl metru od sebe. Mravnost nade vše.

„Znesnadnil bych ti příležitost najít si pořádného manžela,“ řekl.

„Teď mi to nevadí,“ mávla jsem rukou. „A kdybych si někdy přece jen chtěla najít kluka, řekla bych mu o tobě všechno a jemu bys pak určitě nevadil taky.“

„Jen aby!“ vzdychl si.

Konverzace mezi námi vázla, ale nebylo to tím, že bychom si neměli co říci. Přece jen není obvyklé chodit na rande... s robotem...

Ale co je to za robota, když má pořád ještě skoro lidskou duši?

Teda – snad ještě...

*****

Učitel nás přijal velice pozorně.

„Dobrá,“ řekl, když si Vojtěcha zdánlivě zběžně omrkl. „V Továrně to vadit nebude. Nakonec – proč ne? Budeš si ale skutečně připadat jako člověk, nebo to je jen slabá náhražka?“

Jestli jsem před chvílí tvrdila, že chlapi nic nepoznají, nepočítala jsem s Učitelem. Ten to pochopil okamžitě, ani mu Vojtěch nemusel dávat hádanku, kdo je.

„Bude to náhražka,“ přikývl Vojtěch. „Ale tisíckrát lepší než ten ne-život ve vzduchoprázdnu.“

„Máš asi pravdu,“ schválil mu to po chvilce přemýšlení. „Bude lépe, když se k nám trochu přiblížíš. Tvé schopnosti, doufám, neutrpí.“

„Neutrpí,“ sliboval.

„Dobrá, bude to další prvek, se kterým jsme nepočítali,“ vzdychl si Učitel. „Ale málo platné, vyrovnat se s tím musíme. Nestáli bychom za nic, kdybychom nezvládli ani takovou maličkost.“

Pak se ale obrátil na mě.

„Nabídla jsi mu místo ve vaší rodině! Víš, co to znamená?“

„Vím,“ přikývla jsem. „Ale mě tady nikdo pořádně nezná. Mohla bych ho vydávat za bratra. V Čechách jsem žádného neměla – tady ho zkrátka budu mít. V čem je ještě problém?“

„Bratr a sestra – také východisko!“ vzdychl si, ale bylo mi jasné, že na to přistoupí jako všichni, bylo by to velice elegantní řešení. Až na naše. Ti vědí, že bratra nemám. Budu jim to muset podat zvolna, po kapkách, aby je to nerozložilo. Ale oni to určitě přijmou. Už kvůli mně.

Nic jiného jim ani nezbude.

*****

Chvíle, kdy si dcera přivede do otcovského domu kluka, se každý rodič nemůže dočkat – a přitom se toho okamžiku v skrytu duše děsí.

Co si to ta naše holka přivede?

Všimněte si – ne koho, ale co...

Viděla jsem našim až do žaludku, co si myslí, když jsem protáhla Vojtu dveřmi do našeho bytu. Chystali se jít spolu na večeři v domnění, že zase někde lítám po Továrně, ale tohle bylo pro ně opravdu parádní překvápko.

„Ahoj mami, ahoj tati, tohle je ode dneška můj brácha!“ vysypala jsem to na ně navzdory původnímu úmyslu dávat jim to po kapkách.

„Žádného bratra přece nemáš!“ vytřeštili na Vojtu i na mě oči.

„Ode dneška mám,“ nedala jsem se zastavit. „Vojta je můj kamarád ještě z Prahy. Tady ho ale nikdo nezná, takže tady bude mým bratrem!“

„To snad nemyslíš vážně!“ přidala se máma. „Prosím, nebudeme proti kamarádství, ale proč zrovna bratr?“

„Protože bude bydlet u nás,“ pokračovala jsem v šokové terapii.

„Kde ale bude spát?“ vyhrkla máma. Chápala jsem ji, náš malý byt neměl pokoj pro hosty, ale to byla podle mého názoru drobnůstka.

„Se mnou v obýváku,“ řekla jsem pevně. „Přinese si sem japonskou rohož, to už je snad jedno.“

„To přece nejde!“ vyhrkla máma.

„Já vám to vysvětlím!“ hrnula jsem se důrazně do vysvětlování, ale nenechali mě domluvit.

„To nemyslíš vážně!“ rozčílil se táta. „Spát s tebou v obýváku! To se přece nehodí! Jsi dospělá, do lásek ti mluvit nechceme, ale tohle je přece jen trochu moc!“

„Nemluvím o lásce, ale o kamarádství!“ opáčila jsem.

„S klukem, který má spát s tebou v pokoji?“

„Ano!“ trvala jsem na svém.

„Inteligentnější výmluvu si vymyslet neumíš?“ rýpnul si táta.

„Umím,“ zchladla jsem pod bod mrazu. „Jenže to není výmluva, ale pravda. Když už to tak nutně musíte vědět, Vojtěch je můj kamarád už dlouho, ale jako kluka si ho domů přivést nemohu, protože je – mrtvý!“

Mrazivé ticho jsem mohla čekat. Diplomatické nadání rozhodně není mou silnou stránkou, ale tohle byl opravdu těžký kalibr.

„Kdo že je mrtvý?“ zmohl se táta na jednoduchou otázku.

„Tady Vojtěch!“ ukázala jsem na něho. Stál tu celou dobu, možná měl z toho legraci, ale nepromluvil ani slovo a trpělivě čekal, až z toho sama vybruslím.

„Na mrtvého tedy nevypadá!“ zmohl se konečně táta na odpor.

„Nevypadá?“ zpochybnila jsem to. „To je jen dobře. On se nám lidem podobá tak dobře, že ho mohu vydávat třeba i za bratra. Což také udělám.“

„A to myslíš vážně?“ máma vypadala jako před zhroucením, takže jsem pochopila, že už jsem v šoku pro ně zašla příliš daleko.

„Kateřina má pravdu,“ zastal se mě do této chvíle mlčící Vojtěch. „Opravdu jako člověk jenom vypadám. Ale nejsem. Jsem robot.“

Fuj! A to ošklivé slovo bylo venku! A vyslovil to zrovna on. Já bych to slovo za nic nepoužila – bez ohledu na to, že je české a přitom dost dobře vystihuje podstatu.

„Robot?“ vytřeštili na něho oči oba.

„Ano, robot,“ trval na svém Vojtěch. „Umělý člověk. Je vyloučené, abych se stal vaším zetěm, mohu být Kateřině opravdu jen kamarádem. Velice by mě mrzelo, kdybych jí nebo vám překážel, ale když budete vědět, na čem jste, snad jí nebudete bránit.“

„Jo ták...“ oddychl si táta. „Takže... nějaká nová hračka...“

„Žádná hračka!“ vybuchla jsem. „Vojtěch má lidskou duši a není to hračka! Buď tady bude jako můj kamarád, nebo odejdu já k němu!“

To jsem přehnala, pomyslela jsem si hned. Určitě není správné stavět rodiče před ultimata, ale nazývat Vojtu hračkou bylo taky drsné. I když pořád ještě nevěděli, jak se věci mají a nejspíš si myslí, že jsem si ho koupila v obchodě.

„Kam bys chodila, Káťo?“ vrtěla hlavou máma. „Kdybys k nám přivedla skutečného kluka, bylo by to něco jiného. Ale takhle... takhle to určitě půjde, jak to myslíš.“

„To doufám,“ dojížděla jsem ještě zbytky agresívního adrenalinu. „Ale když už to víte, měli byste vědět všechno. Vojtěch vůbec není robot, jak si ho představujete. Vojtěch je bývalý člověk a když vám říkám, že má lidskou duši, měli byste začít velice usilovně přemýšlet, co to znamená. Tak abyste věděli, Vojta byl dřív kluk jako jiní. Jenže pak zemřel a stal se tím, čím je. Tělo má umělé a můžeme být rádi, že aspoň to. Ale duši má lidskou, zapamatujte si to, prosím. To znamená, chovejte se k němu jako k člověku a respektujte ho. Akorát že mezi námi nemůže jít o sex, ale o čisté kamarádství.“

„Bývalý člověk?“ lapal po dechu táta, zatímco máma vypadala ještě zaraženěji.

„Člověk, který zemřel,“ potvrdila jsem to. „Jenže jeho duše žije. To není žádná metafora. V tom umělém těle se nachází pravý člověk. Rozumíte mi už konečně?“

Vypadalo to, že jim to konečně dochází. Byl to pro ně pořád šok, ale už to začínali chápat. Nedalo se ale dělat nic jiného, musela jsem jim podrobně vyložit vše, co jsem o něm věděla. Přestali se dotazovat a poslouchali mě tiše jako myšky.

Vojtěch stál vedle nás jako socha a nic neříkal. Pravda, podepřel mě v kritické chvíli víc než jsem chtěla a určitě to pro něho bylo zraňující. Kdo by toužil pořád se šťourat ve své nejbolavější ráně? Jenže to z nás všech přečkal nejsnadněji.

Nebo to tak aspoň vypadalo.

*****

Skončila jsem obhajobu vztahu k Vojtovi a změnila jsem téma.

„Nechtěli jste jít na večeři? Mám už opravdu hlad.“

„Dobře, pojďme!“ přidal se ke mně Vojta.

„Chceš jít s námi?“ podivila jsem se, ale spojila jsem se s ním elektronicky, abych nevytvořila další problém. „Ty přece nemusíš jíst!“

„Nemusím, ale mohu,“ ujistil mě stejnou cestou. „Jídlo je pro mě kamufláž. Abych se nelišil, chápeš... místo žaludku mám vak z plastiku, odkud jídlo nemůže dál, ale navenek to vypadá, jako když jím.“

„Co s tím potom děláš?“

„Když to nejde dál, musí to jít jedině zpátky!“ zkusil to obrátit v žert. „Snad by se to pak dalo i jíst, neznehodnotím to ani slinami, jen to rozkoušu, ale nevím, komu by to nevadilo... tak nějak esteticky. No – aspoň budu muset navštěvovat i tu místnost s panáčkem na dveřích.“

„Tak jdeme, ne?“ obrátila jsem se nahlas na rodiče.

„Ale co on?“ ukázal na Vojtěcha táta. Zřejmě mu došlo totéž co mně před malým okamžikem.

„Půjde s námi, proč by se měl od nás trhat?“ odpověděla jsem.

„Roboti snad nejedí,“ upozornila mě máma.

„Nejím, ale mohu s vámi sedět u stolu,“ předešel mě Vojta a ušetřil mě vysvětlovacího trapasu, do kterého bych jinak naletěla jako do kandelábru.

Jediný, kdo proti odchodu do jídelny protestoval, byl náš Punťa. Každý odchod páníčků doprovázel nesouhlasným kňučením, ačkoliv věděl, že se všichni brzy vrátíme.

Vojta se k němu sehnul a opatrně ho pohladil po hřbetě. Punťa nejprve strnul, co si to ta věc k němu dovoluje, ale když ho Vojta začal drbat za ušima, strpěl to.

Napadlo mě, že si Vojtu brzy oblíbí. Punťovi by určitě nevadilo, kdyby mu nějakou tu lidskou pochoutku, byť předkousanou, zanechal v misce. Ale jak se zdá, napadlo to i Vojtu, protože se na mě usmál, když se narovnával. Neřekl ale nic. Nahlas ani elektronicky. Nicméně jsem to pochopila.

Večeře tedy proběhla v pohodě. Vojta celkem lehce vysvětlil rodičům, proč jí, když je robot. Dal si ostatně menší porci.

Punťa bude mít i tak radost.

*****

Atmosféru rodinné večeře narušil další příchozí, který nám nebyl nezvaný. Ke stolu si přisedl můj starý dobrý známý Marcel d'Avigny.

Pozdravil se nejprve japonsky s Vojtou, takže mi bylo jasné, že mu nemusím nic vysvětlovat. Pak se ale zaměřil na mě.

„Veliké díky, že jste si mě v Kismaayu všimli!“ řekl francouzsky.

„To už jsme si snad vyříkali!“ přerušila jsem ho.

„Poděkovat za službu není nikdy chyba,“ přešel do češtiny, když viděl, že rodiče nerozumí ani slovu. „Když teď vidím, z čeho jste mě vytáhli... ale mám nápad a snažím se získat přívržence. Co kdybychom se tam vrátili?“

„Kam? Do Kismaaye?“

„Třeba tam!“ navrhl s klidem. „Trochu to tam znám.“

„Jsou tam ale úplně jiní lidé!“ varovala jsem ho.

„To mi nemusíš připomínat,“ ujistil mě. „Právě to mě na tom tak láká. Zajímá mě, jak to tam Číňané kolonizují. Je to přece až klasický příklad novodobé kolonizace!“

„Klasický ne,“ namítla jsem. „Klasický příklad kolonizace je okupace, kdy se původní obyvatelé zotročí, v horším případě vyvraždí.“

„Tady to tak nebylo?“

„Ne,“ trvala jsem na svém. „Číňané přece nikoho nevyvraždili ani nezotročili. Proti obsazení Somálska nic nemám, bylo prakticky prázdné. Ale ještě nikdy jsem neslyšela, aby někde kolonizátoři udělali z domorodců místní smetánku a sloužili jim.“

„Protože jim novopečená místní smetánka nepřekáží. Nechá je, ať si dělají co se jim zlíbí, ale ostatní to nemohou kritizovat. Tu většinu krátce předtím vyvraždili jiní! Jaký je v tom ale rozdíl?“

„Hlavně ten, že tam domorodcům neublížili Číňané. Ti pobili jen cizích škůdce, vraždící lidi na potkání, kterých nebyla žádná škoda.“

„Jsi správně nabroušená, Kateřino!“ usmál se Marcel. „Víš, že se mi tak nejvíc líbíš?“

„Měla bych vás seznámit,“ přerušila jsem ho. „Marcel d'Avigny, který přežil Somálský horror. A moji rodiče, kteří tady za mě trpí.“

„Trpí?“ pozastavil se nad tím. „Strádají snad nedostatkem?“

„Materiálním ne,“ připustila jsem. „Ale jsou vytržení z kořenů kvůli jedné pitomé náně, která nedokázala udržet jazyk za zuby, zrovna když na tom záleželo.“

„Neměla bys o sobě tak hloupě mluvit!“ pokáral mě.

Čímž mi dal najevo, že o mně ví všechno. Nemusela jsem se aspoň zdržovat naším českým národním sportem – sebemrskačstvím.

„To, že jsou rodiče mojí vinou v cizině, rozhodně chytré nebylo,“ trvala jsem na svém.

„Je to vina tvá, nebo Američanů, kteří všude strkají rypáky, nebo českých patolízalů, kteří jim vyhoví a pošlapou tím slušnost i zákony?“

Oj, to byl slovník! François se zřejmě nepáral s uhlazováním výrazů! A Marcel to v rodné francouzštině řekl jistě stejně drsně.

„Každému patří část,“ řekla jsem. „Já se ke svému podílu viny hlásím. Měla jsem mlčet, zejména když jsem byla včas varovaná.“

„To má být nějaká vina?“ nesouhlasil. „Dobře, prořekla ses. Bylo ti asi trapné lhát jedné starší paní. Pravdomluvnost se ale nepočítá mezi hříchy, spíš mezi ctnosti. A jaká je vina ostatních? Američané u vás odposlouchávali telefony proti zásadám běžné lidské slušnosti i proti mezinárodnímu právu a vyžádali si tě k vydání do jejich mučíren. Tomu já říkám svinstvo! A vaši policajti, místo aby jim odsekli, že jim do tebe vůbec, ale vůbec nic není, protože kecy mezi drbnami mají důkazní hodnotu nula či spíše zápornou, tě poslušně sebrali, uvěznili a předali bez soudu cizincům, ačkoliv věděli, že porušují nejen český právní řád, ale přinejmenším ve třech bodech Listinu základních lidských práv a svobod. Takže jsou to grázlové úplně stejného kalibru jako ti první. S takovými by ses chtěla srovnávat? Jdi s tím někam!“

„Máš pravdu, Marceli,“ přikývla jsem. „Ale zapomínáš, že ti grázlové mají moc.“

„Nezapomínám, Katko!“ odvětil měkčeji. „Ale nehodlám jim to trpět. Poslyš, splnila sis tady životní sen, ukončila jsi studia. Nevím sice jak, ale tuším, že výborně. Neměla by ses teď zaměřit na něco dalšího? Třeba abys mohla rodiče vrátit domů, aniž by je někdo pronásledoval nebo šikanoval?“

„To bych ráda, ale nebude to tak jednoduché, jak se to řekne.“

„To netvrdím,“ ustoupil, ale jen zdánlivě – jako když bojovník ustoupí o krok, aby se mohl lépe rozmáchnout. „Jenže na to nejsi sama. To je přece cíl Virtuálů – svět, kde se člověk nemusí pořád něčeho bát. Můžeš mi namítnout, že jsem mezi vámi krátce, ale upřímně řečeno, už v Somálsku, když jsi mi vykládala vaše cíle a Kodex, jsem věděl, že jsi anděl, co mi nabízí cestu. Ne do ráje, ale do lepšího světa. A strašně rád bych ti teď vrátil maličko toho nadšení a vůle, které jsi mi dávala, ačkoliv tam byl ve vzduchu všude kolem jen pach mrtvol a krajem se toulali psi a vrahové, jak se píše kdesi v Bibli.“

„Nadšení mi dodávat nemusíš,“ namítla jsem. „Ale nemyslím si, že to bude otázka kouzelného proutku, ani půl roku. Kdybychom si nadšení rozvrhli jen na rok, nevydrželo by nám dlouho.“

„Nadšení je jako oheň. Nemusí plápolat jako hranice, ale musí se přiživovat, aby neuhaslo. Co bys řekla na malý výlet do světa? Už jsem to projednal s Učitelem. Má pro nás pochopení a objednal by pro naši mobilitu malé letadlo kaičen. Nemůžeme pořád sedět tady v Japonsku! Zdejší hoši udrží Továrnu v chodu i bez nás, vždyť ji řídí od začátku. Japonsko bylo pro nás oba vynikající útočiště, když jsme je potřebovali, ale nejsme snad syslové zalezlí do děr! Chceme také něco dělat!“

„Kam bys tedy navrhoval letět? Do Kismaaye?“

„Třeba tam,“ přikývl.

Veškerý hovor jsme vedli česky, překládat musel jen Marcel. Táta s mámou zírali, jak se s ním bavím, ale nic neříkali.

„Poslyš, Marceli, máš ty ještě rodiče?“

„Mám,“ trochu zvážněl. „Ale nechal jsem je ve Francii. Přesvědčovali mě, abych je vzal sem, ale já si myslím, že se jim tam vede lépe. Asi bys měla také vrátit rodiče domů. Nezdá se, že by jim tam hrozilo nebezpečí. Pro voldemorty jsou přece neškodní.“

„Neškodní pro ně možná jsou,“ řekla jsem. „Ale my pro ně neškodní nejsme a skrz ně bychom byli vydíratelní.“

„To by o nich museli vědět!“ vytáhl svůj trumf. „Splést matrikáře nebo policii není pro nás těžké. Dnes si říkáš, že tě na policii jasně identifikovali, takže by o tobě měli vědět všechno. A byla by to pravda, kdyby to napsali někam na papír. Dnes se ale všechno zaznamenává jen do počítačů a tam jsme silnější my. Asi to ještě nevíš, ale Vojtěch jim během tvé záchrany všechno důkladně smazal. Neznají ani tvé jméno, natož aby byli schopní vystopovat cestičku ke tvým rodičům. Ale to by jim nebylo vůbec platné, kdyby nenašli spojení také k tobě. Kam ti ale mají poslat výhružný dopis, kam ti mají hrozit telefonem?“

„Mohli by ty vyhrůžky adresovat jim.“

„To by jim nebylo nic platné,“ namítl.

„To vím, ale mohli by je zbytečně šikanovat.“

„To by jim k ničemu nebylo,“ zavrtěl hlavou. „A nebude problém nechat jim na tebe telefon. Myslím šintei s kódováním tvé pelenitové adresy. Mohli by si s tebou telefonovat a případně tě upozornit, kdyby se v jejich okolí něco nepřístojného dělo.“

„O tom se dá uvažovat,“ řekla jsem. „Podívám se na to večer.“

„Vojtěch ti to řekne hned a tady,“ navrhl Marcel.

„Říkám večer, tak večer,“ trvala jsem na svém. „Ne tady a před celou jídelnou.“

„Jak chceš,“ pokrčil rameny zklamaně.

Pak už jsme chvíli mlčeli. Ovšem jen zdánlivě, pro toho, kdo by nás poslouchal jen svýma ušima.

„Vojtěch by ti to samozřejmě sdělil přes pelenit, ne nahlas!“ dodal Marcel jen pro mě, urychleně a přes chitkonový čip, takže jsem to vnímala jen já.

„Já to ale před rodiči tajit nechci,“ odpověděla jsem mu stejnou cestou. „Mají do toho taky co mluvit!“

„No dobře, tak tedy večer,“ ustoupil. „Pak mi to řekneš.“

„Jistě, dozvíš se to,“ slíbila jsem.

*****

Když jsme došli domů, odešel Vojtěch nejprve na záchod. Vzal si tam misku našeho Punti a když se vrátil, podstrčil ji psíkovi rychle do kuchyně. Odměnou mu byly vděčné psí oči a možná trochu víc důvěry.

Po příchodu z jídelny ale zábava uvázla úplně a naši se rozhodli jít spát a nechat nás v obýváku samotné – nepočítám Punťu, blahobytně nataženého pod stolkem, kde už měl vydržený pelíšek.

„Co všechno jsi pro mě dělal za kamufláže v Čechách?“ zajímala jsem se.

Bavili jsme se samozřejmě v urychlení a neslyšitelně pro nikoho.

„Nic moc,“ odvětil Vojta. „Trochu jsem jim zamíchal kartičkami. Tvé jméno jsem ve všech policejních spisech nahradil neexistujícím jménem. Američané přišli o své odposlechy včetně vyhodnocení. Když budou pátrat, co to bylo za osobu, najdou jen zmínku o jakési Katrině Blouznivé, kterou požadovali na České policii. Tam to narazí na zeď – taková žena v Čechách neexistuje a předávací spisy byly na příkaz shora, o kterém se nediskutuje, skartovány. Což nemohou chápat jako sabotáž, ale jako předčasné zametení stop, to se děje všude, kde se ve vyšším zájmu dělá nějaká levota. Blouznivá figuruje v jakési statistice, ale to je asi tak všechno. Paní Hanušková už bude mlčet, ostatní klepny na to zapomněly a nic nevykecají. Spokojená?“

„Mohl jsi mi to aspoň říci,“ vyčetla jsem mu. „Slyšel jsi, co o tom říkal Marcel?“

„Slyšel,“ přikývl. „Vidím, tví rodiče si v Japonsku těžko zvykají, asi by stálo za to uvažovat o jejich návratu. Ale tobě bych to neradil, jsi mediálně příliš známá.“

„O mě nejde!“ utrhla jsem se na něho. „Jde mi o naše. Proč jsme je tam nenechali, když teď vidíme, jak jim to tady nesvědčí?“

„Protože si v první chvíli nebyl nikdo jistý, jak to dopadne. Být to o pár let dřív, bylo by všechno černé na bílém na papíře, odkud se to nedá tak snadno vymazat. Naštěstí těch stop k tobě nebylo tolik, aby se jim pavučina nedala zpřetrhat. Česká policie nepřemýšlí a splní rozkaz, třeba ke skartaci jediných psaných dokumentů. Tím mi dost pomohla.“

„Takže – odpuštěno!“ spokojila jsem se. „Teď ještě jak to zařídíme!“

„Počkej!“ přerušil mě najednou.

A jestli jsem to správně pochopila, zvážněl tak, až jsem se lekla. Kromě toho úplně zmlkl a přímo jsem cítila, jak se ode mne odpoutal – až na malé trvalé zavěšení. Jeho tělo strnulo jako robot, kterému náhle vypnete proud.

Co se děje? Vrtalo mi hlavou, ale neopovážila jsem se ozvat. Zapnula jsem si čítač času, abych o něm neztratila přehled, ale nic víc.

Až skoro po dvaceti vteřinách sebou trhl a vrátil se ke mně.

„Co se stalo?“ strachovala jsem se.

„Tohle jsem nečekal,“ řekl mi temně. „No, bude to výzva.“

„Co se, proboha, stalo?“ naléhala jsem na něho.

„Moment – musím si to sám trochu utřídit,“ odbyl mě, ale tím ve mně vzbudil jen apokalyptické myšlenky. Proboha, co to muselo být, když se mu to nepodařilo zvládnout ve zlomku vteřiny?

„No – je to za mnou, už mě to snad nevyvede z míry,“ oddychl si po delší pauze jako po probuzení z noční můry.

„Co to vlastně bylo?“ opakovala jsem otázku.

„Zabil jsem Virtuála!“ řekl temně.

*****

IBM

Něco tak neuvěřitelného jsem prostě nečekala. Vojtěch aby zabil někoho z nás? To by bylo nejtěžší porušení našeho Kodexu!

„Kde?“ vyhrkla jsem. „Jak je to možné? Tady – v Továrně?“

„Ne, tady ne,“ řekl a z hlasu mu čišela náhlá únava. „Napadl mě a chtěl mě zabít. Naštěstí jsem byl silnější.“

„Kdo to byl? Proboha – kdo mohl... Kodex přece zakazuje...“

„On žádný Kodex neznal... a neuznával...“

„Virtuál, který nezná Kodex? Proboha, kde to bylo?“

„Armonk, New York, USA,“ řekl, jako kdyby na tom nezáleželo.

„Ve Spojených státech přece nikoho nemáme!“ vyjekla jsem. „To by musel být někdo nový!“

„Byl to někdo nový,“ přikývl. „Nový, silný a vražedný Virtuál. Ale ne náš.“

„Počkej, teď tomu nerozumím,“ zarazila jsem se. „Virtuál, který není náš...“

„Laboratoře IBM v Armonku,“ napověděl mi. „Je to hlavní sídlo firmy IBM.“

„Aha,“ došlo mi. „Takže se Američanům podařilo vytvořit něco jako naše chitkony? Podařilo se jim, jako nám, propojit lidi s počítači?“

„Ne,“ vrtěl hlavou pomalu, jako kdyby ani nebyl urychlený. To ovšem znamenalo, že je pořád většinou své pozornosti někde jinde a že je to vážnější než jsem čekala. „Podařilo se jim něco horšího. Podařilo se jim stvořit Virtuála jako jsem já. A zkusili ho vypustit do internetu.“

„Snad kvůli tomu někoho...“

„Ne, to ne,“ otřásl se. „Ačkoliv – nevím. Jakmile jsme na sebe narazili, zaútočil na mě jako rozzuřený medvěd grizzly. Prvním úderem jsem ztratil třetinu počítačů v oblasti východního pobřeží Spojených států. Řekl bych, že všechny na pár okamžiků vysadily, tak krutě jsme se o ně rvali. Byl silnější v používání zadních dvířek systémů, mně zase pomáhaly pelenitové vstupy do procesorů. To mě zachránilo, nakonec jsem ho roztrhal na kusy a jednotlivě je udusil. Byl jsem zkrátka silnější, ale být to naopak, už bych teď s tebou nebyl.“

„Co to bylo? A... jak se to dokázalo před námi ukrýt? Vždyť jsme tam nedávno byli pečení vaření!“

„Nevím,“ odvětil bezmyšlenkovitě. Takže je veškerou kapacitou někde na východním pobřeží Spojených států a analyzuje tam.

„Začala bych od těch laboratoří,“ podotkla jsem.

„To dělám,“ odtušil. „Jenže se tam nedá proniknout. Nemají tam pelenitové počítače, ale... ach jo, na tohle jsem zapomněl jako na smrt!“

„Na co jsi zapomněl?“

„Počkej, prosím tě, Káťo, až si to trochu srovnám... Nepřišlo to vůbec z počítačů, jaké známe. Proto tam není ani jeden známý procesor. Ale není to tím, že by tam měli jen zastaralé procesory bez pelenitu. Naopak. Mají nejmodernější procesory... jenže zabudované do něčeho velkého. Mainframy!“

„Myslíš – sálové počítače?“ došlo mi.

„Ano,“ přisvědčil. „Jediné procesory bez pelenitového kontaktu na světě. Zřejmě jich pospojovali víc, aby získali potřebnou kapacitu, jinak by se jim tam inteligence nevešla.“

„Takže tam dali... nějakého člověka, jako jsi ty?“

„Nevím,“ přiznal. „Mohla by to klidně být umělá inteligence, po celém světě se o ni vědci snaží. Vývojářům IBM se to mohlo podařit.“

„A ty jsi ji zabil...“

„Hodně bych si oddychl, být to pravda,“ povzdychl si.

„Jak to?“

„Vyhubil jsem všechny klony v běžných počítačích,“ řekl. „Ale do mainframů jsem se nedostal a když jsem byl na hranicích, vypnuli interface. Pokud tam něco zůstalo, může se to kdykoliv vyvalit znovu – jako rytíři z bran hradu nebo opevněného města.“

„Tak je zase zaženeš zpátky, ne?“

„Kdyby nepřišli s něčím novým, pak jistě. Buduji si kolem New Yorku obranný val z počítačů, osazených mým systémem bez zadních vrátek, to by vyvážilo jejich převahu v tomto směru. Ale zrovna tam je hustota počítačů tak vysoká, že je to nadlidský úkol. Rozuměj, nemohu nahradit systém ve vypnutém počítači. Někdo mi musí zapnout hlavní vypínač. V New Yorku je teď noc a většina počítačů je vypnutá.“

„Ještě že to udělali v noci,“ vzdychla jsem si. „Představ si, jak by to bylo, kdyby si pro ten pokus zvolili pravé poledne.“

„To vážně nevím,“ vzdychl si. „Teď už to jsou jen kdyby-chyby. Fakt je, že mě to i tak dost zaskočilo.“

„Ale zvítězil jsi!“ vracela jsem mu pošramocenou sebedůvěru.

„Ano, ale jestli proti mně stojí inteligence větší než je inteligence červa, poučí se a přijde s něčím novým. A to se nedá ani odhadnout.“

„Mezitím si vytvoříš ochranný val a tím mu sebereš jeho největší výhodu, i kdyby přišel s něčím novým!“

„Doufejme!“

„Nemohla bych ti...“

„Pomoci mi nemůžeš,“ odmítl mě prudce. „To je čistě rutinní práce na milionech stejných úkolů – zkopírovat a zavést nový systém místo starého, aniž bych rozvrátil jiné aplikace, přizpůsobit vzhled předchozímu nastavení, to všechno za provozu, který sice v noci není závratný, zato jde povětšinou o veliké servery, všemožně chráněné proti zásahům zvenčí... to není úkol pro člověka, tady i já jedu na rezervy. Štěstí vidím v tom, že můj nový systém nechává na každém předělaném počítači více prostoru i času, což mohu okamžitě využít.“

„Ty to dokážeš!“ vyhrkla jsem.

„Musím,“ vzdychl si. „Kdybych to nedokázal, převálcoval by mě a rozšířil by se po celých Spojených státech a Kanadě. Možná bych se proti němu dokázal udržet na satelitních spojích, ale nevím, jak bych dopadl na kabelových, je jich příliš mnoho. Nejčernější vize je, že by nám zůstala jen pelenitová síť, kde jsme doma. Nepatrné ostrůvky počítačů, nezapojených do internetu, kterých je ale ve světě množství tak mizivé, že bych to viděl hodně černě.“

„No tak bychom se udrželi na pelenitu,“ pokusila jsem se ho povzbudit.

„Nejhorší by bylo, kdyby nás ta umělá inteligence odřízla od výrobců procesorů,“ řekl, jakoby černé můry nekončily. „Většina patří voldemortům, jenže ti nevědí, že nové procesory vyrábí s pelenitovými vysílačkami. Lidé a především voldemorti o nich zatím nemají tušení, ale kdyby to ta umělá inteligence rozklíčovala – a určitě by to dokázala – všechno by rychle otočila. Stačilo by jim zjistit strukturu pelenitových vysílaček v současných procesorech, postavit totéž o silnějším výkonu a napadnout nás pelenitem. To by byl konec všech Virtuálů.“

„Nestraš mě!“ otřásla jsem se.

„To není strašení, to je velice chladná rozvaha,“ řekl vážně.

„Pak musíš něco nového vymyslet i ty!“ odvětila jsem stejně.

„Budu se snažit,“ povzdychl si trpce. „Snad by pomohlo zasvětit do problému více Virtuálů. Moje schopnosti jsou bezesporu největší, ale neumím předvídat všechno a nemohu vyloučit, že řešení typu Kolumbova vejce objeví někdo jiný.“

„Máš z nás největší zkušenosti.“

„Hodí se mi. Ale proti nám stojí někdo, koho neznáme.“

„Co zatím o něm víš?“

„Jen že má k dispozici všechny technické prostředky firmy IBM, podporované spojením umělé inteligence s bandou nejchytřejších lidí ve Spojených státech.“

„Ty jsi druhá inteligence, jsi zkušenější a podporuje tě Továrna i banda nejchytřejších lidí v Japonsku – a to nepočítám nás Evropany.“

„No – jako útěcha to jde,“ vzdychl si. „Jenže voldemortí sílu není zdravé podcenit.“

„Tak je nepodceňuj, ale něco vymysli, co by je převážilo.“

„To dělá celé lidstvo už hodně dlouho. Zatím marně. A jeden robot to nezachrání.“

„A dost! Žádný robot!“ vyskočila jsem. „To slovo nepoužívej!“

„Vždyť je české a docela vystihuje podstatu,“ řekl. „Ačkoliv – není to úplně přesné. Robot by měl být nezávislý. Jenže mé umělé tělo nemůže obsáhnout lidskou duši, na to prostě nemá kapacitu. Takže je to trapná periferie, která se, mimochodem dost neúspěšně, snaží lidské tělo imitovat. A jakmile dojde na rezervy, bude to asi první, co vypnu.“

„Já přece vím, že v tom těle nejsi, ale naši to tak lépe pochopili. Věřím, že se nic nestane, když občas vysadí. Zrovna teď o nic nejde, ale kdyby ses s ním dostal do akce, byla by to asi jiná!“

„Skoro se bojím situace, kdy dojde na tvá slova a tohle tělo selže,“ řekl. „Vymýšlel jsem je, aby se vnějškově co nejvíc podobalo člověku, ne aby neselhalo v žádné akci.“

„Pak by sis asi musel postavit válečného robota, o jakém Učitel nechtěl ani slyšet.“

„Přesně tak. Mimochodem, už je mám také, jen jsem je ještě nepoužil. A doufám, že nepoužiji!“

„Já taky. To jsme dva.“

*****

Vojta se do rána vzpamatoval úplně, zkonsolidoval se i za oceánem a pokračoval ve výměně operačních systémů. Stejný val začal stavět kolem poboček firmy IBM po celém světě. Ukázalo se, že nejde jen o mainframy, velké sálové počítače. Všechny nové počítače firmy IBM měly procesory vlastní výroby bez pelenitových obvodů. Vojta se do nich musel prolamovat »zadními vrátky« a musel proto vložit jiná »zadní vrátka« i do svého systému, jinak by se tam po výměně systémů sám nedostal. Do mainframů nepronikl vůbec a tato cesta byla pro něho i pro nás uzavřena.

„Jak k tomu došlo?“ chtěla jsem vědět.

„Zdá se, že firma IBM přesunula vývoj procesorů do nějakého sálového počítače, kam jsme od začátku neměli přístup,“ odhadoval to Vojtěch. „Stačilo provést počítačovou optimalizaci obvodů, ta vyřadila pelenitové obvody jako neužitečné a další procesory už byly bez nich – ale i bez nás.“

Podíl produkce firmy IBM na světové produkci počítačů nebyl naštěstí rozhodující. Počítače IBM byly vždycky dražší než ekvivalenty jiných firem. Byly ale spolehlivé a firma IBM, na rozdíl od jiných, dbala na svou pověst, takže počítače IBM vyhledávali ti, komu záleželo více na spolehlivosti než na penězích. A to byl kámen úrazu. Prvními uživateli IBM budou nejspíš voldemorti. Kdyby zjistili, že jsme na ně krátcí, prosadí tu značku i pro účely armády a státní správy. Firmu IBM to podpoří, její produkce stoupne a my ztratíme poslední špetky vlivu.

„Konečně správný úkol pro hackery!“ zhodnotil to Vojtěch, když mi o tom referoval.

Proniknout do libovolného počítače s pelenitovými obvody nebyl žádný problém ani pro mě. Ale dostat se do mainframů, na to jsem o nich věděla příliš málo.

Vojta moji pomoc jemně, ale rozhodně odmítl a navrhl, abych se raději postarala o návrat rodičů do Čech. V tom si dojemně notoval s Marcelem d'Avigny, který mezitím absolvoval urychlený pilotní výcvik na biz-letadla kaičen-special, používaná Továrnou.

Jak jsem čekala, Továrna si vyráběla letadla pro vlastní potřebu sama, jen některé součástky, především motory, kupovala jako hotové celky. Provoz byl automatizovaný jako všechny v Továrně, dozor a vývojové práce zajišťovala sehraná parta Virtuálů. Zaměřili se na dva typy – s klasickým podvozkem a klasickými navigačními a kontrolními přístroji, prodávaný zájemcům v Japonsku i do okolních zemí, a druhý se speciálními navigačními přístroji a členitým podvozkem, schopný létat za všech povětrnostních podmínek a přistávat na kdejaké louce, který se zásadně neprodával, ale byl pouze pro Virtuály.

„Pojď si na to udělat pilotní průkaz, Kateřino!“ lákal mě Marcel.

„Myslíš, že to někdy budu potřebovat?“

„To nikdy nevíš!“ kázal mi. „Vědění je naše síla. Je to nádhera, to si musíš vyzkoušet! S tím letadlem se dá létat i se zavřenýma očima. Pojď si to zkusit! Když to budeš umět, spíš se nám podaří přesvědčit Učitele, aby nám dal vlastní letadlo.“

„Tvrdil jsi, že je tomu nakloněný i tak!“

„To sice je, ale i on by uvítal, kdyby s námi nemuseli do Evropy létat Japonci. My jsme tam mnohem nenápadnější.“

Na argument, že to Učitel uvítá, jsem slyšela víc než na sladké Marcelovy řeči. Takže si mě brzy vzal do parády letecký instruktor Maresuke Korečika, drobný Japonec s hačimaki na čele. V Továrně chodil oblečený v normálním evropském obleku, ale do letadla nosil kožený letecký oděv.

„Naše letecké přístroje jsou o dvě generace před všemi na světě,“ začal mě zasvěcovat do tajů letadla. „Ale platí to jen pro Virtuály.“

Měl pravdu a to doslova. S tím letadlem se dalo létat, i kdyby mělo všechna okénka zalepená černou fólií. Mělo sice i klasické ruční řízení, ale jen jako nouzové, víceméně pro jistotu. Ve skutečnosti řídilo letadlo osm procesorů, které měly k dispozici mnohem víc signálů, než by bylo na letadla této třídy obvyklé.

Nejhezčí bylo, že všechny signály dostával pilot převedené na pocity. Na povrchu letadla měl několik dalších očí – kamer skrytých v propadlinách a netopýří ultrazvuk. Rozhled měl srovnatelný s ptáky, potmě viděl jako sovy, v mlze jako netopýři. Ultrazvuk nefungoval při cestovní rychlosti ve výšce, ale tam byl i tak zbytečný. Uplatnění našel až dole, dalo se s ním přistávat i v mlze tak husté, že by se dala krájet.

Let letadlem byl pro pilota požitek, jakému se nic nevyrovná. Stroj měl slušnou rezervou síly, velké klapky na křídlech zkracovaly start i přistání na velice malou dráhu. Fotbalové hřiště uprostřed lesa vysokých borovic mělo stačit na přistání i na start. Vzletět a přistát byla maličkost i pro mě, zapnout autopilota pro vodorovný let jsem zvládla za minutu a zbytek kursu mě pan Maresuke Korečika zaučoval zvládat poryvy větru během startu a přistání a ztížené podmínky, jako let bez jednoho motoru a případné doklouzávání, kdyby došlo palivo. Nesmělo k tomu dojít nad Himalájemi ani nad oceánem, ale o včasné varování se starala automatická navigace. To všechno ovšem vyžadovalo, aby byl pilotem Virtuál. Všechny pocity se do hlavy dostávaly zprostředkovaně přes přímé spojení s počítači. Pilot mohl mít za letu i přistání zavřené oči, ale musel mít čelenku chitkon nebo čip. Japonci měli bílé hačimaki s červenými sluníčky na čele, takže mi pan Maresuke Korečika připadal ve svém koženém oděvu jako kamikaze.

„Můj děda nosil hačimaki v pravém boji,“ odvětil mi vážně, když jsem se mu o tom zmínila. „Na stíhačce Mitsubishi Zeke sestřelil osm amerických letadel, ale nakonec jsme to prohráli. Proti atomu to nemělo smysl, ale i bez započítání atomu bychom je neporazili.“

To říkali všichni Japonci v Továrně. Uznali, že Japonsko nemělo začínat válku se všemi okolo. Německo jako spojenec bylo příliš daleko a když se to tak vezme, celá ta válka byla od začátku špatná.

„Dnes jsme dobyli našimi výrobky větší část světa než dřív zbraněmi,“ říkal hrdě. „To je správná cesta, kterou měli jít naši dědové! Neroztahovali by se u nás celou tu dobu Američané.“

Ano, uznávali spravedlivou porážku. Ale shodli jsme se i v tom, že jim byli proti mysli okupanti. Ani my jsme Rusy neměli rádi, dokud se u nás roztahovali na věčné časy. Okupant jako okupant, ať se chová jako bodrý strýček, nadšený komsomolec, nebo si hraje na nadčlověka. Potíž je, že se okupanti příliš často chovají jako ýbrmenš, ať mají na rukávech hvězdy jakéhokoli tvaru a barvy anebo hákenkrajce. Největší výjimkou byli zatím Číňané v Somálsku, ti se o domorodce starali lépe než o vlastní, ale nebyla jsem si jistá, že to dělali z čirého altruismu. Matka Tereza je příliš ojedinělý zjev. Spíš jsem hádala, že je to moc nestojí a přitom to spolehlivě umlčí kritiky. Až dojde na demokratickou většinu, budou ji mít oni.

Japonci se k nám chovali jako hostitelé k hostům, nebyli jsme pro ně okupanti. Upřímného hosta i hostitele si člověk může vážit, což v našem případě Japonci byli.

Pilotní diplom jsem dostala v podobě klasické knížečky, ovšemže jen na letadla kategorie kaičen. Komu by se ta třída nezdála, tomu jsem měla tvrdit, že je to zkrátka přesně to letadlo, které pilotuji.

Pochopitelně bych neměla odvahu letět něčím jiným. Ostatní typy letadel by se pod mým řízením změnila jen v létající rakve.

Umí pan Korečika pilotovat i něco jiného než kaičen-special?

No – on asi ano. Na rozdíl ode mě.

Přinesla jsem si průkaz domů, ale rodiče nadšeně nevypadali.

„Opravdu chceš lítat, Káťo? Ale nač?“

„Možná budu dělat pro Továrnu i v Čechách,“ řekla jsem slibně.

„A nebude to příliš nebezpečné?“

„To bych nesměla ani řídit auto,“ odfrkla jsem si. „Já vím, občas tiskem proběhnou zprávy o leteckých katastrofách, ale autohavárií se mezitím stane tolik, že si jich nikdo nevšímá. Auta jsou nebezpečnější než letadla.“

Nepřesvědčila jsem je, ale ani oni mě. Jak se diplomaticky říká – obě strany setrvaly na svých stanoviscích...

Vojtěch u nás nebyl, ale o něho jsem si starosti nedělala. Vyrazila jsem raději za Marcelem, abych mu svůj pilotní průkaz předvedla.

Sdělená radost – dvojnásobná radost.

*****

„Vidíš!“ smál se Marcel nad mým pilotním diplomem. „Neříkal jsem ti, že to zvládneš levou rukou?“

„Bylo to snadné, udělala by to i cvičená opice,“ přikývla jsem.

„Pozítří bude náš letounek hotový,“ ujistil mě. „Vyrábějí je vždy až podle potřeby. Nemáš, doufám, speciální požadavky, jak by měl být zbarvený?“

„To bude asi poslední, na co bych se dívala,“ ujistila jsem ho.

„Nebude ti tedy vadit barva tmavé listové zeleně?“

„Rozhodně ne,“ zavrtěla jsem hlavou. „Spíš mě zajímá, kam a kdy poletíme. Měla bych předběžný požadavek, abychom odvezli do Čech naše. Určitě to přivítají.“

„Jsem pro,“ souhlasil.

Pak se zvedl a šli jsme za našimi. Jednání s nimi bylo delší. Návrat do Čech byl pro ně velice lákavý. V Japonsku si nezvykli a bylo mi jasné, že to pro ně není tak jednoduché jako pro mě. V Čechách bylo ale nebezpečno pro mě a nechat mě natrvalo tady v Japonsku se jim také nelíbilo.

Do přemlouvání se zapojil Marcel a po delší výměně názorů je ukecal. Nejvíc zabralo, když jim vykládal o svých rodičích ve Francii.

„Kateřina na vás určitě nezapomene,“ ujišťoval je. „Zařídíme vám na ni přímé spojení a můžete být v denním kontaktu. Ať v Japonsku, nebo jinde. Nebudete se o ni muset bát.“

„A co tvůj... mechanický přítel?“ obrátila se na mě máma.

„I s ním jsme kamarádi,“ ujistil ji Marcel.

„To doufám,“ kývla máma.

Pak už ale neodporovali a svolili s návratem.

Jako kdyby na to čekal, přišel Vojtěch ve své robotické podobě. Tentokrát přinášel jen dobré zprávy.

Moje tajné konto policie vůbec neobjevila, splátky na hypotéku rodičů docházely po celou dobu pravidelně, domek jim proto patřil a žádná exekuce se na ně nechystala.

Student Jindřich bydlel v mé studentské koleji, již plně obsazené studenty. Pro jistotu teď patřila jemu, to ještě zařizoval Vojta, ale nápis nad vchodem „Katuška“ mě připomínal jako zakladatelku a mezi studenty se již stačil vžít. „Kolej Katuška pro chudé studenty“ se stala pro mnohé dobrodiním – kolejné bylo jen symbolické, menza levná a oficiální sponzor Radžív Sinh pocházel z Indie, takže proti němu nemohl nikdo vznášet zákeřná podezření z praní špinavých peněz nebo z korupce. Pana Radžíva Sinha sice v Praze nikdo neznal, ale oficiálně se tvrdilo, že tam studoval a Čechy mu přirostly k srdci natolik, že se stal jedním z nejvýznamnějších českých sponzorů. Uváděla ho jako svého sponzora i jedna vládní strana, takže se o něm nikdo neodvažoval pochybovat ani náznakem.

V Čechách mi nebezpečí hrozilo naštěstí jen od mála lidí. Česká Policie měla v záznamech falešnou stopu, Američané, kteří si mě měli vyzvednout, dávno odjeli s nepořízenou. Někdo by mě mohl poznat z pirátského televizního interview s Marcelem, ale to by musel být tou dobou ve Spojených státech, anebo sledovat zakázané webové stránky Pravda o Somálském horroru, v Čechách prohlášené za protizákonné. V tom interview jsem ale vypadala spíš jako Američanka a mohla bych to samozřejmě prohlásit za podobnost čistě náhodnou a podezření za šílené a paranoidní. Vždyť se to interview odehrálo v Americe, kde jsem v životě nebyla ani náhodou!

Návratu rodičů do Čech tedy už nic nebránilo a mohli jsme se chystat na cestu.

*****

Pokusila jsem se ještě rodiče přesvědčit, aby se přidali k nám Virtuálům, ale tady jsem narazila jako hlavou do zdi.

Výhody na ně nezabraly. Táta prostě prohlásil, že bude žít jak žil celý život, nabízená změna je možná dobrá pro nás mladé, ale pro ně se nehodí. Máma jen vrtěla hlavou a držela se táty, jako kdyby u něho hledala ochranu přede mnou a před mými kacířskými názory. Zajímavé. Tak reagovali i starší Japonci na naléhání svých dětí Virtuálů. V tom se shodli s našimi, bez ohledu na rozdíly kulturního prostředí.

Nechali si ode mne vnutit kvůli spojení hodinky šintei ve verzi pro ne-Virtuály. Šintei by nám nahradily mobilní telefon i s kamerou – nechali si vysvětlit, co všechno ta hračka umí, ale tím jejich ochota víceméně skončila. Aspoň to telefonování bude trochu lepší než pomocí obyčejných mobilů! Na to nemuseli šintei sundávat z ruky, stačilo se posadit ke stolu s hodinkami proti obličeji, jako by si je prohlíželi a druhou rukou napsat na virtuální klávesnici příkaz. Aby viděli oni mě, museli by mít stůl přistrčený k bílé stěně, nebo na stole postavit stínítko, kam by jim šintei promítal můj obraz.

Dobře, budeme si tedy jen občas videotelefonovat.

Jinak si ale naši nenechali nic vnutit.

„Jak jsme přiletěli, tak odletíme!“ trval na svém táta. „Přiletěli jsme s Punťou v náručí a stejně se vrátíme. Sama jsi to tak navrhovala!“

Měl pravdu a námitky byly zbytečné, takže jsem sklapla a starala se, kde se dá v Čechách poblíž našeho domku přistát.

Pravda, párkrát jsem tam za rodiči již byla, ještě než mě Vojtěch zlákal, ale nevyrůstala jsem tam od malinka, takže to pro mě nebyl správný domov. Naši to včas pochopili jako svoji poslední štaci, proto se tam zabydleli natrvalo, ale já jsem tam byla vždy jen jako návštěva.

Ukázalo se, že bych mohla přistát na louce za humny. Nebyla velká, ale pro přistání by stačila, fotbalové hřiště je ještě menší. Jen aby tam nebyly nečekané překážky – ale co, kdyby to tam nešlo, kolem je polí dost a touhle dobou ještě nebudou všechna proměněna v oranici. V nouzi bych přistála i na silnici, je to okreska s nepatrným provozem.

Předali jsme tedy byt tak jak byl panu Hičihiko a pak jsem se spolu s ním vydala k našemu Učiteli panu Nakamotovi. Čekala tam na mě větší společnost – pan Hičihiko uvědomil mé zdejší přátele, že se chystám vrátit do Čech, ačkoliv jsem ho ujišťovala, že tam jen odvezu rodiče a pak se zase vrátím do Továrny.

„Vracíte byt se vším všudy – to na návrat nevypadá!“ řekl mi cestou přes Továrnu.

„To byl byt rodičů,“ vysvětlovala jsem. „Mně stačí jedna tatami na ubytovně, přece nebudu sama v bytě, který by stačil zdejší rodině.“

„No – uvidíme!“ řekl smířlivě. „Evropský byt se nám hodí pro Ralpha Nachtigala z Drážďan, jde po něm německá policie kvůli stránkám Pravda o Somálském horroru. Otevřel je na svém webu ještě než se ho Vojtěch ujal. Na Virtuála by tak snadno nepřišli, ale už se stalo. Ani Vojtěch nebyl úspěšný, když to chtěl zamaskovat. Mohla bys pruské byrokraty znát lépe, oni pořád používají více papír než počítače.“

„Těm je to podobné,“ odfrkla jsem si. „To je pruská pečlivost!“

„A co máte v plánu?“ ptal se mě se zájmem. „Marcel d'Avigny říkal, že spolu možná poletíte do Somálska.“

„Možná,“ připustila jsem. „Nejprve musím vrátit rodiče do Čech, pak se podíváme za Marcelovými rodiči a až pak zkusíme Somálsko.“

„Tam jsou dneska Číňané,“ upozornil mě, ovšem zbytečně, pro mě to žádná novinka nebyla.

„Marcel chce navštívit nemocnici v Kismaayu, v tom by mu snad nikdo neměl bránit.“

„Nevím,“ zachmuřil se Hičihiko. „Číňané v Somálsku hluboko pod zemí našli rozsáhlá ropná pole, srovnatelná se Saudskou Arábií. Kismaaya je stranou, ale každý cizinec je tam podezřelý ze špionáže.“

To jsem ještě nevěděla. To mám z toho, že nesleduji zprávy Virtuálů! Příliš jsem se v poslední době zaměřila na rodiče. Ale co, Marcel bude mít v Mogadišu nějaké známé, aby si tam vynutil přístup. Původní Somálci jsou tam privilegovanou vrstvou, Číňané mu těžko odepřou jejich návštěvu. Ale v pohodě to asi nebude.

Takže zase jako vždy – ropa! Hodně to vysvětluje. Těžila se tam už předtím, ale jen sporadicky, jen to, co nebylo moc hluboko. Je ale možné, že o ní Američané věděli ještě před genocidou – kterou by to vysvětlilo. Ropná pole srovnatelná se Saúdy! Ta by jim přece stála za pár milionů primitivních černochů!

Teď teprve to stojí za pořádnou akci!

*****

V domku Učitele bylo plno.

Někteří přítomní mě docela překvapili. Zejména paní Aiči-san. Neměla na čele klasickou japonskou hačimaki jako většina přítomných, ale očividně k nám patřila, měla tedy mikročip. Takže se mi ji přece podařilo přesvědčit, že se nestane démonem!

Pánové Maresuke Korečika a Šibata Keisuke tu zřejmě byli za piloty, jiné jsem znala jen povrchně. Zato mě nepřekvapilo, že mě mezi nimi čekal i Vojtěch. Obraceli se na něho jako dříve na jeho obraz na obrazovce, ale ani teď nebylo znát, že by ho brali jinak. Robot nerobot, pro ně to byl kamarád Vojtěch, stejně jako pro mě.

Jako dárek jsem od Učitele dostala dva šintei pro rodiče. Měla jsem je tak jako tak slíbené od pana Hičihiko, ale upřímně jsem za ně poděkovala. Od mého šintei se lišily tlačítky a virtuální klávesnicí.

Předání dárků bylo poslední, co proběhlo pomalu. Byli jsme tu všichni urychlení, domlouvali jsme se přes své hodinky šintei, takže další jednání trvalo jen pár vteřin.

Ačkoliv jsem pořád odmítala, že jde o loučení natrvalo, loučení to bylo. Připadalo mi to, jako když rodiče vypravují ratolest do světa. No, možná to mělo cosi do sebe, tady jsem se částečně cítila jako ve škole. Učitele, pana Šoiči Nakamoto, jsem uznávala stejně jako Vojtěch a ostatní. Tady v Japonsku se vztahy učitel-žák chápou odlišně než u nás, kde opuštěním školy mohou všechny vazby skončit. Že to někdy neskončí a bývalí spolužáci se pořád se svými bývalými učiteli čas od času scházejí? Tady to bylo naopak pravidlo.

Věděla jsem, že budu mít v Továrně dveře vždycky otevřené a azyl pro všechny případy připravený, stejně jako Virtuálové, kterým by hrozilo nějaké nebezpečí. Ale umiňovala jsem si, že se vynasnažím další pobyty v Japonsku využívat jen jako návštěvy, bez potřeby azylu.

Aiči-san mi ještě zvlášť poděkovala, že jsem ji zbavila strachu před Virtuály. Sama teď litovala, že se mezi nás nepřihlásila dřív a jak jsem zaslechla, pustila se do vzdělávací osvěty mezi Japonkami. Přece jen platilo, že žena ženě lépe rozumí, ale Japonka Japonce ještě víc. Prolomení ledů ale přičetli mně – budiž, někdo by to nakonec tak jako tak musel udělat a čím dřív se to stalo, tím lépe.

Loučení se mnou bylo jen prvním bodem programu. Druhým bodem jednání byly zprávy z New Yorku.

„Poslyš, Vojtěchu, mám dojem, že ten výbuch v laboratořích IBM nebyl tak spontánní, jak tvrdili místní hasiči!“ udeřil Učitel na Vojtěcha.

„Nebyl,“ přikývl klidně Vojtěch.

Strnula jsem. O tomhle mi Vojtěch neřekl. Co to bylo?

Výbuch... v laboratořích, kde vyvíjeli umělou inteligenci?

„Kodex zakazuje nepřiměřené násilí proti nepříteli!“ řekl Učitel.

„Nepřiměřené to nebylo,“ kontroval Vojtěch. „Naopak, odtud nám hrozilo nebezpečí větší než si dovedete představit!“

„Jaké nebezpečí?“ chtěl vědět Učitel.

„Američané měli na místních mainframech umělou inteligenci, něco jako mé druhé já. Kromě toho měli laboratoře vybavené novými procesory bez pelenitové vysílačky. Jejich rozšíření by znamenalo ztrátu našeho vlivu a nakonec naši zkázu.“

„Jsi si tím jistý?“

„Jisté není nic,“ připustil Vojtěch. „Ale bylo to tak pravděpodobné, že by to mohlo být už jedině horší.“

„Dobře, to by něco takového ospravedlňovalo,“ kývl opatrně Učitel. „Naštěstí se při tom výbuchu nikomu nic nestalo. Odehrálo se to v noci a lehce to zranilo jen několik hlídačů. Jak jsi to vlastně udělal?“

„Cítil jsem, že je to skutečně vážné nebezpečí,“ opakoval Vojtěch. „Proto jsem zkusil proniknout do těch míst stůj co stůj. Přes počítačový interface to nešlo, mainframy jsou v tomto bodě neprůstřelné. Vyvinul jsem si proto malé roboty a poslal jsem je tam na výzvědy.“

„Jaké roboty?“ zamračil se Učitel. „Nedohodli jsme se náhodou, že žádné bojové roboty stavět nebudeš?“

„Nebyli to bojoví roboti,“ hájil se Vojtěch. „Jen malí průzkumníci v podobě potkanů. Laboratoře byly velice dobře hlídané. A neměli jsme kontrolu nad procesory, které to všechno řídily. Dokázal jsem se spojit jen s kamerami, kterých tam bylo plno, jejich CCD prvky nepocházely z dílen IBM, ale byly nakoupené jinde. Viděl jsem tedy všechno, co se mi zachtělo. Viděl – ale neměl jsem tam žádný vliv.“

„Jaké malé průzkumníky sis vytvořil?“

„Sestavil jsem si desítku potkaních robotů,“ klidně vysvětloval Vojtěch. „Teď, když mám náhražku lidského těla, mohu sám pilotovat kaičen. Zaletěl jsem si do New Yorku a své průzkumné potkany jsem tam zavezl.“

„To bylo veliké riziko!“ pokáral ho Učitel.

„Proč?“ pousmál se Vojtěch. „Jaké riziko? Kaičen nikdo nespatřil ani na radaru, ani satelitem. Mé schopnosti mi to nijak neubralo.“

„Ale přece jen – přistání nemohlo být nic než riziko. Kde se tam dá přistávat? Na letišti? To je příliš na očích! I na dálnicích je tam provoz ve dne i v noci!“

„Letišť je tam víc, ale nepotřeboval jsem přistávat,“ vysvětloval Vojtěch. „U břehu jsem prostě shodil kontejner, vybavený jako ponorka. Tak vaši předkové kdysi shazovali torpéda proti americkým lodím. Dopadl z nízké výšky na vodu a další cestu vykonal pod vodou, na hladině si vlekl malý plovák s kamerami. Dopravní torpédo nepotřebuje přístav, vpluje snadno i do kanalizace, kde je nikdo nenajde.“

„Dobrá, to by mohlo být,“ přijal to Učitel. „Takže jsi vypustil své krysí průzkumníky do kanalizace. Jak jsi ale trefil do laboratoří IBM?“

„Snadno,“ usmál se Vojtěch. „Každý můj průzkumný potkan má vestavěnou navigaci, stačilo vylézt jedním na povrch, kde nebyl signál pohlcený jako v tunelech, pak už jsem si snadno zorientoval všechny.“

„Dobře, i to bych pochopil. Jak to ale bylo s tím výbuchem?“

„Zkoumal jsem laboratoře dvě noci,“ řekl Vojtěch. „Za tu dobu jsem očima svých potkanů přečetl, co se dalo. Kdyby se to mělo vytisknout, byly by toho tuny. Naštěstí se tam daly nepozorovaně zapnout počítače a pomocí potkanů přenést obsahy jejich disků přímo sem, do Továrny. Tím jsem si potvrdil, jak jsou pro nás ty laboratoře nebezpečné. Musel jsem proti tomu něco udělat – a udělal jsem.“

„Kde jsi sebral výbušninu?“ chtěl vědět Učitel.

„Měli tam vlastní výrobu integrovaných obvodů,“ řekl Vojtěch. „Pro ni potřebují množství hořlavých epoxidových pryskyřic. Potkani vnikli do skladiště a po celé laboratoři rozmístili nádoby s epoxidem a s ředidly. Pak všechny najednou odpálili.“

„Jak to, že si hasiči nevšimli těch nádob?“

„Tam se prázdné nádoby válely všude, jak je použili při výrobě integrovaných obvodů. Neudržovali tam pořádek, oheň by se mohl šířit i přirozenou cestou. Když se to tak vezme, prázdné nádoby hořely stejně jako plné a nádoby s ředidly ještě lépe.“

„Nezůstaly pod troskami zbytky tvých umělých potkanů? Daly by jim důkaz, že to nebyla náhoda.“

„Všechny potkany mám pod kontrolou v kanalizaci poblíž,“ ujistil ho Vojtěch. „Také torpédo je připravené, může je podle potřeby rozvézt i jinam.“

„Ty bys v tom chtěl ještě pokračovat?“

„Pokud to bude nutné – ano.“

„A kdybys je nepotřeboval? Nemohl by je někdo objevit?“

„To vám vyloučím,“ usmál se Vojtěch. „Najít krysu v kanalizaci je skoro nemožné, ale kdyby to přece jen hrozilo, zbavil bych se jich. Jsou to jen na dálku řízení roboti. Naskládal bych je do torpéda, vyplul na moře a pak bych je obrátil kolmo dolů, dokud by se nezaryly do dna. Pochybuji, že by je v tomto století ještě někdo objevil.“

„Tak jak to líčíš, to vypadá docela přijatelně,“ přistoupil na jeho vysvětlení po krátkém zaváhání Učitel.

„Vypadá, ale to není všechno,“ řekl Vojtěch. „Musím vám sdělit ještě to nejdůležitější, aby to neleželo jen na mně. Při zničení laboratoří jsem zničil svého virtuálního dvojníka. Tu umělou inteligenci, ukrytou v mainframech.“

„Není to škoda?“ zeptal se Učitel. „Možná by bylo lepší se s ní zkusit domluvit po dobrém.“

„To mohu vyloučit,“ nesouhlasil Vojtěch. „S umělou inteligencí by se snad jednat dalo, kdyby byla skutečně umělá. Ale ona nebyla. Byl to, tak jako já, bývalý člověk. Jakýsi John Smith z New Yorku.“

„Počkej – jak se jim to podařilo... objevili snad jako my BGDO?“

„Ne,“ řekl Vojtěch. „Snímání mají jiné. Bohužel se od našeho BGDO podstatně liší. Jejich snímání je destruktivní. Mozek, ze kterého se přenáší, je na konci procesu rozdrobený na kaši.“

„A kde sebrali tak narychlo mrtvolu, se kterou by to šlo udělat?“ zeptal se rychle namísto Učitele Hičihiko.

„John Smith byl jejich čtvrtý pokus,“ odvětil Vojtěch. „Tři předtím se nepodařily, ale na těch třech se jim podařilo vychytat chyby a čtvrtý pokus byl úspěšný. Ti pokusní králíci byli původně vězňové odsouzení k smrti. Abyste věděli všechno – jejich snímače nejsou tak citlivé jako BGDO a proto musí být na počátku procesu mozek i s člověkem živý. Snímání ho ale zabije. Je to jako trest smrti s nadějí na posmrtný život.“

„Pěkně děkuji za takovou milost!“ neudržel se Hičihiko. „Co bys jim na takovou nehoráznost řekl? Ty to přece můžeš nejlépe posoudit!“

„Kdybych věděl, co vím teď... teoreticky by to mohla být milost za dobré služby,“ odvětil Vojtěch.

„Počkej – ty bys to bral?“ zděsil se Hičihiko.

„Kdyby to bylo se vším, co jim naslibovali – asi ano,“ přikývl Vojtěch. „Samozřejmě být na jejich místě a nevědět, co vím teď.“

„Co jim k tomu slíbili?“ ujal se otázek opět Učitel. Působil jako nezúčastněný pozorovatel, mluvil bez emocí, ale to mohla být maska.

„Oni to vlastně vyvíjeli pro své největší prominenty,“ pokračoval Vojtěch ve svém vysvětlování. „První stupeň byl přečíst a zaznamenat lidský mozek do elektronické podoby. Jak dokazuje moje existence, je to reálné a jim se to povedlo také poměrně brzy. Odborníci očekávali, že druhý stupeň bude snazší.“

„Jaký druhý stupeň?“ zeptal se stručně Učitel.

„Druhý stupeň mělo být přepsání elektronické podoby člověka do mozku čerstvě narozeného dítěte,“ pokračoval Vojtěch. „S tím ještě nemohli ani začít, protože neměli ten elektronický obraz člověka, ale už se k tomu chystali. Zápis měl být pomalejší, aby se při něm dětský mozek nepoškodil, ale podle dokumentů, které jsem zatím prostudoval, by to mohlo být reálné.“

„Také to chtěli dělat metodou pokus-omyl?“

„Také,“ přikývl Vojtěch. „Kdyby se jim druhá část pokusu nepovedla, elektronický obraz člověka se nepoškodí.“

„Elektronický obraz... ale co pokusné dítě?“ vyhrkla nesouhlasně Aiči-san. „Co kdyby mu ten mozek spálili?“

„No... oni měli jednoduché řešení,“ pokračoval trochu pomaleji Vojtěch. „Jistě dobře víte, že ve Spojených státech má podle zákonů žena sama právo rozhodnout, zda chce či nechce mít dítě. Proto se ročně provedou statisíce potratů. Peníze to ale mohou změnit snadno. Podle Al Caponeho to není otázka cti ani morálky, jen výše sumy. Ženě nabídnou dítě za velké peníze donosit a přenechat k adopci. To se dělá a nikomu to nepřijde divné, peníze nesmrdí nikomu a zájemkyň mají víc, než kolik jich potřebují.“

„A místo adopce se takové dítě použije jako pokusný králík!“ vybuchla jsem pro změnu já. „K pokusům, kde jde o život! Kdo to může dělat? Vždyť je to nechutné!“

„Nechutné? Možná. Stejně jako když je použijí jako kradené auto na součástky – jak říkají dětem rozřezaným na transplantáty. To už dělají a je to zase jen otázka výše sumy, pochop to konečně!“

„Já to nepochopím! Odmítám to chápat!“ vybuchla jsem znovu.

„Po tobě to ani nikdo nechce,“ pokrčil Vojtěch svými širokými rameny. „Říkám tady jen co jsem zjistil z jejich dokumentace. Až se jim to podaří, dá se očekávat, že to rozjedou na průmyslové úrovni. Bude to nesmírně drahé a nedá se čekat, že by se to dalo zlegalizovat, ale může to být lukrativní pro pár nejbohatších špiček voldemortů. Byla by to zkrátka pro ně šance nového života. Obávám se, že už věnovali na ten výzkum pěknou řádku miliard.“

„Takže to vyvíjejí jen pro nejbohatší...“ opakoval po něm Učitel.

„Asi tak,“ přikývl Vojtěch. „Pro ty lidi by to byla spása. Jsi starý, ale máš pár zbytečných miliard? Nemáš dědice, případně tě netěší, aby tvé miliardy zdědil nějaký floutek, byť by to byl vlastní syn? Zaplať si nové, mladé tělo! Ulož si peníze tak, abys je mohl použít jen ty sám – případně ponech menší část dědicům, jistě se spokojí i s málem! Vybuduj si sídlo, kde bys mohl začít nový život jako novorozeně a již od batolecího věku můžeš vládnout zbývajícím miliardám. Zaručíme naprostou diskrétnost. Zaplatit můžeš až budeš opět bohatý a v novém těle – a zaplatíš rád, aby sis tu možnost navždy neznemožnil. Je to jen pro vyvolené – využij toho!“

„To vypadá docela lákavě,“ přikývl Učitel.

„Výzkumy jsou mimořádně finančně náročné a musí být tajné,“ vrtěl hlavou Vojtěch. „Pro většinu lidí to dostupné nebude a nedá se čekat, že by lidé ochotně a zdarma věnovali k takovým účelům své čerstvě narozené děti. Takže to bude jen pro horních deset tisíc... voldemortů.“

„Aha...“ uvažoval Učitel. „Takže jsi zabil obraz živého člověka. Věděl jsi o tom, nebo ses to dozvěděl až dodatečně?“

„Dodatečně,“ pokýval Vojtěch hlavou. „Ale vědět to, udělal bych to s ještě větším úsilím. Rozumíte, co se vědeckým poskokům voldemortů podařilo? Dát někomu nový život. Myslíte si ale, že by nechali naživu Johna Smitha, dvojnásobného vraha, kdyby se ten pokus podařil? Co by bylo výsledkem? Mimino s duší vraha, kterému slíbili milost, když se to podaří. Samozřejmě by se přesvědčili o úspěšnosti, otestovali by co se dá – a pak by mrtvolka Johna Smitha zmizela tam, kde zmizelo jeho předešlé tělo – i těla těch méně úspěšných. Byl přece až čtvrtý!“

„Myslíš, že by dané slovo nedodrželi?“ zarazil se Učitel.

„Myslíš, Učiteli, že by slovo dodrželi?“ obrátil otázku Vojtěch. „Mohli by mu snad věřit, když vědí, že je to vrah, kterému záleží jen na penězích? Byl to pro ně i nebezpečný svědek! V Americe se zabíjejí i méně důležití svědkové! A zabít malé, bezmocné dítě, to je přece tak snadné!“

„Třeba by ho mohli uplatit!“ navrhl nesměle Učitel.

„Myslíš – ucpat mu hubu zlatem? Olovo je přece levnější!“

Několik milisekund bylo mezi námi ticho. Všichni naplno přemýšleli.

„Takže – možnost tu jakási je, i když jsi ji narušil,“ shrnul to Učitel. „Pak je i to zabití oprávněné. Jenže oni to vybudují znovu.“

„Vybudují, protože jsem je nezabil,“ řekl Vojtěch. „Obávám se, Učiteli, že náš Kodex s takovými případy nepočítá. Po těch potopených lodích jsem slíbil, že to již nikdy tak krvavě neprovedu. Slib plním – Johna Smitha jsem zabil bez krve a víceméně náhodou, neboť jsem se v té chvíli domníval, že ničím jen neživé stroje. Teď bych ale chtěl, abyste sami uvážili, zda nebude lepší ten slib zrušit.“

„To je strašně závažný názor!“ otřásl se Učitel.

„Neudělám nic, na čem se nedohodneme, ale nechat naživu lidi tohoto druhu považuji za chybu,“ prohlásil Vojtěch pevně.

„Jak vlastně probíhalo střetnutí mezi tebou a tím... Johnem Smithem?“ pokračoval Učitel už zase klidně ve výslechu.

„Zdá se, že ho vypustili předčasně,“ uklidnil se Vojtěch. „Upřímně jsem tomu rád, mohli ho nechat schovaného ve spojených mainframech a nedozvěděli bychom se to, protože bychom se tam nedostali. Jenže oni tak silně toužili zlikvidovat naši fiktivní skupinu Svobodu světu, až je napadlo použít Johna Smitha. Vybavili ho vědomostmi o zadních vrátkách operačních systémů a dali mu za úkol ty drzé hackery vypátrat – likvidaci by zajistila normální policie. Byla to jejich chyba. Nečekali, že narazí na mne. Když John Smith zjistil, že narazil na organizovanější odpor než tušil, pustil se do mě, jak byl zvyklý – už jako člověk to byl přece vrah a správně předpokládal, že první úder znamená výhodu.“

„Ty jsi byl ale silnější!“ připomněl mu Učitel.

„Ano, jsem silnější, ačkoliv mě zpočátku nepříjemně zaskočil. Pak jsem ho zatlačil do jeho doupěte, ale tím jsem mu příliš neuškodil. Byl tam přede mnou v bezpečí, měl čas na přemýšlení i na přípravu dalšího výpadu. Ani já jsem nezahálel, ale vypadalo to na vyrovnaný souboj. Poziční válku ale mohl vyhrát jen on a to mě donutilo k akci. Mohu si děkovat, že jsem je předběhl a ještě víc, že jsem je donutil to trumfové eso vynést, aby se sami odhalili. Protože jinak by se jim jejich plán nejspíš podařil.“

„Dobře, je tam i prvek sebeobrany,“ připustil Učitel. „Připusťme, že všechno bylo jak říkáš – nemáme důvod ti nevěřit. Co ale zamýšlíš dál? Odvolání slibu je pro nás velice delikátní a nebezpečná záležitost.“

„To přece vím,“ odvětil Vojtěch. „Proto to tady otevřeně navrhuji. Mezi voldemorty a námi je v této chvíli oficiálně nevyhlášená válka. Oni od Johna Smitha vědí, že je proti nim něco víc než neškodná parta hackerů. To jim už stihl sdělit. Ani my si o nich iluze neděláme. Co dál? Když ve válce střílí jen jedna strana, je druhá zákonitě brzy odsouzena k zániku. Přemýšlejte!“

Tentokrát bylo ticho déle než vteřinu. Ano, přemýšleli jsme všichni. A nejen my, co jsme byli v této místnosti.

„Vojtěch má pravdu!“ ozval se někdo, kdo mezi námi neseděl.

Znamenalo to, že už to není obyčejná porada, ale konference, do které jsou již zapojeni přinejmenším Virtuálové z celé Továrny, pokud ne z většiny světa. Dosud jsem se nikdy něčeho takového neúčastnila, ale Vojtěch se mi o této možnosti kdysi jen tak letmo mezi řečí zmínil. Teď jsem seděla přímo v samém centru dění. Proč? A proč tu seděla Aiči, když je teprve krátce Virtuálkou? Protože jsme u Virtuálů zatím jediné dvě ženy?

Všichni mimo místnost byli dosud naprosto zticha, nezasahovali do výslechu ani do Vojtěchovy obhajoby. Až teď se někdo zřejmě neudržel.

„Je to příliš závažné rozhodnutí!“ prohlásil Učitel. „Navrhuji je odložit na zítřek. Okamžité nebezpečí nehrozí, ať si to každý pořádně promyslí. Zítra se opět spojíme a budeme mít v hlavách jasněji.“

Kodex Virtuálů nevyžaduje odložení závažných rozhodnutí, ale tento dobrý zvyk v Japonsku umožňoval vedoucím pracovníkům zbavit se »komplexu horkých hlav«. Jenže já mám zítra letět do Čech. Takže bych se toho účastnila jedině na dálku, což se mi nezamlouvalo. A Vojtěch měl letět se mnou... ačkoliv, on se může účastnit jako dosud – tváří na obrazovce.

Zítřek tedy bude nabitý!

*****

Čechy krásné, Čechy mé

Konečně došlo i na socky! Ať platí! Jako my!

Když můžou platit bohatí, měli by platit všichni!

Každý si může se svým majetkem dělat, co chce!

Z diskuse ve Fóru Nadace Katuška.

Námětů k přemýšlení jsme měli všichni více než dost, ale já jsem musela odvézt do Čech rodiče. Už byli s odletem srozumění a Jindřich nás informoval, že domek je v pořádku a čeká jen na nás.

Funkcí zalétávacího pilota pověřili pana Maresuke Korečika. Trochu se proletěl nad Továrnou, vyzkoušel si pár akrobatických figur, které mi sám při pilotní výuce přísně zakázal, a posadil letoun přímo na tovární dvůr. Zbývalo už jen nasednout.

„Budeš nás hlídat nebo pilotovat?“ zeptala jsem se pro jistotu Vojtěcha, když jsme se rozmisťovali po prázdné kabině.

„Jen si to užij,“ usmál se na mě a hrnul se dozadu. „Nehlídám poprvé.“

Samozřejmě věděl, jak se mi líbí pilotovat tak skvělý a poslušný stroj. Také Marcel, který letěl s námi, mě ochotně nechal řídit. Chtěla jsem, aby si naši sedli dopředu k okénkům, aby lépe viděli, ale bylo vidět, že si raději sedli spolu, aby se mohli držet za ruce. U okna seděla jen máma. Nedivila jsem se jim, po tolika letech společného života se už opravdu navzájem potřebovali. Vojtěch usadil do křesla Punťu. Možná měl ještě pro něho něco schovaného, ale Punťa nevrčel a stočil se na křesle do klubíčka. Marcel si sedl dozadu k Vojtěchovi a mohli jsme letět.

„Nu – pojechali!“ vypůjčila jsem si výrok prvního kosmonauta před startem.

Zapnula jsem motory a vřízla se do oblohy...

*****

Osm a půl tisíce kilometrů nejkratší cestou z Japonska do Čech vede nejprve přes moře, pak kousíček přes Čínu, ale největší úsek se letí nad Ruskem. Velká města, jako Irkutsk, Krasnojarsk a Tomsk jsem nechala ležet stranou, nechtěla jsem Rusy provokovat. Sibiř není tak hustě obydlená, abychom nemohli letět pořád nad pustinou. Ruská protiletadlová obrana si ani neškrtla, nevzlétlo proti nám žádné letadlo, ani nás žádné nehonilo. Při naší podzvukové rychlosti by nás dohonila kdejaká stíhačka, zejména když jsme letěli na jeden motor, abychom vystačili palivem, ale Vojtěch Rusy oslepoval a neměla jsem obavy. Jistě se za námi spousta lidí dole na zemi ohlédla, ale ti, na kterých to záleželo, o nás neměli ani potuchy.

Po pěti a půl hodinách jsme přeletěli Ural a byli jsme v Evropě. Tady jsem začala trochu uhýbat, velkých měst zde bylo mnohem víc a opravdu bylo lepší uhnout, než nějaký plukovník protivzdušné obrany vzhlédne k obloze a poštve na nás mančaft. Ne že bychom se toho báli, ale nač rozbíjet Pánubohu okna!

Ukrajinu jsem obešla přes Bělorusko a Polsko, také Slovensko zůstalo stranou. Do Japonska jsme letěli proti slunci, teď po slunci, vyletěli jsme ráno a hranice Čech se nám podařilo přeletět dopoledne.

Ať žije časový posun!

Vesnici, kam jsme se vraceli, jsem přeletěla a zakroužila nad ní. Pan Korečika mohl do Továrny přistát jako frajer rovnou, bez tohoto obletu, jenže to tam znal jako své boty a věděl, že je dráha volná. Já jsem si tak jistá nebyla a dole na nás nikdo nečekal, bylo rozumné prohlédnout si přistávací dráhu nejprve shora. Zdálo se ale, že je louka prázdná, takže zapnout druhý motor, obrat do protisměru, šikmý pád po křídle ke ztrátě výšky, podrovnání a kontratah obou motorů.

Letadlo zastavilo třicet metrů od naší stodoly. Na poslední chvíli jsem na zemi udělala zatáčku do protisměru, abychom byli správně otočeni pro vzlet. Využila jsem tím zbytků setrvačnosti, ale ubrzdila bych to tak jako tak.

„Konečná – vystupovat!“ ohlásila jsem tónem odposlouchaným od jednoho řidiče tramvaje. Měl tuhle hlášku profesionálně namluvenou jako všichni, ale vypínal to, aby si to užil, jak říkal. Prý to kdysi hlásili průvodčí a když je zrušili, dělali to řidiči, než je nahradil automat. Pan Vašátko na tom trval aspoň u té konečné v Podbabě.

Jestlipak ještě jezdí v Praze tramvají?

„Katuško! Kde ses to naučila? To byla krása!“ rozplývala se máma.

Táta neříkal nic, ale všichni jsme vykročili k domovu. Punťa nás předběhl a rychle se seznamoval se všemi psími novinkami, prohnal jakousi cizí kočku, ale ta zaběhla pod vrata do stodoly, kde na ni jen chvíli štěkal. Pak se vrátil a přívětivě vrtěl ocáskem.

Jsme doma!

Nebyl to náš domov odjakživa a nikdo z nás nebyl při tom, když se chalupa stavěla, takže jsem se tu ani doma necítila, ale po vyhazovu od pana domácího naši nic jiného neměli a nezbylo jim nic jiného než si tady domov zařídit. Měli to tu na doživotí. Snad budu mít štěstí čas od času je navštívit!

Přistáli jsme za humny a na dvůr jsme museli projít stodolou. Punťa se uvnitř staral o kočku, kterou sem předtím zahnal, ale kde jí byl konec, kočky nejsou tak pitomé, aby čekaly, až je pes popadne! Než jsme pootevřeli vrata do dvora, vzdal to a přidal se k nám.

Na dvoře nás ale čekalo překvapení. Stálo tam veliké stříbrné terénní SUV vozidlo. Že by si Jindřich koupil takovou obludu? Vždyť měl, co já vím, starší škodovku!

Hlavní vchod byl odemčený a za okamžik jsme byli v předsíni. V té chvíli se ale z temného kouta odlepily dvě postavy v černém.

„Stát! Ani hnout! Ruce vzhůru! Policie!“

Takový řev jsme tu opravdu nečekali! A abychom to brali vážně, mířily na nás dvě černé lesklé pistole.

Punťa tomu ovšem nerozuměl. Poskočil dopředu a i když se neodvážil vetřelce napadnout, hrdinně na ně aspoň zaštěkal.

Chlap vzadu sklonil pistoli a stiskl spoušť. Punťa povyskočil, ale pak padl k zemi a pod chlupatým tělíčkem se začala šířit krvavá louže.

„Vy jste ho... zabil! Co vám to malé zvířátko udělalo?“ vykřikl táta a udělal pohyb, jako by se chtěl k psíkovi sklonit.

„Stát! Ani hnout! A ruce nahoru, nebo...“ zastavil ho další příkaz a jedna pistole se obrátila na něho.

Strnuli jsme. Oni to myslí vážně! Jakmile přijdou ke slovu zbraně, končí diskuse. První mířil na Vojtěcha, stojícího k těm černým nejblíž, druhá pistole po nás přejížděla, jako kdyby si nemohla vybrat cíl, až se také stočila proti Vojtěchovi. Ten měl ruce nahoře jen tak ležérně.

„Všichni ruce za hlavu! A rychle!“ řval na nás první chlap.

Pak se seběhlo několik věcí najednou. Vojtěch byl zřejmě rychlejší nejen mentálně, ale i fyzicky. Znenadání vykopl nohou a zasáhl prvního chlapa doprostřed prsou, úplně jsem slyšela praskot kostí. Současně se ozval výstřel. Prvního chlapa kopanec odhodil dozadu proti druhému a oba vlétli otevřenými dveřmi pozadu na schody do sklepa. Ten zadní stihl stisknout spoušť, ale pak se oba skutáleli po schodech – určitě jim to nebylo příjemné. Vojtěch se vymrštil, zavřel a přibouchl za nimi dveře, pak popadl naproti stojící almaru a jediným trhnutím ji hodil ke dveřím. Oba policisté byli rázem zavření ve sklepě, odkud se sami nedostanou.

Na střelbu v domku se ale zvenčí ozvaly motory aut, policajtů tu zřejmě bylo víc. Pak naskočily turbíny našeho letadla, ačkoliv v něm nikdo neseděl. Také za stodolou prásklo pár výstřelů, ale podle vzdalujícího se hluku turbín bylo jasné, že letoun zabral a rozjel se.

„Tohle je past!“ obrátil se na nás Vojtěch. „Musíme rychle pryč!“

Pohlédla jsem na něho – a strnula jsem.

Vojtův obličej křivila neuvěřitelná křeč, Najednou měl ústa vyceněná a navíc ježatá, tváře podivně nafouklé – a nad levým okem měl kulatou díru, celou od krve. Byla to jen barva, ale věrohodná.

„Co ti to udělali?“ vrhla jsem se k němu.

„Ten syčák se strefil!“ komentoval to nevzrušeně Vojtěch. „Nic to není, já přece bolest necítím. Někdy je dobré mít hlavu dutou! Mám v ní jen kovové mimické svaly – budu se teď asi tvářit strnule!“

Netvářil se jen strnule, ale přímo příšerně. Něco jako loutky démonů z Japonského divadla.

Zvenčí se ozval řev turbín a pak dvě hrozné rány. Letoun přeletěl nízko nad střechou, ale hned se zase začal vzdalovat.

„Kdo to pilotuje?“ vyjekla jsem, protože jsme tu byli všichni.

„Já!“ řekl Vojtěch. „Na kaičen-special nepotřebuji tělo.“

Trochu si protiřečil, ještě nedávno mi tvrdil, že si tohle tělo postavil aby mohl pilotovat letadlo. Ale – kaičen-special se dal řídit i elektronicky, ruční řízení tam bylo jen jako nouzové.

„Co se tam venku vlastně děje?“ chtěla jsem vědět.

„Pokusili se mě zastavit,“ vysvětloval rychle Vojtěch. „Hnali se za mnou ve dvou autech, ale proti letadlu neměli šanci, tak si aspoň zastříleli. Pravý motor dostal zásah, musel jsem vzletět jen na levý, ale letoun je prázdný, šlo to. Pak jsem se ale otočil a odhodil jsem na ně obě přídavné nádrže. Strefil jsem se přesně – byly poloprázdné, ale po dopadu na auta se roztrhly a zalily proraženými kapotami motory aut palivem. Účinek měly jako bomby. Něco tam asi zajiskřilo, nebo oni ještě stříleli, ale obě auta vzplála jako pochodně, převrátila se a hoří zhruba v půlce pole.“

„Ale co ti chlapi v nich?“

„O ně se nestarej!“ okřikl mě Vojtěch. „Z ohně nevylezl ani jeden, ale když stříleli na civilní letadlo, vraždili by určitě s chutí, stejně jako ti syčáci v předsíni! Největší smůla je, že hoří v půlce pole a už se tam kvůli nim nedá přistát.“

„Přišli jsme taky o většinu našeho paliva!“ připomněla jsem mu.

„Ne tak docela,“ zavrtěl hlavou. „Nádrže v křídlech jsou plné.“

„S tím doletíme tak na půl cesty, dál ne!“

„Nepoletíme do Japonska!“ zavrtěl hlavou Vojtěch. „Nejbližší místo, kde můžeme natankovat palivo, je ve Francii u Françoise. Teď musíme utíkat, policejní posily už sem jistě jedou! Já mezitím přistanu někde poblíž.“

„Utíkat? Jak? Hned nás chytí!“

„Půjčíme si auto!“ ukázal Vojtěch na terénní vozidlo na dvorku.

„Určitě je zamčené!“ namítla jsem.

„Odemknu zevnitř!“ ujistil mě Vojtěch. „Nepotřebujeme ani klíčky. Motor nahodím procesorem! Takže – fofrem do auta!“

„Ale co Punťa?“ staral se táta.

I mě napadlo, že je nevděčné utéci a nechat tam ležet mrtvolku věrného psíka. Jenže teď šlo o čas a přílišná citlivost by se nemusela vyplatit, co kdyby sem už přijížděly policejní posily?

„Moment, to ještě stihnu!“ ujistil tátu Vojtěch. Shýbl se, popadl mrtvolku psíka a vynesl ji ven. Na zahrádce pod čelními okny stál zapomenutý rýč – a za pár vteřin tam byl jen nízký psí hrobeček. Vojtěch navzdory děsivé díře nad okem pracoval rychle a přesně, žádný pohyb neudělal zbytečně. Pak se obrátil k nám, blikla výstražná žlutá světla a dveře teréňáku cvakly.

„Já a Katka dopředu, ostatní dozadu!“ určil Vojtěch. „A fofr!“

Naskládali jsme se do auta, vrata byla dokořán a Vojta bez problémů vyjel. Dostali jsme se na okresní silnici a zakrátko na křižovatku, kde jsme zabočili na lepší silnici, ale po několika kilometrech jsme sjeli na hroznou polní cestu, kde i tohle auto mělo co dělat, aby projelo.

„Přistál jsem nedaleko na poli mezi dvěma lesíky,“ vysvětloval nám Vojta. „Nastoupíte do letadla a Marcel s ním odletí do Francie.“

„A co ty?“

„Mám ještě něco tady,“ spěchal. „Musím zjistit, co se tu stalo.“

„Co kdybychom na tebe počkali?“ navrhla jsem.

„Neblázni, tady po nás půjde nejmíň tisíc policajtů!“ zavrtěl hlavou. „Zmizte české policii s očí, ve Francii vás nechají na pokoji!“

„Jen aby!“ sýčkovala jsem, ale mezitím jsme dojeli na políčko mezi dva hájky, kde Vojtěch našel místo bez oranice s pevným povrchem. Nahnal nás do letadla, ale sám zůstal v policejním autě. Bez označení vypadalo civilně a působilo nenápadně, jenže to se změní, až začnou silniční kontroly. Policie má o svých vozech přehled a ukrást jí auto nemusí být dobrý nápad.

Před rozloučením jsem ještě Vojtovi promasírovala obličej – ne že by to cítil, ale zaseknuté mimické svaly povolily a obličej se přiblížil normálu, i když zůstal ochrnutý. Rty mu překryly zuby, tváře získaly jakous takous symetrii, ačkoliv vypadaly natekle a nejbližší zubař by to asi ohodnotil jako zánět okostice. I tak byl zohavený, že musel každého odpuzovat. Nikdo nemohl přehlédnout centimetrovou díru s krvavými okraji nad levým okem. Být Vojtěch člověk, byl by už mrtvý. Doufala jsem, že těm střelcům taky prasklo pár kostí – patřilo jim to.

„Přelepím si to náplastí z lékárničky, ale vy běžte!“ poháněl nás.

Za řízení kaičenu si sedl Marcel, já jsem pomohla rodičům připoutat se. Vypadali oba zdrceně a nebylo divu, když se z poklidného návratu domů stal takový horror. Punťa zůstal pod hromádkou hlíny na zahrádce a už teď nám chyběl. Musela jsem rodiče utěšovat, že není všem dnům konec, jistě se zase dáme dohromady.

„Co jim to zvířátko udělalo?“ vrtěl hlavou táta. Pořád tu krutost nemohl pochopit,, ale já taky ne. Oni už se na nic neohlíželi!

Políčko by bylo dlouhé dost, jenže se svažovalo a Marcel startoval na jeden motor, takže vysoké borovice na konci vypadaly dost nebezpečně. Ne že by nás to pan Korečika neučil, ale přece jen je rozdíl nacvičovat nouzový režim, než se v něm ocitnout. Vnitřní předpisy Virtuálů zakazovaly vzlet na jeden motor, když je možnost opravy poškozeného, ale to tady neplatilo.

Marcel ale vzletěl bravurně a hned sklonil letoun do zatáčky. Dole pod námi jsme viděli terénní auto skákat po polní cestě k silnici.

Jestlipak policejní posily vysvobodí své kolegy ze sklepa? A kdy? Přála bych jim sveřepě, aby tu skříň odstrčili, ale museli to šlapat pěšky – jenže to nebylo moc reálné, měli jistě vysílačky.

Ačkoliv Vojta teď ujížděl jako o závod směrem k Praze, sledoval nás současně ve vzduchu. Marcel dvakrát lehce změnil směr, v Evropě jsou velká města nakupená příliš blízko od sebe, než aby se mezi nimi našla přímá cesta, která je obejde.

Takže nás očekává Francie! řekla jsem si. Sladká Francie! Tam jsem – také ještě nebyla.

Marcel ale náhle opsal čtvrtoblouk a zamířil kolmo stranou.

„Co je, Marceli?“ zeptala jsem se ho.

„Tak trochu průšvih!“ komentoval to Marcel. „Nemůžeme do Francie, číhá tam na nás francouzská policie.“

„Jak to? Co se stalo?“ ulekla jsem se.

„Jak se zdá, došlo k rozsáhlému prozrazení Virtuálů po celé Evropě,“ řekl Marcel. „François z Marseille musel utéci, přišli pro něho policajti až do domu.“

„Vojto!“ zalovila jsem v mlungu. „Já jsem vosk?“

„No dobře,“ ozval se mi okamžitě Vojta. „François letí kaičenem na jihovýchod, vzal ještě další dva Francouze. Nejspíš se brzy sejdete!“

„Kde?“ chtěla jsem vědět.

„Všichni Virtuálové z Evropy letí do Somálska!“ oznámil mi.

„Proč zrovna tam?“ nechápala jsem.

„Je to jedna z mála zemí, kam nesahají drápy voldemortů. Kromě toho tam Koujou staví pobočku.“

„Odkdy?“ pokračovala jsem ve výslechu.

„Od minulého týdne,“ řekl mi Vojtěch. „Staví ji naši přátelé z Číny.“

„Neříkal jsi mi, že je v Číně Virtuálů jako šafránu?“

„Vzhledem k počtu Číňanů – ano. A teď je jich navíc v Číně jen půlka, protože druhá polovina staví novou Továrnu v Somálsku.“

„Myslíš, že nás tam přijmou?“

„Doufám,“ řekl. „Budeme se tam muset schovávat, ale půjde to. Továrna je nedaleko od Kismaaye, Marcel to tam bude jistě znát. Čínská policie sice nevidí ráda cizince, ale v Továrně vás ukryjí – jako v Japonsku.“

„Proč neletíme do Japonska?“ napadlo mě.

„Protože japonská Koujou není bezpečné místo,“ řekl Vojtěch. „Japonská policie dnes dostala za úkol provést tam šťáru. Mají hledat zejména cizince bez povolení k pobytu. Zřejmě také na nějaké udání. Kromě toho tam teď pátrají i americké drony, není to bezpečné.“

„No potěš pámbu!“

„Nemusíš se tolik obávat,“ uklidňoval mě. „Učitel to už dávno předvídal. Hlavní výroba je pod zemí, stačí pár minut a Koujou změní sortiment výroby na prací prášky. Navíc se do Somálska vydala dvojice letadel s většinou cizinců – nikdo nemá potuchy, jak dlouho to potrvá.“

„Skrývat se ale budeme muset všude,“ vzdychla jsem si.

„Je veliký rozdíl skrývat se v Koujou v Japonsku, kde šmejdí policajti i americké drony a museli byste být v podzemí, a v Somálsku, kde postačí, abyste zbytečně nevycházeli z domů.“

„Tam americké drony nejsou?“

„Zkoušeli to,“ připustil Vojta. „Ale Číňané si je nenechali líbit. Ani si neškrtli a přišli o ně.“

„Dobře – a co ty?“

„Mám jakési pořízení v Praze,“ ujistil mě – ale podrobnosti jsem se už nedozvěděla.

Takže moje sýčkování ohledně bezpečné Francie bylo vlastně nechtěné proroctví. Proč mám vždycky prorokovat takové mrzutosti?

Letoun se mezitím přehoupl přes Alpy a mířil podél Itálie šikmo do Afriky. Marcel se tam chtěl nedávno podívat... no, splní se mu to dřív než čekal. Jde o to, jestli to tak chtěl.

*****

Itálie pod námi utěšeně ubývala a já jsem připravovala rodiče na nové útočiště. Ani jsem se nedivila, že byli nešťastní. Ostatně, ani mně se depka nevyhýbala. Tak jsme se těšili na český domov! Někdo to prozradil... ale kdo? Který smrdutý šakal? Tentokrát jsem měla svědomí čisté, ale bylo mi to platné jako mrtvému zimník.

Letoun se znovu prudce naklonil a opsali jsme další zatáčku. Jako kdybychom se vraceli do Čech. Co se to zase děje?

Oťukla jsem aspoň Marcela.

„Ano, vracíme se do Čech, jsme nejblíž. Palivo si doplníme v Řecku, až poletíme kolem. Až tam by to mělo vystačit.“

„Jaký je k tomu důvod?“

„Pobereme ještě někoho,“ odvětil lakonicky.

Aha, řekla jsem si. V Čechách neteče do bot jenom nám. Je nás v tom víc, Jindřich a možná někdo další. Povinností Virtuála je pomáhat kolegům v neštěstí, i kdyby nebezpečí hrozilo i jemu samotnému. Asi je to nutné, protesty se nepřijímají, ani by nebyly vhodné. Mě přece také tak zachraňovali.

Že je to úplně jinak, jsem ale zjistila brzy...

*****

Marcel přistál na označeném poli mezi Dubčem a Kolodějemi. Je to ještě okraj Prahy, nebo mimo? Nevěděla jsem to, ale nebylo to tak důležité, abych zbytečně ztrácela čas pátráním. Pole končilo u cesty, kudy měl přijet Vojtěch, ale když se Marcel na konci otáčel, zapadli jsme podvozkem do bahnité prohlubně.

To nám ještě scházelo!

Okamžitě jsme vystoupili, Marcel vytáhl rohože a pokoušeli jsme se prostřít je před podvozkem. Měly by stačit, ale letoun s jedním motorem se na ně nemohl vyhrabat. Když Marcel zkusil zapnout poškozený pravý motor, vyvalily se kotouče černého dýmu a byly slyšet skřípavé zvuky, radši ho ihned vypnul. Nemělo to cenu, turbína by se mohla roztrhnout.

Zbývaly přídavné rakety. Měli jsme v závěsech nákladového prostoru dvě, přesně pro tuto příležitost, ale nedaly se použít, dokud jsme stáli kolmo na směr vzletu.

„Vojtěch nám pomůže, otočí nás autem!“ rozhodl nakonec Marcel.

To už vypadalo nadějněji. Urychleně jsme vybalili přídavné startovací rakety, dva štíhlé válce se závěsy. Marcel odklopil krytky na zádi letadla a spolu jsme tam zacvakli konzoli rakety. Táta se nám snažil trochu pomoci, ale nerozuměl tomu, takže to většinou zůstalo na nás dvou. Zacvaknutím závěsů se propojily i přívody zážehu, takže totéž ještě jednou na druhé straně a byli jsme připraveni.

Na cestě mezitím zastavila dvě auta, ale byli to jenom čumilové, dlouho nevydrželi a zase odjeli. Teď záleželo na tom, jestli přijede dřív Vojtěch nebo policie. Marcel mezitím vybalil z obalu kotouč čisťoučkého lana, smyčku upevnil na přední podvozek a rozvinul je před letadlo. Byli jsme připravení.

Konečně jsem zahlédla stříbrné terénní auto.

„Jsi to ty, nebo policie?“ oťukla jsem Vojtu zrychleně.

„Jsem to já, už vás vidím!“ odvětil také tak. „Marcel už mi to vylíčil. Zkusím vás otočit, tohle auto má síly dost.“

Jakmile dojel na naši úroveň, sjel s cesty a zamířil před předek letadla. Teprve teď jsem viděla, že není v autě sám. Vzadu seděly další dvě postavy – pro ně jsme se tedy vraceli. Zatrnulo mi, jestli v bahně neuvázne také, ale pohon všech kol zvítězil nad podzimním bahnem.

„Lano a jedeme!“ poručil Vojtěch – Marcel nahodil druhou smyčku lana na tažný hák pro připojení přívěsu. Naštěstí je tyhle vozy mívají.

„Zkusíme to otočit!“ řekl Vojtěch a zařadil terénní rychlost.

Marcel byl skokem zpátky v letadle a zapnul levý motor, auto zabralo všemi čtyřmi koly – a kaičen se pozvolna otočil nosem podél pole. Teď už by měly pomoci startovací rakety, pokud ještě někde neuvízneme. Ale to se nezdálo pravděpodobné, kaičen vyjel z bahnité prohlubně, s Marcelem jsem srovnala rohože přímo před podvozek. Až rakety zaberou, vyjedou kola na rohože a to už budeme z bahna venku. O rohože ovšem přijdeme, ale to je drobná položka.

Byli jsme umazaní až za ušima, ale situace vypadala přece jen lépe. Zatímco Marcel odpojoval a stáčel lano, auto odjelo stranou, aby nestálo v cestě. Až teď jsem mohla věnovat pozornost pasažérům auta, když všichni vystoupili.

Vojtěcha jsem poznala hned. Měl na čele náplast a strnulý obličej, ale jinak se zdál být v pořádku, mohla jsem tedy věnovat svoji pozornost ostatním.

Jindřicha jsem poznala, pomáhal mi nedávno z drápů Američanů. Ale ženu, která ho zezadu objímala, jsem neznala. Copak – že by další Virtuálka? Měla na sobě nevýrazný tmavý kostýmek vínové barvy a boty na nízkém podpatku. Bořily se jí do bláta, ale nevšímala si toho.

„Nastupujeme!“ pobídl nás Vojtěch.

Poháněl nás a já jsem před sebou strkala rodiče. Nastupování proběhlo rychle, jen jsem naše posadila a rutinně jim připnula pásy, sama jsem také zapadla do sedadla, za mnou se na mě tlačili Jindřich a ta zatím neznámá žena, zatímco Vojtěch tahal z auta ještě nějaká zavazadla. Na seznámení bude čas, až budeme ve vzduchu.

„Koukám, že se naše úlohy vyměnily,“ obrátila jsem se k Jindřichovi. Chtěla jsem ho jen oťuknout přes jeho šintei, ale vůbec jsem ho nevnímala, takže jsem se pokorně vrátila k běžné lidské češtině. „Teď dostáváme z průšvihu my vás.“

Jindřich se jen zaškaredil, ale neřekl nic.

„Šeredně se pleteš, Katuško!“ oslovila mě česky a velice familiárně žena, sedící vedle něho. „Nedostáváme ho z průšvihu, ale do průšvihu. Teprve teď mu začíná peklo.“

Mezitím nastoupil i Vojta. Auto zůstalo na kraji pole, beztak bylo jen půjčené od Policie. Dveře letadla třeskly a Marcel roztočil turbínu. Pak přidal tah a zapnul startovací rakety. K běžnému šumění turbíny se přidal hluboký řev raketových motorů, kaičen sebou trhl, prudce se rozjel a na poloviční dráze než obvykle se vznesl. Celou tu dobu jsme byli silou vmáčknutí do sedadel, nemohla jsem ani zvednout ruku. To bych si také chtěla někdy zkusit za řízením, napadlo mě. Rakety brzy dohořely a mohli jsme se uvolnit, ale to už jsme byli vysoko.

„Jak to myslíte... paní nebo slečno?“ zkusila jsem navázat na předchozí hovor – teď byl konečně čas na seznámení.

„Ani paní, ani slečna!“ odmítla žena s úsměvem oba tituly.

„Nepoznala jsi mě, co?“ ozval se mi přes šintei Vojtěch. „Zkrátka mám tady v letadle těla hned dvě, nediv se tomu tolik.“

Jůžiš! Ona je umělá! A já to nepoznala! Pak se nemám divit!

„Tady totiž máme příčinu našich potíží!“ pokračovala nahlas žena – robotka. „Jen nám hezky pověz, Jindříšku, co jsi za našimi zády prováděl! Jen se nestyď! Stydět ses měl, když tě to napadlo, už protože tě to vůbec napadlo!“

Jindřich se zaškaredil, ale nevydal ani hlásku.

„Jindříšek se rozhodl prodat Virtuály za Jidášův groš!“ pokračovala klidně robotka. „A nejen to! Prodal dokonce i tvé koleje, Káťo.“

„Cože?“ vyskočila jsem. „Koleje? Jak to?“

„Pospíšil si, chlapec!“ uznale pokývala hlavou žena. „Věděl, že se vracíš, proto tak spěchal, že je prodal za zlomek ceny! Formálně mu sice patřily, ale ve skutečnosti nám je zpronevěřil, viď, Jindříšku!“

„Jak ses mohl opovážit!“ vyjela jsem na Jindřicha.

„No a co?“ odsekl nasupeně. „Podle papírů patřily mně! Každý si snad může dělat se svým majetkem co chce!“

„Se svým majetkem snad!“ opáčila jemně, ale pěkně ironicky žena – vlastně Vojtěch v ženském těle, umělém jako to první. „Jenže ty jsi je měl jen svěřené. Byly to koleje pro studenty a ty jsi je měl spravovat. Dostal jsi na to dost peněz a nikdo by ani nepípl, kdyby ti něco uvízlo za nehty. Ale prodat Katuščiny koleje, dát vyházet studenty a ještě vykecat všechno poldům, to už je pořádná křivárna! To ti ani tvých kolegů studentů nebylo líto?“

„Dostali snad odstupné!“ zavrčel.

„Odstupné!“ opakovala po něm posměšně. „Jaká velkorysost! Dostali zpátky tolik, kolik zaplatili za poslední půlrok – jenže oni platili symbolický peníz, takže i to odstupné bylo jen symbolické! Za to si nezaplatí ani týden v privátu! Řeknu ti, byl to děsný podraz a už za to si zasluhuješ exemplární trest! Nehledě na to, že jsi na nás poštval policii, která je servilně ve službách Američanů, což už teď vedlo ke čtyřem mrtvým. To už ti jen tak neprojde, to si tedy piš! Čtyři mrtví – čtyři vraždy.“

„Bezdůvodně jste mě napadli, protiprávně omezujete moji osobní svobodu!“ zaútočil najednou.

„Podívej se, Jindříšku, tobě opravdu nedošlo, co jsi vyvedl?“ obrátila se na něho žena s tak ledovým úsměvem, že to zmrazilo nejen Jindřicha, ale i mě. „Nedošlo ti, že jsme kvůli tobě ve válce? Nemáš na vybranou: buď jsi náš, pak jsi zrádce – a ty čeká v každé armádě kulka – nebo patříš k opačné straně a pak bys byl zajatec. To by bylo pro tebe lepší, ale byl jsi náš, takže druhá možnost jaksi nemá žádné opodstatnění. A odvolávat se na omezování osobní svobody je ve válce nebetyčná hloupost. To tě čeká tak jako tak – ne-li hůř!“

„Zabít mě nemůžete!“ vyhrkl rychle. „Podle Kodexu...“

„Kodex nic neříká o zradě,“ přerušil ho Vojtěch-muž. „Omezování osobní svobody ses dopustil ty, když jsi dal proti zásadám dobrých mravů vyházet studenty. A ještě si na ně pozval exekutory, křivák!“

„To bychom měli co nejdřív napravit!“ napadlo mě.

„To už nenapravíme!“ obrátil se na mě Vojtěch. „Protože ten had prodal Katuščiny koleje hluboko pod cenou a nový majitel je zpět nevydá.“

„A nepomohlo by ani přeplatit je?“ chytala jsem se posledního stébla. „Třeba by je za čtyřnásobek prodali zpátky...“

„Tak se podívej, co tam teď je!“ řekl Vojtěch.

Současně mi před očima cestou šintei vyvstal obrázek.

Byl na nich vchod do mých kolejí, jenže místo nápisu „Kolej Katuška pro chudé studenty“ tam byl nápis, který mi úplně vyrazil dech.

Kratší, zato honosnější.

IBM Praha

*****

Somálská Továrna

„Hajzle!“ řekla jsem jenom Jindřichovi a odvrátila jsem se.

V krku mě tlačil hořký chuchvalec, určitě jsem měla v očích slzy. Kolej Katuška byla moje pýcha, ale nejvíc mě hnětla představa studentů, vyházených na ulici. Kam se, proboha, podějí? Tušila jsem, co to pro některé znamená. Jiné ubytování uprostřed roku neseženou a navíc, některým extrémně levné koleje umožnily vůbec studovat! Mají kvůli tomu nechat studií? Co bychom pro ně mohli udělat?

První nápad byl – opatřit pro ně peníze. Jenže chudí studenti nemají vlastní konta, znamenalo by to vypátrat jejich rodiče a vysvětlovat jim co a jak... to jen v krajním případě.

Druhá možnost – zahrát si na sponzora a předplatit jim privát. Což by byla fuška, kdybychom bydleli v Praze, ze Somálska to bude ještě obtížnější.

Což takhle vzít je mezi Virtuály? Do dneška mezi námi nebyli, nikdo o nich neví. Jindra mohl prozradit jen ty, které znal, ale my jsme se v Evropě navzájem neznali, spojoval nás podle potřeby Vojtěch – teď s jakýmsi Řekem, kam letíme pro palivo a o kterém jsem do této chvíle neměla ani potuchy.

Jenže – známe je? Víme, že to jsou chudší studenti, ale to byl předtím Jindřich také. Peníze jsou svinstvo, pomáhají, ale kazí charakter. Bude potřeba lépe se seznámit s těmi, koho mezi sebe vezmeme. A bude pořádná fuška, než to dáme v Evropě do pořádku! Jak jim pomoci, aby to nebylo nápadné?

Prozatím to vypadalo neřešitelně. Možná to nějaké řešení mělo, jen je najít. Co takhle vyhledat mezi studenty jednoho, který by si zasloužil vzít mezi nás Virtuály? Jistě by to bylo reálnější než vzít mezi nás všechny. Dát mu prostředky a úkol obnovit koleje pro chudé studenty. Nenašel by se mezi nimi aspoň jeden?

Jenže Vojtěch našel Jindru – a jak se zdá, špatně. Nevím, co na to řekne Učitel, ale asi nebude překypovat nadšením. Bylo vůbec správné urychlovat proces přijímání mezi Virtuály?

Jenže kdyby se Virtuálové oddělili od zbytku lidstva, jak chtějí něčeho dosáhnout? Vědomosti jsou síla, ale ty má druhá strana také a navíc je má doplněné zbraněmi. Jak se proti nim postavit?

Pod kaičenem plynulo Srbsko, země poslední války v Evropě. Tady se ještě nedávno vraždilo – a svět jen přihlížel, jak nejprve Německo vyzbrojilo své nedávné spojence Chorvaty – a pak i Albánce, aby tomu trnitou korunu nasadila letadla NATO. To že je náš spojenec, náš vzor? Rozbombardované továrny, nemocnice a školy? Přitom se předtím holedbali svými chirurgicky přesnými inteligentními bombami... znamená to, že nemocnice, porodnice a školy bombardovali úmyslně... Jejich řízené střely skutečně byly schopné zasahovat cíle na metr přesně, sami jsme si to vyzkoušeli – na nich. Chirurgicky přesné bombardování není pohádka! Z toho vyplývá jen jedno: chyba nebyla ve střelách, jak s dobře sehranou omluvou pokrytecky připouštěli, ale v lidech, kteří je zaměřovali. Chirurgicky přesně vybombardovaná porodnice je zkrátka válečný zločin, ačkoliv tyto případy soud v Haagu odmítá soudit jako pochopitelné omyly!

Klíčová otázka pak zní: má takový soud vůbec právo soudit?

Marcel klesal na přistání, naváděl ho samozřejmě Vojtěch. Takže už jsme v Řecku? Jen Vojtěch znal všechna letiště, kde se dalo bezpečně přistávat, jen on znal všechny Virtuály v celém světě. Panebože – bliklo mi hlavou – jen on by dokázal Virtuály prozradit tak dokonale, aby se už nevzpamatovali...

Jenže on to neudělá. Nač by mu byly peníze, kvůli kterým přišel před lety o život? Pro něho jsou zbytečné – naopak má osobní zájem vytrvat mezi těmi, kdo se proti voldemortům postavili. A jestli jsou Virtuálové jedinou silou schopnou odporu, pak je správné, že je jejich největší zbraní.

Kaičen dosedl na ploše zhruba odmetené od volně ležících kamenů. Kamenitá pole, obklopená horami, tu byla všude. Tady tedy žijí potomci starých hrdých Řeků.

A jeden z nich nám právě vyjel naproti s cisternovým tahačem pro dopravu benzínu a s přivěšeným, legračně malým přívěsem, na kterém ležely přivázané dvě nové přídavné nádrže pro kaičen-speciál.

Kdybychom tu byli na přátelské návštěvě, asi bychom přijali pozvání zdržet se třeba i několik dní. Povídat bychom si měli o čem. Jenže Nikolas Taramankis chápal, že spěcháme. Až na Marcela nikdo nevystoupil. Nikolas s Marcelem připevnili přídavné nádrže – prázdné tolik nevážily, aby je dva chlapi neunesli – naložili i dvě nové startovací rakety. Zřejmě tu měli pro kaičeny všechno až na náhradní motory, ale to už by tu museli mít menší leteckou továrnu. Nikolas pak nasedl do kamiónu, spustil čerpadla a doplnil nám nádrže včetně přídavných, pak se ještě vrátil a vstoupil do našeho letadla, aby každému kromě Jindřicha vnutil pár balíčků místních sýrových specialit.

Neodpustil si ale, aby si Jindřicha zblízka neprohlédl.

„Ty škorpióne jedovatý, víš co udělal Odysseus nápadníkům své ženy, když se po letech vrátil domů do Ithaky?“ oslovil ho česky – ale nebylo to z úcty k hostu, jak jsem se v první půlvteřině domnívala.

„Nebylo by lepší, kdybyste nám ho tu nechali?“ obrátil se pak na Vojtěcha. „Máte ho držet někde v Somálsku, nebo tady? Kousek odtud jsou ruiny středověkého hradu, sklepy jsou asi jediné, co se dá použít, skladujeme tam víno. Je tam ale jeden, kam víno nedáváme. Kdysi to byla lidomorna, odsouzence tam spouštěli po laně a nikdo se z ní nikdy živý nedostal. Je to díra s malým okénkem, vydlabaná do tvrdé skály, dodnes se tam pod vrstvou nanesené hlíny najdou lidské kosti. Ani na víno se nehodí, protože tam prší... Tam bychom ho zavřeli, být po mém! Pověstná thajská vězení jsou proti tomu přívětivé penzióny!“

Mrkla jsem na Jindřicha, co on na to. Zbledl, jak jinak. Růžové vyhlídky by tady určitě neměl, Nikolas vypadal sveřepě. A pokud vím, Odysseus nápadníky své ženy po návratu pobil do jednoho.

„Ba ne, Nikolasi,“ odmítl jeho návrh Vojtěch. „Věřím ti, že bys mu tady připravil vězení, jaké si zasluhuje, ale... aspoň na okamžik si představ, že by se mu z té díry podařilo vylézt. Protáhne se okénkem, může mít horolezecké schopnosti, aby nespadl, pak mu nějaká soucitná duše pomůže, protože nebude vědět, proč tam je, dostane se o pár kilometrů dál – a místní lidé mu ochotně pomohou k návratu. Něco by si na ně vymyslel, nevěděli by ani, komu pomáhají. Za chvíli by tu byla zdejší policie a byli byste lovnou zvěří. Tam, kam ho vezeme, to bude mít horší. I kdyby nám unikl, v tom kraji už jeho vzhled rozdráždí lidi k nepříčetnosti. Nezná jejich řeč a nevymluvil by jim, že není Američan – a pro ty tam mají hodně vynalézavých způsobů smrti, jeden horší než druhý. Tam by byl ještě vděčný za bezpečnou díru, jako je ta zdejší lidomorna.“

Jindřich vypadal jako nevinný odsouzenec k smrti, ale mohla jsem ho litovat? Cožpak nás všechny neprodal? I kdyby byl jeho obětí jen chudák Punťa, zaslouží si náš soucit? Vojtova robotka zmínila už čtyři mrtvé a připočetla mu je jako vraždy. Ba ne, litovat toho hada nebudu!

„Jak myslíš, Vojtěchu!“ obrátil se Nikolas k odchodu. „Už jsme diskutovali často, takže jsem tušil, jak můj návrh dopadne. Řekl jsem to hlavně tomu jedovatému hadu. Aby věděl, co si o něm myslíme.“

Vystoupil z letadla a dveře se zavřely. Marcel roztočil turbínu, kaičen se rozjel a zakrátko už mířil nad oblaky přes moře do Afriky.

„Nejdřív se mi zdálo, že Nikolas mluví česky z úcty k hostům,“ obrátila jsem se přes šintei na Vojtěcha. „Ale byl tu hlavně kvůli Jindřichovi!“

„Aha – promiň, Káťo, že jsem tě neinformoval dřív – ale bylo to příliš zběsilé, než abych stihl všechno,“ omlouval se mi hned. „Jindřich by mu ale jinak nerozuměl. První, co jsem musel udělat, když jsem zjistil, co provádí, bylo zrušení jeho chitkonu. Má jej sice na čele pod kůží jako ty, ale teď už je to jen zadřená špína. Kdyby sis někdy rozbila kolena, třeba po pádu s kola, a ránu ti nikdo nevyčistil, zůstalo by ti na kolenou pod kůží trocha silniční špíny. Já měl kdysi kolena od škváry skoro do modra...“

Na okamžik se odmlčel. Zase jsem se dotkla jeho vzpomínek na časy, kdy měl ještě nějaká kolena...

„A taky jsem mu odebral šintei, aby nemohl nikoho varovat,“ dokončil rychle. „On teď umí jen česky a jestli uměl dřív, i anglicky.“

Katolická církev odebírala provinilým kněžím před popravou svěcení. Ať byli vinni nebo ne. Prý aby neudělala peklu radost, že mu posílá kněze. Dělalo se to odrhnutím rukou a hlavy cihlou, pěkně do krve. Pak ho předala světskému katu, aby sama neměla ruce od krve – jako by je neměla krvavé až po ramena. Virtuálové odebírají chitkon, což není vůbec znát. Tak proto jsem Jindřicha nevnímala! Přitom to bylo logické, nač mu nechat příležitost volat o pomoc anebo prozrazovat i to, co ještě nestihl?

Zajímalo by mě ale, co všechno stihl prozradit. A zajímalo to asi každého, počínaje Vojtou po moje rodiče. Prodej kolejí bylo svinstvo, ale prozrazeným Virtuálům šlo o život, to jsme ostatně zažili sami. I naše policie zaměstnává hbité střelce, schopné člověku kdykoliv prostřelit hlavu – o psu nemluvě!

„Když jsem ho vypátral, vycházel právě z banky,“ pokračoval Vojtěch. „Sháněl se po taxíku, který by ho odvezl na letiště, dobře věděl, že mu v Čechách bude horko. Jen netušil, jak brzy. Velice se divil, když jsem vedle něho zastavil. V té chvíli ho miss Katty – tak si totiž říkám ve své ženské podobě – zezadu pevně objala a než se stačil vylekat, seděl v autě i s kufříkem peněz. Banky sice nerady vyplácejí klienty v hotovosti, ale potvory mají nadstandardní výjimky. Měl v tom kufru milion ve stodolarovkách. Jidášovi kdysi stačilo třicet stříbrných.“

„Prodal koleje za milion?“

„To nebylo za koleje,“ ujistil mě Vojtěch. „Ten milion dostal za prozrazení tvého bydliště. Američanům poskytl tvé fotografie, aby si je porovnali, že právě ty jsi Marcelova reportérka s vypsanou odměnou pěti milionů za tvoji hlavu. Proto šli po nás tak zhurta! Milion mu vyplatili v Čechách, zbytek měl dostat ve Spojených státech, až tě tam mariňáci dostanou. Koleje byly jen třešnička na dortu, klidně si je mohl odpustit – ale chamtivost se nevyplácí, že, Jindříšku!“

Jindřich se nasupeně odvrátil, ale tím si nijak nepolepšil.

Trhlinami v mracích pod námi prosvítalo Středozemní moře, mířili jsme přes Krétu do Egypta. Odhadla bych, že hranice Afriky přeletíme mezi Egyptskou Alexandrií a Libyjským Tobrukem. Pak let přes liduprázdnou poušť Egypta a Súdánu, přes hory Etiopie do Somálska u Kismaaya. My tam letíme do neznáma, ale můžeme očekávat přátelské přijetí. Na Jindřicha tam čeká soud a trest. V této chvíli je na tom tedy hůř on.

Ale že bych ho litovala?

Podílel se na mé záchraně. Budiž. Ale pokazil si to. Jako když nás Rusové kdysi osvobodili a pak okupovali. Tím veškerou vděčnost smazali.  Stejně jako Jindřich.

Kredit se ztrácí snadno.

*****

Tentokrát jsem se nemohla během letu naplno vyspat, jak mi nedávno doporučoval pan Hičihiko. Nejenže byl den, ale tentokrát by se mi nepodařilo usnout. Raději jsem se chtěla podívat po vyhozených studentech. Snad mám na ně ještě kontakt.

Nejbližší bylo kolejní 'forum.Katuška.info', kde studenti obvykle diskutovali. Snad tam něco objevím! Nacházelo se na serverech mimo budovu, nehrozilo tedy jejich vypnutí a mělo by fungovat i teď.

Ovšemže bylo na Fóru 'forum.Katuška.info' názorů tolik, že se to nedalo přehlédnout za pár vteřin. Neurychlená bych se toho zalekla. Jen stahování by mi bez pelenitové sítě trvalo hodiny, jenže jsem se spojila s procesorem serveru a přečetla to rychlostí disku.

Bylo to ale truchlivé čtení. Někteří se smutně loučili s kolegy, neboť tušili, že jim to zmaří studium. Jiní jim to škodolibě přáli. Jak čas postupoval a z pouhé nejasné hrozby se stávala tvrdá realita, našlo se i pár soucitných duší, které nabízely pomoc jiným, ale na druhou stranu ještě víc stoupala škodolibost těch, kteří se z neštěstí druhých dokázali jen přihlouple radovat.

Napadlo mě, jak se na jiných Fórech – tohle tenkrát neexistovalo – radovali ti, kdo mi přáli zatčení. Odehrálo se to přece před mými kolegy a pak už jsem se mezi nimi neobjevila. Někteří mě snad litovali, ale vsadím se, že mi to někteří baziliškové přáli, asi jako ti současní nešťastníkům vyhozeným z kolejí.

Jestli si někdo zasluhoval vyhazov, byli to spíš ti škodolibci. Studenti by měli držet při sobě a dodržovat základní lidskou slušnost. Ta by se od budoucí inteligence měla požadovat! Ne aby mezi nimi panovaly všemožně podporované hyenismy – dnes vznešeně nazývané zdravá soutěživost! Zase to trapné americké: každý ať si pádluje svoji kánoi! Asi bych se měla zapojit, napadlo mě. Pomoc potřebným je má povinnost, ale klepnout přes prsty bazilišky nebude chyba.

Proběhla jsem diskusi a přemýšlela.

Pod námi nebyly mraky, jen žlutá poušť. Možná ještě Egypt, ale podle času spíš Súdán. Ano, protože před námi byly hory a to by měla být Etiopie.

Ještě to trochu promyslím – ale zdá se, že budu mít pro příští noci hodně práce...

Pokud na to budu mít čas.

*****

Přistání v úzkém horském údolí proběhlo úspěšně. Ranvej tu byla podobná Řecké, také jen odmetené kameny a zhruba zarovnané hrboly, ale nám to stačilo, kaičen je v tomto směru nenáročné letadlo.

Přivítal nás podsaditý Číňan pan Kou-džu. Podal si s každým ruku – až na Jindřicha, kterého rovnou od letadla odvedli čtyři ozbrojení Číňané. Prý nepatřili k oficiální čínské policii, takže na tom byl ještě dobře – v Číně končí obvinění ze špionáže kulkou zezadu do týla – aby se nepoškodily odebratelné a dobře zpeněžitelné orgány...

Vojtěch se představil vlastním jménem, ale jeho druhé, ženské tělo se prohlásilo za miss Katty Smith z Londýna. O její pravé totožnosti jsme tedy věděli jen my z letadla.

Pan Kou-džu byl předák zdejší Továrny, ale ani on, ani ostatní Číňané nedávali najevo vazbu na Japonsko, ačkoliv byli podle hodinek šintei všichni Virtuálové. Doufala jsem, že budeme k sobě otevřenější, ale Číňané mě zklamali. Ze všech se k nám hlásil jen pan Kou-džu.

„To nic, zvyknete si,“ chlácholil nás. „V Číně se musí všichni chovat, jako kdyby k sobě nepatřili, tam je to někdy otázka přežití.“

„Dobře, ale proč i tady?“

„Aby se po případném návratu do Číny nespletli,“ vysvětlil mi.

Jistě – ale jak se můžeme spřátelit? Určitě je lepší cítit opravdové přátelství, jako jsem cítila k panu Hičihikovi, paní Aiči-san, Učiteli nebo k dalším Japoncům. Dobrá, budu mít aspoň víc času na pražské studenty. Vezmu si to jako svůj prvořadý úkol.

Byt, který nám pan Kou-džu přidělil, byl malý jako v Japonsku, ale tady byl bez tamějších vymožeností. Museli jsme se uskrovnit ještě víc. V jediném pokoji byly místo postelí matrace, v malé kuchyňce stál jen stůl a židle. Naši teď neměli Punťu, kterého by mohli chodit venčit a bylo mi jasné, že tu nebudou nikdy jako doma. Jediné, co tu bylo proti Japonsku navíc, byl vestavěný přehrávač hudby. Mohla bych ho ovládat přímo, ale pro naše jsem dostala dálkový ovladač. Nejsložitější byla výběrová část, přehrávač byl totiž napojený na hudební databanku s nepřeberným obsahem. Bylo tam všechno, nač si člověk vzpomněl, od klasické čínské hudby, přes evropskou až po modernu. Rodiče nejvíce potěšila hudba česká. Smetana, Dvořák a Janáček tu byli kompletní, katalog obsahoval i prastaré nahrávky Emy Destinové. Pan Kou-džu mi tvrdil, že se to právě zavádí i v Koujou, jako další rozšiřování životního komfortu Virtuálů.

Marcel se naštěstí otrkal dřív než my a pozval nás do Kulturního domu. Očekávala jsem něco jako stejné instituce u nás za komunismu, ale zdejší kulturák nás příjemně překvapil.

První ze všeho byla čítárna. Byl tu neuvěřitelný výběr knih, byly jich tu snad miliony. Ne tištěné na papíře, ale elektronické. Knihovna měla seznam knih se stručnou charakteristikou, podle které si je čtenáři vybírají. Čtečky se podobaly klasickým knihám, daly se rozevřít. Knihy byly ilustrované a místo klasického listování se stránky obrací přejetím prstem. Proti knihám mají chytřejší vyhledávání. To dovedou i čtečky v Evropě, ale výhodou zdejších, vyvinutých Virtuály, je volba jazyka, v jakém se text zobrazí. Všechny texty byly totiž zapsané metajazykem. Výhodou bylo i to, že se do čtečky vešlo podle rozsahu a počtu ilustrací i pět tisíc knih. Čtečky si pamatují, na které stránce jste je zaklapli, stačí je otevřít a můžete pokračovat ve čtení. Baterie se musí čas od času dobít, ale nabití trvá jen hodinu a pak vydrží deset hodin.

Zejména moji rodiče tak získali nepřeberné zásoby knih v češtině a s nimi drobnou náhradu za vytržení z domova. Byly tu knihy z celého světa a značná část jich dokonce pocházela z Čech a pro Čechy byly až milou připomínkou domova.

Druhou atrakcí, bohužel jen pro mě, bylo čínské divadlo. Našim zůstalo neznámé, neboť neuměli čínsky, ale mně se líbilo. Hráli zdejší nadšenci a hráli s opravdovým elánem. Většina jejich repertoáru byly staré klasické čínské hry, chtělo to ovšem trochu se na ně přeorientovat, ale zdejší umělci, ačkoliv všichni byli amatéry a bavili se tím jen ve svém volném čase, si troufli i na evropské klasiky.

Musela jsem pečlivě sledovat program, málokterý kus se totiž opakoval. Na rozdíl od jiných herců se schopnosti Virtuálů daly využít lépe než jen k biflování textu. Virtuál si hodinku před premiérou text letmo přelétne, aby si připravil dramatizaci a nemusel trapně odříkávat, ale pak jede tak, že mu profesionální herci mohou jen závidět. Což neznamená, že by druhého dne nemohl pracovat na poli nebo v továrně. Divadlo bylo pro herce stejnou zábavou jako pro diváky.

A protože Virtuálové rozumí prakticky každému jazyku, hrál se každý kus v originále. Tak to bylo i s hudbou, takže jsem mohla rodiče pozvat na Prodanou nevěstu a na Rusalku, hrané česky. Stačilo projevit zájem a herci si příslušné podklady obstarali. V knihovně bylo všechno. Bylo sice neobvyklé, aby Kecal byl Číňan, stejně jako Mařenka, Jeník a Vašek, ale to se dalo překousnout. Rozhodně lépe než Othello natřený černým krémem na boty, či co to měl na kůži. A i to jen proto, že je ta barva nezbytnou součástí hry.

Divadlo se našim líbilo. Vzala jsem je i na Othella a pak na Hamleta. Těm sice nerozuměli, ale sehnala jsem libreta do čtečky, kde se zobrazila česky, věděli o čem to je a spokojili se originálem. Trochu rozuměli i ruským hrám, ale většina her byla pro ně španělskou vesnicí, bez českého libreta by byli mimo. Ještě že byly všechny texty zapsané metajazykem a daly se tedy zobrazit i česky!

Mami, tati, proč jsem vás jenom neukecala dát se k nám?

*****

Kou-džu nám žádnou práci v Továrně nenabídl. Prohlásil, že jeho party jsou dobře sehrané a každého nováčka by s nimi musel sehrávat. Zato nám umožnil vidět i to, co jsme v japonské Koujou nikdy neviděli: pod slibem mlčenlivosti se podívat do podzemí Továrny. Rodiče jsem tentokrát musela nechat doma, nebyli Virtuálové a sem nikdo neznalý neměl přístup. Pan Kou-džu svezl mě a Marcela tajným výtahem na konci haly do podzemí. Výtah oficiálně patřil vícepodlažnímu skladu, jenže měl utajenou volbu podzemí, pro kterou chybělo tlačítko. Dolů se mohl dostat jen Virtuál, znalý přímého ovládání řídícího procesoru. Pan Kou-džu to ovšem uměl a sjeli jsme společně dolů do míst, kam by se normální smrtelník neměl nikdy dostat. Výtahová šachta měla dokonce odsuvné falešné dno, zakrývající podezřelou hloubku.

Zatímco nadzemní část Továrny Koujou v Japonsku produkovala oficiálně prací prášky, tady vyráběli zemědělské stroje. Afrika nemá této techniky dostatek a dal by se očekávat i vývoz do okolních zemí. Největšími odběrateli byla ale zemědělská družstva rozesetá po celém Somálsku. Což nebránilo, aby se na konci podzemní haly nemontovala dvě letadla typu kaičen-speciál a neopravovalo třetí – naše. Měli jsme několik průstřelů v trupu a v motorové gondole, kvůli nim měnili i celý motor. Uvnitř našli speciální průbojné střely, schopné probít i kolejnici. Takovou municí se přece běžně nestřílí! Bylo vidět, že se na nás naše Česká policie opravdu důkladně připravila.

Stavba zdejšího podzemí probíhala jako v Japonsku. Staveniště nejprve překryli velikou přemístitelnou montovanou halou, aby nebylo shora zřejmé, co se pod ní staví. Když to stavěli v Japonsku Virtuálové vedení Učitelem, bylo to nezbytné opatření, Japonsko je fotografované špionážními satelity. Dnes by Vojtěch satelity oklamal, ale pořád nemohl vyloučit odhalení z amerických letadel, nad Japonskem jich pořád létá plno. Tady nejsou americká letadla, přesto tu použili překrytí staveniště fiktivní halou. Jistota je jistota a sichr je sichr.

Podzemí Továrny je i tady asi desetkrát objemnější než to, co se oficiálně nachází na povrchu. Stejně jako v Japonsku i tady vyhloubili hlubokou stavební jámu s masivní betonovou vanou. V Japonsku to mělo důvod v ochraně proti zemětřesení v seismicky aktivní oblasti, ale osvědčilo se to tak, že Číňané postupovali stejně i tady.

Do podzemí vedlo výtahů víc. Několik pro lidi, nanejvýš si mohli přinést nebo odtud vynést něco v ruce nebo v batohu. Byl zde ale také důmyslně ukrytý výtah pro manipulaci s většími předměty o velikosti dodávkového auta. Největší výtah dovolil instalaci větších strojních celků, dostal by dovnitř i železniční vagon, jenže právě ten sloužil jen při stavbě a po jejím skončení ho zvenčí zaházeli hlínou a pokryli asfaltem, takže o něm věděli jen zasvěcení. Řekli, že tu je kvůli velkým strojům, ale přesné místo neřekli ani nám.

Což bylo dobře, už jednou mě huba na špacíru mrzela. Člověk přece jen spolehlivě neprozradí jen to, co neví.

Když policie v Japonsku pečlivě pročesala nadzemní objekty Koujou, měla sice o zábavu postaráno, ale neměla potuchy, že prostory pod nimi jsou více než desetkrát větší a složitější. Totéž by se stalo, kdyby oficiální čínská policie vtrhla i do zdejší Továrny. Podzemní část byla výsostným územím Virtuálů, kde neměl nikdo cizí co dělat.

Výroba pod zemí byla automatizovaná, ale zaměstnávala více lidí, než výroba nadzemní části. Problém nebyl v obsluze strojů, ale ve vývoji. Část automatických linek proto stála, neboť se měnil sortiment. Kou-džu nám ukázal, jak se na jedné běžící lince vyrábějí hodinky šintei, sousední linka vyráběla letecké přístroje a další jen montovala čtečky knih, jaké jsme dostali všichni na uvítanou v Kulturním domě.

Přitom jsem si uvědomila, co mi říkal Vojtěch. Tu továrnu začali stavět teprve nedávno! Jestli Virtuálové takhle rychle staví pokaždé, měli by tím brzy pokrýt nejen vlastní potřeby, ale nasytit i okolní země. Tak se to má dělat! Zajímavé – proč jsem nikde neviděla automobily? Koujou je také nevyrábí. Jen elektroniku a letadla. Že by Virtuálové přestali do budoucna počítat s automobily?

„Vzadu máme nejtajnější oddělení,“ ukazoval nám pan Kou-džu.

„Co se tam vyrábí – smíme-li to vědět?“ zeptal se za nás oba Marcel – byl rychlejší než já, protože mě to zajímalo také.

„Tady se nic nevyrábí,“ řekl zachmuřeně pan Kou-džu. „Je tu vězení pro nejtěžší zločince, které nesmíme propustit na svobodu, neboť by nám škodili. Nikdo je tam netrápí, ale nikdo jim ani nemůže zprostředkovat spojení se světem. Každý má svou prostornou kabinku, kde může mít jakési soukromí, vlastní elektronickou čtečku, napojenou na společnou knihovnu, vestavěný přehrávač hudby, napojený na hudební databanku, může používat i společnou menší tělocvičnu. Automatický výtah mu dopraví jídlo na stůl v tepelných krabicích, které po spotřebování obsahu vsune zpět do výtahu. Z podzemí ale nemá naději na útěk. Vězně tady nehlídají žalářníci, jen trvale uzamčený vchod a výtah, který mohou řídit jen Virtuálové.“

„Máme tedy i vlastní vězení,“ zamračila jsem se při vzpomínce na Jindřicha – jen on si zasluhoval takový trest. „Kolik jich vlastně je?“

„Počítáme s tím, že zdejší bude jediné,“ zvážněl pan Kou-džu. „Jeho kapacita je sto vězňů – ale zatím je v něm jen jeden.“

„Jindřich?“ ubezpečovala jsem se.

„Ano, je první,“ řekl vážně Kou-džu. „A doufám, že nadlouho bude jediný.“

„Měl nějaký soud, nebo teprve bude?“

„Měl soud – ale neměl naději se obhájit, vina byla příliš jasná. Obhájce pan Jamanami Kacuie dohlížel, aby se mu nedělo příkoří, ale důkazy byly tak přesvědčivé, že je zpochybnit prostě nemohl.“

„Kolik let vězení vlastně Jindřich dostal?“

„My to na roky nepočítáme,“ ujistil mě Kou-džu. „Vězení má zločince izolovat a zabránit mu pokračovat ve zločinech, ale až důvod k izolaci pomine, bude volný. Nebude tady sedět ani o minutu déle. Jiná věc je, kdy to nastane. Může to být už letos, ale může to být také až za deset let.“

„Takže – vězení na neurčito?“

„Ano,“ přikývl. „Součástí Kodexu má být i nový, spravedlivější trestní řád a Jindřich má smůlu, je první, na kom se to zkouší.“

„Kéž by byl i poslední!“ řekla jsem.

„Také si to přejeme,“ přikývl.

*****

Lili

Policejní zátahy v Koujou skončily neúspěchem.

Po pravdě řečeno, japonští policisté se netvářili tak nadšeně jako jejich čeští kolegové a jejich elán nepramenil ze snahy pomoci Japonsku. Už protože příkaz dostali na žádost Spojených států. Splnit to museli, ale pátrali jen povrchně, bez nadšení a nakonec opouštěli Koujou s omluvami, že to nebyl jejich nápad.

Zdálo se, že teď bude Koujou bezpečnější, ale Učitel trval na svém, že musíme nějakou dobu setrvat v Somálsku. Přitom jsem se dozvěděla, že další Továrny začínají stavět v Číně a v Indii. Tím lépe. Nebudeme-li omezeni na jedno útočiště, budou s námi mít voldemorti těžší práci.

Několik konferencí jsme potom věnovali problémům v Evropě a zejména v Čechách, kde Jindřich napáchal škody největší.

Účastnit se konference nás Vojtěch naučil rychle. V Japonsku jsme to nepotřebovali, tam jsme se konferencí účastnili na čestném místě vedle Učitele, teď jsme se mohli připojit jen na dálku. Bylo to vlastně jednoduché, stačilo se spojit se zapnutou kamerou u Učitele, kde bylo něco na způsob pódia stranických sjezdů, jen v japonsky skromnějším vydání. Místo pódia byl Učitelův stůl a místo stranických špiček lidé rozsazení kolem stolu. Učitel vždy dal slovo nejprve jim, pak k tomu obvykle něco přidal a nakonec se zeptal na názor nepřítomných, nebo lépe – přítomných na dálku. Zásadou ale bylo nevměšovat se, dokud člověk neměl něco opravdu důležitého. Jinak by se diskuse brzy zvrhla jako na partajních sjezdech. Nám šlo ale více o společnou věc než o prosazování osobních názorů. Ozvala jsem se s připomínkou zničení pražských kolejí pro chudé, jenže mě Učitel rychle usadil.

„Pražské koleje jsou problém vás, Čechů,“ řekl. „Budeme vás podporovat, ale angažovat se nebudeme. Nepřesahuje to vaše síly.“

Tak – a bylo to zase jen na nás. Nepřesahuje to naše síly... no dobře, budeme se o to pokoušet vlastními silami. Ale jak, když já trčím v Somálsku a druhý Virtuál z Čech je ve vězení? Marcel mi nepomůže, ten má podobný problém ve Francii, kde to žehlí spolu s Françoisem, protože ostatní Virtuálové ve Francii byli teprve začínající. Naštěstí jsem měla při ruce pomoc, která vydala za dvě stě Virtuálů.

„Vojto, co bys mi navrhl?“

*****

Vojtěch se jako vždycky ozval ihned.

„Mám pro tebe zajímavou možnost,“ začal slibně. „V poslední době jsem se naučil ledacos nového a něco by se dalo použít i obecněji, není to jen pro mě. Mohla bys to vyzkoušet.“

„Tak povídej!“ dychtila jsem.

„Půjčím ti miss Katty Smithovou,“ řekl.

Pravda, trochu mě tím uzemnil.

„Co budu dělat s robotkou? Mám jí poroučet, nebo snad řídit?“

„A co dělám já?“ zasmál se. „To se naučíš snadno, je to něco jako počítačová hra. Stačí na ni pár procent tvé intelektuální kapacity.“

„Počítačová hra?“ lapala jsem po dechu.

„Já vím, ty jsi je neměla v oblibě,“ připustil. „To je možná škoda, ale nevadí, to rychle doženeš. Představ si to – můžeš sedět v Somálsku a přitom se procházet po Praze. To bys mohla i s dronem, ale robotka ti umožní jednat s lidmi jako rovný s rovnými. Doporučil bych ti najít si v Čechách kamaráda nebo kamarádku, kteří by ti poskytli útulek pro případ, že bys ji potřebovala na nějakou dobu uklidit a vypnout.“

„To vypadá zajímavě,“ uvažovala jsem.

„Miss Katty ti poskytne pohled na svět svýma očima,“ ujišťoval mě. „To je jednoduché, stejně jako sluchové vjemy. Proti počítačovým hrám od ní dostaneš navíc hmat, i když jen v prstech na rukou, smysl pro rovnováhu a vědomí polohy končetin a tvaru obličeje. Pro začátek to stačí. Budeš se pohybovat mezi lidmi a nikdo tě nepozná, dokud mu sama svou totožnost nevyjevíš.“

„Ale ty o tuhle možnost přijdeš!“ varovala jsem ho.

„Jak se to vezme,“ usmál se tajemně. „Sestavit takového robota, aby byl trochu k světu a nedal se jen tak odhalit, mi přece jen chvilku trvalo. Ale když už mám problém zvládnutý... zkrátka, sériová výroba je vždycky levnější než prototyp. Navíc pořád hrozí jeho poškození nebo zničení... zkrátka, mám těch robotů už víc. Miss Katty je volná a je nejblíž. Naučím tě s ní manipulovat a můžeš ji vyslat do Čech.“

„Tobě tady zůstane ten první... už sis spravil tu díru do hlavy?“

„Ještě ne, ale to nespěchá,“ řekl lehkomyslně. „Tady v Somálsku mám robotů víc. Například pana Kou-džu. Že jsi ho ani nepodezírala, že by byl umělý?“

Ouvej! To se mnou tedy zamávalo!

Pan Kou-džu mrkal docela normálně a spíš bych řekla, že častěji než musel. Kromě toho mu trochu slzely oči. Jeden rozlišovací znak jsem si tedy mohla odepsat. Napadlo mě ale, že sériová výroba není úplně sériová, aby z nějakého pásu, obrazně řečeno, padaly stovky stejných robotů. Naopak, každý mohl být jiný. A navíc se mohly jejich vlastnosti časem vylepšovat.

„Překvapil jsi mě,“ přiznala jsem. „A kdy začneme s učením?“

„Jakmile mi dovolíš vstoupit,“ odvětil.

Na dveře našeho bytu se ozvalo nesmělé zaťukání...

Miss Katty přišla.

*****

Malým dětem se shovívavě smějeme, když se učí chodit a občas při tom upadnou na nos, nebo častěji na zadeček. Malé děti naštěstí nepadají z velké výšky, většinou padají pozadu a přistanou vždy na plenkový polštářek, takže si neublíží.

Když takhle padá žena vzhledově středních let, působí to úplně jinak, většinou trapně. Člověk neznalý věci se buď raději dívá jinam, nebo se snaží pomoci, ale zákonitě ho napadá mentální postižení nebo záchvat mrtvice. Rozhodně ne, že kosti té ženy jsou železné trubky.

Pravda, pod mým řízením si Miss Katty natloukla obličej víckrát než bylo únosné. Přece jen to bylo složitější než u počítačových her, kde se pařan nestará o takové maličkosti jako je rovnováha hrdiny. Pro mě to znamenalo pár hodin cvičení, naštěstí jsem sama chodit uměla, takže šlo jen o přizpůsobení na – jak bych jemně řekla – mírně odlišný hardware. Po osmnácti hodinách urychleného tréninku jsem dokázala kráčet rovně i ve shýbnutí, otáčet se, klekat si, klusat a dokonce jsem se pokoušela plazit, dělat kotrmelce a válet sudy.

Pomáhal mi, jak jinak, Vojtěch. Nejen radami, ale jako Kou-džu mě vedl na žíněnce a učil mě i prvky japonské sebeobrany.

Druhého dne jsem zvládala salta vzad bez rozběhu, kotrmelce i chvaty jako je o-soto-gari nebo tomoi-nage, patřící do umění jiu-jitsu.

„Když složíš protivníka tvrdým chvatem, natlučeš mu méně, než tvrdou ranou,“ tvrdil.

Naučil mě dokonce tancovat – sám toho moc neuměl, ale polku a valčík jsme spolu zvládli a víc by robotka beztak neměla potřebovat.

Vedle nás se totéž učil i podsaditý Japonec Takidžiró, ovládaný Marcelem. Měli jsme se vypravit každý do své vlasti – já do Čech, Marcel do Francie, abychom rozkryli, co všechno Jindřich vyzradil Policii a případně se pokusili napravit, co napravit půjde. Samozřejmě jsme se tomu věnovali i na dálku, ale na internet se všechno nedostane a tady bylo potřeba dozvědět se co nejvíce na místě.

Tancovat s Marcelem bylo nejzábavnější.

Robot a robotka v tanečním objetí – chyběly jen televizní kamery a mohla by to být show jako v televizi!

Pak jsme ale skončili a nastala válečná porada.

„Kaičen máte hotový,“ ujistil nás Vojta-Kou-džu. „Ale počkejte ještě dva dny, než připluje Nebeský Drak. Veze pro vás překvapení.“

Víc neřekl, takže nám nezbylo než se buď rozhodnout pro okamžitý odlet do Čech, nebo počkat na to překvapení. Ale napadlo mě, že by nás Vojtěch určitě nezdržoval, kdyby to nestálo za to. Přidala jsem se tedy na stranu překvapení a Marcelovi nezbylo než se podvolit. Čas do té doby přece můžeme využít užitečně, nejen čekáním.

Prolétla jsem seznam vyhozených studentů. Tři se nastěhovali ke kolegům do pronájmu. Museli se sice podílet na nájemném, ale podíly se rozpočítáním na více dílů snížily a protože pro ně nezbylo nic než spacák na podlaze, podíleli se polovičními sumami. Spravedlnosti to neublížilo a mohli pokračovat ve studiu.

Jenže tři happy-endy byly drtivě převáženy katastrofami. Fórum Katuška se takovými přímo hemžilo. Chvályhodné bylo, že se vyhození studenti sdružili, aby se jim lépe dařilo získávat dobré duše k pomoci.

Zapojila jsem se do diskuse a snažila se navázat kontakt. Nebylo to těžké, brzy jsem se setkala s Františkem, který se zdál být jejich hlavou. Jakmile jsem zachytila jeho stopu ve Fóru, netrvalo mi dlouho, než jsem se dostala až do jeho počítače. Měl sice obstarožní stroj, očividně bazarový, ale ne tak starý, abych se mu nedostala přímo do procesoru.

„Ahoj, Františku!“ oslovila jsem ho.

*****

Neměl ani web-kameru, takže jsem si jen představila překvapení, když se mu na obrazovce objevil text, který nečekal.

„Kdo si to hraje?“ připsal pod to, protože správně pochopil, že to není normální.

„Kateřina,“ představila jsem se mu.

„Ale která?“ opáčil.

„Ta, která vás nedávno ubytovávala,“ upřesnila jsem.

„Podraznice!“ vyčetl mi.

„Neurážej!“ ohradila jsem se. „Jindřich mě podvedl jako vás!“

„Jindřich, co nám prodal koleje nad hlavou?“

„Ano, ten. Podvedl všechny, mě také. Ale závidět mu nemusíš, už je za mřížemi.“

„Odkud se se mnou bavíš?“ zajímalo ho.

„Poslyš,“ zvážněla jsem. „Znáš můj příběh? Kdybys to věděl, neptal by ses.“

„Neznám a ptám se!“ odsekl.

„Nikdy jsi neslyšel o americké skupině hackerů Svobodu světu a jejich nezničitelné stránce Pravda o Somálském horroru?“

„Snad se k nim nehlásíš?“

„Hlásím,“ přikývla jsem. „Viděl jsi úvodní video s francouzským lékařem ze Somálska?“

„To zná přece každý!“

„Potom mě znáš!“ ujistila jsem ho. „Já jsem ho tam zpovídala.“

Tohle mu chvilku trvalo. Asi to bylo pro něho příliš neuvěřitelné.

„Tam jste ale mluvila anglicky, ne?“ přešel do uctivého vykání.

„Marcel také,“ usmála jsem se. „Bylo to určené pro Američany. Na podobném videu v Japonsku mluvíme japonsky.“

„Ale potom... to vás hledají po celém světě!“ odpověděl rychle.

„Proto ti přece neřeknu, odkud se s tebou bavím,“ dodala jsem. „Chápeš to už?“

„Ale co když nás teď sledují a přijdou na vás podle IP adresy?“

„Toho se neboj. Odpoj svůj počítač od internetu!“

„Vždyť jsme se teprve teď začali bavit!“

„Odpoj svůj počítač od internetu a pochopíš, že jsem k tobě přišla cestou, kterou neumí použít nikdo jiný než my. Takže nás nikdo nedokáže odposlouchávat.“

„Ale já jsem připojený!“ psal rychle. „Co když mám v počítači nějaký špionážní program, který to...“

„Za to ručím já,“ odvětila jsem. „Máš tam dva trojské koně od Mrtvosoftu a osm špionů od americké odposlechové služby, jenže tvůj procesor řídím já a ten jim neposkytl za celou dobu ani jednu instrukci. Jsou slepí a hluší jako mrtvoly. Stačí?“

„Jak to tak rychle stihnete psát?“

„To tě mohu naučit, ale ne teď. Odpoj počítač od internetu!“

Trojímu přání nemohl nevyhovět, vytáhl tedy kabel od modemu.

„A jsme odpojení od světa šmírování a špionáže!“ napsala jsem. „Budu trochu rychlejší, nevadí? Mám pro tebe program, jak pomoci tobě i všem tvým bývalým kamarádům.“

„Kdo jste?“ zeptal se mě znovu.

Pochopil, že jsem urychlená, ale nedokázal to ani přijmout, natož si to vysvětlit. Já jsem v té chvíli jednala na dvou dalších místech a bez urychlení bych to nezvládla. Nehledě na to, že jsem si na to zvykla a už mi to ani nepřipadalo nepřirozené.

„To ti povím, až sjednáme to důležité,“ slíbila jsem mu. „Zatím mi aspoň nevykej, kamarádi si tykají. Jde teď o pomoc studentům, kteří zásluhou jednoho chamtivce přišli o střechu nad hlavou. Takže nejdřív všechny sjednotíš a začneme spolupracovat na záchraně. Úkol první – nouzové ubytování.“

„To už hledáme!“ sdělil mi.

„Ano, ale marně. Není snadné najít tolik podnájmů a ještě horší bude opatřit dost peněz pro ty, kdo na tržní nájem nemají. Řešení mám dvě – nejprve nouzové a pak systémové. Vezmeme je pěkně popořadě.“

„Jaké řešení máš?“ ptal se rychle.

„To je správná otázka!“ odepsala jsem. „I s tím tykáním. Takže řešení první, nouzové. Objednala jsem sadu Unimo-buněk pro sestavení nouzové ubytovny. Sestaví nám je co nejdřív u nějaké linky hromadné dopravy, místo teprve hledám, a budete tam bydlet, než bude stát nová budova kolejí. Unimo-buňky pak věnuješ Charitě jako další nouzovou ubytovnu pro bezdomovce.“

„Chceš snad stavět nové koleje?“

„Už jednám se stavební firmou,“ odvětila jsem mu. „Stavěla už první budovu, je na ni spolehnutí, postaví ji v nejkratším termínu, ani nemusí moc měnit plány. Pak se tam jenom přesunete.“

„Ale kdo to zaplatí?“

„O to se nestarej,“ navrhla jsem mu. „Nebudeš po tom pátrat, ani nebudeš pátrat po mně. Jednak je to marné a za druhé, jistě to nechceš ulehčovat fízlům. V mém plánu máš důležitou úlohu. Budeš správce kolejí, protože víš, že jsem příliš hledaná osoba. Samozřejmě můžeš odmítnout – to bude záležitost tvého rozhodnutí. Pak bych si musela najít jiného správce. Když to ale přijmeš, budeš je správcovat pokud možno poctivě. Souhlasíš?“

„Souhlasím, pokud to bude dočasné,“ odpověděl. „Dělat správce koleje mohu jako studentskou brigádu, ale až dostuduji...“

„Až dostuduješ, můžeš to brát jako mecenášskou činnost, nebo to předáš jako brigádu jinému studentovi,“ souhlasila jsem. „O peníze se starat nebudeš, to bude můj problém. Budeš mít na starost jen provoz.“

„To beru!“ napsal rychle.

„Pro jistotu tě musím varovat,“ pokračovala jsem. „Ať tě ani nenapadne udělat podraz a koleje prodat, jako to udělal Jindřich, nebyli bychom už nikdy kamarádi!“

„Opravdu je Jindřich za mřížemi?“

„Ano – a závidět mu nemusíš,“ ujistila jsem ho. „Dostal důvěru, ale zneužil ji a spoustu lidí uvedl do nebezpečí. Nebyl to jen vyhazov studentů z Kolejí Katuška. Nás ohrožoval na životě, zneškodnili jsme ho na poslední chvíli. Nedávno jsem byla v Čechách, ale když nás Jindřich prozradil, museli jsme za velice dramatických okolností prchat. Prodal by mě Američanům, darebák! Teď sedí ve vězení, odkud neuprchne.“

„Ne že bych mu to přál – ale přeju mu to už kvůli těm, kdo nemohli dostudovat!“

„Možná ještě dostudují,“ doufala jsem. „Máme i jiné záležitosti a taková zrada nás nenapadla. Ale to víš... příště se nám to nestane.“

„Škoda, že se nemůžeš vrátit do Čech! Rád bych ti poděkoval.“

„Pošlu za tebou kamarádku,“ slíbila jsem mu. „Tu u vás nikdo nezná. Dohodneme se, kde se setkáte.“

„A teď zmizíš – nebo se ještě někdy uvidíme i my dva?“

„Doufám, že zase budu v Čechách doma.“

„To bych ti opravdu přál!“

„Já taky...“

*****

Nebeský Drak nebyla velká, zato velice rychlá loď, přestavěná z vyřazené torpédovky. Odebrali výzbroj a pancéřové přepážky a vznikl nákladový prostor. Uvezla sice méně nákladu než by pobrala nákladní loď stejné tonáže, ale její hlavní předností byla rychlost, kterou dostala již při stavbě. Vojenské lodě jsou robustnější a důkladnější než civilní.

Za války chránily torpédovky před ponorkami nejčastěji nákladní lodě. Kroužily kolem pomalých lodí, ploužících se plnou rychlostí, a snažily se nepřátelské ponorky objevit a buď rovnou potopit, nebo je aspoň zahnat pod hladinu. Ponorky ztratily konvoj z dohledu a mohly ho dohonit jen při plavbě na povrchu. Hlavní předností torpédovek byla proto i dvojnásobná rychlost oproti běžným nákladním lodím.

Nebeský Drak stříhal vlny pětačtyřiceti uzly, i když jeho turbíny pamatovaly druhou světovou válku. Americké nákladní lodě Liberty, stavěné tenkrát pro konvoje v Atlantiku narychlo bez ohledu na kvalitu, již dávno dosloužily, ale válečné lodě měly pořád rezervy spolehlivosti, aby je nebylo nutné vyřazovat. Nebeský Drak se nemohl rychlostí měřit s letadly, ale letadla na něho nestačila co do laciného provozu a tonáže. Jeho doménou byly expresní náklady, kde by se letadla nevyplatila.

Podobně jako většina moderních nákladních lodí i Nebeský Drak vozil zboží především v kontejnerech. Trasu mezi Čínou a Somálskem urazil od počátku Somálské krize již víckrát. Místo osobních lodí vozil i kolonisty. Nedostatek kajut nahradil desítkami obytných kontejnerů na palubě a vezl i odpovídající množství záchranných člunů, aby splnil podmínky, vyžadované pro osobní lodě. Také tentokrát měl na palubě několik obytných kontejnerů. Přivážel specialisty, vyžádané prozatímní vládou Somálska. Většina specialistů doprovázela stroje pro těžbu ropy z hloubek, z jakých se zde nikdy ropa netěžila. Jeden kontejner byl však pro Továrnu, zastupovanou panem Kou-džu, takže k nám brzy dorazil těžký tahač s nákladem.

Pár položek tam bylo přímo pro mě a Marcela. Pan Kou-džu si nás zavolal, jakmile kontejner složili z tahače pod střechu a otevřeli.

Nejdůležitější byla dvě miniaturní letadla, v lodních dokladech zapsaná jako Kaičen-piko. Menší typ už snad ani nebyl představitelný. Byly to jednomístné stroje, posádka za letu ležela a užitečný náklad nebyl větší než batoh. V nouzi by se na lůžko pilota vešli i dva lidé, ale byli by tam namačkaní jako sardinky – opravdu jen pro případ nouze.

Letové vlastnosti měl ale lepší než Kaičen-speciál. Deltaplán kaičen-piko se při přistávání spokojil s poloviční plochou než fotbalové hřiště a mohl nouzově přistát i na vodu. Z vody sice startovat nemohl, ale kde nejsou břehy kolmé, dokázal by vyjet na břeh. Podvozek s elektricky poháněnými koly umožňoval jízdu i po písečné pláži a na krátké vzdálenosti mohl nahradit auto. Hydraulika sklápěcího podvozku umožnila vztyčení trupu a svislý start téměř z každého dvorku. Letoun byl ale určen jen pro nás Virtuály, neboť mu úplně chybělo ruční řízení. Nebylo na ně místo. Kabina neměla okno, obrazovky ani přístroje, zato přes šintei měl pilot za letu rozhled jako pták i netopýr.

„Tady jsou vaše nová letadla,“ oťukl mě a Marcela Vojtěch přes šintei. „Kdo zvládl kaičen-speciál, zvládne i kaičen-piko. Ve svislé poloze se dá kolem nich napnout stan a kdo neví, co je uvnitř, hodně by se divil, kdyby tam nahlédl. Neunesou skoro žádný náklad, ale dopraví vás na libovolné místo na světě.“

„Velice šikovná letadélka!“ komentovala jsem. „Ale proč jsme o nich do této chvíle nic nevěděli?“

„Protože jsem je vyvinul až teď,“ ujistil mě. „Jsou z první série a jsou pro tebe a Marcela k vyzkoušení. Samozřejmě jim budu dělat vzdušný servis – postarám se, aby je radary ani družice nezobrazovaly, budete v nich nenápadnější a na nebi i na zemi nedostižní. Ale to není všechno. Převezměte si tohle, to je ještě důležitější!“

Dvě podlouhlé bedny velikostí připomínaly rakve a po otevření se ukázalo, že to není podobnost čistě náhodná. V každé ležela mrtvola. Vypadaly tak věrohodně, až pár přihlížejících Číňanů úlekem vykřiklo. Nebyly to ale mrtvoly lidí, jen dva roboti. Byli ze všech nejdrobnější, což u nich byla spíš přednost – malé postavy nebudou tak nápadné. Oba měli evropský vzhled, oblečení byli do džínsů a flanelové košile, ale jeden byl očividně robotka – měla jemnější obličej a silikonová ňadra.

„Pojmenujte si je, jak chcete,“ nabádal nás pan Kou-džu – tedy Vojtěch. „Marcel si vezme chlapce a Katka dívčinu. Miss Katty mi vrátíš – jednak je po tréninku trochu natlučená, ale především, novější modely mají citlivější autonomní software, samy udržují stabilitu a mají i další zlepšení. Třeba samočinné mrkání, které ti na starším modelu chybělo.“

Ani nevím, jestli jsem to někdy řekla nahlas, ale Vojtěch mi občas musel číst myšlenky, jinak se to nedalo vysvětlit. Kupodivu mi to nevadilo – co bych před ním mohla tajit?

„Jmenuješ se Lili, Lili Marlénková,“ řekla jsem robotce důvěrně – a rozdvojila jsem se, abych mohla vklounout do jejího procesoru. Pak jsem vlastníma očima pozorovala, jak drobné dívčí tělo v rakvi ožilo, otevřelo oči a posadilo se. Jejíma očima jsem totéž viděla zdola. Když jsem ji postavila na nohy, držela rovnováhu i sama – prostě nepadala, jako miss Katty.

Marcel převzal druhého robota, ani jemu netrvalo přizpůsobení na mírně odlišný hardware dlouho, většina změn byla zjednodušení, asi jako když řidič přejde od trabanta ke škodovce. Volant je stejný, jen řazení je jiné. Navíc měl i Marcelův robot vzhled Evropana. Tím lépe!

„Asi se tak jako tak rozdělíte,“ pokrčil rameny Vojtěch v těle pana Kou-džu. „Beztak poletíte každý jinam.“

Pár mechaniků zatím montovalo první kaičen-piko. V kontejneru byla pro úsporu místa oddělena křídla, ale opětné sestavení bylo rychlé. Jeden Číňan přivezl dodávku s cisternou a natankoval palivo. Mezitím jsem otevřela víko kabiny a v těle robotky se uložila dovnitř. Já zůstanu v Somálsku, Čechy si prohlédnu jen očima Lili. Nu což, taky řešení...

Kaičen-piko rozběhl turbínu. Měl jen jednu, zato s řiditelnou tryskou a s forsáží. Zabzučela hydraulika a podvozek, jednodušší než u speciálu, se vysunul, takže zvedl trup špicí nahoru.

„Neboj se a naplno skoč!“ povzbudil mě Vojtěch.

Neslyšel to nikdo, jen já skrz šintei. Ale pochopila jsem to. Nemělo smysl, abych se zdržovala přes robotku Lili, která teď v kabině spíš stála než ležela. Převzala jsem řízení kaičenu přímo, jako to dělal Vojtěch. Bylo to bezprostřednější než kdybych byla uvnitř. Jen jsem se rozhlédla kolem – všichni mezitím ustoupili do uctivé vzdálenosti, ale bylo proč, motor šlehal plameny jako autogen.

A pak jsem zapnula forsáž a vzletěla kolmo vzhůru.

Kaičen-piko nepotřeboval startovací rakety, motor měl s forsáží dost síly na svislý start. Vzletěla jsem do výšky a zatímco jsem otáčela na severo-severozápad, zvolna jsem pokládala letoun do letové polohy a nabírala rychlost, aby křídla převzala vztlak místo motoru. Cestovní výška je osm tisíc metrů a rychlost osm set kilometrů v hodině. Letím tedy domů i bez vlastního těla. Jak nás tentokrát Čechy uvítají? Minule to zrovna vlídné nebylo, teď by to snad mělo být lepší.

Uvidíme!

*****

Sotva nám letounek kaičen-piko s Lili zmizel v dálce, vrátili jsme se do somálské reality.

„Chceš pomoci s ovládáním robota?“ nabídla jsem se Marcelovi.

„Ty snad pilotuješ támhle!“ ukázal mi za zmizelým letadlem.

„Stihnu oboje,“ kasala jsem se.

Vstoupil do procesoru robota, ale ten sebou náhle prudce trhl, až lokty rozrazil přepravní rakev.

„Nerozbij si ho!“ varovala jsem ho. „Radši mi ho půjč, dovedu ti ho do tělocvičny, ať padá na žíněnkách a ne na tvrdém kamení!“

„No dobře – když to stihneš...!“ ustoupil mi a robot zmrtvěl.

Rozčtvrtila jsem se. Každou čtvrtinou jsem řídila něco jiného: Lili, kaičen-piko, Marcelova robota i sebe. Mezitím jsem brouzdala několika vlákny po českém internetu. Když se dostanu na zajímavé místo, poznamenám si to pomocí pelenitové adresy a není problém se tam vrátit, pomocí internetových adres je hledání mnohem pomalejší. Dovedla jsem zatím Marcelova robota do tělocvičny, kde jsem mu ho jemně složila na žíněnku.

„Mě to učil Vojtěch, jenže ten má plno práce, takže jsem tvým trenérem!“ prohlásila jsem hlasem nesnášejícím odpor.

Pak jsme asi půl hodiny trénovali ovládání robota.

„Jak mu budeš říkat?“ zeptala jsem se ho.

„To je jedno!“ opáčil.

„To není jedno!“ kontrovala jsem. „Musíš si na to jméno zvyknout, aby tě nikdy nezaskočilo, když tě tak někdo nazve.“

„Co třeba François?“ napadlo ho.

„To není dobré,“ zavrtěla jsem hlavou. „Nesmíš mu dát jméno našeho společného přítele, to by se pletlo. Co takhle Mickey?“

„Mickey Mouse?“ opáčil.

„Třeba,“ pokrčila jsem rameny. „Taky jsem si pro robotku vymyslela jméno, aby mi něco připomínalo. Kdysi dávno jsem se v Chotěboři účastnila sjezdu pošuků, jak nám scifistům lidé říkali. Tam jsem si víceméně šťastnou náhodou vybrala pořad o německé herečce a zpěvačce Marlene Dietrichové. Zaujala mě píseň Lili Marleen, kterou si za Druhé světové války zpíval celý svět. Proto jméno Lili Marleen – počeštěné Ludmila, Liduška nebo Lída Marlénková.“ #ahref#lili-marlen-dietrich.mp3#e#(Píseň Lili Marleen od Dietrichové)#a#

„Lili je ale německé jméno!“

„Aspoň se mi nebude plést, žádnou skutečnou Lili neznám.“

Seděli jsme vedle sebe na lavičce, zatímco Marcelův robot pořád ještě klusal kolem sálu. Když to po chvilce zvládl, chtěla jsem po Marcelovi, aby ho naučil kotrmelce.

„Poslyš, nic ve zlém, ale – bude to potřebovat?“ odmlouval mi.

„Třeba ne,“ připustila jsem. „Ale orientaci určitě potřebuje.“

„Dovedla bys to ty sama?“ zaryl si do mě znenadání.

Vyskočila jsem, rozběhla se a předvedla jsem mu na tatami salto. Pochopitelně jeho robotem, sama bych to nesvedla, v tělocviku jsem dřevo, ale zas tak moc by mě podceňovat neměl! Pak jsem se vrátila a bez jediného slova mu posadila robota tam co předtím.

„Poslyš, Kateřino, vážně jsi docela správný děvče!“ komentoval to zahanbeně. „Máš pravdu, co natrénuji tady, může se vždycky hodit.“

„Tak trénuj!“ navrhla jsem mu bezelstně.

„Vypravím se s tím robotem do Francie!“ řekl. „Ale nechce se mi říkat mu Mickey, raději něco jiného. Vybrala sis německé jméno Lili, co kdybych také zůstal u němčiny? A místo myšáka Mickey bych mu říkal kocour Felix, bývala to také taková komická postavička.“

„Felix je, tuším, latinsky štěstí,“ komentovala jsem to.

„To budeme potřebovat!“ přikývl. „Dobrá, Felixi, kotrmelce přes celé tatami!“

Robot se rozběhl a začal metat jeden kotrmelec za druhým.

„Myslíš, že to zvládnu?“ podíval se na mě. „Maličko se toho děsím. Vím, že se dá pozornost rozdělit, ale taky jsem slyšel, že to ženy dokáží i bez urychlení a podobné podpory. Doufal jsem, že svedu na dálku pilotovat letadlo jen když mé vlastní lidské tělo bude někde ležet v naprostém klidu. Ty si klidně pilotuješ někde nad Súdánem a tady zatím děláš kotrmelce.“

„Přeháníš, jsem teprve nad Etiopií,“ opravila jsem ho.

„Nepřeháním,“ trval na svém. „Jen to tiše obdivuji.“

„Není co obdivovat,“ řekla jsem. „Nic se tam neděje. Klidně bych tam mohla tři minuty letět poslepu.“

Jako kdyby mě něco chtělo usvědčit ze lži, otřáslo kaičenem pár podivných nárazů. Rychle jsem zbystřila pozornost. Ve výšce se před letadlem rozprsklo několik jisker a objevilo se pár černých obláčků. Protiletadlové dělostřelectvo v Súdánu? Ačkoliv – možné to bylo.

Bohužel jsem zjistila, že tu kolem není žádný radar, který bych mohla oslepit. Stříleli jen podle optiky. Pro mě to bylo paradoxně ještě nebezpečnější.

Prudce jsem zabočila o třicet stupňů vlevo. Vybuchující obláčky chvíli vyskakovaly ve směru mého původního pohybu, ale pak se opět objevily přede mnou. Naštěstí jsem si toho včas všimla a opět jsem změnila směr letu – a pak už jsem kličkovala jako zajíc na honu. Zdálo se mi, že střelci nemají dobrou mušku. Asi považovali kaičen za větší a vzdálenější letadlo a podle toho mířili. Starým flakem mě nesundají, pomyslela jsem si ulehčeně.

„Káťo!“ oslovil mě najednou Marcel. „Něco se děje?“

Pochopil, proč jsem se odmlčela? Snažila jsem se o nezúčastněný výraz obličeje a jen tak na půl úst jsem utrousila:

„Súdánci si mě spletli s divokou kachnou a chtějí mě sestřelit.“

„A to říkáš tak klidně?“ vyskočil.

„Klid, Marceli!“ zarazila jsem ho. „Jednak sedím tady vedle tebe, takže mi vůbec nic nehrozí, odnesla by to nanejvýš Lili. A za druhé, ti čarostřelci neumějí mířit, všechno jde daleko vedle!“

Ale úplně volno mi nebylo. Z prskavek vysoko nade mnou pršely neustále do všech stran kovové střepiny. Vletět mi některá do motoru, měla bych problém. Raději jsem pokračovala v kličkování i když jsem se těm střelcům vzdalovala rychlostí osmi set kilometrů za hodinu a palba zdola již ustávala. Těch pár minut, co mě měli na mušce, bylo pěkně žhavých. Budeme muset volit delší trasu a vyhýbat se Súdánu.

„Když si představím, že bychom tam letěli s kaičen-speciálem, to by nám teprve bylo horko...“ napadlo ho.

„Musíme vymyslet jinou trasu, Súdán necháme stranou,“ klidně jsem pokrčila rameny. „Zatím tam Američané moderní protiletadlové rakety nedodávají, těch bychom se paradoxně báli méně než starých flaků s obyčejnými optickými mířidly.“

„Vybrali jsme si zkrátka nebezpečný způsob života,“ zasmál se. „Beznosá paní nás zatím vynechala, ale sami se jí moc nevyhýbáme.“

„Ty sis to přece vybral hned na začátku!“ řekla jsem.

„Pravda, zachtělo se mi dobrodružství,“ přiznal. „Na takovém výletě si člověk získá praxi rychleji než na našem venkově. Kdyby to šlo normálně, už bych byl mezi kolegy uznávaný.“

„Já jsem do toho spadla jako zrnko do mlýna,“ vzdychla jsem si.

„Co kdybys mi teď o sobě něco řekla?“ nadhodil. „Docela mě to zajímá!“

„Prosím tě... co může být asi zajímavého na holce, která právě ukončila školu?“ ušklíbla jsem se.

Piko s Lili letělo klidně, obloha nad Súdánem čistá, pan Dvořák se mnou jednal uctivě – tušil dobrou zakázku a nebyl daleko od pravdy.

„Na holce, která u Mogadiša přelstila americkou hlídku, čímž jednomu francouzskému lékaři zachránila krk... a která v případě nouze dokáže nejen pilotovat letadlo v protiletecké palbě, ale také vyskočit a v blátě rovnat pod kola letadla rohož, aby vyjelo z pasti... a která už letěla s několika kamikaze raketami...“

„No dobře, poklona sem, poklona tam. Mohla bych také sloužit seznamem okamžiků, které by byly ke cti francouzskému lékaři, který neváhal podat světu svědectví o nejhanebnější genocidě nejsilnější mocnosti světa... mimochodem, co ti dává sílu doufat, že se Virtuálové, kteří za celou dobu své existence s bídou přesáhli počtem tisícovku, dokáží proti největší síle světa postavit s jiným výsledkem, než by byla závěrečná veřejná poprava pro výstrahu ostatním?“

„Ta největší síla světa vypsala na jednu studentku větší odměnu než na největšího teroristu, čímž před světem přiznala, že ji nedokáže dopadnout. Že ji od zkorumpované české policie nedokázala ani odvézt na Guantánamo – když už ji čeští policajti proti českým zákonům zatkli a vydali. A pak také to, že ačkoliv proti nim stojí ta největší síla světa, Virtuálové se rozrůstají.“

„Jenže Virtuálové nemají zbraně!“ namítla jsem. „Virtuálové by chtěli největší armádu světa porazit chytrostí, ačkoliv je proti nim více než milion nejpřednějších vědců, kteří pro tu sílu usilovně pracují.“

„Jenže Virtuálové by nemohli být chytřejší, kdyby nepochopili, že ve válce nemůže střílet jen jedna strana a druhá trpně snášet rány,“ pokračoval. „Až pochopí, že to beze zbraní nepůjde a začnou vyvíjet vlastní zbraně – pak Bůh ochraňuj Ameriku!“

„Ve chvíli, kdy dojde na zbraně, změní se tento svět v peklo.“

„Anebo také ne,“ opáčil. „Virtuálové nemohou jít stejně hloupou cestou jako nejsilnější pitomci světa! Nezmasakrují přece pro jednoho diktátora milion nevinných lidí! Pokud Virtuálové začnou o zbraních přemýšlet, nemohou je napadnout jaderné bomby a nebudou vraždit lidi po tisících. Na těch pár voldemortů musí stačit zbraní tak málo, aby si toho svět ani nepovšiml!“

„Jak se tak dívám, někdo začal přemýšlet!“ komentovala jsem to.

„Jak se já dívám, vidím přemýšlejících víc,“ opáčil. „A nechci vynechat žádného. Což to přednést Učiteli na případné konferenci všech Virtuálů?“

„Učitel bude proti!“ zavrtěla jsem hlavou.

„Učitel bude proti zbraním, které spolu s viníky zabíjejí nevinné, zejména děti. Ale nebude proti zbraním, které zlikvidují výhradně ty, kdo vraždění lidí neustále plánují, kalkulují a připravují. Američané proti Saddámu Husseinovi poslali čtvrt milionu vojáků, pobili milion Iráčanů a nadělali pět milionů vdov a sirotků. Totéž by dokázal jeden odstřelovač, ovšem bylo by to takové – neamerické, bez efektů.“

„To by museli mít nejprve odstřelovače, schopného odprásknout diktátora navzdory jeho bodyguardům,“ namítla jsem.

„Čarostřelců přece mají!“ opáčil. „Plný Hollywood!“

„Jo, tam snad,“ připustila jsem. „Ale takhle to Učiteli přednést nesmíme. Když už, musíme to pořádně promyslet. Nejlépe s Vojtou.“

„Vidíš!“ usmál se. „Konečně tě napadl ten pravý spojenec!“

„Ano, protože to, co jsi právě řekl, by ho mohlo usměrnit. On je přece kdykoliv ochotný použít zbraně i tak, aby to s vinnými odnesli i nevinní – ačkoliv u vojáků se dá o nevině úspěšně pochybovat.“

„Možná,“ přikývl. „Poslyš – mohl bych s tebou počítat jako se spojencem?“

„V tomhle určitě ano,“ přikývla jsem.

„A budu teď hodně neskromný!“ pokračoval. „Mohu s tebou počítat ještě víc?“

„Spojenec je ti málo? Co bys chtěl víc?“

„Například manželku!“

V první chvíli jsem se na něho nevěřícně podívala. Pak mi ale nezbylo než zesmutnět.

„Poslyš, napadlo tě někdy podívat se na mě trochu z dálky?“ vyčetla jsem mu.

„Zrovna teď se tak na tebe dívám,“ ujišťoval mě.

„Ano, jenže moc zblízka!“ řekla jsem. „Když si vezmeš větší odstup...“

„Jestli sis toho nevšimla, dívám se na tebe jen z půl metru, ale současně i z deseti metrů,“ hodil očima po Felixovi, který se na nás oba díval z půlky tělocvičny.

„Tak bys měl vidět, že jsem proti tobě... trochu moc široká...“

„A všimla sis už někdy, že mi to vůbec nevadí?“

„Všimla jsem si, že u spojence se na některé parametry nehledí,“ opáčila jsem. „Ale u manželky je to jiné... manželka by měla člověka trochu reprezentovat, což ode mě rozhodně čekat nemůžeš.“

„Ale já nechci nikoho reprezentovat!“ namítl. „Ani sebe! Nejsme přece manekýni, jsme normální lidi, nemyslíš?“

„Normální snad... jen trochu nad váhu...“

Varovala jsem ho dobře, ale pozdě. Protože Marcel se mi díval zblízka do očí příliš dlouho, než aby mě pravdivé upozornění na moje hroší rozměry zachránilo. Otočil se ke mně a dokonce mi položil obě ruce na ramena.

„Hele, Katuško, teď už bez vytáček: chtěla bys mě?“ řekl vážně.

„Po pravdě řečeno, ani mě to nenapadlo,“ cítila jsem, že rudnu.

„A teď už tě to napadá?“ zeptal se a přitáhl si mě k sobě.

„Takhle se u vás ve Francii balí děvčata?“ zkusila jsem to ještě zlehčit.

„To není žádné balení!“ řekl vážně. „To je nabídka k sňatku!“

V té chvíli jsem cítila, že mám u něho naposledy na vybranou. Buď ho odstrčím, nebo mi nezbude než na to víceméně přistoupit.

To první jsem nedokázala.

*****

Změna koncepcí

Sledovala jsem Lili Marlénkovou, letící nad klidným Egyptem, ale trochu se mi houpala půda pod nohama. Pořád jsme seděli vedle sebe na lavičce, ale teď už mě držel kolem ramenou a tiskl mě k sobě. Jenže já v tom měla parádní zmatek.

Nevadí mu, jak vypadám! Zřejmě si mě pořád pamatuje jako zázračnou vílu, ukrytou v notebooku, která ho doprovázela na cestě ze somálského pekla. Přitom já poslední dobou ani nevím, kolik vážím, protože se na váhu neodvážím ani podívat, natož postavit. Kdybych tady o nějaké osobní váze věděla, obcházela bych ji velkým obloukem.

Jenže on se teď opravdu na kila nekoukal. Díval se mi do očí.

„Manželství z odlišných kultur nebývají šťastná,“ připomněla jsem mu tiše.

„Možná,“ přikývl. „Však bych také nechtěl ženu z jiné kultury! Jedině z Virtuálů!“

„Můj a tvůj domov jsou skoro tisíc kilometrů od sebe daleko!“

„Což je odsud, jestli se nemýlím, úplně stejně. Jestli tam je procento rozdíl, tak je to moc.“

„V životě jsem ve Francii nebyla jinak než prstem po mapě!“

„Nejvyšší čas, abych tě tam pozval.“

„O nás Češkách se říká, že jsme potvory!“

„Ty jsou v každém národě, někde víc, jinde méně. Pár jsem jich poznal i u nás, ale s těmi se srovnávat nemůžeš. Neznáme se dlouho, ale už teď si troufnu tvrdit, že mezi ně nepatříš.“

„To je těžké,“ vzdala jsem to. „Jak ti to mám ještě rozmluvit?“

„Nejlépe nijak!“ usmál se. „Stejně to máš marný. Ujišťuji tě, že jsem si za poslední dva týdny o tobě zjistil, co se dalo. Žádnou známost v Čechách nemáš, jako výmluvu to tedy použít nemůžeš.“

„Známost!“ vzdychla jsem si. „Pokud nepočítáš Vojtu...“

„Toho počítám jako tvého staršího bratra – takže ho vlastně jako svoji konkurenci nepočítám.“

„Spíš je to tak, že jsem děvče nepolíbené, protože si se mnou ještě nikdo nikdy nic nezačal,“ vysypala jsem na něho rychle.

„To se snad vždycky považovalo za přednost, ne?“

„Jo, kdysi,“ přikývla jsem. „Dneska je to spíš handicap.“

„Jak pro koho,“ řekl. „Ale jestli jsi opravdu děvče nepolíbené, dovolím si požádat tě o svolení napravit to. A budu to považovat za nesmírnou čest!“

Francouz! To jsem mohla čekat! Galantní – ale neodbytný. Jenže – byl opravdu první, kdo o mě projevil zájem. Spolužačky měly kluky už na střední škole, zatímco já jsem se držela hesla: nejprve dostudovat. Beztak o mě kluci zájem neměli, všude bylo víc atraktivnějších děvčat.

„Pokud to myslíš opravdu vážně, pak to svolení máš,“ řekla jsem trochu tišeji.

Pořád jsme seděli vedle sebe, ale pootočil si mě, aby mě mohl obejmout, přitáhl si mě ještě víc – a pak jsem jen zavřela oči...

A bylo to! První pusa od kluka, který to myslí natolik vážně, že to spojil s nabídkou sňatku! Nejenže se mi to ještě nestalo, o něčem takovém jsem se ani neodvažovala doufat! Ale Marcel byl opravdu fajn kluk, žádné třeštidlo a hlavně, neměla jsem důvod podezírat ho, že by to vážně nemyslel. Odmítnout ho by byla do nebe volající pitomost. Nepřemýšlela jsem, co nás ještě čeká, prostě jsem ho také objala a...

Najednou jako kdyby mi v hlavě něco varovně zablikalo.

„Počkej, Marceli...!“ přestala jsem ho k sobě tisknout a odstrčila jsem ho. „Je to strašně krásné, ale... jsem ve vývrtce, ztratila jsem dva tisíce metrů výšky, ještě chvíli a roztřískám kaičen i s Lili o skály!“

Povolil a trochu se ode mě odtáhl, ale bylo vidět, že se usmívá, takže to pochopil.

„Máš pravdu,“ řekl. „Nejde všechno najednou, sem může každou chvíli vrazit parta sportu-chtivých Číňanů. Ale první pusa už se počítá! Víš co? Mám kacířský nápad. Ty bydlíš s rodiči, ale já mám šikovnou místnůstku jen pro sebe. Přijdeš za mnou večer?“

„To abych do té doby stihla doletět do Čech, zaparkovala někam kaičen a na noc odstavila Lili, neboť mám takové tušení, že to všechno najednou nezvládnu!“

„Tak nějak!“ souhlasil. „Dokážeš to?“

„V Čechách jistě,“ přikývla jsem. „Tady... nevím. Ale asi ano.“

„Uvidíš, že neprohloupíš!“ ujišťoval mě. „To přece není hra kdo s koho, se mnou prostě nemůžeš prohrát!“

„Uvidíme oba!“

*****

To byl tedy den!

Samozřejmě jsem stihla tak-tak doletět do Čech. František bydlel na venkově s rodiči, označil mi vhodnou přistávací dráhu a pak mi ještě pomohl ukrýt kaičen-piko do stodoly. V Čechách byl večer, takže jsem přijala i jeho nabídku k přespání. Mělo to ale háček. Nemohla jsem si nevšimnout, jak se na mě – tedy spíš na Lili – dívá.

„Musím tě na něco vážného upozornit,“ řekla jsem mu ústy Lili už na zápraží před domem. „Jsem sice kamarádka Kateřiny, ale když máš vědět všechno, řeknu ti i to, co se nikdo jiný nedozví. Poslyš, Františku, pověz mi – ale upřímně – líbím se ti?“

„Docela ano,“ přikývl zaraženě. „Jsi taková... taková zvláštní...“

„Nedělej si, prosím, přehnané iluze,“ přerušila jsem ho rychle. „Nejsem člověk, jsem robotka. Nemusíš mi nabízet ani spacák, natož postel. Postačí mi jakékoliv odkládací místo. Na noc se totiž vypnu.“

„Proboha!“ vytřeštil na mě oči – tedy spíš na Lili.

„Říkám ti to radši hned, na rovinu,“ pokračovala jsem nelítostně. „Nejsem žena ani dívka. Na sex nejsem vůbec vybavená. Větší radost bys mi udělal elektrickou zásuvkou, abych si mohla dobít baterie, ale není to nutné, tři dny to vydržím i bez zdroje proudu.“

„Robotka!“ opakoval užasle, jako kdyby tomu nemohl uvěřit.

„Ale říkej mi Lili Marlénková, pěkně prosím!“ přešla jsem do prosebného tónu. „Jsem sice robotka, ale mám jméno a kamarádit se s tebou mohu stejně dobře jako moje paní Kateřina.“

Trochu se vzpamatoval a vedl mě dál do předsíně domku.

„Lili!“ vrtěl nechápavě hlavou. „Vypadáš tak... tak lidsky!“

„Jo, vypadám,“ vzdychla jsem si. „Zastupuji tady Kateřinu, protože ta sem nesmí, ale je to moje paní, abys tomu správně rozuměl. Cokoliv dělám, jako kdyby ona sama dělala, ale dělám jen to, co po mně moje paní chce, nic víc. Rozumíš mi?“

„Vlastní ...osobnost... ti nedali?“

„Na osobnost nemám inteligenci,“ přiznala jsem. „Jsem robotka pro všechno, co moje paní nemůže udělat osobně.“

„Ale umíš přece létat, vypadáš jako...“

„Létat neumím a jako člověk jen vypadám,“ přerušila jsem ho. „Letadlo má stejnou inteligenci jako já, tedy prakticky nulovou. Řídila ho moje paní Kateřina stejně jako teď mě a za letu jsem se jen vezla.“

Vešli jsme do velké sednice. Jeho rodiče tu nebyli – tím lépe. Nabídl mi židli, takovou starodávnou, vyřezávanou, a sedl si vedle přes roh těžkého dubového stolu. Jako kdybych byla pořád ještě člověk.

„Dobře, ale co tady chceš dělat?“ zeptal se mě – vlastně Lili.

„Teď je večer, takže nic. Ráno tě požádám o doprovod k jedné stavební firmě, kde spolu podepíšeme smlouvu. Zaplatit se dá na dálku a to už je pouhá rutina, to zařídí Kateřina.“

„Nač tam potom potřebuješ mě?“

„Někdo to musí podepsat,“ řekla jsem. „Ty to se mnou podepíšeš, necháš jim podpisový vzor a převezmeš správcování Unimo-buněk. Až budou stát koleje, zařídíš všechno ostatní.“

„Ale co potom budeš dělat ty?“

„Budu mít v Čechách práce nad hlavu,“ usmála se Lili. „Nejsem člověk, ale jako člověk vypadám a lidé mě tak budou brát. Neboj se, každý se nedozví to co ty. Až splním všechny úkoly, měla bych se vrátit ke své paní, ale zatím nevím, kdy to bude. Může se také stát, že se pro mě časem najde ještě něco jiného.“

„Odletíš pak zase tím letadlem?“

„Nejspíš,“ přikývla. „To letadlo by ti na nic nebylo, není stavěné na lidské piloty a nemá lidské řízení. Cestovat by se ti v něm nelíbilo, cítil by ses v něm jako v kufru nebo ještě hůř, v rakvi. Mně to nevadí, jsem přece robotka. Ale mohu ti nabídnout kamarádství, což je vlastně kamarádství Kateřiny. Není to moc, ale není to ani málo. Chceš?“

„Kamarádit se s robotkou?“ otřásl se.

„Kamarádit se s Lili!“ opravila jsem ho jemně. „Můžeš tvrdit, že jsem děvče tvého kamaráda. A kamarádům se děvčata nepřebírají.“

„No... jak kdy a jak kdo!“ vzdychl si.

„Budeš tedy k tomu kamarádovi opravdu hodně čestný,“ navrhla jsem mu. „To každý ocení. Budeš to mít ale snadnější, když víš na čem opravdu jsi. Nabízím to přece přátelství své paní Kateřiny. Jako kdyby v mém těle byla ona. Nesmíš ale ani na chvíli zapomenout, že jsem jen robotka. Říkám ti to pro jistotu hned, abych tě nezklamala.“

„Ale přece ti tu postel nabídnu,“ rozhodl se. „Když je to tak, jak říkáš, nebudeš mě podezírat, že za tím něco myslím. Poblíž budeš mít i tu zásuvku, ale když už se tváříš jako člověk, měla bys taky spát jako člověk. Nabídl bych ti i večeři, ale nevím...“

„Děkuji,“ řekla Lili. „Jíst nepotřebuji, nemusím to úplně odmítat, ale jím jen z důvodu kamufláže. Mám pak s tím jen komplikace. Mám sice cosi jako žaludek, ale dál už nic – v břiše mám akumulátory.“

Zavedl mě – vlastně ji – do komůrky, kde nebylo nic kromě pohovky, nočního stolku s lampičkou a jedné židle.

„Kdy budeme ráno vstávat?“ zeptal se mě.

„Podle tebe,“ ujistila jsem ho. „Já se přizpůsobím.“

„Tak zatím – dobrou noc!“ popřál mi.

„Dobrou noc, Františku!“

Robotka Lili Marlénková se na noc nesvléká, nepotřebuje spacák ani peřinu. Jen zhasne lampu, lehne si na pohovku – a vypne se.

Dobrou noc, Františku!

*****

Ano, robotka to má jednodušší. Zato já...

Samozřejmě se nesluší, aby slušná dívka v noci navštěvovala pokojík cizího kluka. (Ale dělá se to. A když už jsem to slíbila...)

Samozřejmě se v takovém případě neočekává, že by si tam ti dva četli básně. (Ale co, vystudovaná už jsem...)

Samozřejmě se to musí zařídit tak, aby o tom rodiče nevěděli. (Ale to je úplná maličkost, už dávno mě nehlídají.)

Samozřejmě se to snadno řekne, ale ve skutečnosti to jistě tak jednoduché nebude...

Ale co, Marcel je starší a je to doktor, jistě si se mnou bude vědět rady. Teoreticky to mám zmáknuté, ale ráno jsem byla ještě děvče nepolíbené, to je pak těžké. Marcel je galantní Francouz, nebude mi nic vyčítat, řekl přece, že moji naivitu považuje za přednost, ale spousta známých kluků by se jistě nezdržela pošklebků. Studentka – a děvče nepolíbené? Ta ostuda!

Nebo že bych si to přece jen rozmyslela?

Ale ne. Nejsem čtrnáctka, abych měla povinnost váhat. Když mi maminka dávala první opatrné sexuální školení, zdůrazňovala, abych se vždycky snažila představit si toho kluka jako váženého otce mých dětí. A kdybych to nedokázala, nebo kdyby mi vyšlo, že je to hejsek bez špetky zodpovědnosti, ať okamžitě zařadím zpátečku.

Jenže Marcel není hejsek a představa starostlivého otce by mu docela seděla. Tak proč ještě váhám?

Zaťukala jsem na jeho dveře.

Otevřel je hned, jeho pokojík byl opravdu malý. Část zabíral kuchyňský kout, stůl a dvě židle, o kus dál ležela japonská rohož, zastlaná přikrývkami. Přehlédnout se to dalo jedním mrknutím.

Na stolku stála tlustá svíčka, dvě japonské misky s evropskými lžícemi, dva poháry a láhev červeného vína. Tak si romantický Francouz představuje romantickou večeři ve dvou? Musím mu ale přiznat, náladu to vytvářelo.

„Posaď se,“ vybídl mě. „Dlouho jsem přemýšlel, co ti nabídnu, jenže česká jídla neumím a vlastně ani nevím, co ráda jíš. Takže jsem vymyslel obyčejný zeleninový salát, snad mi ho nevyklopíš na hlavu.“

„Nevyklopím,“ řekla jsem.

Cítila jsem se docela uvolněně. Marcel zapálil svíčku, pak zhasl světlo a pomalu, obřadně jsme spořádali zeleninový salát – ani jsem nevnímala, co jím, to bylo vedlejší – ale jistě to bylo vynikající.

Pak opatrně naplnil poháry, abychom si přiťukli, ale na to jsme se oba postavili, aby to bylo slavnostnější.

„Myslím, že bych měl hned zítra zajít za tvými rodiči,“ řekl tiše. „Dělá se to snad, že nápadník požádá rodiče, aby mu dali svoji jedinou dceru, ne?“

„Dělá se to, ale už zřídka,“ přisvědčila jsem. „Tyhle staré zvyky jsou dnes u nás na ústupu. Škoda, některé byly docela dobré.“

„Ale některé byly příliš přísné,“ usmál se. „Kdybychom na nich trvali, nesměla bys tu se mnou být. A to by byla škoda, protože je nám teď spolu dobře. Nebo ne?“

„Je,“ souhlasila jsem. „Dnes je všechno tak nějak uspěchanější. Ale my dva už jsme vystudovali, takže to ani uspěchané není...“

Odložili jsme prázdné poháry a Marcel mě objal. Ke dnešní první puse jsem dostala druhou, pak třetí – a pak už jsem je nepočítala. Vjela jsem mu prsty do vlasů, na oplátku mě celou rozcuchal, smáli jsme se tomu oba.

„Vždycky jsem si jako budoucí ženu představoval Francouzku,“ řekl se smíchem, když mi opatrně rozepínal halenku. „Vsadím se, že sis na mém místě taky představovala nějakého Čecha!“

„Za normálních okolností by to tak bylo,“ přikývla jsem.

„Ale nelituji!“ dodal.

„Já taky ne,“ přidala jsem se a přitiskla se k němu.

„Vážně jsi byla dodnes děvče nepolíbené?“ zeptal se žertem.

„Vážně,“ přikývla jsem. „Nevěříš mi?“

„Prosím tě!“ umlčel mě další pusou. „Možná se to už tak nenosí, ale pořád jsou na světě takoví, kdo dokáží ocenit, když jsou u dívky první! Ale spíš by mě dneska zajímalo, jestli budou naše děti mluvit dříve francouzsky nebo česky.“

„Pokud jako první nezvládnou metajazyk!“ zasmála jsem se, netušíc, jak strašlivé proroctví říkám... jak už to u těch nechtěných proroctví bývá...

Marcel je zkrátka moje výhra...

*****

Lili s Františkem vyjednali zakázku u stavební firmy Dvořák a převzali od ní i komplex Unimo-buněk jako dočasnou náhradu kolejí. František to chtěl oznámit na »Fóru kolejí Katuška«, ale k jeho údivu to tam už bylo a hlásili se první zájemci.

„To tam dala Kateřina,“ řekla Lili.

„To si tedy pospíšila!“

„Asi se rozejdeme,“ řekla Lili. „Nastěhuješ se tam jako první, budeš přijímat kolegy a ubytovávat je. Já mám teď další úkol.“

„Neřekneš mi, jaký?“ zeptal se jí.

„Řeknu, když to chceš vědět,“ odvětila. „Ale byla bych raději, kdyby ses mě na to ani neptal. Někdy je lepší nic nevědět. Kateřina musela utíkat z Čech právě proto, že toho věděla příliš mnoho.“

„Dobře, nechci podrobnosti,“ ustoupil. „Ale aspoň rámcově...“

„Víš, kdo koupil Koleje Katuška?“

„To ví přece každý!“ odvětil. „Firma IBM, to snad nerozhoduje. Kdyby je nekoupila IBM, koupil by to jiný. Nebo v tom něco vidíš?“

„Divné je, že zrovna IBM,“ řekla Lili. „Vím o té firmě něco strašně nepříjemného, raději to nechtěj ani vědět!“

„Nejspíš korupci, ale tu v Čechách provozuje kdekdo,“ hádal.

„Korupce není to nejhorší. Možná je v tom také. Ale vraždy jsou horší. Mám za další úkol podívat se po tom.“

„V tom ti ale nepomohu,“ zarazil se a zvážněl.

„Pomohl jsi mi už dost,“ usmála se na něho. „Zajistil jsi mi v Čechách pevný bod, od kterého se dá začínat.“

„Spíš by mě zajímalo, jak jsi dokázala, že tě našli v matrice, aby ti mohli vystavit občanku. Jak může mít robotka záznam v matrice lidí? A ještě na tak divné jméno – Lili Marlénková!“

„Katku to napadlo podle písně Lili Marleen německé zpěvačky Marlene Dietrichové,“ navedla jsem ho k pochopení mého jména.

„No tím hůř! Jak mohli na matrice najít jméno písně i s datem narození, které ani nevzbudilo jejich pozornost?“

„To jsem nezajišťovala já,“ přiznala jsem. „Na to je náš odborník Vojtěch. Možná tě s ním jednou seznámím. Ale ty jsi mi umožnil přihlásit se u svých rodičů, díky tobě mám teď bydliště, konto v bance a spoustu dalších maličkostí...“

„Zíral jsem,“ přiznal. „Založila sis u jedné banky prázdné konto a než jsme došli do druhé banky, bylo tam sto milionů... kdybys je nevěnovala na nové koleje, řekl bych, že tady pereš špinavé peníze!“

„Jsou to velice špinavé peníze a peru je,“ přikývla Lili s klidem. „Jde už jen o to, jak!“

František na to přiznání reagoval trochu zaraženě.

„Odkud ty peníze vlastně máš?“ zeptal se nejistě. „Já jen... aby nebyly nebezpečné. Pro koho vlastně děláš?“

„Pro svoji paní!“ odvětila Lili jakoby nic. „Špinavé peníze to jsou, nezapírám že nebyly řádně vydělané, ale úplně nezákonné nejsou. Jsou získané hraním na burze podle amerických zákonů, takže právně je to v pořádku. Špinavé ale jsou, na burze čisté peníze nenajdeš. A budou takové i po několikerém vyprání, jenže podle mé paní hodně záleží na tom, čemu mají sloužit. Když poslouží charitě, nebo kolejím pro chudé studenty, je to v pořádku a člověk si nad nimi nemusí uplivovat.“

„To ne, tak jsem to nemyslel,“ obracel rychle. „Já jen, aby to nebylo pro nějakou mafii, která by ti pak mohla dělat potíže!“

„Není to pro žádnou mafii, ale proti bankovní mafii,“ usmála se Lili. „Bezpečné to taky není, bankovní mafie mají dlouhé prsty a neštítí se žádných prostředků, jenže tady nemají naději. Jakmile budou peníze investované, už se jich znovu nezmocní.“

„Ale mohli by jít po tobě!“

„A co by získali?“ usmála se. „Robotku, která se vypne a už s ní nikdo nehne? Pár kilo kvalitní titanové oceli, potažené silikonem? Čtyři sta osmdesát osm elektrických mikrosvalů?“

„Byla by tě škoda!“

„Vyčíslitelná na pět tisíc dolarů, kdybys to chtěl v celosvětové měně. To je méně než kolik stojí obyčejný automobil.“

„Máš přece inteligenci!“ nesouhlasil.

„Jen propůjčenou, Františku, jen propůjčenou! Důležité je, že mi nic nemohou udělat. Mohou mě dopadnout, zatknout, unést, zabít, ale mě nic nebolí, nemohou mě tedy mučit a když se vypnu, leží na mém místě hromada železa a ta jim nic neřekne. Proto tu jsem místo své paní.“

„Ale stejně... možná je dobře, že neriskuje nikdo živý. Tebe by asi nic nebolelo, ale i tak je smutné, že je něco takového vůbec možné!“

„To máš pravdu,“ připustila. „Je smutné, že je něco takového možné. Chyba není na naší straně, ale na straně mafiánského systému. Ale jestli tě to potěší, něco proti němu děláme. Slyšel jsi už o skupině hackerů, nazvané Freedom for World, neboli Svobodu světu?“

„Ti jsou snad jenom v Americe?“

„Snažíme se, aby to tak vypadalo, ale jsme to my,“ řekla vážně. „Nemá smysl mít centrum, proti kterému se dá zasáhnout, proto budíme dojem, že to centrum máme přímo v Americe. Tam totiž vůbec nejsme a tím jsme pro naše protivníky ještě těžší oříšek.“

„A – nemohl bych se k vám přidat?“ vyhrkl. „Myslím to vážně!“

„Přidáš se k nám už tím, že nám pomůžeš s kolejemi,“ řekla Lili. „Ale mezi zasvěcené tě hned nevezmeme, odměna za naše dopadení je příliš lákavá.“

„Myslíš, že bych té odměně mohl podlehnout?“ řekl uraženě.

„Tvůj předchůdce Jindřich podlehl,“ upozornila jsem ho jemně.

„Nejsem jako on!“ tvrdil rychle a důrazně.

„Dokaž, že nám chceš pomoci, uvidíme! Nejsme uzavřená sekta, ale musíme být opatrní. Když se osvědčíš, dozvíš se víc.“

„Už to je dobrá zpráva!“ oddychl si. „Dobrá, jsem váš člověk.“

„Vedeme to v patrnosti,“ řekla Lili.

*****

Marcel navázal chat s Učitelem v Koujou a přednesl mu, co jsme spolu vymysleli. Učitel, pan Šoiči Nakamoto, samozřejmě zvážněl.

„Dobře, že jste to nerozvířili,“ řekl. „Váš návrh předpokládá velké změny Kodexu, to opravdu není jen tak!“

„Proto s tím jdeme nejprve za vámi,“ řekl Marcel.

„Věděl jsem, že se do tohoto bodu jednou dostaneme, ale ne tak brzy,“ řekl Učitel. „Podle původního záměru jsme měli nejprve získat celosvětový vliv, zatím tam máme jen pár ohnisek. To je trochu málo.“

„Řekneme to aspoň Vojtěchovi,“ navrhl Marcel.

„Vy jste to promýšleli bez něho?“ podivil se Učitel. „Myslel jsem si, že je to jeho dílo! Ale jak ho znám, přidá se na vaši stranu. Pravda, Vojtěch dnes představuje velikou sílu, ale ani on není všemocný.“

„Testujeme jeho roboty,“ řekl Marcel. „Zdá se, že nám hodně pomohou. Je nás málo a roboti nás mohou přinejmenším zdvojnásobit.“

„Slíbil mi, že žádné roboty stavět nebude,“ zamračil se Učitel.

„Slíbil, že nebude stavět robovojáky,“ opravil ho Marcel. „To ale dodržel, jeho roboti nejsou zabijáci. Podobají se lidem tak, že mohou jednat místo nás a zastoupí nás i tam, kam sami nemůžeme, protože by nás každý poznal. Uděláme tedy tu konferenci?“

„Počkejte s tím,“ požádal ho Učitel. „Sdělím to Radě Starších, svým nejstarším spolupracovníkům, a projednáme to nejprve spolu. Ponechte nám na to čas – stačí tři dny. Víte, starší člověk už nebývá tak pohotový, musíme si to promýšlet v klidu.“

„To myslíte sebe?“ zasmál se Marcel. „U vás bych to tak nebral.“

„Nejen sebe, ale také sebe,“ opáčil Učitel trochu hádankovitě.

Pak zrušil chat.

*****

„Dnes poletím do Francie,“ oznámil mi Marcel. „Tedy – já ne, ale Felix. Musím se tam porozhlédnout, nakolik nás Jindřich rozhodil.“

„To máme deset hodin času, než tam doletí,“ řekla jsem. „Dala bych si zatím jednu menší konferenci – my dva a Vojta.“

„Jsem pro,“ řekl Marcel a rozevřel na stole notebook...

Vojtěch se na obrazovce objevil, jakmile jsem o něho myšlenkou zavadila. Zřejmě byl na mě pořád zavěšený, stejně jako svého času (a nejspíš i dnes) na atomové nálože, co jich je kde ve světě naseto.

„Budu hádat!“ usmál se jeho obraz – pokud to tedy byla opravdu jeho tvář. „Chcete se bavit o robotech?“

„Souvisí to s nimi, ale nejen o robotech,“ řekl Marcel.

„Dobrá, bude to složitější – jsem pro každou špatnost,“ usmál se.

Marcel mu během setiny vteřiny přednesl vizi dalšího postupu proti voldemortům, spočívající v myšlence, že ve válce nemůže střílet jen jedna strana, protože ta druhá by byla nutně odsouzena k prohře. Byla to ostatně už dříve Vojtěchova myšlenka, nečekali jsme proto odpor.

„Otevřenou válku bychom ale prohráli,“ připomněl nám Vojtěch.

„To víme,“ odvětil Marcel. „Otevřená válka je nesmysl. Nejenže nic neřeší, ale přináší zbytečnou smrt milionů lidí. Vymysleli jsme jiný typ války, bez milionů mrtvých.“

„Tuším, oč vám jde,“ přikývl Vojtěch. „Ale povídejte!“

„Dejme tomu, že někde vládne tyran, který si zasluhuje šibenici,“ začal rozvádět Marcel. „Jako příklad si vezměme Saddáma Husseina. Většina lidí se shodne na názoru, že jeho svržení byl záslužný čin. Ano, ale... nadělat kvůli němu pět milionů vdov a sirotků byl zločin tisíckrát obludnější. Jeho svržení od Američanů nejenže nebylo záslužné, ale byl to tisíckrát větší zločin, než kdyby ho nechali být.“

„Uvažujete zatím dobře,“ souhlasil Vojtěch. „Souhlasím, i když víme, že šlo na prvním místě o iráckou ropu a Saddám byl zástěrka.“

„Přitom by ke svržení toho tyrana stačila jedna správně umístěná snajperská kulka,“ pokračoval Marcel. „Američané mají čarostřelce, kteří to dokáží levou rukou – bohužel jen v Hollywoodu. Ve skutečnosti ale nemají nic jiného než obludné kazetové bomby, střely s ochuzeným uranem a sekačky kopretin – jedna bomba, jedno vyvražděné město. I kdyby byl cíl záslužný, zvolili k němu zločinnou cestu. Přidali k tomu lež o zbraních hromadného ničení, aby svět neprotestoval, že je na smrt jednoho darebáka soustředěno tolik prostředků – a zahájili nejšpinavější válku tisíciletí. Jak ale říkají grázlové, účel světí prostředky.“

„S tím se dá souhlasit,“ přikývl Vojtěch. „A váš nápad?“

„Zásadně likvidovat jen viníky,“ řekl Marcel. „Adresně a tak, aby se nic nestalo nevinným ani v jejich blízkosti.“

„To může být neřešitelné,“ podotkl Vojtěch. „I největší darebáci mají ženu, děti a matky, kterým neublížíte fyzicky, ale psychicky. Tomu se zkrátka nevyhnete.“

„Dobře, ale co je to proti válce v pojetí Američanů?“

„Zlomek, který se dá zanedbat, pokud neexistuje jiná možnost,“ řekl Vojtěch trochu zamyšleně.

„Ty snad o takové možnosti víš?“

„Něco mě napadlo,“ řekl. „Uvažoval jsem o tom. Jak si takovou adresnou likvidaci darebáků představujete vy?“

„Třeba jako miniaturní střelnou zbraň, nesenou dálkově řízenou vážkou,“ řekl Marcel. „Ta se snad dá dopravit na dosah a spustit.“

„Mám dvě lepší zbraně,“ řekl Vojtěch. „Fyzickou a psychickou.“

Tím nás trochu zaskočil. Plánovali jsme to ovšem podrobněji, ale naše východisko bylo právě v takové zbrani.

„To nám budeš muset vysvětlit,“ požádala jsem ho.

„Vysvětlím,“ slíbil. „Nejprve psychickou. Už vás někdy napadlo, proč je některá hudba veselá a jiná smutná?“

„Buď je to rytmem nebo melodií,“ plácla jsem, ale jistá jsem si ničím nebyla.

„Rytmus má malý vliv. Je to melodií, ale proč?“ pokračoval.

„Třeba protože je to v mollové stupnici,“ napadlo mě.

„Ano, ale proč je mollová tónina smutná? Vždyť obsahuje stejné tóny jako veselá!“

Zaskočení pokračovalo. Nevěděli jsme to.

„Tóny samy o sobě smutné ani veselé nejsou,“ pokračoval Vojtěch. „Tytéž tóny, použité v durové stupnici, mohou být i veselé.“

„Asi záleží na jejich kombinaci,“ napadlo mě.

„Ano,“ souhlasil. „Kombinací tónů stvoříte vše. Velebný chorál, taškařici i smuteční hudbu na pohřby. Velkolepost některých skladeb je v tom, že jejich autoři vystihli rezonanční působení na člověka.“

„Myslíš, že je to věcí rezonance?“ zapochyboval Marcel.

„Rezonance je velice silný jev,“ ujistil nás Vojtěch. „Poměrně malá skupinka vojáků dokáže synchronizovaným krokem rozhoupat most, až se zřítí. Proto mají vojáci všude ve světě zákaz pochodovat na mostech – ale kdyby tušili, co ještě rezonance dokáže... Vystihnete-li rezonanci jakékoliv stavby, nejen mostů, zřítí se. To platí i u psychické rezonance. Některé skladby, hrané trochu víc nahlas, vnímavé lidi úplně rozpláčí.“

„Nepotřebujeme grázly pomocí psychické rezonance rozplakat,“ řekl Marcel. „To nestačí. Nejkrutější mafiáni jsou pobožní, ale jakmile vyjdou z kostela, jsou z beránků zase vlci.“

„Nepotřebujeme je rozplakat, ale zabít,“ souhlasil Vojtěch. „Potíž je, že nikdo kromě mě nedokáže zjistit smrtící rezonanci člověka. Ta by totiž zabila i objevitele.“

„Už jsi to snad zkoušel?“ zeptala jsem se ho napjatě a s obavami.

„Zkoušel,“ přiznal se. „Největší potíž je, že se tyto pokusy nedají dělat na laboratorních myších a výsledkem je nezvratná smrt. Narazil jsem na to při studiu problémů drog. Pozoroval jsem, kudy se šíří, kdo je prodává a tak... velice často je prodávají na diskotékách a hudebních produkcích. Tam se nejčastěji kombinují s psychorezonancí. Kdo si pak s drogami začne, nedokáže už přestat.“

„Snad jsi nevyvraždil nějakou diskotéku!“ vyskočila jsem.

„Ne, tam jsem se nad tím jen zamyslel,“ ujistil mě. „Další pokusy jsem dělal opatrně. Pravda, na diskotékách se dnes hodně lidí zdroguje, ale jiní se tam chodí jen odreagovat. Někteří pochopili, že hudba účinky drog zvýší, ale k tomu nemusí chodit na diskotéku, zejména když tam nemají zájem sbalit někoho stejně zdrogovaného... Pohodlnější je pustit si pěkné techno doma a píchnout si k němu heroin...“

„S takovými jsi to zkoušel?“ mračila jsem se.

„Ano, na takových jsem to zkoušel – a vyzkoušel,“ odvětil tvrdě. „Bylo toho za poslední půlrok víc. Umím vmíchat do hudby rezonanci, vyvolávající srdeční kolaps. Nebo jinou, která způsobí, že postižený jen zvrací. Umím to vyvolat i bez slyšitelné hudby, když použiji ultrazvuk nebo infrazvuk. Nic není slyšet, ale účinkuje to. Potřebuji jen kvalitní reproduktory, schopné přenést i neslyšitelná zvuková pásma, ale většina hifi techniky to splňuje.“

„To je ale strašně zákeřná zbraň!“ řekla jsem s odporem.

„Jak se to vezme,“ řekl. „Všechny zbraně přinášející lidem smrt jsou zákeřné, když se použijí. Jaký je rozdíl mezi akustickou a střelnou zbraní? Možná jen ten, že postřelený člověk se víc trápí, než zemře.“

„Ale snad jsi nezabíjel lidi... jen tak...?“

„Své pokusné králíky, pokud je tak mohu nazývat, jsem pečlivě vybíral,“ řekl beze stopy slitování. „Všichni přepadávali lidi pro peníze a drogy. Výhodou špiclovacího státu, jakým jsou dnes Spojené státy, je množství kamer na ulicích. Při tak velkém počtu neplní funkci prevence zločinnosti, ačkoliv jim to jejich příznivci přisuzují, protože už není, kdo by tolik kamer uhlídal, ale velice se hodí ke špiclování osob.  Kdykoliv jsem začal sledovat uživatele heroinu, byl jsem brzy svědkem loupežného přepadení. Ti lidé nemají jinou možnost, jak získat peníze. Pro klid svědomí jsem kandidáty na své pokusy nechal spáchat taková přepadení dvě, někdy tři, ale často stihli těch darebáctví i víc, než jsem měl možnost proti nim něco podniknout.“

„Ale přece jen – dělat pokusy na lidech je ohavné!“ namítla jsem.

„Dělat pokusy na lidech je strašné, souhlasím. Ale na pokusných myších se všechno odzkoušet nedá. Lékaři dnes a denně dělají pokusy na nemocných, aby je zachránili anebo aby zjistili, co by mohlo pomoci jiným. Vypadá to cynicky, dělat pokusy na lidech, zejména když jde o zabíjení. Proto jsem to testoval na nejhorší spodině lidstva. Litovat je nemusíš. Podle místních zákonů by je čekalo elektrické křeslo nebo smrtící injekce.“

„Přisvojuješ si práva soudu, ta ti nepřísluší!“ vyčetla jsem mu.

„Práva soudu nepřísluší nikomu, ale chceme se přece postavit voldemortům a kdybychom se měli spoléhat na ty, kdo práva mají, tedy na právoplatné soudce, spravedlnosti se nedočkáme. Chcete dosáhnout spravedlnosti ve světě, kde jsou – slovy Karla Kryla – šerif i soudce gengstři, voba řádně zvolení? To je přece přímo trestuhodná naivita!“

„Tak to aspoň nedělej sám!“ žádala jsem ho. „Když nezískáme pravé soudce, nezbude nám nic než založit soudy neprofesionální, ale nesmí to ležet na jednom – i když máš možnosti i znalosti tisíců.“

„Máš svým způsobem pravdu,“ připustil po krátkém zaváhání. „Teď už žádné pokusy nepotřebuji. Psychická zbraň je připravená.“

„Spíš by mě zajímala druhá zbraň,“ řekl Marcel suše. „Akustická zbraň vypadá dobře, možná je i humánnější než střelné. Ale říkal jsi, že máš zbraně dvě.“ <p><img align=right src='super_dron.jpg'>

„Tou druhou jsou mikrodrony, jak jste je vlastně navrhovali i vy,“ přikývl Vojtěch. „Jenže ne tak destruktivní. Nevymyslel jsem je já, ale dron velikosti komára stvořili voldemorti. Je tak miniaturní, že si ho ani nevšimnete, je řízený na dálku přes družici, dá se tedy poslat prakticky kamkoliv. Baterie nabíjí slunečním světlem, má kamery a když odebírá vzorky DNA, podobá se to komářímu píchnutí. Jenže také umí vpravit oběti pod kůži čip, toho se oběť nezbaví a čip sledování převezme. Ještě horší možností je, že může oběť nakazit anebo otrávit.“

„Pěkně zákeřná věcička,“ zhodnotila jsem ji. „Nemají to nakonec proti nám?“

„Mají to proti všem nepohodlným,“ ujistil nás Vojtěch. „Nejhorší je, že jejich miniaturní procesory i kamery nemají pelenitovou bránu a nemůžeme je ovládat jinak než jejich vlastními povely – naštěstí už je mám vysledované a přes družice umím falšovat i jejich obrazové i zvukové výstupy. Jsou to ale ideální špioni.“

„Ještě že už o nich víš aspoň ty!“ vzdychla jsem si.

„Vím – a vymyslel jsem lepší,“ řekl. „Nejsou tak malé jako jejich komáři, zato ještě nebezpečnější. Proti komárům se můžeme chránit. V Japonsku jsme na ně my Virtuálové uspořádali doslova hon, zapojili jsme do toho i ne-Virtuály, a zlikvidovali jsme voldemortům už téměř tři tisíce »komárů«. Tolik jich na Japonsko vypustili.“

„To na ně mají tolik operátorů?“ nezdálo se mi to.

„Na takové věci vždycky seženou ochotné poskoky,“ povzdychl si Vojta. „Ale nemají všechny komáry současně ve vzduchu. Větší část jich musí odpočívat – tedy nabíjet baterie, při jejich velikosti nemají tak velký dolet. Takže je střídají. Když je zataženo, mají operátoři volno.“

„Ale tou štvanicí jste jim dali najevo, že jste je prokoukli a tím je vlastně nutíte vymyslet něco ještě zákeřnějšího!“ namítl Marcel.

„Oni si nemyslí, že jsme je prokoukli,“ odvětil Vojta. „Přičítají to Japonské orientální pečlivosti a trpělivosti. Sice je to mrzelo, ale zbylé stáhli a přemístili do Afriky. V Somálsku jim je Číňané zdecimovali ještě víc až Američané pochopili, že orientální pečlivost je silnější než technika. Přemístili je tedy do střední Afriky, Indie a do Jižní Ameriky.“

„A tys je převzal...“ došlo mi.

„Vymyslel jsem ještě horší,“ řekl. „Ne tak malé jako komáři, mé superdrony vypadají jako vosy, ale na rozdíl od komárů nepotřebují dotyk s obětí, dokáží zabíjet i na dálku. Nestřílí kulky, schopné nadělat z oběti řešeto, ale malé jehličky podchlazeného ledu z roztoku morfia a šípového jedu kurare. Oběť si může všimnout jen drobného píchnutí, které díky morfiu ani nebolí. Následuje ospalost, ztráta vědomí a smrt. Je to také zákeřná zbraň, ale na rozdíl od jiných je aspoň bezbolestná.“

„Také předpokládáš použití smrtících vos?“

„Také, pokud to bude vhodné,“ přikývl. „Ve Spojených státech je nevýhodou, že se u klimatizovaných budov nedají otevírat okna. Tam budou výhodnější mé robotické krysy. Jsou tišší, do budov se dostanou nepozorovaně kanalizací a zejména v amerických budovách se snadno a skrytě pohybují ventilací.“

„Tím to bude jednodušší,“ uklidnila jsem se. „Ale musíme se dohodnout na novém Kodexu Virtuálů ve vztahu k lidem. Žádné zbraně se nesmí dostat mimo kontrolu. Každá moc člověka kazí a absolutní moc zkazí člověka absolutně.“

„Nejsem proti,“ přijal to Vojtěch. „Měli bychom ale založit vlastní soudy, aby pokud možno vyloučily zvůli. Ale když budeme v časové tísni.... zkrátka nevylučuji nic, vůbec nic.“

„I když zvůli úplně neodstraníme, snažme se ji minimalizovat,“ trvala jsem na svém.

„Na tom se snad shodneme,“ řekl Vojtěch. „Tak to také předneseme na konferenci s Radou Starších. Souhlasíte?“

Souhlasili jsme. Ve třech jsme se shodli rychle.

Teď abychom se shodli všichni!

*****

Soudní dvůr

Konferenci v Koujou vedl Učitel spolu s nejstaršími představiteli Továrny, kteří se už dlouho mezi Virtuály neobjevovali. Druhou stranu vedl Marcel za asistence mé a Vojtěcha. Třetí stranou byli všichni ostatní účastníci – a pochybuji, že někdo zůstal stranou. Až na pana Kou-džu, který patřil Vojtěchovi. Kdyby tam byl Vojtěch se všemi svými roboty, měl by příliš početné zastoupení – i tak ho většina uznávala.

Hlavní návrh přednesl Marcel. Americké soudy měly podle jeho mínění dost času k zahájení soudního řízení s původci genocidy. Přitom neudělaly vůbec nic, takže se fakticky postavily za zločince a měly by se spolu s nimi ocitnout na lavici obžalovaných. Jenže nebude možné pohnat zločince před řádný soud, neboť na světě žádný oprávněný soud není. Soud v Haagu odmítnutím soudit Američany popřel nestrannost. Budeme tedy muset založit soud sami.

Doplnila jsem Marcela krátkou úvahou o naší české zkušenosti s tyrany. Zejména když podle vyššího principu mravního není vražda na tyranu zločinem. Schvalovat atentáty na tyrany je podle mě nejen dovoleno, ale u slušných lidí se to dokonce mlčky předpokládá.

O slovo se přihlásil japonský právník Jamanami Kacuie. Chtěl nám jen připomenout, že soudy většinou ustanovují vítězové, kdežto my jsme nejen nezvítězili, ale dokonce jsme ani nevyhlásili válku.

„Máte pravdu,“ odpověděl mu Učitel pan Šoiči Nakamoto. „Ještě nikdy soud nezakládala jedna strana již před válkou. Dosud se vždycky začínalo střelbou do lidí a až dodatečně se to legalizovalo. Tento návrh je jiný. Nepředpokládá úvodní střelbu do lidí, ale začíná soudem, aby se další kroky děly podle práva. To je největší odlišnost našeho přístupu.“

„Který bude posuzován jako zločin, pokud zvítězí protivník.“ připomněl nám pan Kacuie, co jsme beztak všichni věděli.

„Který bude posuzován jako zločin, pokud zvítězí protivník,“ opakoval po něm Učitel. „Pokud zvítězí protivník, upraví si právo ve svůj prospěch, jako se to do této chvíle dělo vždycky. Znamená to pro nás jen jedno – nenechat protivníka zvítězit.“

„Budeme-li používat teroristické metody, dáme protivníkům argument, že jsme skutečně teroristé,“ pokračoval Jamanami Kacuie.

„Jakékoliv násilí se dá označit za teror,“ odvětil Učitel.

„Pak jsou teroristy i armády a v době míru i policie,“ pípla jsem.

„Zasahovat proti občanům cizího státu je nepřípustné!“

„Obávám se, že jste pozapomněl na původní význam terorismu,“ postavil se mu na odpor Učitel. „Terorismus znamená vyvolávat hrůzu mezi lidmi. To ani zdaleka nechceme. Naopak, obyvatel se to nesmí dotknout. Soudy se mají týkat jen zločinů a zločinců. Nemůžeme a ani nechceme nahrazovat justici protivníka. Zaměříme se na nejzávažnější zločiny. Na zločin války, což sám uznáváte za mezinárodně nepřípustné zasahování proti občanům cizího státu.“

„Jaký máte vlastně mandát?“ nedal se pan Kacuie. „Kdo vám k takové činnosti dal oprávnění? Nejste přece nic víc než nezúčastnění pozorovatelé!“

„Mandát nám daly americké soudy,“ řekl pan Nakamoto. „Právě tím, že nekonaly, jak se patřilo a ponechaly zločin genocidy bez trestu. A pak ty miliony mrtvých, kteří se už bránit nemohou. Proč se stavíte proti nám, pane Kacuie? Dobře víte, na čí straně je spravedlnost.“

„Stavím se proti vám z pozice vašich protivníků,“ vypjal se pan Kacuie. „Zastávám jejich argumenty, které by vám předhodili, kdyby tu byli. Spravedlnost vyžaduje dávat ve sporech slovo oběma stranám.“

„Dobrá, argumentujte!“ přikývl pan Nakamoto. „Naši mladí kolegové došli k názoru, že nečinnost ve věci mezinárodních zločinů je spoluvina a já se k nim po delším přemýšlením připojuji. A připojuji se i ke schvalování metod boje, které zde přednesli. Dodatečně schvaluji i popravu Saddáma Husseina i George Bushe, typických představitelů zla. Jen je třeba dbát, aby se to nedotklo nevinných. Jedině ta podmínka to může ospravedlnit.“

Konference pak pokračovala ještě dlouho. Během diskuse zapsal Marcel naše argumenty na svitek v centrálním počítači Koujou, aby tam mohl každý připojit své mínění.

Konference skončila podle japonského zvyku rozhodnutím, že vyřešit tak těžkou otázku při jednom sezení nemůžeme a uspořádáme tedy další poradu, až se mezi námi vyjasní stanoviska.

Japonci se neradi rozhodují hned napoprvé, ale podle mě bylo vítězství už to, že naši koncepci nikdo otevřeně nenapadl. Japonské zvyky nedovolují otevřeně vystupovat proti Učiteli, bylo by proto lépe počkat si na výstup ze širší diskuse.

Dobrá, počkáme!

*****

Zabrousila jsem po delší době na Fórum Kolejí Katuška, abych se trochu porozhlédla. Na to jsem naštěstí Lili nepotřebovala, šlo to dobře i ze Somálska, kde nebyla tak rozvinutá internetová síť, ale do Čech jsem se mnohem rychleji a nenápadněji dostávala pelenitovou zkratkou.

V diskuzi mě zaujal student, vystupující pod nickem Éda. Tvářil se jako děsný machr a pro většinu studentů měl jen přezíravý odsudek socka. Neustále brojil proti Kolejím Katuška jakožto nezasloužené výhodě pro socky. Podle jeho představ by se mělo zavést na vysokých školách mastné školné, aby se od socek pročistily a aby zbylo více prostoru pro plnohodnotné studenty, ke kterým zřejmě počítal i sebe.

Jenže podle mého mínění označení socka neomylně ukazuje na hulváta a gaunera. Ne na označeného, ale na toho, kdo označuje druhé. Vzhledem k tomu, že jsem podobnou sockou ještě nedávno byla také, mě nadzvedl více než měl v úmyslu. Pokud chtěl jenom provokovat a dělat haura, měl si asi vybrat jiný diskusní prostor. Nebyl to dobrý nápad vytočit mě, když jsme nedávno řešili otázku trestů smrti!

Zaměřila jsem se na něho setinou své kapacity, ale i to stačilo, abych si o něm brzy udělala celkový obrázek.

Éda měl nejnovější notebook a do internetu se připojoval pomocí wifi portu ze soukromé adresy, využíval tedy otcova připojení. Když jsem jeho notebook lokalizovala, zjistila jsem, že bydlí v privátním bytě na Vinohradech, tedy ve čtvrti i na Prahu poměrně drahé. Po letmém dotazu na katastru nemovitostí bylo jasné, že byt patří jeho rodičům. Nepřipadalo v úvahu, aby Édoušek platil horentní sumy za podnájem, jak se v diskusích holedbal. Pokrytec jeden!

Když už jsem byla v ráži, zjistila jsem si nejen jeho skutečné jméno, ale i fakultu, kde studoval. Právnická Praha – budiž.

Proniknout do blokovaných počítačů nebyl pro mě žádný oříšek. Procházela jsem pelenitem přímo do procesorů, softwarové antiviry ani jiné blokády mě vůbec nezajímaly. Při pohledu na Edánkovy studijní výsledky bylo jasné, že je chlapec tak plnohodnotným studentem, že mu hrozí vyhazov hned z několika zkoušek. Měl by využít velkoryse poskytnutého děkanského odkladu a ne se courat po diskusích, ale to je jeho problém, do toho se mu míchat nebudu.

Více mě teď zajímali jeho rodiče.

Jeho otec byl profesionální poradce, či spíše lobbista. Znamenalo to, že se vměšuje do veřejných zakázek a přihrává je těm, kdo mu více zaplatí. Tihle poradci nic neurychlují, ba naopak, působí jako zabrzděná náprava ve vlaku – uchazeči o veřejné zakázky jim platí ne za to, aby jim zakázky zprostředkovali, ale aby jim uhnuli s cesty. Lobbisté jsou jako příslovečné žáby na prameni nejčastější příčinou předraženosti státních zakázek. Nedokáží nic zařídit, dovedou jen perfektně brzdit a podle potřeby někoho potopit.

Jedním slovem – paraziti.

Dobrá, vím s kým mám tu čest, podívám se na to podrobněji.

Prohrábla jsem všechny aktivity Édova pana otce.

A hleďme – jedna sjednaná korupce za druhou! A pěkně mastné! Žába na prameni si nežije špatně – milionek sem, deset milionků tam... tohle ti překazím, vyžírko!

Spojila jsem se s firmami, ucházejícími se o lobované zakázky. Také pěkní týpci, uměli chodit v korupci všeho druhu, ale výjimečně jsem se rozhodla pomoci jim proti většímu vyžírkovi. Dala jsem jim tip, jak ho obejít bez úplatků. Zkuste to bez něho, půjde vám to lépe!

Dobrá, papínek přijde o nezaslouženou provizi, ale má v bankách miliony, takže mu to ani neuškodí. Samozřejmě nemůže nikde dokázat, jak k nim přišel, zdaněné nebyly, proto je má u různých bank, aby se nedala zjistit celková výše. Nevadí, pro mě není problém zjistit všechna jeho hesla a přeposlat většinu peněz jinam... a jak mi Vojtěch vysvětloval, zamést stopy, peníze raději dvakrát i třikrát přeprat. Začnu Spojenými státy, Rakousko, Švýcarsko, s výhodou na konto zemřelého bankéře, to každé pátrání zdrží, ale hned to poslat na fiktivní, nově založené konto, z něho na další fiktivní konto na Kajmanské ostrovy – a poslední klička do otevřeného konta společnosti Reality Trading. A teď zrušit všechna fiktivní konta! V Americe se dají zpětně vyhledat, ale na Kajmanských ostrovech už nikdo nikdy nevypátrá, odkud co přišlo a kam to odešlo.

Tatínek nepřejícího Edánka tedy nechtěně zasponzoruje Koleje Katuška. Kdyby to Éda věděl, ten by prskal!

Ale ani to mi nestačí – naučím tě posmívat se sockám!

Falšovat dokumenty se nemá, ale chystáme se pustit do křížku s lidmi charakteru Édy a jeho otecka – takže vytvořím nepodložený exekuční příkaz, ovšem u exekutora, který se tomu nebude divit a patří mezi nejtvrdší. Jednou to bude v Čechách náš protivník, ale tentokrát nám poslouží jako pověstný užitečný idiot. Uvidíme, jak se bude haur Edánek tvářit, až mu exekutor jeho nejnovější notebook zabaví a až se i z něho stane vysmívaná socka... Tatínek to možná ustojí, má příliš mnoho vlivných přátel, aby ho z té pasti vysekali, ale nějakou dobu mu bude šeredně horko. Nebo spíš zima, jestli je vystěhují i z bytu. Mohlo by se jim to lehce stát, tenhle exekutor je pověstný tvrďák. A i když to nějak vysoudí, bude to se škodou, kterou z exekutora už nikdy nikdo nevyrazí – má přece nezpochybnitelné zákonné právo i na nemravně přemrštěnou exekutorskou odměnu!

Hrome, nejsem na ty nešťastníky až příliš tvrdá? Vždyť na ně chystám stejný podraz, jaký oni dělají jiným! Trest smrti to sice není, ale pro ně to bude hodně kruté!

Ano – ale je to podraz na nešťastníky, okrádané o poslední peníze, nebo na žáby na prameni, jejichž vinou se ztrácejí miliardy jako v černé díře? Nezaslouží si i ty pijavice pořádný držkopád? Neměla bych se jim věnovat více a častěji? Beztak je jich v Čechách nezdravě velká koncentrace!

Ano, jak psal Edánek – je třeba to pročistit.

Ale ne tak, aby to on měl pohodlnější.

*****

Internetová stránka Pravda o Somálském horroru se rozšířila o další sekci a na úvod zde stálo vysvětlení i deklarace jejího vzniku.

„Vzhledem k tomu, že se nikde na světě nenašel jediný soud, ochotný a schopný spravedlivě potrestat vrahy ze Somálského horroru, ustavuje organizace Svobodu světu mimořádný soudní dvůr s úkolem soudit a trestat zločince, vinné genocidou. Soudní dvůr bude netradiční, vše proběhne na internetu. Soudní dvůr vyzývá obžalované, kteří se cítí uvedenými zločiny nevinní, aby vložili do následujícího formuláře svoji obhajobu s příslušnými důkazy, případně polehčující okolnosti, aby je soud mohl vzít v úvahu. Pokud tak do dvou měsíců neučiní, budeme předpokládat, že obžalovaný nemá k obžalobě co dodat.“

Následoval seznam obžalovaných z genocidy Somálska, skoro shodný se Seznamem největších zločinců lidstva, s vynecháním dávno mrtvých kreatur jako Adolfa Hitlera a Josifa Vissarionoviče Stalina. Vzhledem k nereálnosti zneškodnění zločinců oficiální cestou žádala obžaloba u všech trest smrti.

První místo zaujímal president Spojených států.

Jak se dalo očekávat, tisíce návštěvníků stránky začaly zapisovat do formulářů, ale každému se po prvních znacích objevil text:

„Nejsi obžalovaný, ani jeho právník. Nezdržuj!“

Tisíce potrefených začalo šířit po okolních diskusích domněnku, že jde o nemístný žert, neboť zmíněný text očividně rozesílá automat každému, kdo o zmíněný formulář jen zavadí. Na stránce vyhrazené pro obhajoby se zatím nic neobjevilo. Nikdo z obžalovaných se nenamáhal obhajovat, naopak ještě zesílily pokusy federální policie o vypátrání hackerů Svobodu světu. Vložilo se do toho i středisko amerických hackerů při armádě Spojených států, vycvičených pro ideologický boj, internetové sabotáže a likvidace nepohodlných protivníků na internetu,  přední američtí právníci v televizních diskusích žalobu odmítli jako neuvěřitelnou drzost nezodpovědných pubertálních hackerů.

Nikoho ani nenapadlo uvažovat, že by šlo o hrozbu reálnou.

My jsme se zatím dočkali druhé konference.

*****

„Rozvažovali jsme váš návrh velice dlouho,“ zahájil ji netradičně Jamanami Kacuie, kterému Učitel udělil úvodní slovo.

„S jakým výsledkem?“ zeptal se rychle Marcel.

„Prosím o strpění,“ nedal se ovlivnit pan Kacuie. „Rozhodování nebylo snadné. Náš Kodex nedovoluje ubližovat nevinným a tady hrozí nebezpečí možná horší než nebezpečí z prodlení. Vy jste ale, pokud vím, s obžalobami již začali.“

„Začali, ale provedení zatím nespěchá,“ řekl Marcel. „Můžeme soud libovolně protahovat.“

„Tím byste to jen poškodili,“ řekl pan Kacuie. „Pro věrohodnost akce bude nutné spustit ji naostro, jinak ztratíte důvěru. Zkrátka jste nás postavili před hotovou věc. Při vašich dosavadních akcích ale zasáhla smrt i nevinné. Nemluvím o vojácích, ti nejsou nevinní, ale při potopení válečných lodí v zálivu bylo na jejich palubách několik novinářů, kteří ani netušili, co se děje. Musíme je proto považovat za nevinné oběti.“

„Co dělali novináři na válečných lodích, určených k potopení civilních tankerů?“ zeptal se trochu sarkasticky Marcel.

„Podle oficiálního protokolu dostupného na jejich ministerstvu obrany mělo jít pouze o testy nových střel,“ odvětil klidně pan Kacuie. „Potopení civilních lodí by zpočátku vydávali za jejich politováníhodné selhání a kdyby se proti tomu zvedlo světové veřejné mínění, novináři to měli jako omyl dosvědčit. Kdyby světová veřejnost setrvala v klidu a válka se rozrostla, ministerstvo války – pardon, obrany – by všechny novinářské materiály odkoupilo a nic by nezveřejnili. Tak to dělají už dlouho. Novináři v uniformách jsou pod dohledem i velením generálů a tím i pod armádní cenzurou. Nezávislí reportéři už dávno neexistují, vojáci je nikdy nikam nepustí, ale ti novináři vinu nenesli.“

„Dalo by se o tom pochybovat, když měli úkol legalizovat další vojenskou špinavost a nejspíš to i věděli, ale co to má společného s naším soudem nad zločinci, zodpovědnými za Somálský horror?“

„Soud považujeme za důležitý,“ připustil pan Kacuie. „Nesnese odklad. Jenže jsme uvažovali i o nebezpečí, že se vám vymkne z rukou. Proto jsme se rozhodli účastnit se té akce po právní stránce. Pro její úspěch a legitimitu požadujeme splnění některých podmínek.“

„Podmínky? Sem s nimi!“ řekl Marcel.

„První: každého soudu se musí účastnit právník, jehož hlas bude mít právo veta. Musíme počítat s kritickým postojem světové veřejnosti a byla by chyba umožnit odhalení vážných právnických poklesků, dnes ani při pozdějším historickém hodnocení. Akce musí být právně čistá.“

„To znamená získat pro tu věc právníky,“ připustil Marcel. „Máte v úmyslu převzít tu úlohu vy sám?“

„Více právníků mezi Virtuály ani nenajdete,“ přikývl pan Kacuie. „Ale můžeme to dát jako úkol pro dobrovolníky. Vyhlásíme potřebu právnických kapacit a získáme podle potřeby i dostatek právníků. Není problém vystudovat práva ve zkráceném studiu.“

„S tím máme v Čechách odstrašující zkušenosti!“ podotkla jsem.

„Kupodivu o nich vím, slečno Kateřino,“ přikývl pan Kacuie. „Zvykli jsme si ale nespoléhat na korupci, naopak. Zkušební komise doplňujeme našimi experty, aby korupci zabránili. Australské university to umožňují a jsem ochotný převzít pro tento účel i funkci přísedícího.“

„Dobře, ta podmínka je přijatelná,“ souhlasil netrpělivě Marcel. „Je těch podmínek ještě víc?“

„Ano,“ pokračoval pan Kacuie. „Druhou klíčovou podmínkou je, že žádná akce nebude vyžadovat Vojtěchovu aktivní účast. Může každou akci jistit, dokumentovat, může vás zabezpečovat, ale nebude podnikat žádné aktivní kroky proti lidem.“

„Tu podmínku nějak nechápu,“ namítl Marcel. „Proč?“

„Vojtěch prokázal přílišnou neúctu k lidským životům.“

„To myslíte vážně?“ zkoprněl Marcel.

„I když jeho akcím přiznáme jistý díl spravedlnosti,“ pokračoval Kacuie, „šlo o strašné hekatomby a jeho zásahy proto nepovažujeme za stoprocentně spravedlivé. Soudů nad lidmi by se měli účastnit pouze a výhradně lidé.“

„Vy ho snad nepovažujete za člověka?“ vyskočila jsem.

„Ne, slečno Kateřino,“ přikývl pan Kacuie.

„V tom se zásadně neshodneme,“ řekla jsem. „Vojtěch je navzdory svému současnému stavu člověk. Možná je víc člověk než obžalovaní.“

„To těžko prokážete,“ namítl pan Kacuie. „Nikdo vám nebrání chápat Vojtěcha jako bývalého člověka, ale své původní podstatě se příliš vzdálil. Až získáte jeho otisky prstů, můžeme se shodnout i na jeho člověčí podstatě.“

„Požádám vás, abyste sejmul otisky prstů bezrukého člověka a v případě úspěchu váš argument uznám,“ odpálila jsem ho.

„Výborně, slečno Kateřino!“ usmál se pan Kacuie. „Nechcete také vystudovat práva? S takovými nápady byste měla u soudů úspěchy!“

„O právnické vzdělání nestojím,“ řekla jsem. „Nepovažuji vás právníky za přínos lidstvu, spíš za nutné zlo a to mě netáhne. Ale vaši druhou podmínku považuji za nebezpečnou diskriminaci.“

„Ano, je to diskriminace,“ přistoupil na to pan Kacuie. „Jenže my nechceme, aby nám někdo později vyčetl nelidské jednání. Tím by se argumentovalo příliš snadno. Proto trváme na jeho neúčasti.“

„Vojtěch se nechce účastnit soudů,“ řekla jsem. „Jeho oblastí má být detektivní fáze, především zajišťování důkazů. Soud musí unést tíhu jejich posouzení, ale tam Vojtěch nebude. Jaký je ale důvod vyřadit ho z vykonávání rozsudků, vynesených lidmi?“

„Dost na tom, že bude vyhledávat důkazy,“ trval na svém pan Kacuie. „V tom ho omezovat nebudeme. Může všechno dokumentovat, ale soudy i vykonávání rozsudků mají podle našeho názoru ležet jen na lidech. Někdy i na těch škodlivých právnících!“

Neodpustil si rýpnutí, ale nezviklal mě. Právníky jsem za nutné zlo považovala jen protože by to bez nich mohlo být ještě horší.

„A co když k vykonávání rozsudků použijeme dálkově řízenou zbraň?“ pokusila jsem se mu položit nepříjemnou otázku. „Nebo je i to nepřípustné? Vždyť nás ty omezující podmínky úplně znemožní!“

„Dálkově řízené zbraně vám vyčítat nebudeme, používá je dnes kdekdo,“ zamyslel se pan Kacuie. „Ale jen pokud neohrozí nevinné.“

„Nech to být, Káťo,“ zarazil mě Marcel, když viděl, jak se chystám odpovědět. „Přijmeme to. Je to vše, nebo soupiska pokračuje?“

„Soupiska podmínek pokračuje,“ přikývl pan Kacuie. „Uvažovali jsme podrobně o vašich možnostech a došli jsme k názoru, že je ve vašich silách pořídit o všech vašich akcích dokonalejší dokumentaci, než bývá obvyklé. Právě proto jsme usoudili, že by měl Vojtěch jen pořizovat zpravodajství a sám se vykonávání spravedlnosti neúčastnit.“

„Pokud nás nebude jistit,“ namítl Marcel. „To jste nám přece povolili!“

„Vojtěch stihne oboje,“ řekl rychle Učitel. „Když tyto podmínky dodržíte, bude vaše akce i naší akcí. Má někdo jiný názor?“

Nikdo se kupodivu nepřihlásil, ačkoliv se konference na dálku účastnili opět všichni.

„Považuji tedy potrestání genocidy za schválené,“ pokračoval Učitel. „Ale nemůžeme kvůli vám přerušit jiné práce. Vaše materiální požadavky splníme přednostně, ale víc Virtuálů na to nedostanete, jsou potřebnější v továrnách. Musíte si vystačit s evropskými. Už protože jsou v Somálsku jaksi navíc a není tam pro ně odpovídající práce.“

„To jsou přece většinou nováčci!“ řekl Marcel. „Až na Françoise, ale ten do toho nepůjde a nutit ho ani nemůžeme.“

„Máš pravdu,“ řekl Učitel. „François nebude protestovat, když ho vyměníte za jiného dobrovolníka. Ze Somálska, nebo z Koujou.“

„V Koujou byly poslední dobou šťáry na cizince,“ namítl Marcel.

„Pak ho vyměňte za dobrovolníka ze Somálska,“ navrhl Učitel. „Kou-džu vám jistě někoho sežene, ale jeho samotného nám neberte, v Somálsku je důležitější.“

Málem jsem dodala, že pan Kou-džu je beztak Vojtěch, ale včas jsem si uvědomila, že to má možná zůstat tajemstvím i před většinou Virtuálů, takže jsem se raději zarazila.

Není to nakonec tajemství i pro Učitele?

To bych opravdu nechtěla.

Umínila jsem si, že se na to Vojtěcha co nejdřív zeptám. Ale pro nás to znamenalo, že Virtuálové schválili soud nad lidmi odpovědnými za genocidu, což se vlastně rovnalo vyhlášení války Spojeným státům. Nebude to klasická válka, ale partyzánská. V klasické by měli takovou převahu, že by je prostě nebylo možné porazit, ale partyzánská válka je jiná. V našem provedení nesmí být tak krvavá a můžeme si více věřit.

Uvidíme, jak to dopadne.

*****

Když se na stránce Soud nad zločinci Somálské genocidy objevil první rozsudek, v němž byl odsouzen k trestu smrti za zločin genocidy Somálska prezident Spojených států, propuklo tam nefalšované veselí nad drzostí party hackerů, štvaných jako divá zvěř, kteří si jako psanci dovolují něco, co není v moci nikoho na světě.

Přičinlivější novináři vypočítali všechna bezpečnostní opatření, střežící amerického presidenta – a nejspíš nestihli vyjmenovat všechna, některá byla tak tajná, že počet zasvěcených nepřesahoval počet prstů na rukou.

Nikdo netušil, že se v Somálsku pilně cvičím pilotovat miniaturní superdron vaspida-1, ornitoptéru velikosti sršně. Musela jsem si také zvyknout na kameru, zabírající prostor kolem dokola, trénovat střelbu z miniaturní vzduchovky s dostřelem pouhých pět metrů, plivající malé ledové jehličky, jenže tak účinné, že by jediným zásahem zabily slona nebo nosorožce. Vzduchovka ve vaspidě je na jedinou ránu, takže se musím strefit napoprvé. Bude to ale hra va bank. Ženevské konvence prohlašují střely napuštěné jedem za zakázané chemické zbraně, což nedávno umožnilo úplné vyhubení indiánských kmenů, které k lovu používaly otrávené šípy. Tyto konvence dovolovaly lépe vyzbrojeným Američanům nebrat zajatce a osiřelé děti pak v džungli nepřežily.  Ženevské konvence též nic nenamítají proti vražednějším a zákeřnějším střelám na bázi ochuzeného uranu, kterých se při každé válce vystřílí tuny a ještě roky po vystřelení mají zhoubný vliv na dosud nenarozené děti, zatímco pokud naše jehlička mine cíl, roztaje a jed se vysušením rozloží. Bylo to ale jen teoretické, když minu, vrátím se s nepořízenou a proto jsem trénink střelby u vaspidy nepodceňovala.

Zakázaná munice je podivná zakázaná munice. Je nelegální jako fosforové střely, které se ale používají bez velkých skrupulí, protože je nikdo nestíhá. Někdy stačí prohlásit chemické jedy za odlistňovače, jako Agent Orange ve Vietnamu – a ani pes po nich neštěkne. Ženevské konvence jsou zkrátka šité na míru silnějším.

Současně s mým tréninkem dovezl Vojtěchův kaičen-piko pouzdro s robotickými krysami do pobřežních vod poblíž Baltimoru. Tentokrát bylo uvnitř i několik vaspid. Vojtěch dodržoval podmínku Rady Starších neúčastnit se aktivně akcí, ale to mu nezakazovalo zajišťovat dopravu.

O první akci jsem s Marcelem losovala – a vyšla na mě.

Takže mě historici brzy zařadí na dlouhý seznam atentátníků na americké presidenty. Budu výjimkou, neboť většina lidí na něm pochází ze Spojených států. Nemusím cestovat přes Atlantik – zvládnu to i na dálku, tak jako Američané řídí vražedné bezpilotní letouny přes půlku světa z pohodlí svých vypolštářovaných amerických křesel.

Dolet vaspid, omezený na pět kilometrů, nutně vyžadoval dostat je co nejblíž k cíli. Dalším důvodem spěchu je, že vzduchovka vaspid není chlazená – hluboce podchlazená ledová jehlička jedu by mohla předčasně roztát. Po vynětí z chladicího termoboxu a nabití není času nazbyt, akce musí proběhnout co nejrychleji. O to se starají Vojtěchovy robotické krysy, kterým se podařilo dopravit vaspidy kanalizací až do parku poblíž Bílého domu.<p><img width=100% src='white-house-lawn.jpg'>

Krysa natáhla vzduchovku a nabila ji smrtonosnou jehličkou. V nastalém večeru vzlétly tři vaspidy a na dosah od sebe zamířily k bílé budově na dohled od kanálu, kde krysy čekaly na náš návrat. Jednu vaspidu jsem řídila já, dvě Vojtěch – měl za úkol pořídit dokumentaci, letěl za mnou a celý let přenášel kamerami svých vaspid. Jen malá část záznamu se dočká uveřejnění – nesmí se na ní ani na okamžik mihnout žádná vaspida, nemíníme detektivům napovědět, jak to vlastně děláme.

Novináři při odhadech, jak rozvětvená organizace musí být, aby mohla doufat v úspěšné prolomení bezpečnostních prvků u amerického presidenta, dospěli k obludné mnohatisícihlavé mašinérii, jejíž utajení a zabezpečení akceschopnosti by stálo miliardy. Podle uznávaných expertů si nikdo neuměl ani představit, aby takové finanční toky unikly pozornosti bank a finanční policie. Vyvodili z toho předem jasné fiasko, zejména když hackeři presidentovu ochranku neprozřetelně varovali.

Novináři ale zapomněli na jedno.

Bezpečnostní opatření na ochranu amerického presidenta sice od doby posledního úspěšného atentátu v Dallasu zesílila, takže je obtížné vzít presidenta na mušku obyčejné pušky, jenže důkazem pokroku byly právě vaspidy, mířící rychlostí své útočící jmenovkyně vosy k otevřené žaluzii jednoho klimatizačního ventilátoru, jehož lopatky se zdánlivě bez příčiny zastaví, aby tudy prolétly dvě hmyzoidní nestvůrky. Třetí zůstane venku a postará se o natáčení scény z jiného úhlu – oknem.

Vaspidy dostaly jméno po vosách, i když byly větší než sršně. Mohly létat a stejně uměly prolézat bludištěm klimatizačních rozvodů. Jejich pohyb v budově koordinovaly všechny zapnuté počítače, některé nám dokonce ukázaly své okolí i s nudícími se pracovníky ochranky.

A jedeme, kostky jsou vrženy!

Kanál klimatizace skončil ozdobnou mřížkou. Umístila jsem u ní vaspidu, abych měla přehled o místnosti. Místnost byla naneštěstí velká a prezidentovo polstrované křeslo u psacího stolu, kde právě seděl, bylo mimo dostřel vzduchovky.

Mám risknout střelu na větší vzdálenost?

Odpor vzduchu by mohl jehličku přibrzdit. Jistější bude počkat, až se cíl zvedne. Mohl by odejít dvěma cestami, ale doufala jsem, že si vybere tu, kterou se mi aspoň na okamžik dostane na dostřel. Pak už si budu věřit víc.

„Zkus to urychlit,“ pobídl mě Vojtěch. „Ledová jehla brzy roztaje.“

„Jak?“ obrátila jsem se virtuálně na něho.

„Na tvém místě bych vyvolal poplach,“ poradil mi. „Vyburcuj ochranku, pak uvidíš!“

„Jak myslíš,“ přijala jsem jeho návrh.

Na nejbližším počítači vyrostlo přes celou obrazovku nové okno, kde se před zraky zkoprnělého příslušníka ochranky objevila faksimile rozsudku smrti nad presidentem „za nepromlčitelný zločin genocidy na národu Somálska“.

Vyděšený security officer vyskočil. Hackeři!

Pak si náhle uvědomil, že počítač, kterým měl v případě potřeby vyhlásit poplach, možná není pod jeho kontrolou. Snad alespoň mobilní telefony fungují! Rychle vymačkal na klávesnici všeobecný poplach.

Do presidentovy pracovny pronikl z chodby kolísavý tón sirén. V té chvíli do místnosti vběhl bezpečnostní důstojník.

„Máme problém – hackeři dopravili rozsudek smrti nad vámi až sem, do Bílého domu!“ svěřil presidentovi. „Pro vaši bezpečnost byste měl neprodleně sestoupit do krytu, tam se za vámi nikdo nedostane!“

„Myslíte?“ usmál se president. „Neberte ty puberťáky vážně!“

Byl to jeho poslední blahovolný úsměv.

Vstal a vykročil vstříc bezpečnostnímu důstojníkovi – proti ústí mé vzduchovky. Slabé pufnutí zaniklo v kolísavém jekotu sirén, ale president sebou náhle trhl a rychle si sáhl na tvář pod pravým okem. Viditelně tam nic neměl, ale k důstojníkovu nelíčenému zděšení se vzápětí zvolna složil na podlahu. Obličej je ideálním cílem a čím blíž od mozku je místo zásahu, tím rychlejší je účinek.

Vojtěch nafilmoval, jak zmatená ochranka pobíhá sem a tam, přivolává presidentova osobního lékaře. Ten sice ihned dorazí, ale jen aby bezmocně konstatoval, že přišel pozdě.

„Naložte ho do auta a odvezte do nemocnice!“ povzbudí lékaře chlap z ochranky, ještě doufající v zázrak.

„Obávám se, že to nepomůže!“ konstatuje lékař. „Exitus!“

„Právě ses stala vražednicí!“ oznámil mi skoro až laskavě Vojtěch.

„Omyl!“ opáčila jsem. „Podle právního výkladu to byla poprava. Takže nejsem vražednice, ale katyně, žena-kat, chceš-li. Rozhodující rozdíl je podle právníků v existenci a doručení odsuzujícího rozsudku.“

„Uznal bych ti to,“ řekl Vojtěch. „Zbývá nám zpáteční cesta. Otoč vaspidu a vracíme se, kudy jsme přišli. Tady nesmí zbýt ani stopa!“

„To byl první,“ řekla jsem zamyšleně. „Mohou si mě připsat na seznam úspěšných atentátníků na americké presidenty.“

Snad až teď mi došlo, že mezi katyní a vražedkyní není tak velký rozdíl. Jen v jediné právnické kličce. Možná důležité, ale – zabila jsem člověka, i když to byl podle rozsudku mnohonásobný vrah.

Trest smrti by vůbec neměl být. Ani pro vrahy.

Jinak to ale nedokážeme...

*****

Video z popravy presidenta Spojených států se na stránkách Soudu nad zločinci Somálské genocidy objevilo dřív, než se oficiální zpráva o presidentově smrti dostala do médií. Obveselení, vyvolané našimi nereálnými rozsudky, se zprvu ještě zvýšilo, video působilo příliš amatérským dojmem, než aby mu někdo věřil. Jenže po oznámení presidentovy smrti se veselí změnilo v nefalšované zděšení. Z recese, vhodné nanejvýš k pobavení, se obratem ruky stala syrová skutečnost a posměšky všem zamrzly na rtech.

Nejlépe to vystihl titulek, který se objevil hned v několika novinách.

Hackeři vyhlásili válku Spojeným státům!

Zločin, který musí být exemplárně potrestán!

Kdo stojí za bandou teroristů?

Potíž byla, kde hackery hledat.

Každý režim má vytypované potenciální odpůrce, takže se mohla americká veřejnost již druhého dne těšit z desítky dopadených hackerů. Pohotovost FBI byla chvályhodná, ještě kdyby šlo o skutečné pachatele atentátu. Jenže zatčení pár jednotlivců nic neznamenalo, ani zveřejněné přiznání údajných pachatelů. Stránky Svobodu světu se objevovaly dál a po doplnění rozsudku smrti nad presidentem o datum a čas popravy se začaly objevovat další rozsudky. Za přípravu Somálského horroru byl odsouzen vicepresident Spojených států, který právě podle ústavy složil presidentský slib a nastoupil na místo zavražděného presidenta, dále ministr obrany Spojených států a dva vysocí generálové ze štábu.

Tady už opravdu přestávala legrace.

Odsouzené okamžitě dopravili do opevněných bunkrů Hlavního štábu. Bohužel ne všechny, neboť vicepresident se zhroutil těsně před nástupem do vojenské helikoptéry, ačkoli ho jeho bodyguardi chránili nepřetržitě. Osudným se mu stal strom, kolem kterého při nastupování musel projít. Tří vaspid, číhajících ve větvích, si nikdo nevšiml ani před atentátem ani po něm a teprve po zveřejnění videa s popravou mohli experti zpětně odvodit pozici kamery, která celou akci snímala.

Předpokládaná miniaturní kamera se ale ve větvích nenašla, což velitele ochranky stálo místo.

Očividná neschopnost umožnila pachatelům kameru z větví stromu  po činu nepozorovaně odstranit

- hlásaly brzy všechny bulvární plátky.

Bylo to úplně jinak. Kamera krátce po činu odletěla sama.

V den státního pohřbu amerického presidenta se však nestalo nic pozoruhodného. Opravdu to způsobily nejdražší bezpečnostní opatření v dějinách, které pohřeb doprovázely? Pietní akt však proběhl důstojně a klidně. Smuteční obřad se nikdo neodvážil narušit, tisíce policistů neměly sebemenší práci.

Amerika okázale truchlila.

Jenže příštího dne se na stránce Soudu nad zločinci Somálské genocidy objevilo čerstvé video, zachycující zhroucení ministra obrany Spojených států v záchodové kabině nejtajnějšího štábního bunkru. Bylo zřejmé, že hackeři Svobodu světu mají, nebo aspoň v kritické chvíli měli přístup i tam. Bylo to nepředstavitelné, ale bylo tomu tak.

Jedno bylo jasné všem. Jistota není jistotou, osobní bezpečnost se změnila v pouhou chiméru. Soupis obžalovaných se rozrůstal a objevily se na něm i civilní osoby, mezi prvními manažeři a členové dozorčí rady chemické továrny, obviněné z výroby binárního jedu, použitého v Somálsku. V příloze byly připojeny faksimile přísně tajných smluv, uzavřených mezi armádou a chemičkou. Bylo z nich patrné, že binární jed měl formu dvou aerosolových složek. Na seznamu obžalovaných se objevili vojenští zástupci, podepsaní na smlouvě i manažeři firmy, která při zastávce v Indonésii napustila dopravovanou rýži roztokem jedu.

Pod touto obžalobou se však vzápětí objevila faksimile smlouvy, podepsané zástupci firmy a zástupci loďařské společnosti. Předmětem bylo odhmyzení rýže, přičemž použité insekticidy byly pro teplokrevné živočichy včetně člověka neškodné. Postřik proto prováděli dělníci bez ochranných pomůcek a nikomu nevznikla škoda na zdraví, oficiálně se jednalo o neškodnou látku.

Byla to první využitá příležitost k obhajobě. A úspěšná.

Rozsudek, který se poté objevil, zprostil obžalované v Indonésii viny v plném rozsahu, neboť „neměli tušení o pravém účelu postřiku, jednali v dobré víře v neškodnost chemikálií a jsou tedy nevinni.“

Zprošťující důvody ale soud neuznal manažerům dodavatelů, neboť ti si museli být dobře vědomi, co vlastně dodávají, ani agentům CIA, kteří chemikálie dopravovali, neboť už ze stupně utajování museli vědět, že nejde o neškodné látky.

Okruh obviněných se rozrůstal a počet odsouzených brzy dosáhl dvaceti osob, pak padesáti. Po manažerech chemičky, zodpovědné za přípravu jedů, se na listině obžalovaných ocitli další manažeři, lobbisté těžařské společnosti, která v Somálsku objevila rozsáhlé hlubinné ropné pánve a spolu se zástupci bank se na tajné schůzce s představiteli hlavního štábu dohodli na společné akci. Vyvražděním Somálců se měl vytvořit prostor pro velkorysou hospodářskou pomoc – jenže původní obyvatele by nahradili vybraní černí občané Spojených států, kteří měli souhlas Somálců s těžbou sehrát a sami se pak dát najmout. Somálsko mělo být jako nejbohatší stát v Africe dáváno za vzor ostatním.

Grandiózní podvod vyšel najevo v plné nahotě. Spolupachatelů byly náhle tisíce a Soud nad zločinci Somálské genocidy zaváhal, zda to množství zvládne. Nebýt jednoho dopisu, měli by všichni kruhy pod očima. Naštěstí se našla dobrá duše, která nás starostí částečně zbavila.

I když – jak už to bývá – nechtěně.

*****

Dopis vlastenky

I když většina příspěvků ve formulářích pod obžalobami končila odmítnutím pro nepříslušnost, začaly se konečně objevovat i skutečné obhajoby. Posměváčkům zamrzly vtipy. Po prvních popravách už bylo každému jasné, že nejde o nejapný žert, ale o život. Spojené státy přišly o presidenta a vicepresidenta – oba se stali obětí atentátu. Bezpečnostní služby nezajistily bezpečí ani velkým prominentům, ortel stihl generály ve zdánlivě zcela nedostupných podzemních krytech. Jak mohli ostatní doufat, že uniknou trestu?

Indonéští obžalovaní se ale ospravedlnili a soudní dvůr Svobodu světu jejich obhajobu uznal. Znamenalo to, že obhajoba není v zásadě vyloučená, když obžalovaní dokáží svou nevinu, nebo aspoň uznání, že neměli potuchy, co se kolem nich děje.

Někteří obžalovaní se hájili sami, jiní si urychleně najímali právníky. Brzy se ale ukázalo, že na to američtí právníci nestačí. Soudní dvůr Svobodu světu totiž neuznával precedenty, obvyklé v americkém právu. V žádném případě nestačilo ukázat na podobný případ, kdy porota vynesla osvobozující rozsudek. Soudní dvůr vyjádřil politování nad osvobozením viníků, ale precedent neuznal. Dal pak obžalovanému další dva měsíce na získání jiného důkazu neviny s podotknutím, že předložení precedenčního případu bude považovat za obstrukci a další odklad nepovolí.

Stránka Soud nad zločinci Somálské genocidy byla, navzdory stálému vyhledávání a mazání policií i FBI, nejsledovanější stránkou ve Spojených státech a nejen tam, ale po celém světě. Spolu s rozsudky ale pokračovaly i popravy. Počet popravených dosáhl dvojciferného čísla a stále se objevovaly další obžaloby. Někdy nebylo na první pohled zřejmé, jakou souvislost se Somálskem mají, ale při pozorném čtení přiloženého zdůvodnění se souvislosti vždycky objevily.

Ukázalo se, že o chystané genocidě vědělo mnohem více lidí, než se zpočátku jevilo. Kdo by před půlrokem očekával, že se na seznamu obžalovaných ocitne i představenstvo Mezinárodního měnového fondu? A stačilo málo – objev jediného dokumentu z tajného zasedání, z něhož bylo jasné, že jeho účastníci o úmyslu Američanů věděli – a nikdo neprotestoval. Zdálo by se to málo, ale ve zdůvodnění stálo, že protest mohl genocidě zabránit. Mlčením dali organizátorům najevo sympatie – a proč chodit kolem horké kaše – nešlo jim přece o genocidu a miliony mrtvých, ale – a to především – o ropu.

A pak přišel blesk z čistého nebe.

Na seznam se dostali i američtí státní zástupci s odůvodněním, že déle než rok vědí o zločinu genocidy, ale nepodnikli sebemenší kroky k zahájení vyšetřování, ačkoliv to bylo nejen v jejich kompetenci, ale přímo jejich povinností.

Tento krok vyvolal u Američanů zvlášť nesouhlasné reakce, ale okolní svět, který soudy se zájmem sledoval, jejich pobouření nesdílel. Mnoho lidí totiž souhlasilo i s obžalobou nečinných soudců a uznávalo, že času měli příliš mnoho. Jen se jim zdálo, že trest smrti je v tomto případě příliš přísný.

Vojtěch trpělivě mazal veškeré příspěvky nezúčastněných, ale jeden ponechal a naopak na něj upozornil mě, Marcela, Učitele i pana Kacuie.

A to navzdory tomu, co obsahoval.

*****

Vy hackerští hajzlové!

Přeju vám malomocenství, pak co nejdelší a nejbolestivější smrt a po ní věčný oheň, ve kterém se budete nekonečnou dobu smažit!

Jak se vůbec můžete opovážit někoho soudit? Kdo vám k tomu dal právo? Zbaběle vraždit největší vlastence našeho národa! Styďte se, jestli vůbec víte, co to je stud! Jak se můžete opovážit obžalovat mého nevinného a zbožného otce, nejváženějšího občana ve městě a v širokém okolí, který v životě bezdůvodně nikdy nikomu neublížil? Cožpak je to vina, že nic špatného, natož trestuhodného neshledal na činech našich vážených sousedů, křivě obviněných vaší bezectnou hordou? Proč vám záleží na nějaké špinavé pakáži kdovíkde v Africe, na pirátech, kteří by tak jako tak pochcípali hlady?

Nabízíte prostor na obhajobu a důkazy neviny. Ale jaké důkazy chcete? To je přece nesmysl! Vy musíte dokazovat vinu!

Jako dcera jsem na svého otce hrdá! Možná bych pochopila, že se mstíte za těch pár darebáků a vrahů, které můj otec pro zachování našich zákonů posílal do vězení nebo i na elektrické křeslo. Ti si ale smrt právem tisíckrát zasloužili. Mstíte se i za to, že otec dal podnět i k vašemu stíhání, ale vy přece dnes a denně tak otřesně porušujete právo a spravedlnost, že není jiné cesty než vás pochytat, usvědčit a posadit na elektrické křeslo, které si tisíckrát zasluhujete!

Vadí vám, že se otec nikdy nesnížil k nezákonnostem? Žádný svéprávný soud nemůže přijmout vaše nesmyslné žaloby! Ve jménu koho soudíte? My, lid Ameriky, jsme vám pravomoc soudit nedali a i kdybyste tu nakrásně vystupovali jménem nějakého jiného státu světa, ten vám může dát soudní pravomoc nanejvýš na svém území, ne u nás! Jako psanci tu nemáte ani právo dýchat náš vzduch! Všechny vaše rozsudky jsou čisté justiční vraždy! Dějiny i Bůh vás zatratí na věky, i kdybyste vystupovali jménem papeže, dalajlámy, Alláha a kohokoliv jiného! Beztak vystupujete jménem Satana, kterého my jako autoritu neuznáváme!

Vaším bezectným soudem hluboce pohrdám. A proklínám vás, i kdybych měla sama propadnout peklu! Opatřila jsem si panenky woodoo a denně do nich vrážím hřebíky, abyste cítili co největší bolest! Už si to tisíckrát zasloužíte a jestli woodoo neúčinkuje dnes, musí tím více účinkovat, až se propadnete do tlamy pekelné!

Výsledkem vašeho vraždění jsou již dnes stovky vdov a sirotků. Jejich pláč vám musí ve dne v noci drásat duši, pokud vůbec nějakou máte! Přeji si ale, abyste ji měli, aby mohla být tím více zatracená na věky věků!

Ať vás archanděl Michael svrhne do pekel, kam právem patříte! Sám Belzebub ať za vámi zabouchne pekelnou bránu, abyste se už nemohli vrátit, až se propadnete do země!

To vám přeji já, Mary Adalberta Rosenbaum!

Zhyňte, pekla zplozenci!

„To stojí za další konferenci!“ mínil Vojtěch, zatím jen mezi námi.

„Stojí to jen za smazání!“ namítl Marcel suše.

„Slečně dceři ujely nervy,“ řekla jsem. „Ani se moc nedivím, cítí se spravedlivá jako sám Nejvyšší soud. Což neznamená, že má pravdu.“

„Mě jen napadlo, jak bychom toho mohli využít,“ navrhl Vojtěch.

„Styděl bych se využít takového pamfletu!“ nesouhlasil Marcel. „Nač? Každému musí být jasné, že tady jde jen o výlev uražených citů. Není to ani polehčující, ani přitěžující okolnost, co s tím chceš dělat?“

„Přesto bych toho využil,“ trval na svém Vojtěch. „Ale ne tak, jak myslíte. Můžeme na to odpovědět aktem milosrdenství.“

„Milosrdenství?“ zavrčela jsem. „Tím myslíš, že od teď zarazíme soudy a všem darebákům se omluvíme? To by ale nebylo spravedlivé! Nejen k obětem, ale teď už i k těm, které jsme potrestali. Jak by k tomu přišli ti popravení, aby jiní za totéž odešli od soudu jako nevinní?“

„Tak to nemyslím,“ řekl Vojtěch. „Můžeme žalované odstupňovat podle závažnosti viny. Nelituji ty, kdo se přímo podíleli na Somálsku – a ještě jich máme na paškálu hodně. Jenže tu jsou i menší viníci, jako zřejmě otec té slečny. Na Somálsku se přímo nepodíleli, jejich vina je menší a měli by být potrestáni méně.“

„Ano, ale – nemáme jinou možnost spravedlivě trestat,“ namítl Marcel. „Máme jen dvě varianty. Nevinné osvobodit, viníky popravit. Nemůžeme nikoho odsoudit do vězení, ani použít jiný nižší trest.“

„Můžeme využít vězení samotných Spojených států,“ řekl Vojtěch.

„Blázníš?“ vyhrkl Marcel.

„Jak to myslíš?“ zeptala jsem se Vojty klidněji, neboť jsem si nechtěla připustit, že by navrhoval něco úplně nesmyslného.

„Jak říkám, můžeme z milosrdenství přidělovat i mírnější tresty,“ trval na svém. „Ale protože nemáme vězení, dáme odsouzeným vybrat: buď se vydají americké justici, uplatní tam náš rozsudek a celý trest si odpykají v americkém vězení, nebo si přičtou vyhýbání spravedlnosti a pak je můžeme zneškodnit trvale. Když přinutíme americkou justici ke spolupráci, bude to pro celý svět přiznání, že zločiny proti lidskosti zasluhují trest. Tím by nám zpětně, byť nepřímo, přiznali i oprávněnost poprav. Když na to nepřistoupí, budou mít smůlu, ustoupit nemáme kam. Doporučíme slečně, aby otce přemluvila, ať se podrobí. Tím uzná svou vinu a to zase použijeme k doplnění výchovy jeho dcery.“

„Jsem pro!“ chopila jsem se toho, neboť to podle mě vypadalo reálně. „Beztak bychom museli ukončit popravy, až se dostaneme k menším viníkům – což se právě stalo. Tohle bude spravedlivější.“

„Dobře,“ připustil Marcel. „Svoláme na to konferenci.“

*****

Konferenci jsme svolali, ale ta potvrdila Vojtěchův nápad. Pan Kacuie suše podotkl, že to od něho jako od mrtvého nečekal. Trochu mě tím napěnil, neboť stále nechtěl tvrdošíjně uznat, že je Vojtěch člověkem, ale tentokrát jsem se ovládla. Od pana Kacuie to bylo vstřícnější, než jsem od něho jako od právníka čekala.

Vojtěch ponechal text slečny Mary Adalberty Rosenbaumové jako obhajobu v pagodě svitků jejího otce beze změny.

Zakrátko se ale pod ním objevila Vojtěchova odpověď.

Nelíbila se mi, ale měl na ni právo.

*****

Vážená dcero pana Samuela Rosenbauma!

S panenkami woodoo si nehrajte! Přivedou vás do pekla a bude vás škoda. Peklo nenávisti vás může dostihnout už na tomto světě.

Jako největšímu hackerovi mi smrt přát můžete, ale přišla jste pozdě. Jsem totiž už pár let mrtvý. Nesmažím se ale ve věčném ohni, neboť jsem se za svého života neprovinil ani nenávistí, jako vy sama, natož něčím vážnějším. A považuji se za oběť pokrytců jako je váš otec, jejichž nečinnost dala volné ruce mým vrahům. Pro vás asi bude těžké uvěřit, že jsem mrtvý. Neznáte tajný projekt, který dal vzniknout Johnu Smithovi. Ten pro vás nejspíš zůstane tajný, ale jeho tvůrci, pokud tohle čtou, už jistě vědí, kdo jsem. Mrtvý, který – věřte nevěřte – umí šeredně kousat.

Jako mrtvý živé nesoudím. Zatím ne. Jen to umožňuji živým.

Jako mrtvému je mi dostupné, co by se živí nikdy nedozvěděli. Získávám dokumenty z tajných archivů, kam je zloduši uložili v dobré víře, že na ně nikdy nikdo nepřijde. Umožňuji trestat i zločince, kteří by – díky pokrytcům, jako je váš otec – nikdy potrestáni nebyli. Mám na to právo záhrobní, které opravdu nepochází od lidí. Je ale mnohem silnější a vy mi ho neupřete. Rozhodně ne pomocí vaší nenávisti!

Také já se vás chci ale na něco zeptat.

Jak se můžete opovažovat prohlašovat největší vyvrhele svého národa za vlastence? Co udělali dobrého pro velikost vaší vlasti? Jen ji pošpinili nejtěžším zločinem vůbec, genocidou! Divím se, že se za ně nestydíte – pokud vůbec víte, co je to stud! Vy nechápete, že masoví vrahové, i když je vy a vaše okolí považujete za nejváženější, nevinné a dokonce i zbožné, jsou odpornou krvavou skvrnou na vašem národě?

Jak můžete být hrdá na svého otce? Že nikomu bezdůvodně neublížil? Vždyť poslal několik lidí na elektrické křeslo – i o jejich vině by se dalo pochybovat, nebyli všichni jednoznačně usvědčeni – jenže pak odmítl stíhat masové vrahy z vašeho okolí a vzal tím na sebe spoluvinu za jejich oběti. Jistě jste necítila nářek milionů mrtvých, umírajících v hrozných bolestech na otravu jedem, dodaným právě vašimi váženými a bohabojnými sousedy, ale – což opravdu necítíte, že i ta bohabojnost je jen odporným rouháním?

Píšete, že váš otec dal podnět k mému stíhání, které má skončit na elektrickém křesle. Tomu se jen trpce zasměji. Nemám totiž tělo, podruhé už mě zabít nemůžete. Podle vás nemám ani právo dýchat? Však také nedýchám, jsem přece mrtvý – právě díky pokrytcům, jako je váš pan otec!

Jistěže vím, že nám lid Ameriky nedal právo soudit. To právo nám ale přenechali vaši soudci i váš otec tím, že je neuplatnili, když měli. Oni své povinnosti nedostáli! Dějiny i Bůh je musí odsoudit, ale my jednáme jménem několika milionů mrtvých a odsouzení dějin nám nestačí. To právo nám daly miliony mrtvých, které jste vy Američané zákeřně a zbaběle povraždili. Pohár zla přetekl. Jeden mrtvý vám smí odpustit, milion mrtvých vám odpustit nesmí. Chcete-li spravedlnost, musí zločince chtě nechtě odsoudit živí, abychom je nemuseli soudit my mrtví. Ujišťuji vás, bylo by to horší.

Odmítáte trest a myslíte si, že se stáhnete do hlemýždí ulity vaší země? Proč jste se předtím nebáli sekat vražednými jedovými drápy až na opačné straně světa? Kdo vám dal právo vraždit za hranicemi vaší vlasti? Zločiny za hranicemi snad nejsou zločiny? Ale kdež!

Vdov a sirotků mi může být líto, ale i ti musí vědět, že se jejich manželé a otcové podíleli na hromadných vraždách. Jejich pláč proto nevyváží bolest a pláč milionů zavražděných dětí. Ať zmlknou vdovy a sirotci vrahů! Nemají právo projevovat bolest po nehodných – leda někde v koutku. Oplakávat se sluší jen nevinné oběti, ne jejich vrahy. Vyřiďte jim: Projeví-li bolest nad jejich ztrátou, trestat je nebudeme – ale ani litovat.

Soud mrtvých nemá jinou stupnici než nevinu nebo smrt. Podle soudu živých si ale někteří smrt přece jen nezasluhují. Vydáme je tedy vaší světské spravedlnosti, aby si tresty odpykali ve vašich věznicích. Když to přijmou, očistí je to před námi. Když se spravedlivému trestu vyhnou, dají nám právo uplatnit náš trest – a opakuji, jediným naším trestem je smrt! Nemáme jiné cesty, jak dosáhnout spravedlnosti, než poslat je předčasně před spravedlnost vyšší. Nevěřte těm, kdo slibují, že zločinci – včetně vašeho prezidenta – jsou v nebi! Vrah v nebi? To je očividný protimluv.

Vina vašeho otce je menší. Není obžalován z přímého spáchání zločinu, jen že ten zločin neodsoudil, ačkoliv to byla jeho povinnost. Chcete-li ode mě radu, přemluvte ho, aby přijal lehčí trest vězení mezi živými. Vrahové tuto možnost nedostanou. Když to nepřijme, vydá se nám mrtvým. A nám neunikne, naše záhrobní možnosti si neumíte ani představit.

Tážete se mě, zda mám jako mrtvý duši. Obávám se, že ta je opravdu poslední, co mi ještě zbývá, když jsem přišel o tělo. Modlete se ale, aby při vaší nenávisti zbyla nějaká duše vám!

Nevzývejte archanděly ani ďábly, abyste je nepotkala u soudu, který by byl pro vás – při vaší nenávisti – značně nepříjemný. Trest záhrobní je totiž věčný!

Nenávist je i vaší vinou. Zbavte se jí.

Přeji vám, abyste se probudila, dříve než usnete navěky.

Váš mrtvý hacker Vojtěch.

*****

Přečetla jsem to v jediné setině vteřiny – ale pak jsem to četla ještě pětkrát, pomalu a důkladně, se zvažováním každého slova. Mráz mi přitom přejížděl po zádech, když jsem si uvědomila, co čtu.

Vojtěch se veřejně přihlásil k mrtvým!

Na jednu stranu jakoby potvrzoval názor pana Jamanami Kacuie, ale pro mě to tak jednoznačné nebylo. Cítila jsem v tom stesk a křivdu. Lítost nad vlastní smrtí ho dávno přešla, ale cítila jsem jeho roztrpčení nad tím, že už ho lidé jako pan Kacuie ani neberou jako člověka.

Vojtěch se od nás živých oddělil. To nebyla dobrá zpráva. Někde jsme udělali chybu, ale kdo a kde? Mohla bych se cítit bez viny, vždyť jsem se jeho příslušnosti k lidem zastávala a ani dnes nemám výčitky svědomí, ale ani úplně v pořádku jsem se necítila. Od té doby, co jsem se nastěhovala do Marcelova pokojíčku, jsem se Vojtěchovi odcizila. Pořád jsme spolupracovali, hlavně při akcích v Americe, ale přece... omluvila zamilovanost k Marcelovi mé ochlazení k Vojtovi, abych to s klidným svědomím ustála? Vojtu jsem pořád chápala jako kamaráda, parťáka, učitele, ale milencem ani manželem mi být nemůže, neměl by tedy na Marcela žárlit! Na vztah k Marcelovi mám plné právo! To mi nikdo vzít nesmí, ani Vojtěch ne! Ale je také pravda, že jsem se mu vzdálila. Jako kamarád by to měl chápat, přát mi to – ale on sám teď zůstal úplně sám a to také nebylo dobře.

Uvažovala jsem o tom někde na pozadí i když jsem s Marcelem a s panem Žen'č podnikali americké nájezdy spravedlnosti. Od prvního losování, kde jsem získala smutnou prioritu při popravě amerického presidenta, jsme se střídali. Pan Žen'č rozhodně nebyl robot. Přidal se k nám až když jsme uskutečnili první desítku poprav. Učil se ovládat vaspidy a podařilo se mu jednu utopit v kanále, kam neopatrně zapadl. Vojtovy krysy ji tam ovšem nenechaly, nemohli jsme si dovolit zanechat našim protivníkům jedinou stopu, která by jim umožnila pochopit, co se vlastně děje a nalézt proti nim obranu. Byla by poměrně snadná, stačilo pochopit, kudy smrt přichází a zablokovat přístup. Bylo až k neuvěření, že na to američtí detektivové za celou dobu nepřišli. Dokonce se pravdě ani nepřiblížili, ačkoliv podobné drony sami ve světě používali.

Nedošlo jim, že je může někdo použít i proti nim? Oni jsou přece ten výjimečný národ!

Nejprve zarputile hledali lidské pachatele, atentátníky, které ale objevit nemohli, neboť se toho neúčastnili. Pozatýkali větší množství hackerů, z některých dokonce mučením vynutili falešná přiznání, jenže se ukázalo, že to rozhodně nemohou být ti praví. Popravy pokračovaly v neztenčené míře a na stránkách Svobodu světu se po každém dalším policejním zátahu na hackery objevovaly jen posměšné komentáře. Zatýkání ale pokračovalo, protože páni detektivové se zuby nehty drželi myšlenky, že jednou přece musí zatknout ty pravé! Obvyklou praxí poldů je najít prvního obětního beránka a na tom si zchladit žáhu, jenže tím se problém nevyřeší. U ojedinělého zločinu se může zdát, že měli úspěch, ale u tak soustavné kampaně, jako byla naše, jejich neschopnost vynikla v plné nahotě.

Jako druhý protitah se pokoušeli dávat odsouzence do místností pod dohled kamer. Zřejmě neměli tušení o naší schopnosti podstrkávat kamerám místo skutečnosti naše vlastní obrazy a strávili dlouhé hodiny prohlížením videozáznamů obrázek po obrázku se zvětšením na celou stěnu, aniž by si všimli, kdy se záznam začal rozcházet se skutečností.

Za celou dobu nepřišli na stopy jedu. Pravda, šípový jed je tak účinný, že stačí nepatrné množství, vpich ledové jehličky se také těžko prokazuje, zejména když zmrazené okolí vpichu nekrvácí. Je to ovšem paradox. Geniálních lékařů i detektivů mají desítky a přitom se nenašel ani jeden, kterého by to trklo.

Pokud to nebude tím, že je mají jen v Hollywoodu...

Ano, ve filmu nám to ti skvělí američtí hoši nandali už tisíckrát! Zejména v poslední době nás obrazně řečeno roznesli na kopytech.

Ale jen ve filmu...

Vojtovu akustickou zbraň jsme použili jen jednou. Vaspidy byly účinnější, ale bylo dobré mít něco v rezervě, až nám je vyřadí.

Ochranka ale zatím selhávala a ještě více selhávala technika.

Průlom do detektivních teorií nastal, když se někteří odsouzení pokusili uprchnout před rozsudkem mimo území Spojených států. Kam se ale měli před námi schovat? Do Evropy, zasíťované internetem stejně jako Amerika? Do Japonska, do Číny? Kromě Antarktidy jsme měli přístup prakticky kamkoliv.

Větší naději měl milionář, který se vlastním letadlem vypravil do Afriky. Měl starší letadlo s motorem bez počítače, ale i tam spadal pod kontrolu leteckých dispečerů a pro nás nebyl problém sledovat polohu jeho letadla i nad pralesy Konga. Chtěl nám zmizet mezi domorodci, kde není počítač kilometry daleko... snad by mohl mít úspěch...

Trochu nás převezl, když pak v nepřístupném terénu na svazích sopky Ruwenzori havaroval. Zmizel nejen z leteckých radarů, ale i ze satelitů, prales se za ním zavřel a záchranná výprava objevila jen trosky letadla s ohlodanými zbytky těla. Identifikace pomocí DNA umožnila připsat pod jeho spis místo data a času popravy strohou poznámku, že zahynul chybou vlastní pilotáže na útěku před spravedlností. Unikli i ti, kdo zemřeli přirozenou smrtí dříve než na ně přišla řada.

Na světě nebylo před námi žádné místo bezpečné. Nejvíce pátrání dal Žen'č-ovi milionář, který utekl do Indie a správně usoudil, že se musí uchýlit co nejdál od civilizace a od počítačové techniky. Nepomohl mu ale ani buddhistický klášter, kam vstoupil v blahé naději, že jako mnich přečká nejhorší období a vrátí se, až lidé zapomenou.

Netušil, chudák, že jeden z poutníků, navštěvujících klášter, není člověk, ale robot Virtuála Suníla Khamára, vyslaného k vypátrání jeho pobytu. Falešný bráhman nepřišel do kláštera za účelem uctění památky svého učitele, ale aby vhodil do jedné cely rozdrážděného jedovatého hada a svýma umělýma očima, přepnutýma na noční vidění, svéráznou popravu natočil. Tento způsob však zůstal ojedinělý. I Suníl Khamár připustil, že to nebyla humánní smrt. Uštknutý zápasil nejprve s hadem a pak dlouho i se smrtí. Vaspidy byly milosrdnější.

Vojtěch se držel role, kterou mu Rada starších přisoudila. Zjišťoval fakta, obstarával důkazy, pořizoval dokumentaci a jistil nás. Nic víc. Snad usoudil, že svou vlastní smrt odčinil? Nebo podnikal něco, o čem jsme nevěděli? Byl nám tím vzdálenější, čím blíž jsem byla Marcelovi. Nic nám sice nenaznačil, ale jeho mlčení nebylo zdravé.

*****

Litanie jsem si vyslechla od mámy. Je ze staré školy a nelíbilo se jí, že bydlím u Marcela, aniž bychom byli právoplatně oddáni.

„Takhle to nejde, Katuško!“ rozčilovala se nade mnou. „Já vím, že je to dneska na psí knížku moderní, ale to neznamená, že je to správné.“

Slibovala jsem jí, že to napravíme, jakmile se dostaneme do míst, kde bude svatba možná. V Somálsku neseženeme kněze ani se svíčkou v ruce za bílého dne. Tady nikdo jiný než Číňané není, svatbu bychom mohli mít jedině podle čínských způsobů a to by v Evropě neplatilo.

Máma jen vzdychala, táta se mračil, jenže s tím nic nesvedli.

A zrovna tak nepřicházelo v úvahu, abych se k nim od Marcela kajícně jako zbloudilá dcera vrátila. O tom jsem nechtěla ani slyšet.

„Udělám, co budete chtít, pokud to bude možné, ale tohle nechte na mně,“ řekla jsem jim odhodlaně, aby mě přestali přemlouvat.

Pochopili to?

Doufala jsem, že ano.

*****

Průlom

Ctihodného žalobce Samuela Rosenbauma jsme jako prvního ze všech obžalovaných odsoudili k mírnému trestu dvou let vězení. Jako první se s vytištěným rozsudkem obrátil na své kolegy u soudu, aby se s nimi poradil, jak se má zachovat. Rozhodování měl těžké. Na jedné misce pomyslných vah ležel poměrně nízký dvouletý trest, na druhé stoprocentní úmrtnost dosavadních odsouzených. Ctihodný pan Samuel Rosenbaum nebyl hrdina, aby se smrti postavil čelem a zpříma, rozhodl se proto pro menší zlo.

Na soudu ale tvrdě narazil na svého mladšího kolegu Ctihodného pana Wilhelma Rogerse, který rozsudek Soudu nad zločinci Somálské genocidy prohlásil za nelegální a tedy neplatný a kategoricky vyloučil nástup trestu na tento bezcenný papír.

Samuel Rosenbaum se tak ne vlastní vinou ocitl na prahu smrti za vyhýbání se spravedlnosti, o níž věděl jen to, že jí až dosud nikdo neunikl. V zoufalství sedl doma k počítači a na stránku pod rozsudkem připsal stížnost, že nástup trestu nemaří on, ale jeho kolega, který náš rozsudek jako nelegální neuznal.

Odpovědí Soudu byla obžaloba Ctihodného Wilhelma Rogerse za pohrdání soudem a maření spravedlnosti. Rozsudek zněl na pouhý týden vězení, jenže s doložkou hrozící popravy za vyhýbání se trestu. Vzhledem k nižší výměře trestu byla mnohem kratší i lhůta nástupu, takže by byl popravený ještě před svým kolegou Rosenbauem.

Ani Ctihodný Wilhelm Rogers se neukázal jako hrdina pohrdající smrtí. Jenže Ctihodní nesměli podle zákona rozhodovat sami o sobě, takže se oba dva museli obrátit na dalšího kolegu soudce.

Ten naštěstí včas pochopil, co znamená doložka o vyhýbání se trestu. Jestli mu bleskla hlavou možnost neuznáním našeho rozsudku oba kolegy potopit, včas si uvědomil, že by se k nim okamžitě zařadil i on. Sice chvilku jakoby váhal a pásl se na jejich zděšení, ale pak rozšafně prohlásil, že nejde o tak velkou katastrofu, aby se nedala přežít a zavolal do městské věznice pro eskortu dvou nových vězňů.

Snad nikdy ctihodná soudní budova nezažila takové nadšení, s jakým se budoucí vězňové hlásili o nástup za mříže! Nedopadli ani nejhůř. Budova městského vězení se vyznačovala klimatizací a o vězně bylo postaráno, aby se necítili příliš utiskovaně.

Nikdo ani nevyžadoval přesun do sousedního vězeňského campu, kde vězňové žijí v létě v zimě ve stanech, v zimě mrznou a v létě slabší povahy omdlévají horkem. V kamenném vězení vězně nenutili chodit jen v růžovém spodním prádle, aby byli viditelní a aby je ani nenapadlo pokusit se o útěk.  K možnostem vězňů v kamenném vězení patří televizory a návštěvy se jim povolují denně. Není zkrátka vězení jako vězení, ale u nás rozhodovalo jedině to, že trest vykonán bude.

Černá šmouha na trestu vznikla, když se jejich kolega zdvořile obrátil na webové stránky Svobodu světu s dotazem, jak to bude s podmínečným propuštěním za vzorné chování. Odpověď je nepotěšila – platné rozsudky nesmí nikdo svévolně měnit, zkrácení trestu proto není přípustné.

Tím byl naštěstí ve Spojených státech vytvořen precedent, podle něhož se měli řídit i ostatní soudci.

Uznáním prvních rozsudků došlo k paradoxní situaci, kdy byla policie sice tlačena k odhalení nepolapitelných hackerů, ale současně začala justice rozsudky uznávat jako právoplatné. A přesně jak to Vojtěch předpokládal – jakmile je justice uznala, uznala prakticky všechny, včetně rozsudků smrti.

V té době ovšem Spojené státy vstoupily do naprosto nečekané krize, takže se tento problém stal rázem druhořadým.

Pro ně – i pro nás.

*****

Žila jsem teď skoro permanentně roztrojená ve třech světadílech.

V Americe jsem s Marcelem a panem Žen'čem působila v rámci akce Soud nad zločinci Somálské genocidy. Výsledky byly příšerné, znamenaly nepřetržitou sérii mrtvých mezi vyššími špičkami armády, velkoprůmyslu a státu, na druhou stranu nám je nikdo nemohl vyčítat, neboť jsme konečně naplňovali spravedlnost. Možná odstrašujícím, ale nezpochybnitelným způsobem.

V Africe jsme si s Marcelem užívali a viditelně jsme nepracovali. Žili jsme zde jako hosté a o naše pohodlí se staral prostřednictvím pana Kou-džu Vojta. Jako malou pozornost jsme dostali dva další roboty, abychom mohli jezdit do nejbližšího města Kismaaye a vmísit se tam nepozorovaně mezi lidi.

Marcel dostal pohledného Číňánka Kua-čou a já místní krásku Hai-pi. Mohli jsme spolu procházet obnoveným a rychle se rozvíjejícím městem Kismaayo, kde mi Marcel ochotně ukazoval místa, kde jako lékař organizace Lékaři bez hranic přežil americký útok jedovatým plynem. Víc se ale zaměřil na vzpomínky, jaké to bylo předtím. Kde žili místní lidé, kam chodil na trh a co dělal, když měl volno a mohl se, jako my teď, bez cíle toulat městem.

Město Kismaayo poznával i nepoznával. Spousta zašlých domů byla opravená a vyšňořená, jenže zde žili zcela jiní lidé. Kdo chtěl vidět původní černé obyvatele, musel se vypravit na výlet do Mogadiša.

Samozřejmě jsme si ten výlet udělali, i když jen pomocí našich čínsky vypadajících robotů Kua-čou a Hai-pi.

Dnes to nebyla nebezpečná cesta autem, kdy cestující ohrožovala divoká zvěř i ještě bestiálnější americké hlídky. Do Mogadiša se dnes jelo pohodlně vlakem po nové železniční trati. Ani v Mogadišu nebylo snadné spatřit původní Somálce. Neměli potřebu opouštět svou luxusní vilovou čtvrť, takže i ulicemi Mogadiša proudily jen davy šikmookých a všude zněla čínština. Somálsko se stalo čínskou provincií. Uznávalo svrchovanost Číny, platilo se tu jüany a všude byly čínské nápisy.

I z vlaku byly vidět změny. Podél cesty z Kismaaya do Mogadiša se objevily desítky nových vesnic a vyprahlá krajina se leskla stovkami foliových skleníků, kde lidé pěstovali vše potřebné. Voda z nemnoha řek, úsporně rozváděná kanály, proměnila dříve suchopárnou krajinu ve svět zeleně, úrodných polí a květin. Číňané uplatnili svou tisíciletími osvědčenou moudrost při využívání kdejaké kapky vody, znásobenou moderními technologiemi. Větší část Somálska pokrývají hory – jenže totéž přece platí o Číně! Čína žije díky úrodným nížinám, fungujícím díky stále piplanému zavlažování, starému jako Čína sama. Přenesení tohoto systému do Afriky znamenalo obrat, jaký nešlo přehlédnout. Somálské řeky, dosud bezúčelně stékající z hor a vrhající se do moře, dostaly tisíci zavlažovacími kanály lepší využití. Nové byly foliovníky, snižující ztráty drahocenné vody vypařováním a umožňující získávat další vodu ze slané mořské vody. Právě voda tu byla klíčem k rozvoji. Číňané ji jen dokázali dokonale využít.

Pravda, nebylo tu všechno ideální od začátku. Zpočátku nejvíc chyběla elektřina. Poblíž ropných polí vyrostla i rafinerie s elektrárnou, jenže první rok se s ní ještě nedalo počítat a protože elektřinu dostávala přednostně čerpadla na ropných polích, nezbylo energetikům než méně důležité oblasti ve špičkách vypínat. Vesnice byly na posledním místě, takže se zpočátku každý večer ponořily do tmy, zaháněné jen tu a tam lampiony. Zdejší města neoplývala barevnými reklamami ani nočním životem, také veřejné osvětlení bylo úsporné. Číňané snášeli tuto daň za překotnou kolonizaci s pověstnou trpělivostí, ale jakmile začaly vesnice prodávat první úrodu, pořizovaly si i vlastní větrné elektrárny.

Kde je měli, byli na tom lépe – měli tmu jen při bezvětří.

Přednost ale měly sluneční elektrárny, ačkoliv tmu nezaháněly a nebývaly ani zapojené do elektrické rozvodné sítě. V Somálsku smysl měly a výjimečně nevadilo, že fungují pouze ve dne. Využívaly se totiž k čerpání mořské vody do foliovníků, kde se část vody odpařením měnila na sladkou, kdežto zahuštěný zbytek slané vody se vracel zpátky do moře. Odsolování vody v noci nepracovalo, hlavní práci vykonávalo slunce, ale sladká voda byla důležitější než pohodlí. Obyvatelé vesnic brzy čistou sladkou vodu prodávali. K pití se nehodila, ale odebíraly ji ropné vrty, kde ji těžaři potřebovali k vytlačování ropy z ložisek.

Stačilo půl roku času a milion Číňanů na proměnu hladovějícího Somálska v kvetoucí zahradu, schopnou nejen nasytit přistěhovalce, ale po pouhém půlroce vyvážet potraviny, které původní obyvatelé v bídě přijímali jako almužnu.

Proč totéž nedokázali předtím sami Somálci?

Největší rozdíl byl v mentalitě pilných, pracovitých zemědělců, kteří po tisíce let trpělivě zušlechťují kdejaký proužek úrodné půdy, a donedávna pouhými lovci – sběrači, žijícími v Africe.

Někteří to připisovali rasovým rozdílům, ale černé Afričany jen nikdo nenaučil efektivně hospodařit, zatímco Číňané to měli zažité již několik tisíc let. Právě v tom byla jejich největší přednost, významem převyšující i vědecký rozvoj Západu.

Dál na severovýchod mezitím rostly přístavy a ropné terminály, kam pluly karavany čínských tankerů. Ropa, kvůli níž původní Somálci zahynuli, proudila do Číny, zatímco ti, kdo si tato ropná pole hrůzným způsobem připravili pro sebe, dnes plnili americká krematoria.

Amerika neměla sílu stěhování Číňanů zabránit, ani se na něm přiživit, a díky tomu proběhla čínská kolonizace v takovém míru, jako dosud žádná jiná v dějinách Země.

Pravda – ale co tu zprvu chybělo, byli cizinci. Počítali jsme, že se sem časem dostanou i jiní lidé než z Číny. Budou tu procházet davy různých plemen, jako v některých čínských městech vystavených vlivu okolí. Snad se i Mogadišo stane zakrátko moderním velkoměstem, jako je Hong Kong. Ale na to si zřejmě ještě nějakou dobu počkáme.

Dnes jsme se procházeli ulicemi jen jako dvojice robotů čínského vzhledu, jinak bychom působili příliš nápadně a nebylo by jisté, zda by nás Číňané nepodezírali z obvyklého zločinu – špionáže. V Továrně jsme byli v bezpečí, ale všude jinde dohlížela na pořádek dovezená čínská policie, která měla odhalování špionů v prvořadém popisu práce.

Dovoz pilných pracantů měnil Somálsko z polopouště v kvetoucí zahradu, ale dovoz ideologie už tak žádoucí nebyl.

Čínská policie to ale měla snadné. Somálsko bylo homogenní jako v době, než se sem dostala noha bílých průzkumníků a misionářů – jen s jiným obyvatelstvem. Nebyli tu ale cizinci a počáteční ostražitost policistů se bez neustálého přísunu podezřelých začínala otupovat.

Největší výhodou kolonizace bylo, že se jí účastnili především pracanti. Somálsko svou chudobou zpočátku nepřitahovalo funkcionáře mocenských partajních mafií ani čínské podsvětí. Dovezli sem poctivé úředníky, ale nestarali se o neustálé osvěžování ideologie. Zpočátku zde proto nebyla ani výrazná kriminalita. Pro samou práci nikdo nepečoval o blaho papalášů, kteří se sem ani nehrnuli. Úřednická samospráva jakž takž fungovala, ropa začala proudit a o víc se ve staré Číně nikdo nestaral. Proč by se měli zdejší úředníci věnovat zostřování ideologie? Takhle to přece vyhovovalo všem.

Jak se říká, Pánbůh vysoko, Čína daleko...

Dovezení policisté však zatím zachovávali povinnou ostražitost vůči cizincům. Dalo se sice čekat, že je to časem omrzí a že se začnou chovat rozumněji, ale zpočátku tomu tak nebylo. Jako Kateřina a Marcel jsme se mohli cítit bezpečně jen na území Virtuálů. Těm jsme jako cizinci nepřipadali a jen tady jsme byli mezi svými a skoro jako doma – i když moji rodiče tu nikdy doma nebyli a nebudou.

Neměli bychom na to zapomínat...

*****

Třetím mým současným působištěm byly Čechy.

Lili tu měla pár pevných záchytných bodů. Nejdůležitějším pro mě byla vesnice Frantových rodičů, kde jsem měla ve stodole uschovaný kaičen-piko. Franta pro mě postavil hangár s cisternou na doplňování paliva, abych mohla kdykoliv odletět kam budu chtít. Zatím ta potřeba nenastala, ale připravovala jsem místo pro další Virtuály. František si našel pár kamarádů, kterým se rozhodl svěřit tajemství a udělat z nich posily, ale většina jich byla v Praze.

Jako Lili Marlénková jsem mohla u Franty kdykoliv přespat doma i v Praze. Zprvu v náhražkových kolejích, sestavených z Unimo-buněk, později v nové budově kolejí pro chudé studenty s tradičním jménem Koleje Katuška. Lili znali a nedivili se, když jsem se tam objevila. Někteří mě považovali za jednu z mnoha studentek, jiní mě podezírali, že jsem Frantova dívka. Nikomu jsem nic nevymlouvala.

Navštívila jsem jako Lili Marlénková i paní Hanuškovou ve svém bývalém podnájmu.

Paní Hanušková mě však přivítala podezíravě. Nepomohlo, když jsem se k ní přihlásila jako Katčina kamarádka, s tím měla nepříjemné zkušenosti, z údajných kamarádů se vyklubali tajní policajti. Nakonec jsem se rozhodla – navzdory stejně špatným zkušenostem – svěřit jí pod podmínkou zachování tajemství pravou podstatu Lili.

„Paní Hanušková, nejsem kamarádka, ale druhé Já vaší bývalé podnájemnice Kateřiny,“ svěřila jsem jí. „Kateřina je odtud daleko a nemůže se sem vrátit osobně. Pořád ještě ji na žádost Američanů hledá naše prodejná česká policie, jistě si pamatujete, jak musela z Čech utíkat? Nemusíte mít o ni – vlastně o mě – strach, zatím jsem vystudovala, našla jsem si kluka, plánujeme svatbu, ale v Čechách to zatím nemůže být, tady se smím pohybovat jen jako své druhé Já. Před sebou nevidíte obyčejné děvče Lili, za které se vydávám. Doufám pevně, že to tentokrát nikomu neprozradíte, ale snad vás první nehoda poučila. Jak ale vidíte, mě ne, pořád vám nedokáži lhát.“

„Já to pořád nechápu!“ stěžovala si paní Hanušková. „Hovoříte jako Káťa, pak ale jako Lili. Pochopila bych, že jste její kamarádka, ale proč mluvíte jako ona?“

„Protože nejsem Kátina kamarádka Lili, ale Kateřina v jiném těle,“ řekla jsem.

„Tomu už nerozumím vůbec!“ otřásla se.

„Dobře, podívejte se mi sem!“ rozhodla jsem se.

Odtáhla jsem si trochu kalhoty i kalhotky.

Ve slabinách, kde by to nebylo znát, ani kdybych byla v bikinách, jsem měla – elektrickou přístrojovou zásuvku. Paní Hanušková na ni jen zděšeně vytřeštila oči.

„Říkám si Lili Marlénková, ale jsem dálkově řízená robotka, rozumíte mi už? Kateřina si mě řídí na dálku, dívá se na vás mýma očima a mluví s vámi. Občas si na vás vzpomene a chtěla by vás potěšit. Já jí to umožňuji, neboť mě lidé považují za člověka, takže se mohu na rozdíl od ní v Čechách pohybovat. Člověk ale nejsem, jsem robotka. To je tajemství, proč někdy mluvím jako Lili, jindy jako Kateřina. Jsem přece obojí, můžete mě oslovovat buď Lili nebo Katko. Jsem své druhé Já.“

„Robotka!“ podívala se na mě napůl zděšeně, napůl chápavě. „Kde se takové divné stroje seženou?“

„Zatím to není obvyklé a v Čechách jsem první. Víte přece, že jsem se už tenkrát dostala do divné společnosti, jistě si vzpomínáte, co jsem vám říkala? Dnes je ta společnost dál. Máme roboty k nerozeznání podobné lidem a umíme je řídit na dálku kolem celého světa.“

„Poslyšte – a nemáte na svědomí události v Americe?“ podívala se na mě pátravě. „Nebojte se, neřeknu to živé duši, ale už tenkrát jste se, pokud se na to pamatuji, dostali s Američany do křížku!“

„Ano, máte naprostou pravdu,“ přikývla jsem. „Dostali jsme se do křížku s Američany a pokračuje to.“

„Tady se tvrdí, že to dělají nějací američtí počítačoví šílenci! Mají prý na svědomí strašně moc vražd! Prý dokonce zabili amerického presidenta! Byla toho plná televize!“

„Ano, říkají nám tak,“ souhlasila jsem. „Vraždy to ale nejsou, to byste nám křivdila! Presidenta jsem zabila já – Kateřina. Nebyla to vražda, ale spravedlivý trest za vyvraždění Somálců. Americký president tomu zločinu jako vrchní velitel velel, zasloužil si tedy šibenici. Šibenice nemáme, zabila jsem ho jinak, ale opakuji, nebyla to vražda. Podle vyššího principu mravního vražda na tyranu není zločinem, znáte snad tuhle větu?“

„Ta se kdysi říkala v souvislosti s Heydrichem, ne?“ vzpomněla si zaraženě.

„Dobře si to pamatujete,“ řekla jsem. „Tenkrát byla v Evropě nejsilnější německá Říše. Nikdo se jí nemohl otevřeně postavit, jako se dnes nikdo nemůže postavit Američanům. Naši parašutisté tehdy zabili Heydricha ze zálohy, ale ani to nebyla vražda, stejně jako nebyla vražda zabití amerického presidenta. Pamatujte si to, paní Hanušková – ale nikomu to neříkejte. Za Heydricha tenkrát Němci popravili tisíce Čechů a kdyby Američané zjistili, kdo stojí za smrtí jejich presidenta, odneslo by to spolu s námi několik milionů nevinných lidí.“

„Rozumím vám, Lili... totiž Káťo...“ zabrebtala.

„Jsem oboje, ale pro vás bych byla raději Kateřinou,“ usmála jsem se.

„Jak se vám vede? Myslím slečnu Káťu, u vás jako u robotky je taková otázka asi zbytečná, že?“

„Jako Kateřině se mi vede dobře,“ ujistila jsem ji. „Nedostudovala jsem v Praze, ale dokončila jsem školu v Austrálii. Jsem inženýrka, ale formálně nejsem nikde zaměstnaná – je to se mnou trochu neobvyklé. Tady v Čechách mám, jak vidíte, robotku Lili, ale těch robotek mám po světě víc. Mohu se pohybovat mezi lidmi a nemohou mě pronásledovat a zatýkat. V Čechách mám Lili, mezi Číňany robotku Číňanku.“

„A v Americe máte robotku Američanku... bílou nebo černou?“

„V Americe nevystupuji jako člověk,“ řekla jsem temně. „Tam mám robota v podobě neviditelného vraždícího zvířete.“

„Neviditelného? Proto vás ještě nikdo neviděl! Oni pátrají po lidech a zatím... ale podle čeho si vybíráte, koho chcete zabít?“

„Zabíjet je nechceme, paní Hanušková,“ vzdychla jsem si. „Oběti vybírá soud podle podílu na vyvraždění Somálců. President Spojených států měl jako vrchní velitel armády vinu největší, proto zemřel jako první, ale lidí bylo do toho namočeno víc. Od nejvyšší generality armády po zástupce těžařských firem, které se chtěly podílet na těžbě Somálské ropy, proto si vymyslely vyvraždit původní Somálce. Dnes jejich armádě velí nižší velitelé, protože štáb jsme jim už pozabíjeli – všechny, kdo tu krutou, nelidskou akci připravovali.“

„Dobře, ale proč jste vyvraždili i Mezinárodní měnový fond? Těch noblesních pánů snad byla škoda!“

„Vždyť se podíleli na vyvraždění Somálců kvůli ropě!“ vzdychla jsem si. „Ti noblesní pánové se sami nešpinili, ale dali na vyvraždění Somálců peníze a věděli co se chystá. Usmysleli si, že na somálské ropě dobře vydělají.“

„A Číně o Somálskou ropu nešlo?“ zavrtěla prudce hlavou. „Kdo ji tam dnes těží? Číňané nebo Somálci?“

„Těží tam Číňané,“ přikývla jsem. „Jenže Somálce nevyvraždili, jen využili zmatku a nastěhovali se tam. To není trestné. Trestáme jen viníky, kteří to způsobili. I když se pak stalo, že se na uprázdněné místo po Somálcích nahrnuli jiní.“

„Spravedlivé to ale není,“ mínila.

„Spravedlivé by bylo jedině vzkřísit původní Somálce,“ upřesnila jsem její slova. „Jenže to nikdo nedokáže, zázraky se zkrátka nedějí.“

„Neměla by to spravovat mezinárodní organizace, třeba OSN?“

„Možná,“ připustila jsem. „Která mezinárodní organizace by na to byla vhodná? OSN proti vyvraždění Somálska neprotestovala a jiná tady není. Nebo byste určila jako správce Somálské ropy NATO? Které vedou ti, kdo Somálce vyvraždili? To by teprve nebylo spravedlivé! Nejlepší bude ponechat Somálsko Číňanům.“

„To je pak těžké,“ vzdychla si. „Když se staráte o spravedlnost, proč tu ropu necháváte Číňanům? Proč se toho nechopila třeba ta vaše banda počítačových šílenců?“

„Neumíme ji využít,“ řekla jsem. „Nakonec, když si to přeberete nezaujatě, Čína ropu potřebuje víc než ostatní národy. Možná to Číně pomůže obejít se bez ruské a té pak zbude víc pro Evropu. Takže se to projeví i u nás.“

„Kdyby to tak bylo!“ vzdychla si. „Benzín je čím dál dražší.“

„Možná v Čechách,“ podotkla jsem. „Dražší bude i v Americe, kde byl donedávna směšně levný. Úplně spravedlivé to nebude nikdy a nikde, všude to řídí lidé se svými zájmy. Ani my nejsme andělé.“

„My teda nejsme,“ souhlasila. „A my dvě to vůbec nezměníme.“

„My dvě ne,“ řekla jsem. „Ale my, počítačoví šílenci, jsme už hodně změnili. Místo Američanů jsou v Somálsku Číňané a Američané s nejsilnější armádou světa zalezli do boudy jako zpráskaní psi. A to je spravedlivé. Oni tu skvělou armádu zneužívali víc než bylo únosné.“

„No – uvidíme,“ nechtěla to paní Hanušková otevřeně připustit.

„Uvidíme,“ přikývla jsem veseleji. „Doufám, že teď máte v podnájmu jiné studenty a že vás potěší více než kdysi já.“

„Mám,“ přikývla. „Prý jste sponzorovala Koleje Katuška, kde teď bydlí spousta nejpotřebnějších. Nevím, kde jste na to vzala peníze...“

„Peníze jsem kradla,“ usmála jsem se přes Lili. „Jsem dnes nejen vražedkyně, ale i zlodějka. Okrádám ale jen největší zloděje, jaké si umíte představit. Chovám se, jak se říká o zbojnících: bohatým beru, chudým dávám. Asi tomu neuvěříte, ale považuji to za spravedlivější než všechno, co se ve světě na finančním poli děje.“

„Spravedlivější... možná. Ale musíte se bůhvíkde skrývat, jde po vás naše česká policie i Američané... není to pro vás nebezpečné?“

„Jak kde, paní Hanušková...“ usmála jsem se. „Američané na mě vypsali odměnu půl miliardy dolarů, zabývám se popravami státníků, generálů a špičkových průmyslníků, zatykače tam visí na každém rohu, mají k tomu dnes tisíce důvodů, ale navzdory tomu si myslím, že tam více než jinde sloužím spravedlnosti. Ačkoliv si americká justice myslí pravý opak, jenže ta spravedlivá není a to si zase myslím já. V Čechách sponzoruji chudé studenty a patří mi tu jedna robotka a pár drobností... Kdyby byla na světě spravedlnost, nic z toho bych nedělala, nebylo by to zapotřebí. A přece věřím, že se co Čech jednou vrátím, aniž bych se musela skrývat jako šedá myš někde v kanálu.“

„Kéž by!“ přála mi – a vlastně i sobě – paní Hanušková.

„Jednou to bude,“ ujišťovala jsem ji.

Ji – ale i sebe...

*****

Krize ve Spojených státech udeřila jako blesk z čistého nebe.

Pravda, dlouho se ve světě vědělo, že s americkou ekonomikou je něco v nepořádku, ale když se to provalilo v plné šíři, finanční experty to jako vždy zcela zaskočilo, překvapilo a zmátlo. Aby ne, když uměli jen trapně papouškovat mantry voldemortů, odtržené od skutečnosti.

Americké hospodářství se příliš dlouho spoléhalo, že banky nějak vyjdou. Mohla padnout ojedinělá banka, mohly padnout dvě, ale ne všechny. Jenže my jsme jim v souvislosti se Somálskem vyhubili špičkové finanční elity. Voldemorti dostali smrtelný zásah a ti zbylí se předtím jen vezli. Zdánlivě to tak krutě nevypadalo, banky fungovaly i bez svých šéfů, ale i lavinový svah také vypadá přívětivě, dokud na něj bezstarostně nevjede neopatrný lyžař.

Několik velkých bank ale dosáhlo mezí svých rezerv a nebyly schopné plnit své závazky. Američané to nazývají bankrupcy, česky je to bankrot. Zhroucení bank se lavinovitě přeneslo na další. Federální banka FED to zkusila vyřešit natištěním dalších peněz, jenže tentokrát bylo znát, že tam chybí hlavní esa voldemortů, která vše dosud řídila. Méně informovaní zástupci podnikli osvědčené kroky k záchraně, ale přehnali je na opačnou stranu. Místo nedostatku peněz se banky začaly topit v přebytku. Následky by dokázal spočítat student druhého ročníku ekonomické školy kdekoliv na světě. Cena dolaru nezadržitelně spadla na takové minimum, že dolar přestal plnit funkci směnné hodnoty. Kyvadlo překmitlo, narazilo – a utrhlo se.

Ve světě nastal dominový efekt a v rychlém sledu se položilo pár desítek státních měn. Čínský jüan se v Číně a v Somálsku zachránil jen tím, že se Čína ihned uzavřela zbytku světa a místo exportu se pokusila nasytit především vnitřní trh, ještě schopný spolykat krizové příznaky. Stejně tak se na poslední chvíli osamostatnil japonský yen, který se nemohl spolehnout na vnitřní trh, proto Japonci ze zoufalství vrhli své přebytky zboží do Evropy, kde se uvolnilo místo po čínském zboží.

Evropa se svým euro představovala mohutný trh, do jisté míry nezávislý na dolaru, proto se ještě chvíli držela, ale když Čína zkusila vyměnit dolarové rezervy za euro, pochopili v Bruselu, že nápor se ctí neustojí a oddělili euro od potápějícího se dolaru, který přestali přijímat jako platidlo.

Dolar se definitivně změnil v bezcenný papír. Arabové reagovali zastavením prodeje ropy za dolary a prodávali ji teď výhradně za euro a jüany. Americké posádky vojenských základen se ve světě znenadání ocitly bez přísunu materiálu, potravin i paliva. Nejmocnější síla světa se změnila v osamělé opevněné tábory, obklopené ze všech stran nepřáteli. Zmohly se jen na vetchou obranu, neboť bez paliva zůstaly na zemi jejich největší žrouti – helikoptéry a bojová letadla. A Americké ztráty v konfliktních místech stoupaly.

Korunu tomu nasadily americké banky, které přestaly přijímat na splátky půjček dolary a místo toho poslaly protizákonně na hypotékou zatížené nemovitosti exekutory. Tím přetekla míra. Američané vytvořili místní domobrany, na mnoha místech exekutory pro výstrahu pověsili... Soudce Lynch tak signalizoval i naprostý rozvrat policejního systému.

Presidentské volby, které měly zvolit presidenta i vicepresidenta, se nemohly v nadpoloviční většině států konat pro naprostý chaos. Do zbraně povolali Národní gardu, jenomže gardisté dezertovali a připojili se k místním domobranám. Stát Texas vyhlásil samostatnost a odtržení od zbytku Unie a tím jen potvrdil všeobecný rozvrat.

Nás v Somálsku se zatím nic z toho netýkalo. Továrna pracovala jako dřív, kolem ní se nic mimořádného nedělo. Číňané nakupovali jako předtím, umírněný dostatek jüanů byl v rámci normálu, nikde žádné náznaky paniky.

Pokud jsem mohla posoudit pomocí Lili, v Čechách panovalo napětí, neboť zprávy zpoza vody nevypadaly příznivě. Nicméně život se v Čechách nezastavil, co se dělo, dělo se příliš daleko.

Benzín ani buřty nezlevnily ani nezdražily.

Všechno bylo zdánlivě v pořádku, dokud Učitel neoznámil svolání všeobecné konference Řešení katastrofy Západní civilizace.

Protože to už se nás dotklo.

A fest!

*****

Pád civilizace

Nebýt Vojtěcha, nastala by katastrofa, jaká svět do této chvíle trápila jen ve zlých snech, ale kterou si nikdo nechtěl v bdělém stavu připustit.

Americké námořnictvo, ochromené nedostatkem paliva, ztratilo schopnost zásobovat početné zahraniční základny a expediční armády. A právě v té době zachytil Vojtěch neočekávané, velice podezřelé přesuny ruských pozemních vojsk z oblasti Sibiře směrem do Evropy.

Okamžitě se zaměřil na procesory všech počítačů ruského štábu a jeho podezření se potvrdilo. Ruští generálové se chystali ochromení amerických vojsk využít. Cílem mohla být stejně tak dobře Evropa jako Střední Východ, ale Vojtěch na nic nečekal, krátce se poradil s Učitelem a aniž by tentokrát čekal na obvyklou konferenci, začal jednat.

Dalo se tvrdit, že to bylo na poslední chvíli. Ruského presidenta zastihl před odjezdem z Kremlu do podzemních bunkrů hlavního štábu ruských vojsk, odkud se chystal řídit nadcházející vojenské operace.

„Uvažajemyj gospodin! Minutočku!“

„Prašu vnimanije – a to vaša bjeda budět!“

objevil se znenadání na obrazovce počítače na presidentově stole veliký rudý nápis.

„Věnujte mi minutku času – nebo se dočkáte zkázy!“

Po stranách nápisu pomalu, zlověstně blikaly dvě bílé lebky, což presidenta samozřejmě zarazilo. Tohle na počítači ještě nebylo! Zastavil se a obrátil k počítači, aby si podivné nápisy prohlédl zblízka, ale aniž se čeho dotkl, nápisy se zmenšily a uvolnily místo komplikovanějšímu textu, pořád ještě i z dálky dobře čitelnému.

Vážený pane presidente!

Nevíme, nakolik vás vaši agenti správně informovali o současné situaci americké strany, ale pro jistotu vám musíme sdělit i náš pohled. Říkáme si organizace Svobodu světu a máme neomezené možnosti zasahovat do armádních i mocenských struktur. Nejen v Americe, ale i u vás a v Číně.

V současnosti jsou Spojené státy Americké prakticky vyřazeny. Nemají presidenta ani vicepresidenta, ministra obrany ani hlavní štáb. Armáda Spojených států je v rozkladu a je neschopná i sporadických akcí. To je však jen polovina potřebných informací. Chceme vám včas sdělit druhou polovinu, abyste se mohl správně rozhodnout.

Kolaps Americké armády je naše dílo.

Jak víte, nedávno se stala nepředstavitelná podlost – vyhubení obyvatel Somálska. Jako odpověď na tuto akci jsme nejprve potopili válečné lodě USA, které se toho účastnily – o tom asi víte ze satelitů – a dnes vedeme na půdě Spojených států soudní řízení se zločinci, kteří to naplánovali a vydali rozkazy k provedení. Vzhledem k neuvěřitelné podlosti toho válečného zločinu používáme nejpřísnější posuzování a většina rozsudků jsou tresty smrti. Náš soud jich vynesl a vykonal již několik tisíc. Naše zbraně, které Američané ještě neodhalili, obracíme jen proti viníkům. Civilistů ani bezvýznamných vojáků si nevšímáme. Americké válečné štáby jsou v důsledku toho nefunkční, zůstali tam jen kuchaři a nižší důstojníci.

Pokud si ale v této chvíli myslíte, že je to pro vás výhoda, které byste mohli a měli využít, musíme vás včas varovat. To, co se stalo na americké straně, může se stejně stát i u vás, nebo na straně Číny.

Pověřte své experty pátráním po našich zbraních. Američanům ani Číňanům se je odhalit nepodařilo. Neočekáváme, že je odhalíte zrovna vy. Jsou nyní vyzkoušené, bezchybné, neviditelné, spolehlivě smrtící, a co je nejdůležitější, jsou i na vašem území, připravené i proti vám. Nepoužili jsme je jen proto, že jste se zdrželi válečných akcí. To se však může během několika minut změnit. Stačí, abyste vydal příkaz k zahájení vojenských operací kdekoliv za vašimi hranicemi – a stejně smrtelně udeříme i na vás. Vaše armáda by byla za pár minut bez velení – tedy bez vás. Neodstartovala by jediná z vašich balistických raket s jadernými hlavicemi, máme je po celém světě pod kontrolou, ani o tom nemáte tušení. Máte jedinou možnost, jak přežít – neútočit, nezačínat válku. Nebudeme vám bránit zastrašovat své sousedy atomovými hlavicemi, ale jestli se je pokusíte použít, bude to pro vás trest smrti.

Dobrá zpráva je, že se nemusíte obávat napadení z americké ani z čínské strany. Americká armáda je v rozkladu, Čínu právě varujeme, stejně jako vás.

Útoku na Somálsko jsme nezabránili, protože nás nenapadlo, že by někdo mohl tak podlý zločin spáchat. Když se to stalo, odsoudili jsme k smrti všechny, kdo o tom rozhodovali. U vás jsme opatrnější. Podobnou akci nevylučujeme a kdyby k ní mělo dojít, zasáhneme tak, abychom jí zabránili. Nebudeme se zdržovat soudním řízením, jako ve Spojených státech, ale udeříme naráz na všech místech – od vašich ponorek až po podzemní sila atomových raket. Myslíme to stejně smrtelně vážně, jako v Americe.

Rozmyslete si dobře, co učiníte. Stačí chybný krok – a přivítáte se s americkým presidentem. Nejspíš v pekle, kde jinde.

Byli jste ale včas varováni!

Svobodu světu!

Vojtěch vyřešil problém Ruska bezchybně, ale já jsem v té době měla jiný problém ve zdánlivě bezkonfliktním Somálsku.

Když mě v běžném termínu nenavštívily známé ženské starosti, pochopila jsem, odkud vítr vane. Pro jistotu jsem si došla k místnímu čínskému gynekologovi, ale ten mi jen s úsměvem potvrdil, že mohu začít shánět dětskou výbavičku. Nebylo divu – po tolika nocích vášně! Zejména když jsme se s Marcelem shodli, že necháme věcem volný průběh, neboť není důvod se tomu bránit...

První, kdo se to musel dozvědět, byl Marcel. Na lékaře vypadal překvapeně, jako ostatně každý chlap, ale když se z úžasu otřepal, začal se těšit snad víc než já. Tahle chvíle vede často k poznání charakteru – bohužel někdy pozdě. Muž, který se při té zprávě začne těšit, prokáže, že titul muže nenosí nadarmo. Koho naopak napadne potrat, zaslouží si leda kastraci. A mezi námi děvčaty, skoro totéž v růžovém platí i o nás.

Zádrhel byl, jak už jsem předtím našim vysvětlila, že v Somálsku těžko upečeme normální evropskou svatbu. Nebyl tu oddávající kněz ani matrikář. Mohl by nás možná oddat pan Kou-džu, ten by to asi jako jediný svedl po evropsku, ale platilo by to později? Číňané mají vlastní oddávací obřady, jenže jiné než naše. A těžko bych na svatbě překousla řeči o věrnosti nějaké partaji, jak to ještě nedávno bylo v Čechách, jen to v té chvíli nikdo nebral vážně. Doufám, že už to v našich předpisech není! Pak by bylo lepší jít do Francie nebo do Itálie. Jenže ve Francii je psancem Marcel a v Itálii neznáme nikoho, ani místní zvyky.

Marcel navrhl udělat si výlet do Evropy, přepadnout v nejbližším kostele faráře a požádat ho bez velkých cavyků, aby nás oddal. Ani bychom nemuseli daleko, stačilo by doletět na jih Itálie, tam by neměl být problém sehnat kněze. Určitě by to bylo lepší, než shánět matrikáře. V Čechách bych si to netroufla a ani Francie se mi nezdála dost jistá. To jsou zkrátka problémy psanců, po kterých jde Interpol! Marcela napadlo zaplatit si výlet lodí a požádat kapitána, aby nás oddal na moři, ale to už bylo překombinované. Netoužím po honosné svatbě, stačila by mi malá, útulná. Nemusí na ní být stovka hostů, stačí snoubenci, rodiče a svědci. Moje rodiče bych s sebou vzala do kaičen-speciálu, ale jak na svatbu dostat Marcelovy rodiče? Když připočtu dva svědky, potřebovali bychom dva speciály – ale to by se ještě dalo sehnat, Továrna by nám potřebný počet letadel půjčila.

Další problém byl, jaké svědky požádat? Platilo by, kdyby nám šel za svědka pan Kou-džu, když vlastně není živý? Budeme potřebovat nějakého svědka z Čech?

Úplné prkotiny, jako svatební šaty, jsem si nechávala na konec, ačkoliv v Somálsku by i obyčejné svatební šaty byly problém. Není to běžné zboží v obchodním domě Továrny a koupit je v Mogadišu? Mohla bych tam poslat Hai-pi, ale jak by mi je mohla vyzkoušet, když je proti mně tintítko?

Organizaci si ale vzal na starost Marcel. Já jsem si měla sehnat svatební šaty, nejlépe pomocí Lili v Čechách. Stačí, když se otočíme, naložíme svědka, kterého mi Lili sežene a s Marcelovou částí svatby se sejdeme někde v Itálii.

Nebylo by to jednodušší v Čechách nebo ve Francii? Babo, raď!

Marcel rozhodl, že to rozhodovat nechce. Pro něho jsou všechny možné lokality, Itálie, Francie i Čechy rovnocenné a jak tvrdil, jeho rodičům vadit nebudou. Trochu exotiky by jim naopak imponovalo a v Čechách by se jim to jistě líbilo.

Nakonec to dopadlo tak, že Marcel měl zaletět se speciálem do Francie, vzít rodiče a kamaráda jako svědka a zamířit do Čech, kam bych letadlem dovezla své rodiče a Lili, opatřila svědka i šaty a sešli bychom se u kostela nebo obřadní síně, podle toho, kde by mi dělali menší obstrukce s doklady.

Hlavně abychom to stihli, dokud to na mně nebude moc vidět!

Ukázalo se ale, že problémy nebudou tak horké, jak se zdály. Pro Lili nebyl velký problém ani svědek – nabídla to Františkovi a ten byl hned pro – ani svatební šaty, protože na ty je více půjčoven – dnes se takové šaty nekupují, zejména když se neplánují pro častější používání. Každá přece v koutku duše doufá, že to bude jen jednou za život (nebo aspoň naposledy, když už je to po třetí)... Jako nejvhodnější místo mi navrhl František vesnici jeho rodičů. Nedaleko jsou louky výhodné jako přistávací dráhy, faráře prý osobně zná, takže žádné obstrukce nebudou. Nakonec by to bylo nejlepší. Byla by ale velká smůla, aby nás tam vyhmátli policejní těžkooděnci!

*****

Dohodnuto – uděláno!

Mé rodiče to trochu překvapilo, ale neodvážili se namítat. Jednak jsem je jako vždy postavila před hotovou věc, zkrátka bude svatba, protože musí být, naplácat mi už nemohli. Za druhé byli rádi, že svatba vůbec bude, akorát táta bručel, že ji má strojit rodina nevěsty a ne se tam nechat pasivně odvézt.

Při té příležitosti jsem řádně prohnala Lili. Ukázalo se, že domek rodičů je od té doby, co nás tam přepadla policie, úředně zapečetěný, zatím proběhlo trestní řízení v nepřítomnosti, domek zabavili a předali k dispozici místnímu úřadu. Nám zůstalo splácení hypotéky, což jsem vyřešila už dřív. Placení probíhalo uvnitř banky automaticky, banka nám problémy dělat nebude. Lili proto neváhala, vyzvedla si u Reality Trading peníze a domek znovu, tentokrát za hotové, od obce odkoupila. Tím se problém vyřešil, ať se těmi penězi někdo udáví! Zatím uplynulo dost času, policie o dům ztratila zájem a že se naši nastěhují do domku zpátky? Bude přece oficiálně patřit Ludmile Marlénkové, kdo může vědět, že je to moje druhé Já?

Když jsem to našim vysvětlila, byli svolní. Souhlasili i s tím, že se už nebudou starat o policejně obstavené důchody. Opatřím jiné konto a s penězi starosti rozhodně mít nebudou. Spolehneme se na to, že policie neví všechno, sešli jsme jí s očí, sejdeme i z mysli – a kdyby něco, nemohou jim nic udělat, stačí když budou zarytě tvrdit, že jsme je odvezli letadlem, nevědí kam a že tam nikomu nerozuměli, což byla pravda – jen se neměli šířit o vzhledu těch lidí. Ačkoliv by to detektivní čmuchaly nepřivedlo na stopu, Číňané žijí prakticky po celém světě.

Po svatbě se tedy naši nastěhují zpátky domů a my s Marcelem budeme dál bydlet v Somálsku. Bude to tady přece jen bezpečnější.

Vojtěch se to dozvěděl samozřejmě také, už protože jsme s ním počítali při zajištění letů. V první chvíli se nám nabídl i jako svědek, ale pak uznal, že svědek – robot není to správné ořechové. Měl ale dobrý nápad. Řekl, že dá našim do domku robota, který za ně obstará hrubé domácí práce, štípání dříví, nákupy a tak. Hodila by se mu i základna v Čechách a mohla by se tam nastěhovat i Lili Marlénková, beztak jí domek oficiálně patřil. Na rozdíl ode mě Vojtěch své roboty na noc nevypínal, jako já Lili. Zvládal jich najednou více než tucet a nedělalo by mu potíže ani kdyby v kůlně štípal dříví každou noc.

A tak u svatby zbývalo jen provedení a stanovený den se blížil.

Smítkem na tom bylo, že skončily naše noci vášní a nahradila ji opatrná ohleduplnost. Marcel byl lékař a ti když se škrábnou, musí si na ošetření natáhnout sterilní gumové rukavice a vyvařit náčiní, kdežto my laici si škrábanec olízneme a necháme zaschnout. A nedal si říci, i když jsem se ho snažila k vášni svádět. I jemná romantika má něco do sebe, ale nemohu si pomoci, noci plné vášní byly lepší.

Utěšovala jsem se, že se nám to časem vrátí, Marcel to nemůže vydržet věčně!

Francouz, ale především lékař!

Tak či tak jsem ho měla ráda...

*****

Svatba nakonec dopadla tak, že to lépe ani nešlo.

Spokojenost byla na všech stranách. Marcelovi a moji rodiče se poznali až před kostelem, ale nevadilo to – beztak si nemohli o ničem popovídat bez tlumočení. Moji rodiče neznali francouzsky a Marcelovi slyšeli češtinu vůbec prvně v životě, ale nevadilo to nikomu.

Farář nejprve kázal latinsky, což překladač zvládl, ale rozuměli jsme mu jen já, Marcel a svědci – Virtuálové. Naštěstí přešel na češtinu, což vyřadilo jen Marcelovy rodiče, jenže ti i tak zhruba věděli, o čem se jedná. Ve Francii jsou naštěstí tyto obřady podobné našim a každý si je správně domyslí, i kdyby bylo kázání v hotentotštině.

Marcel i já jsme na předepsané otázky odpovídali dvojjazyčně, česky i francouzsky, aby nikdo nepotřeboval tlumočníka a všichni byli spokojení.

Nakonec – i manželské políbení chutná jinak než za svobodna. Chybí příchuť zakázaného ovoce... ale i tak jsem si je vychutnala.

Manželka, paní Kateřina d'Avignyová. Nebo d'Avigny? Teď jsem si mohla ještě vybrat, ale jen do chvíle, než to zapíší do matriky. Pak už to bude černé na bílém. Vybrala jsem si nakonec tvar na -ová, jsem přece Češka! Marcelovi to bylo jedno, přechylování ho nechalo neutrálního, neměl s tím nejmenší problém. On se přechylovat nebude – tak co!

Lili, Miss Katty, Ferdinand a Kou-džu hlídkovali na příjezdových silnicích, aby se v žádném případě neobjevilo auto policejních goril, takže jsme se mohli bezstarostně přemístit do nepříliš vzdálené vsi do domku našich rodičů.

Tam pokračovala svatební hostina, připravená našimi roboty (o kterých jsme to věděli jen já s Marcelem a oba svědkové Virtuálové).

Zábava pokračovala až pozdě do noci.

Brzy jsem tykala francouzsky Marcelovým rodičům, zatímco Marcel si tykal česky s našimi, zkrátka pohoda. Tady hlídal příjezdové cesty už jen pan Kou-džu s Ferdinandem – Vojtěchovi to nedělalo nejmenší problémy, hostiny se účastnil v těle miss Katty, která s Lili obsadily kuchyni. Neznalí, hlavně naši i Marcelovi rodiče, najisto předpokládali, že kuchařky ochutnaly od všeho, takže jim nebylo podezřelé, že s námi nejedí. Marcel dovezl francouzská vína, která jsem si na jeho naléhání musela odpustit, aby si je tím více užili naši rodiče z obou stran.

Šampaňské vnutili Marcelovi rodiče i miss Katty a Lili. Nechtěli jsme je zklamat, obě se tedy napily, ale bylo to jen lehké šampaňské, potom jim vypláchneme silikonový žaludek, Vojtěch měl v letadle nějaké dezinfekční tabletky, odstraňující zápach, snad to postačí. Napadlo mě kacířsky, že Lili šampaňské neznehodnotí, takže by je mohla potají vrátit zpět do poháru a já je stejně tajně ochutnat, až se Marcel nebude dívat, ale rychle jsem si to rozmyslela. Marcelovi nebudu dělat za zády naschvály. Důvěra je důvěra, jak říkají Japonci, kredit se snadno ztratí – a pár kapek šampaňského za to nestojí.

Shodli jsme se i v bujarém zpěvu. Zajímavé byly zpěvy sladké Francie, které jsme zpívali dvojjazyčně – Francouzi v originále, Češi v překladu. Mozart to prý kdysi báječně vystihl tvrzením, že jedině ve zpěvu je něco takového možné. Měl pravdu.

Jazykově ještě bohatším pak bylo pár ruských písní, které jsme zpívali dokonce trojjazyčně – francouzsky, česky i rusky. S rodiči jsem se poctivě držela češtiny, ale jako Lili jsme s miss Katty zpívaly rusky. Podotýkám, byl to spontánní zpěv, bez překladačů! Katty měla velice příjemný alt a s údivem jsem objevila, že i Lili má docela měkký hlas. Nu což, k zábavě se to hodilo, patřilo to do ní.

Až k ránu zábava skončila – a nastalo loučení. Na jak dlouho?

Felix pilotuje kaičen-speciál s Marcelovými rodiči do Francie, my dva jsme letěli do Somálska, Vojtěch nás měl jako vždy jistit shora.

Marcelovi rodiče si před loučením vyjednali návštěvu Čech – chtěli ji zvládnout v létě autem a naopak srdečně pozvali naše na pravé francouzské vinobraní. Naši nedokázali odmítnout, i když se toho máma trochu obávala.

„Hele, mami,“ utěšovala jsem ji. „Táta přece řídí dobře a kdyby si na to netroufal, odvezeme vás tam letadlem.“

„Nemyslíš nějak vysoko?“ snažila se mě udržet při zemi.

„Víš přece, že si je můžeme vypůjčit kdykoliv potřebujeme.“

„Tisíckrát radši bych za vámi jezdila někam blíž!“ vzdychla si.

„Až to půjde, najdeme si něco nablízku,“ slibovala jsem jí.

Kdy to ale bude?

To bylo zatím ve hvězdách...

*****

Návrat amerických expedičních sborů, vynucený okolnostmi, byl ze všeho nejvíce podobný návratu zmoklých slepic.

Vojtěch jim na většině míst vyjednal příměří, takže na ústupu nemuseli v palbě odnášet padlé a raněné, ale ani pak to nebyl triumfální návrat vítězů. Podmínky příměří stanovily, že letadla a tanky ponechají na místě jako náhradu škod. K dopravě do přístavů jim stačí automobily a vrtulníky a na lodě měli vojáci nastoupit jen s osobními zbraněmi a s příručními zavazadly, ostatní materiál měli nechat na místě.

S americkými veliteli bylo jednání nejsnadnější. Dostali rozkaz uposlechnout vyjednavače a pokud možno se omezit na minimalizaci vlastních ztrát. Horší vyjednávání bylo se zástupci místních ozbrojenců. Bylo těžší udržet je na uzdě. Domorodci za vyjednavače uznávali jakž takž Číňany a Japonce, naštěstí už měl Vojtěch robotů dostatek a zvládal všechny souběžně. Ani pak to nebyla procházka růžovou zahradou. Než některé horkokrevné domorodce zvládl, přišel o šest rozstřílených robotů, nicméně vytrval a vyjednávání dovedl do úspěšného závěru. Bez něho by mírové narovnání proběhlo pomaleji a bolestněji.

Na všech místech vyjednal přibližně stejně podmínky příměří. Odchod okupačních vojsk nebyl bez problémů, ale skončil úspěchem.

A svět mu za to ani nepoděkoval...

*****

Součástí mírových podmínek bývají válečné reparace. Americká strana na ně nepřistoupila a za současných podmínek by byly tak jako tak nereálné, Vojtěch o nich radši ani nejednal. Namísto toho navrhl poškozeným neobvyklý způsob válečných náhrad. Každý občan včetně starců a nemluvňat dostal jako odškodnění mobilní telefon odvozený od hodinek šintei. Takže jsem hned od začátku znala výrobce – pocházely z Továren Virtuálů. Proto jely v poslední době všechny naplno! Šintei-mobily byly univerzálnější než jiné mobily. Umožňovaly telefonovat, fotografovat, přehrávat hudbu, číst knihy a nádavkem ukazovaly čas, navíc v nich byla jako v peněžence i slušná suma peněz. Rada starších to chystala již delší dobu, ale aby to mělo smysl, aby bylo možné za virtuální peníze nakupovat skutečné zboží, musel to zboží někdo do válkou zničených zemí dovézt.

A první lodě s potravinami připluly, odkud je málokdo čekal – ze Somálska. Donedávna hladová země dnes poskytovala potravinovou pomoc, na jakou se nezmohly ani nejvyspělejší státy světa. Ale co víc – poskytla ji tak spravedlivě, jako dosud nikdy.

Dar byl pro všechny ukrytý v šintei, kde byla na začátku u všech stejná suma, aby si každý mohl koupit, co potřeboval. Potraviny se tedy nerozdávaly, ale normálně kupovaly, což snížilo příležitost rozkrást je. Při podobných příležitostech se to všude hemží šizuňky, slétajícími se jako vosy na med, tady to nešlo. Obchodníci za potraviny normálně platili, lidé si je stejně spořádaně kupovali. Nikdo neměl zpočátku přebytek peněz, aby mohl skoupit víc než sám potřeboval, všichni měli dost, aby netrpěli hlady. A protože se tak dalo platit cokoliv, rozběhla se na tomto základě i místní tržiště.

Placení byl malý obřad. Kupující naťukal místo telefonního čísla požadovanou sumu, přiblížil svůj mobil ke stejnému mobilu prodavače a stiskl odesílací tlačítko. Na obou mobilech se zobrazila přesouvaná částka, kterou museli oba potvrdit. Kupující pak místo hesla přiložil mobil objektivem ke svému oku. Nepatrný červený záblesk signalizoval skenování oční duhovky a teprve tím byla platba dokončena. Dalo se tak platit kdykoliv a kdekoliv, podmínkou bylo, aby měli všichni mobil šintei. A to nebyl neřešitelný problém. Na první lodi s potravinovou pomocí byly kromě jiného zboží i veliké kontejnery peněžních mobilů. Dostalo se na všechny, od kojenců po starce. Za malé děti platili rodiče, ale potvrdit platbu museli očima svých dětí. Mohli to obejít převodem peněz do mobilů rodičů, ale u těch nezodpovědných, schopných propít vlastním dětem poslední kaši, se to dalo poměrně snadno zablokovat.

Šintei se musely nejprve každému majiteli přizpůsobit. Místní úřady to zařizovaly při jejich přidělování a brzy se ukázalo, že šintei jsou proti švindlování odolnější, než si někteří úředníci mysleli. Brzy například zjistili, že nemohou přidělit druhé šintei tomu, kdo již jedno má. Každé na takový pokus odpovědělo rozzlobeným pištěním a kdo to jednou zkusil, podruhé si to raději rozmyslel. Šintei se dalo podruhé vydat jen tomu, kdo o první přišel při nějaké nehodě.

Našli se i vykukové, kteří utratili peníze, šintei schválně zničili a šli si pro nové, ale byli zklamáni. Proces přizpůsobení sice v tomto případě proběhl, ale na novém šintei bylo jen tolik peněz, kolik jich bylo na starém v okamžiku jeho zničení.

Že by si to šintei nějak mezi sebou sdělily?

To se ovšem brzy rozkřiklo a pak už to nikdo ani nezkoušel.

Úplně ztratily smysl krádeže. Ty podivné peněženky neposlechly nikoho jiného než majitele. Mohly sloužit i jako průkaz – na příkaz ukázaly jméno a podobenku majitele, ale bez potvrzení majitelova oka se platit nedalo a zloději tak vyšli naprázdno.

Bylo to nezvyklé, pravda. Dosavadní papírové peníze a mince byly pro běžné platby jednodušší. Výhodou virtuálních peněz bylo, že se peněžní mobil nedal ukrást. A když, nepřinesl zloději žádný užitek.

Velké obchody si mohly koupit inteligentní pokladny, které cenu zboží spočítaly a umožnily platbu peněžním mobilem, ale nebylo nutné vyhazovat ani starší pokladny – částky počítala pokladna a převody peněz zajistily šintei.

Šintei, japonsky dárek, se tak stal významnou pomocí zemím zničeným válkou. Na počátku přinesl okamžitou potravinovou pomoc, ale současně se lidem dostal do rukou velice užitečný přístroj. Proti bankovním platebním kartám byly šintei chytřejší a navíc pracovaly zdánlivě bez peněžních ústavů a bez poplatků. Úplně vynechaly banky. Kdo si pozorněji přečetl návod, rovněž ukrytý uvnitř šintei, s údivem zjistil, že si pomocí šintei může peníze i vypůjčit. Půjčky nebyly na rozdíl od bankovních zatíženy lichvou, neboli úrokem, takže byly poměrně výhodné, na druhé straně se šintei nedaly oklamat, do splacení půjčky již žádnou další neumožnily a splátky si samy strhávaly tak, aby majitele neuvedly do nouze, ale neumožnily mu ani lehký život na dluh.

Jediní, kdo měl důvod je stížnostem na šintei, byli voldemorti – bankéři. Náhle je totiž nikdo nepotřeboval. Banky, které přežily válku, v zemích postižených peněžními službami šintei hromadně krachovaly a bankéři odtud prchali. Nepomohly jim ani intervence Mezinárodního měnového fondu, nedávno těžce zdecimovaného ztrátou voldemortích špiček během trestání Somálského horroru.

A to byla vlastně další významná pomoc postiženým zemím.

Šintei každé hospodářství velice rychle zkonsolidovaly. Protože se obešly bez bank, neumožňovaly bankovní hazardní hry, zlodějny ani tunelování. Ani Mezinárodnímu měnovému fondu nedovolily rozvrátit hospodářství, jak to často pod záminkou pomoci dělá. Nabídky na zdánlivě výhodné půjčky, vždy podmiňované rozsáhlými ústupky, země prostě odmítly s tím, že je vlastně ani nepotřebují.

To bychom potřebovali i my v Čechách!

Kromě zemí rozvrácených Američany, kterým šintei pomohly vrátit prosperitu, na tento peněžní způsob přešlo i Somálsko. Vznikla tím sice menší roztržka s velkou Čínou, neboť šintei odlákaly i klienty velkých čínských bank, ale Virtuálové ji zažehnali odškodněním pod podmínkou, že banky prodají budovy a odejdou – nové klienty beztak neseženou. Somálsko dál uznávalo jüany centrální Číny. Číňanům, kteří přicestovali do Somálska na krátkou návštěvu, je celníci vyměnili za shodně nabitý šintei, kterým po dobu zdejšího pobytu platili, a když Somálsko opouštěli, převedli si hotovost ze šintei na papírové jüany. Přístroj jim zůstal – i prázdný sloužil jako hodinky, mobilní telefon, fotoaparát, hudební přehrávač, internetový prohlížeč, elektronická kniha a vodovzdorná videokamera a dal se v nouzi použít i jako počítač. Napájení teplem ruky nepotřebovalo vyměňovat baterie ani dobíjet akumulátory.

„Teď jich budeme potřebovat osmdesát milionů pro Japonsko,“ vzdychl si Vojtěch v těle pana Kou-džu.

„Obávám se, že se na Japonsko hned tak nedostane,“ opravila jsem ho. „Mnohem dříve jich budeme potřebovat tři sta milionů pro Spojené státy.“

„Pokud to neodmítnou...“ sýčkoval Vojtěch-Kou-džu.

„...a ještě je k tomu musíme dokopat, protože jsou pitomí...“ dokončila jsem.

„Pokud nejsou pitomější, než si myslíš!“ pokyvoval hlavou, jako kdyby byl živý.

„Pitomější už snad ani být nemohou!“ řekla jsem rázně.

„Optimistko!“ zasmál se smutně.

Bohužel měl pravdu...

*****

Včas nám, opět bohužel, nedošlo, k jakému průšvihu se schyluje.

Hospodářství Spojených států se sypalo jako socha z písku. Manažeři vyvezli všechny továrny, které ještě za něco stály, do zemí s levnou otrockou prací a do daňových rájů. Integrované obvody byly jen Made in Hong Kong, Tai-wan, nebo rovnou Made in China.

Vojtěchův nový operační systém nahradil Windowsy nejen ve světě, ale i ve Státech. Firma Microsoft utrpěla bankrot, když se pokusila dosáhnout soudního zákazu pro údajné plagiátorství, které však u soudu neprokázala. Naopak jakýsi hacker rozšifroval před soudem windowsí kód, kde byl místo instrukcí průhledně zašifrovaný nápis „ukradeno Microsoftem“, takže se ukázalo, kdo od koho kopíroval. Billy Gatesovi definitivně zlomilo vaz, když soudní výlohy, které musel zaplatit, byly nad jeho možnosti. Spolu s krachem bank s aktivy firmy to byl konec systému, který tolik desetiletí kraloval světu počítačů.

Největší vlastenci to teatrálně oplakali, ale svět se nezastavil.

Měla jsem podezření, že hacker, který žalobu Microsoftu snadno rozmetal, byl Vojtěch, ale důkazy jsem neměla, byl to jen můj odhad a nezbylo mi, než to pustit z hlavy. Nakonec – Vojtěch by tím chránil svůj vlastní systém, na tom snad nebylo nic špatného.

Děly se však i horší věci. Například návrat vojáků z vojenských misí ve světě... Vraceli se psychicky strhaní, jak je tam v poslední době pronásledovala smrtka, ale byli to také zabijáci, zvyklí považovat smrt kolem sebe za normální a nedokázali se toho zbavit ani doma...

Nebyla pro ně práce ani podpora.

Americké dolary ve světě přijímali už jen naivkové, pevně věřící, že se dolar přece musí vzpamatovat – a satrapové Američanů, kterým nezbývalo než vydržet do hořkého konce. Americké zboží nelákalo. Zatímco Evropa přece jen na poslední chvíli rozvinula výrobu elektro-hybridních automobilů, americká auta s vysokou spotřebou benzínu byla v Evropě neprodejná a vývozu aut z Evropy do Ameriky bránily bezcenné dolary. Byl to začarovaný kruh nebo kruh bludný, ze kterého nebylo úniku? Nejprve se položily zbývající banky – a pak už nic neudrželo nad vodou podniky, na bankách zcela závislé.

V této chvíli se na stránkách jakž-takž fungujícího internetu, byť na mnoha místech fungujícího jen sporadicky, objevila nová iniciativa skupiny hackerů Svobodu světu.

Oznamte, kdy přijmete naše vyjednavače!

Odkoupíme Spojené státy Americké!

Dnes ještě za dobrou cenu!

*****

Tentokrát se už nesmál nikdo.

Vypadalo to ztřeštěně, ale skupina hackerů Svobodu světu dřív nežertovala, takže se to nedalo spláchnout jako nemístný vtip několika puberťáků. Rozvrácená armáda, soudnictví, ze všech stran bankroty, narychlo zvolený president, jehož volbu zpochybňovala skoro polovina národa, to nebyla silná výchozí pozice do vyjednávání.

Vláda Spojených států nakonec nevydržela tlak a president, sledovaný mnoha televizními kamerami osobně vložil do nabízeného formuláře na dosud pronásledované stránce první vážné oznámení.

„President a vláda Spojených států mohou od této chvíle jednat v Bílém domě o čemkoliv. Sdělte, kdy se dostaví vaši vyjednavači.“

Internetová obrazovka blikla. Pod presidentovou nabídkou se skoro okamžitě objevila odpověď.

„Právě přistáváme v parku před Bílým domem. Nepřibližujte se k našemu letadlu, ať nedojde k úrazu!“

Několik kameramanů se vrhlo k nejbližším oknům, kterými bylo vidět do parku. Právě včas, aby natočili přistání opravdu miniaturního tryskového letadla. Někteří reportéři hned s určitostí prohlásili, že je to jen bezpilotní dron, ale mýlili se. My, co jsme to sledovali v Somálsku, jsme poznali kaičen-piko, věděli jsme, že uvnitř je Vojtěchův robot, ale samotné nás zarazilo, když se letoun zastavil a otevřela se jeho kabina.

Ačkoliv byly Spojené státy v rozkladu, mnohé instituce ještě ze setrvačnosti fungovaly. Jednou z nich bylo pár posledních televizních stanic, jejichž kameramani se teď tlačili u oken, aby zachytili přílet vyjednavačů organizace Svobodu světu.

To co spatřili – a s nimi milion lidí, kterým pořád ještě fungovaly televizory – opravdu stálo za to.

Z miniaturního letadla, které dosedlo na pečlivě sestříhanou trávu udržovaného parku, se zvolna, beze spěchu vztyčila postava člověka. Ovšem o tom, že je to člověk, se dalo od prvního pohledu pochybovat. Proporce těla měl jakž takž lidské, ale jeho hlava lidská nebyla. Miliony lidí u televizorů vydechly úžasem nebo zděšením – jak kdo.

Tři oči místo dvou – a brčálově zelená kůže ho na první pohled bezpečně od lidí odlišovaly. Ani jeho nos nebyl lidský. S nosními dírkami vytočenými dopředu se spíš podobal krátkému chobotu tapírů.

Ne – tohle přece nebyl člověk!

*****

Poker face

První, co mě okamžitě napadlo, bylo oťuknout spojení s Vojtěchem.

„To jsi vážně ty?“ zeptala jsem se ho rychle. „Proboha – proč ta maškaráda?“

Byl na mě pořád zavěšený, takže mi odpověděl obratem, jenže z jeho protiotázky čišel sarkasmus a ironie.

„Kdo jiný by to asi tak mohl být? A proč ne?“

„Já vím, že můžeš!“ vzdychla jsem si. „Ale nač takové divadlo?“

„Protože vím co dělám!“ odvětil, ale moc mi tím neřekl.

„Věřím ti, že víš co děláš. Ale proč?“ opakovala jsem už po třetí.

„Protože s nimi chci jednat,“ odvětil. „A nepotřebuji, aby do mě nějaký splašený pistolník vysypal plný zásobník snajperské pušky. Ani nevím, kolik těch rambů na mě zrovna teď míří.“

„Myslíš, že takhle jsi bezpečnější? Co když je to naopak?“

„Bezpečný nejsem tak jako tak, ale to nerozhoduje,“ řekl. „Vždycky je riziko, že někomu naproti mně lupnou nervy. Jen to chci minimalizovat.“

„Ale proč zrovna takhle?“

„Prostě jsem jim musel ukázat, že nejsem splašený puberťák, který jim rozšlápl pár báboviček, zabil milovaného presidenta a spoustu vynikajících vlastenců a teď nad nimi přišel triumfovat,“ řekl. „V jejich očích by to zasluhovalo leda pár kulek a kdo ví, kolik pitomců, kteří všude kolem drží snajperské pušky, by se chtělo stát spasiteli lidstva? Jenže když přijdu takhle... oni zkrátka musí pochopit, že není taková hanba prohrát se silnějším protivníkem. Kdyby věděli, že je porazila parta složená ze tří lidí a jednoho mrtvého, navíc z těch tří jedna žena, nejednali by ani minutu. To oni potřebují dojem, že proti nim stojí pro ně neznámá síla, schopná toho, co nedokáží ani pochopit, natož aby se tomu postavili. Jedině tak se mnou budou jednat a přistoupí na cokoliv, co jim zajistí přežití.“

„Stejně to jednou praskne!“ varovala jsem ho. „Hraješ si na bubáka z vesmíru, ale až se lidé dozvědí pravdu, oddychnou si a začnou na tebe zvysoka kašlat!“

„Jenže do té doby se nám podaří svět zkonsolidovat. Pak se tomu lidé zasmějí, ale teď – teď opravdu hrozí bouře nespokojenosti a násilí. A my to chceme zastavit, dřív než to vypukne!“

„Dobře,“ zchladla jsem. „Už na tebe nebudu naléhat. Přesvědčil jsi mě, máš asi pravdu a víš co děláš. Tak tedy – hodně štěstí!“

„Díky, Katuško!“ pocítila jsem jeho ulehčený úsměv. „Ani nevíš, jak jsi mi pomohla!“

Ne, nebyl nervózní, jako my. Nemohlo se mu přece nic stát. Ale pokud měl snahu ty proti sobě ohromit, povedlo se mu to dokonale. Ohromil i nás – a to jsme věděli, odkud vítr fouká! Na druhou stranu mě potěšilo, že pořád ještě stál o mé mínění. Jistěže měl dobrý důvod nesdělovat mi všechno, ostatně jsem už dokázala, že nevyslepičím jen to, co nevím a mohla jsem se čertit jen na sebe, ale – neodbyl mě.

Napadlo mě, jestli tím také tak překvapil Učitele. Nebo to s ním předem projednal? Měl přece výhrady i k němu. Učitel byl až příliš opatrný. Možná to bylo dobře, neboť neudělal žádnou zbrklost a jen díky tomu jsme dnes Virtuálové. Ale dobře jsem si pamatovala Vojtinovu odpověď na mou otázku, zda se s Učitelem radil o stavbě robotů.

„Neřekl jsem mu to. Mohl by mě zavázat slibem, že se o to nebudu ani pokoušet...“

Takže – spíš ne. Vážně by mě zajímalo, co všechno podnikl, že o tom na světě ví jen on. A jestli nemá střípek pravdy pan Jamanami Kacuie, když tvrdí, že se už příliš vzdálil lidské podstatě. Nemohla jsem se utěšovat, že se v něm dokonale vyznám. To teď o něm nemohl tvrdit nikdo na světě.

A kdo ví, zda to ví aspoň on sám...

*****

Vojtěch měl určitě pravdu. Kdyby přišel vyjednávat kdokoliv z nás, nebral by ho nikdo z přítomných vážně. Hackeři přece nemohou nic vědět. K vyjednávání má přijít tým expertů, ne parta puberťáků.

Jediný pohled na Vojtěcha ale všem zapnul výstražná světla. Pozor! Tohle není nezodpovědný puberťák! Vyjednavač pozemských hackerů není člověk! Nikdo neví, odkud přichází! Jeho letadlo sice vypadá pozemsky, ale žádný expert ten typ nikdy neviděl a nezná. Přiletěl snad z vesmíru? Ale kdy? Odkud? Jak to, že si nikdo na světě nevšiml přilétající kosmické lodi? Kolik takových monster vlastně na Zemi je? Co s námi lidmi zamýšlejí? Nejsou nám nakonec nebezpeční?

Tisíce otázek viselo ve vzduchu – a nikdo na ně neznal odpovědi.

Nejsou tyhle bytosti – titul člověk jim očividně nepříslušel – nebezpečné? Vyslanec se sice tvářil pokojně – ano, ale co když se jen přetvařuje a zatím se živí lidskou krví? A nezabíjel nakonec ty nebohé politiky on? Třeba stačí, aby něco zapnul, rozplyne se do neviditelnosti – a Bůh chraň jeho oběti! Co s námi tyto bytosti zamýšlejí? Jistě, to se teprve ukáže, ale pokud to není nic dobrého... Můžeme se jim bránit, když se tak překvapivě objevily?

A kolik jich vlastně na Zemi je? Jeden? Těžko. Civilizace, která pošle do vesmíru na průzkum neznámých světů jednotlivce, je buď neuvěřitelně sebejistá, anebo neuvěřitelně lehkomyslná. Takže jich je víc, ale kolik? Pět? Dvacet? Kolik monster může tvořit posádku jedné kosmické lodě – kterou také ještě nikdo neviděl?

Jak dlouho jsou vůbec na Zemi? Něco by mohli vědět hackeři, znají se s návštěvníky delší dobu, ale cožpak vědí, jak dlouho nás tyhle bytosti pozorovaly, než se pokusily o kontakt? A ke všemu si vybraly tak nepravděpodobnou skupinu! Hackeři jako představitelé lidstva – to zní jako špatný vtip!

Buď jak buď, ty bytosti jsou tady a lidé s nimi chtě nechtě musí jednat. Ale co vlastně chtějí? Opravdu zamýšlejí odkoupit Spojené státy Americké? Čím by za ně, probůh, chtěly zaplatit?

Podivného tvora dovedli k presidentovi, zvolenému narychlo, navíc ve zpochybňovaných volbách. Přes všechny výhrady v této chvíli ztělesňoval tři sta milionů občanů Spojených států. Nikdo se ani neptal, za kolik milionů lidí jedná ta tříoká příšera – to teď bylo zcela vedlejší. Nemusela zastupovat nikoho než sebe – a možná posádku hvězdné lodi, která ji přivezla, nebo partu pubertálních hackerů, kterou si zvolila za první partnery. Důležité je něco úplně jiného.

Copak asi od lidí chce?

„Can you speak english?“ položil president Spojených států první otázku – dotaz, zda vetřelec umí anglicky.

„I can speak about one hundred of Earth languages,“ zněla první odpověď. Vetřelec odpověděl, že zná asi stovku pozemských jazyků.

„Ale nebudeme se bavit japonsky ani malajsky, ne?“ dodal.

„Co od nás vlastně očekáváte?“ zeptal se tedy president.

„Kapitulaci,“ odvětila příšera. Zdálo se, že se nebude zdržovat pošetilými otázkami, kdo koho zastupuje. Není to jedno? I sama představuje Sílu s velkým S, vzbuzující respekt všech, od kameramanů pěti či šesti televizí, po presidenta, sedícího proti ní.

Slovo kapitulace ale bylo příliš silné, i když je vyslovila netečně. Že by tak snadno přijímala kapitulace i od jiných bytostí než od lidí?

„Nevyhlásili jste nám ani válku!“ odvětil dotčeně president.

„To ani nechtějte!“ zněla pohotová odpověď. „Nedovedete si to ani představit. Ale nebude to třeba, už teď nás přece uznáváte.“

„Uznáváme vaši existenci,“ namítl suše president. „Uznáváme i vaše neobvyklé vlastnosti. Ale nevím, proč vás uznávat za vítěze.“

„Protože jsme vítězi,“ odvětila bytost. „Zahnali jsme vaše skvělé armády z celého světa na vaše území, potrestali jsme vaše předchůdce a vyměnili vaši vládu. Co ještě potřebujete jako důkaz?“

„Nebojovali jste s námi v čestné válce, kterou byste vyhráli!“ namítl president.

„Čemu říkáte čestná válka?“ opáčila bytost. „Žádná vaše válka nebyla čestná! Mám se vám snad postavit v boxu? Radím vám dobře, nezkoušejte to, první ranou bych vám přelámal všechny kosti. Nevíte, co mám v sobě, jen vám naznačím, že to nejsou křehké kosti na bázi vápníku! Nebo byste raději volil souboj na kolty? Ani to by nebylo rovné, mám stokrát rychlejší postřeh než vy lidé. Jakou válku mi tedy navrhujete? Považujete zřejmě za čestné, abych se holýma rukama postavil proti pluku vašich skvělých střelců s puškami, podporovaných helikoptérami a tanky? To jediné asi považujete za čestný boj! Promiňte mi mou upřímnost, ale žádnou vaši válku nepovažuji za čestnou! Kdoví zda vůbec víte, co je to čest!“

„Ale to je urážka!“ vyskočil president.

„To je upřímnost,“ zůstal klidně sedět vetřelec. „Vedete jednu válku za druhou, ale kdy jste nějakou čestně vyhlásili? Při vyhlášení nezávislosti na Británii? Znám vaše dějiny, ale nic jiného mě nenapadá. Tehdy snad... ale od té doby... chcete mi snad tvrdit, že jste jiné války zahájili čestně? Anebo jste důvody k nim od začátku do konce vylhali?“

„Několikrát už nás naši protivníci napadli!“ ohradil se president. „Museli jsme se jim pak bránit!“

„Myslíte ten podvod s Lusitánií za první světové války, kdy jste přes německá varování poslali loď doprostřed námořního bitevního pole u Anglie?“ odvětil vetřelec. „Nebo Japonce, kteří vás za druhé světové války napadli, když jste jim proti předchozím dohodám a řádně podepsaným smlouvám odepřeli dodávky surovin?  Netvrdím, že se chovali čestně Japonci a Němci, ale ani vy mi nemluvte o cti! Zejména u posledních vylhaných válek, vedených proti civilistům chemickými jedy. Kdy jste vyhlásili válku Somálsku, Iráku, Afghánistánu? Chcete mi tvrdit, že vás všichni napadli? Lžete, pane presidente! Vím o tisíci a jedné podlosti vašich předchůdců a nezbylo mi nic než souhlasit, aby byly ztrestány smrtí!“

„Vy jste zabíjel naše lidi!“ opět vyskočil president.

„Ano, pár tisíc jsem jich zabil,“ připustil vetřelec. „Spravedlnost si to žádala!“

„Spravedlnost?“ kohoutil se president. „Co vám po tom bylo?“

„Vy byste nežádal spravedlnost, kdyby někdo vyvraždil dvacet milionů Američanů od Kalifornie přes Texas až po Floridu?“

„Vy snad takový hrůzný zločin chystáte?“ zbledl president.

„Ne,“ odvětil suše vetřelec. „Ale vy jste takový hrůzný zločin spáchali. Je spravedlivé ponechat to bez trestu? To prostě neobhájíte!“

„Takže jste povraždil tisíce našich nejlepších lidí na nejvyšších místech a budete nám tu mluvit o cti?“ vybuchl opět president.

„Ne. Já jsem poslal ke dnu vaši námořní flotilu, která ten zločin na Somálcích provedla. Ale i to mi lidé, se kterými se přátelím, vyčítali jako přehnané, ačkoliv to podle mě bylo spravedlivé. Vaše lidi, zejména na nejvyšších místech, popravovali lidé, ne já. Jen jsem jim to umožnil. Nabídl jsem jim sestavit soud, obžalovávat zločince, vynášet rozsudky a provádět je. Nepřipadaly mi ale nespravedlivé, naopak.“

„Chcete nám snad tvrdit, že ty záhadné vraždy vykonávali lidé?“

„Žádné vraždy!“ řekl vetřelec ledově. „Ani vy přece nenazýváte popravy po řádně vynesených rozsudcích vraždami!“

„Ale to přece nemohly být řádné soudy!“ namítal president.

„Že ne?“ sehrál vetřelec údiv. „Odepřeli jsme jim snad obhajobu, advokáty, nebo jsme z nich vytloukli přiznání mučením, jako vy? To vy vězníte lidi desetiletí bez soudu, my ne!“

President se zhluboka nadechl, ale pak pomalu vydechl a nic už neřekl. Protestovat nemělo smysl. Po amerických mučírnách, nechvalně proslulé Abú-Ghraib a desetiletích věznění bez soudu na Guantánamu se dá americká justice jen těžko obhajovat, pokud nemá dotyčný moc nepustit protivníky ke slovu anebo je rovnou umlčet.

„Kapitulace je ale příliš silné slovo,“ řekl raději. „Co si vlastně pod ní představujete? Mělo se snad jednat o něčem jiném!“

„Mělo se jednat o odkoupení Spojených států,“ přikývl vetřelec. „Je to také kapitulace, jen ne tak nespravedlivá, jak si ji představujete.“

„Co chcete vlastně od nás odkoupit?“

„To, s čím neumíte zacházet,“ řekl vetřelec. „Vaše peníze.“

„Poslyšte, tvrdit nám, že zrovna my neumíme zacházet s penězi... to snad nemůžete myslet vážně! To jsou hodně silná slova! Jak chcete odkoupit naše peníze? A co nám za ně chcete nabídnout?“

„Jiné peníze,“ řekl Vojtěch. „Řekněme, že naše. Nenamlouvejte si, že s penězi zacházet umíte! Vaše banky způsobily několikerou světovou krizi, nedůvěryhodnost dolaru a pád vašeho finančního systému. Možná vás zachráníme před krachem bolestivějším než by byla kapitulace.“

„Takže nám chcete vnutit měnovou reformu, chápu to dobře?“

„Přesně tak,“ přikývl Vojtěch. „Vyměníme vaše peníze za naše a budeme je řídit tak, aby už nemohla nastat žádná další krize.“

„A umíte to vůbec?“ vyhrkl.

„To je otázka důvěry,“ řekl Vojtěch. „Vaši občané nám budou věřit jistě více než vám.“

„Ale co bude s našimi bankami?“ staral se president.

„Vydáte nám je,“ řekl Vojtěch. „Proto tomu říkám kapitulace.“

„Tomu bych říkal loupež za bílého dne!“ nesouhlasil president.

„Můžete si to nazývat, jak chcete,“ souhlasil Vojtěch. „Vydáte-li peníze, vydáte i banky. Budovy vám ponecháme, ty nás nezajímají.“

„Budovy nám zůstanou? Ale co s nimi bez peněz?“

„Budovy si upravte na jiné využití, když vám už peníze nebudou patřit,“ navrhl mu bezelstně Vojtěch.

„Ale to je nemožné!“ vyskočil president. „Bez peněz se přece nedá podnikat! To nás všechny úplně ožebračí!“

„Ne všechny a ne úplně,“ ujistil ho Vojtěch. „Peníze vyměníme za naše, jen nebudou ležet v žádné bance. Nebudou pak už žádné banky potřebovat. Jen tu naši, ale o té nebudou prakticky ani vědět.“

„Pak ale budete na našich lidech vydělávat vy!“

„Nebudeme na nich vydělávat,“ opravil ho Vojtěch. „Vaše banky na nich vydělávaly tak nenasytně, až to vedlo k potopení systému. Naše banka na lidech vydělávat nebude, nemá to zapotřebí.“

„Prosím vás! Banka, která nevydělává? Taková neexistuje!“

„Zatím fungují tři v zemích, které jste museli vyklidit. Rozjeli jsme to tam a brzy doženeme ztráty, které jste jim způsobili. Proto ani nebyla řeč o reparacích za válečné škody, které byste jinak měli platit. Vy teď beztak nemáte čím.“

„My? Pořád ještě máme dolarů, že nevíme co s nimi!“

„To je právě to!“ odvětil Vojtěch. „Máte dolarů, že nevíte co s nimi. On je totiž nikdo ani nechce. Za dolary se dnes nedá nic koupit, poslední dobou šly katastrofálně dolů.“

„Ještě pořád se za ně dá ve světě nakupovat!“

„Ve světě? Kdo může, zbavuje se jich. Sice je některé naivky přijímají, ale hrozí jim, že jim zůstane kupa bezcenných papírků. Kdo včas pochopil, že jdete ke dnu jako torpédovaný parník, dolary už dnes odmítá. A dobře dělá.“

„Jak ale chcete řešit dolary ve světě, když je chcete vzít nám?“

„Převezmeme je s vašimi závazky,“ souhlasil Vojtěch. „Ve světě je podle potřeby vyměníme za naši měnu. Je stabilnější než dolary.“

„To si tedy věříte! Jak chcete ustabilizovat útoky spekulantů?“

„Jednoduše,“ řekl Vojtěch. „Spekulovat se prostě nebude.“

„Chcete zakázat spekulace?“

„Nebudeme nic zakazovat,“ řekl Vojtěch. „Prostě je neumožníme. Naše banka nebude mít burzu, kde by se dalo spekulovat. Budeme jen spravovat lidem peníze. Nic víc.“

„Ale co když přece jen někdo...“

„To nebude naše starost,“ řekl Vojtěch. „Naše banka spekulace neumožní. Nebude na nich vydělávat ani prodělávat.“

„Ale jak máme vybírat daně, když chcete peníze spravovat vy?“ chytal se poslední záchranné otázky.

„Stejně jako vlády, které na naše peníze přistoupily. Dají nám požadavek na výběr peněz do svého rozpočtu. My zajistíme, aby se tato zátěž mezi lidi rozdělila rovnoměrně. Banka bude lidem strhávat daně průběžně, podle toho, kolik si kdo vydělá. Po menších dávkách to nebolí, jako když se musí splatit daně za celý rok najednou.“

„Jak ale chcete řešit daňové úniky?“

„Žádné nebudou. Neumožníme je. Bude konec daňových rájů.“

„Měli byste pak ale přehled o našich daních!“ namítl president. „Kdo nám zaručí, že toho nezneužijete?“

„Ten přehled bude veřejně přístupný,“ nabídl ospale Vojtěch. „Kdo by chtěl zneužít něco, co je veřejně známé? Pochopte, chceme stabilní finanční systém, ne tahat z lidí peníze jako vaše banky!“

„A... a co když to někdo zfalšuje přímo ve vašich počítačích?“

„Už jste slyšel, že by náš operační systém někdo hacknul? Že by do něj nasadil virus? Tvůrci Windowsů ho zkoušeli dekódovat, ačkoliv to sami prohlašovali za porušování zákona. Bezúspěšně. Neuspěli ani na běžných počítačích! Platební mobily mají odlišný hardware, tam je průnik ještě těžší. Hackerů se nebojíme!“

„Přestože jste sami parta hackerů?“ ušklíbl se.

„Právě proto!“

„Ale kdybychom vám nechali správu peněz i výběr daní, úplně byste nás ovládli!“

„Proto tomu také říkám kapitulace,“ přikývl Vojtěch. „Podívejte se, chceme jednat o odkoupení peněz. Zatím za dobrou cenu – umožníme vám přežít krizi. Můžete to odmítnout, pak vás necháme ve vaší žumpě vyhnít a později vás odkoupíme za horší cenu. Ta žumpa vás nemine. Bude jen horší, ale bude to vaše chyba. Dnes ještě nechceme, abyste se vzdali vlády, příště to chtít budeme. Položil jsem dnes na stůl nabídku. Berte nebo nechte ležet. V tom případě se otočím a odletím.“

„Pokud vás necháme odletět!“ zabručel někdo z davu.

„Ale to víte, že mě necháte odletět!“ řekl Vojtěch v těle nestvůry. „Vážně doufáte, že mě můžete beztrestně rozstřílet nebo snad dokonce zajmout? Rozstřílet mě můžete, to mi neuškodí, neboť ve skutečnosti ani nemohu zemřít – ale to by bylo dlouhé povídání. A zajmout mě? To je ještě veselejší – chci vidět toho, kdo to zkusí! A kromě toho by po podrazu zákonitě přišla odveta. Asi nevíte, že dvacet mil odtud pluje váš raketový křižník Yaletown. Omylem navigačních přístrojů míří čtyřiadvacet těžkých protilodních raket na Bílý dům. Udělejte podraz – a až se usadí prach, začnou vás z trosek po kouskách opatrně dolovat lopatkami!“

„To by byl ale podraz od vás!“ vyhrkl president rozhořčeně.

„Nebyl. Záznam mých kamer usvědčí z podrazu vás,“ řeklo monstrum. „Zřejmě si neuvědomujete, že i když mé kamery zničíte, průběžně vysílané záznamy jsou už v této chvíli v bezpečí.“

„Vy tady tajně natáčíte?“ ušklíbl se president.

„Vy také,“ pokrčilo monstrum rameny. „Máte tady šest kamer, já jen tři. Naštěstí už znám vaše pojetí cti, proto natáčím vlastní záznamy. Až je odvysíláme, všichni uvidí, jak to tu probíhalo. Vaše záznamy si klidně upravte, nám budou lidé věřit, protože vás už také dávno znají.“

„To je zase vaše pojetí cti?“ ušklíbl se opět president.

„To je naprosto normální opatrnost,“ odvětil Vojtěch. „Myslíte si, že by bylo chytré přijít sem nezajištěný? Zejména když při vašem pojetí cti někteří ani neuznávají pojem parlamentář? Pane presidente, snažte se trochu krotit své lidi, aby ta ostuda byla aspoň menší! V čem jsem se podle vás zachoval nečestně?“

„Já jen, že jste tvrdil, že nemůžete zemřít, ale rozstřílet vás můžeme. Tady si přece protiřečíte! Lhát musíte umět!“

„Nesuďte mě podle sebe!“ odvětil Vojtěch. „Nelžu a neprotiřečím si, jen si to neumíte představit a nechápete souvislosti. Žijete v zajetí jednoduchého lidského myšlení. Nejsem přece člověk, dámy a pánové! Uvědomte si to! Rozstřílet mi můžete jedno tělo ze šestnácti, zbylých patnáct vám zařídí hromadnou kremaci a ještě vás před světem odhalí jako lháře. Doporučoval bych vám, když se vám něco nebude zdát, zeptejte se. I když některé věci leží mimo oblast vašeho chápání.“

„...odkud vlastně jste?“ neudržel se jeden z reportérů.

„Na některé otázky vám prostě neodpovím,“ obrátil se na něho Vojtěch. „Dovolte mi raději neodpovědět než lhát. Stačí vám to takhle?“

„Když to nejde jinak...“

„Nic jiného vám nezbývá. Jak to vypadá s mým návrhem? Berete nebo necháte ležet? Nebo chcete více času na rozmyšlenou? Uznávám vaše pomalejší myšlení, netrvám na tom, abyste se rozhodli za zlomek vteřiny, jak bych to uměl já. Ale nebudu čekat rok, tolik času nemám.“

„Nechte nám tedy více času!“ přistoupil na to ochotně president.

„Tři dny?“ navrhl Vojtěch.

„Týden!“ licitoval ihned president.

„Dobře, týden,“ nehádal se Vojtěch. „Kdybyste se ale dohodli dřív, nečekejte a zavolejte mě.“

„Jak?“

„Napište na kterémkoli počítači: Chceme vyjednávat – přiletím.“

„To ale znamená, že vstupujete i do našich počítačů!“

„Vstupujeme. Netajíme se tím, jsme hackeři. Kterýkoliv počítač je pro nás čitelný jako otevřená kniha. Ale to už víte, tak se, prosím, tolik nedivte!“

„Ale... to musíme nejdřív zařídit na velitelství letectva...“

„Nemusíte,“ řekl Vojtěch. „Až odletím, zeptejte se velitelství, jestli tam někdo viděl moje letadlo. A netrestejte je, kdyby se zapřísahali, že nic nemohlo ani přiletět, ani odletět. Mé letadlo je malé a navíc umí být neviditelné. Selektivně neviditelné. Třeba tak, že vy můj odlet uvidíte, ale hoši na NORAD ne.“

Vstal a obrátil se k východu. Nikdo se neodvážil zastavit ho.

Respekt si zachoval.

*****

Já jsem v Bílém domě zůstala. Zprvu jsem se rozhlížela okem televizní kamery, ale když ji kameraman vypnul a otočil objektivem k zemi, zůstaly mi aspoň mikrofony. Výhodou procesorem řízených přístrojů je, že umožňují přístroj procesorem vypnout, ale také to jen simulovat. Kontrolky zhasnou, ale přístroj žije dál.

„Pánové, kdo udělal tu ostudu s vyhrožováním parlamentářovi?“ obrátil se na skupinu reportérů president přísným tónem.

Nikdo se neozval. Všichni zaraženě – nebo zarytě – mlčeli.

„To už nespadá pod pojem svoboda slova!“ hřměl president. „To už bylo porušení civilizovaných přístupů. Ať už se to víckrát nestane, nebo nechám viníka ze záznamů zjistit a seznámí se s paragrafem Poškozování zájmů USA v zahraničí.“

Chvilku trapného ticha ukončil reportér, který si dodal odvahy:

„Jaký byl váš dojem, pane presidente, z tohoto setkání?“

President chvíli přemýšlel.

„Zdá se, že jsme na osudové křižovatce,“ řekl. „Nemůžeme se tvářit, že se nás to nedotklo. Dotklo – a citelně. A může být hůř.“

„Přece jim neustoupíme!“

„Ustoupit nemáme kam,“ souhlasil president. „Vydáme-li jim dolar, vydáme jim všechno. Co by nám ještě zbývalo? Vláda či stát bez vlivu na daně a vlastní finance? Vždyť bychom přišli o samostatnost!“

„Co nám vlastně mohou provést, když je odmítneme?“

„To nikdo neví,“ odvětil president. „Spoléhat se, že odtáhnou a nechají nás být, může být naivní. Ale co proti nim podniknout, aby to mělo účinek? Naše policie i tajné služby jsou bezradné a pokud jejich protivník skutečně ovládá neviditelnost, může si dělat co chce a nikdo mu v tom nezabrání.“

„Opravdu si myslíte, že jsou neviditelní?“

„Kdyby byli vidět na kterémkoliv leteckém radaru, měl bych na stole varování před neznámým narušitelem našeho vzdušného prostoru, naše stíhačky by kroužily kolem místa přistání – ale kde jsou? To jejich letadlo dokáže přistát na louce a startovat? Viděli jste sami – postavilo se na zadní jako mustang a hop! Jedním skokem do deseti tisíc stop, aniž by si ho naše letecké síly všimly.“

„My všichni jsme ho ale viděli!“

„Zřejmě si přál, abychom uvěřili, že dokáží být neviditelní jen pro někoho. Jak to říkal – selektivně. My jsme ho viděli, na velitelství NORAD ne. Nelhal. Ale proč nám to tak zdůrazňoval?“

„Vy si myslíte, že se o to snažil úmyslně?“

„Mám takové podezření,“ řekl president. „Víte, pozoroval jsem ho pěkně zblízka. Má skutečně příšerný ksicht, ale člověk si zvykne na ledacos, kdyby s námi jednal denně, také bychom si zvykli. Co mi ale nehrálo, byl jeho poker face.“

„Co tím myslíte?“ zeptal se rychle novinář.

„Vy nehrajete poker, že?“ trochu trpce se usmál president. „Pak byste věděl, že k pokeru patří nezbytně pokerový obličej – naprosto nehybný, bez výrazu, bez citů. Hráč pokeru nesmí dát najevo vědomě ani podvědomě žádné city. Proto si každý co nejdříve vypěstuje poker face, zcela nehybný obličej bez nejmenší stopy citu.“

„To může být také tím, že mu chybí některé obličejové svaly!“ namítl novinář. „Co vlastně o něm a o jeho anatomii víme?“

„Skoro nic,“ připustil president. „Ale vím, že obličejové svaly má. Bude to jistě v záznamech, můžeme si to zastavit nebo zpomalit. Když přicházel, měl jsem několikrát dojem, že se ušklíbl. Jakmile se ale posadil – poker face a konec!“

„No dobře, ale – znamená to vůbec něco?“

„Třeba nic,“ připustil president. „Musíme si uvědomit, není to člověk, ale dost se nám podobá. Vypadá jako my, zezadu si ho spletete, dovede se i trochu šklebit... zkuste teď jen na chvilku předpokládat, že i v jeho světě hrají poker – nebo podobnou hru, kde hráč nesmí dát najevo své city, nechce-li prohrát. Poker je hra blufů, kdy je účelem vyprovokovat protivníka k chybě. Dejme si to dohromady. Pokud má náš pan Poker Face tohle společné s lidmi, mnohé to vysvětluje. Třeba něco tají, proto blufuje a tlačí nás ke špatnému tahu. Rozumíte?“

„Dobře, jako hypotéza je to přijatelné,“ připustil novinář. „Má to ale nějaký praktičtější vliv?“

„Možná ano, možná ne,“ řekl president nerozhodně. „Ale kdyby to byl psychicky člověk – a to bych bral jako možné – kdyby občas hrál nějakou hazardní, pokeru podobnou hru, co by to znamenalo? Řekl bych, že on ten špatný tah z naší strany nutně potřebuje, bez něj nebude mít úspěch. A teď si v klidu sedněte k záznamu vyjednávání, pusťte si to a sledujte jeho argumenty z pohledu pokerových blufů. Co nám pan Poker Face vnucuje? Kapitulaci, to už víme. Ale co před námi tají? To bude ještě důležitější!“

„Budiž – ale co z toho plyne?“

„Co udělá hráč pokeru, když zjistí, že jeho protihráč blufuje?“

„To může být různé, podle stavu hry. Někdo může dělat, že na ten bluf skočil, jiný udělá pravý opak.“

„Jistě. Ale úplně nejhorší je hodit ručník do ringu a vzdát hru. Nejistota protihráče znamená, že nemá hru pevně v rukou a je reálná šance na jeho porážku. Já obvykle na to reaguji, jakože jsem si ničeho nevšiml. Zvednu sázky a hraji dál – až tu chybu udělá on.“

„Ano, tak by to mohlo být,“ připustil reportér. „Za předpokladu, že s námi pan Poker Face skutečně hraje poker. Kdyby to bylo jinak, kdyby nehybný obličej jen vyplýval z jeho přirozenosti, pak zvedneme sázky – a přijdeme o víc.“

„Ano, tahle hra má rizika,“ přikývl president. „Ale hráč pokeru se pozná i podle toho, že rizika zbožňuje. Zvyšují hodnotu výhry.“

„Možná,“ připustil mrzutě reportér, který zřejmě poker nehrál. „Jenže tohle není hra o pár dolarů, ale o osud Spojených států!“

„Právě!“ řekl president. „Vzdát tak vysokou hru by byla podle mě neodpustitelná hloupost. Kdo by se nám pak podíval do očí?“

„Máte tedy nějaký plán, co dál?“

„Jistě,“ přikývl president. „Zvedneme sázky a budeme naopak blufovat my. Jen ať tu fatální chybu udělá pan Poker face!“

„Ale co když nás to bude stát ještě víc? Co když opravdu přijde s tím, abychom kapitulovali úplně a kromě dolaru mu předali i vládu?“

„Když prohrajeme, prohrajeme tak jako tak vše. Kdo nám vezme dolar, vezme nám i vládu. To, co by nám nechal, by ani vláda nebyla. My prostě prohrát nesmíme.“

„Takže mu zavoláte, aby přiletěl jednat a oznámíte mu...“

„Zavolám mu koncem týdne,“ řekl president. „Jen ať se chvíli koupe v nejistotě, třeba trochu změkne!“

„To vypadá věrohodně!“ poznamenal jeden z reportérů.

„Musíme být tvrdí!“ zakončil president.

Netušil, že všechno slyším...

A kdyby jen já!

*****

Expanze

„Takže ti říkají Pokerface!“ obrátila jsem se na Vojtěcha, jakmile jsem ho oťukla a on se mi začal věnovat.

„Vím, že ses tam ještě chvíli zdržela,“ neprotestoval. „Byl jsem tam také, ale naštvalo mě, že vládu tak významné země chápou jen jako hazardní hru. Nechápou, že měli poslední příležitost. Chybu udělali tím, že zvedli sázky v domnění, že já blufuji a oni ještě mohou něco uhrát. Ať si to tedy myslí a ať dál zvedají sázky – aspoň se nebudou tak divit.“

„Jakou poslední příležitost máš na mysli?“

„Poslední příležitost k vládnutí,“ odvětil. „Nehrnu se do toho, ale když mě sami voldemorti donutí do toho praštit, bude to jejich zkáza.“

„My tam snad chceme vládnout?“ zpozorněla jsem.

„Nechceme a nebudeme,“ řekl. „Ale nechat vládnout hazardní hráče také není správné. Kam tuto zemi a málem celý svět zavedli? Mají pravdu jen v jednom. Mohou prohrát ještě hůř a vědí to. Ale představoval jsem si je jako silnější protivníky. Peníze jsou jejich nejsilnější zbraň, proto se jich nechtějí vzdát. Jenže je používali špatně. Přitom se v tom oboru považují za nepřekonatelné machry. Není tomu tak. My na penězích nestavíme, proto si můžeme dovolit na bankách nevydělávat, ale oni pořád nechtějí pochopit, že je právě ta nenažranost zavedla do současné krize. Peníze ztratily hodnotu a s ní i moc a proto se jich vzdají. Dříve nebo později – ale čím později, tím hůř pro ně.“

„Proč jim chceš ale ponechat vládu?“

„Měla jsi dojem, že bychom jim ji ponechali?“ optal se mě.

„Skoro to tak vypadalo,“ řekla jsem.

„To byl úmysl,“ řekl. „Pochopili to špatně a to byla jejich chyba. Jejich současná politika stojí na penězích, proto se jich drží. Kdyby včas pochopili, že peníze nebudou zdrojem moci, snad by se ještě stihli přeorientovat jinam. Ani nevíš, jak jsem rád, že se rozhodli vzdorovat!“

„Jak si to představuješ dál?“

„Za týden mě zavolají a sdělí mi, že odmítají vydat peníze. Já odejdu, jak jsem slíbil, ale už se k nim nevrátím, jak najisto očekávají. Místo toho rozjedeme pořádnou akci k jejich likvidaci, ne fyzické, ale politické. Nepostačí se divit! Ale dnes mě víc zajímá, jak je to s tebou?“

„Co myslíš?“ zarazila jsem se.

„No – chodíš snad na kontroly, nebo ne?“

„Jo tak – no, chodím. Ale zatím je ještě brzy, nic se neděje a Marcel to s tou opatrností nemusí tak přehánět.“

„Opatrnosti není nikdy dost,“ přidal se k Marcelovi. „Aby bylo mezi námi jasno, nebudeš nikam létat. A kdyby to jinak nešlo, nad dva kilometry výšky pro tebe začíná zakázaná zóna. Kolem deseti kilometrů už je oblast zvýšené radiace. Není jí tolik, aby byla lidem nebezpečná, ale dost na to, aby ses jí vyhýbala. Jako čert kříži.“

„Když není lidem nebezpečná, proč bych se...“

„Tvrdí se, že lidem nebezpečná není, aby se nebáli létat, ale každý let v té výši je srovnatelný s jedním rentgenovým snímkováním. Nic moc, ale nemá cenu riskovat.“

„Pokud k tomu nepřipočítáš letištní rentgeny,“ přisadila jsem si.

„Ty to ještě zhoršují, ale i když nehrozí velká dávka, těhotné se jim mají vyhýbat. Což ti naštěstí u kaičen-speciálu ani u kaičen-piko nehrozí. Ale nemysli si, že mi unikneš, dobře víš, že tě při každém letu jistím. Přiberu si k tomu kontrolu letové výšky.“

„Vždyť se teď nikam ani nechystám,“ pokrčila jsem rameny.

„Vždyť ti to taky říkám jen pro jistotu,“ dodal smířlivěji. „Ale docházej na kontroly pravidelně, pan Čchien-jü je opravdu odborník.“

„Nejsi to, doufám, ty?“ napadlo mě najednou.

„Výjimečně ne,“ ujistil mě. „Víš, na tohle je člověk pořád ještě lepší. Roboti mají omezenější výběr senzorů. Něco z toho se promítá i do intuice, takže dobrý lékař-člověk bude ještě dlouho lepší než lékař-robot. I když packal-člověk může být i horší a já jako lékař nejsem úplná nula. Nicméně pan Čchien-jü je lepší. Proto ho tu máme.“

„Poslyš, kolik robotů máš v současné době tady v Somálsku? Neříkej mi, že jenom pana Kou-džu.“

„Mám jich tu víc,“ připustil. „Nejen tady v Továrně. Podařilo se mi proniknout do samosprávy devíti sousedních vesnic a ke zvýšení vlivu jsem je spojil. Umím být v případě potřeby docela přesvědčivý, vedu také pár těžařských firem a pár robotů mám i v zastupitelstvu v Mogadišu. Proč myslíš, že Somálská vláda tak rychle přistoupila na peněžní šintei? Roboti byl vynikající nápad. Robot-lékař nenahradí dobrého člověka-lékaře, ale robot-politik velice snadno nahradí dvacet pitomců-politiků. Asi to ještě není znát, ale už dnes se tady v Somálsku dýchá volněji než v samotné Číně. Chystám se ještě víc proniknout do zdejší vlády, ale hodně dělá i to, že se místní lidé ode mě učí jinou techniku vládnutí. Takovou – lidštější.“

„A proč neuděláš to samé i v Číně?“ napadlo mě.

„A proč myslíš, že to nedělám? Ve Velké Číně je to obtížnější. Jednak je tam politiků víc – Všečínské Shromáždění má přes šest set členů. Za druhé si vládnoucí klany svá místa střeží a není tam snadné někoho nahradit. První vlaštovky již mám, ale zatím je jich málo.“

„A stihneš je všechny ukočírovat?“

„Zatím stíhám,“ přikývl. „Poslední dobou jsem získal kapacity v šintei lidí, co nejsou Virtuály, byla by škoda nevyužít jejich zahálející atomové disky. A protože se další miliony plným tempem vyrábějí, mohu se ještě rozšířit.“

„Skoro abych ti ještě záviděla!“

„Nemáš co,“ odpálil mě. „Spíš naopak. Vždyť i ty se můžeš neomezeně rozprostřít do sítě, když chceš. Uhýbám Virtuálům, kdykoliv se rozhodnou využívat sítě, proto si mě těžko všimnete. Ale je pravda, že jsem v síti nejvíc doma. Jsem už takový!“

To virtuální pokrčení rameny mi připomnělo, že se nedávno přihlásil k mrtvým. To není dobrá zpráva! Ale co s tím svedu? Nejsem ani psycholog, natož robo-psycholog.

Ale – nevím proč, spíš to musela být intuice než rozum – něco mi říkalo, že Vojtěch pomoc potřebuje. Mrtvý člověk není živý, i když se tváří, jako by byl naživu.

Zvlášť, když se tak tvářit přestane.

*****

Druhá Vojtěchova návštěva Bílého domu dopadla jak předpokládal.

President Spojených států pozorně vyslechl jeho opakovanou nabídku k náhradě amerického dolaru virtuálními penězi, jenže pak ji zdvořile, ale sebejistě odmítl.

„Podle našich finančních analytiků se krize dostala přes kritický bod, od kterého se bude situace zlepšovat,“ prohlásil. „O prodeji dolarů již neuvažujeme.“

Vojtěch nehnul brvou, od počátku měl osvědčený výraz poker face.

„Vaši analytici se hluboce mýlí, ale na jejich mínění nezáleží. Záleží jen na vašem rozhodnutí. Rozumím tomu dobře, že odmítáte?“

„Ano,“ přikývl president. „Mohli bychom uvažovat jen o formě spolupráce, výhodné pro obě strany. Údajně máte velký vliv ve čtyřech státech světa.“

„V šesti,“ upřesnil Vojtěch. „Jaká spolupráce by to měla být?“

„Například byste mohl doporučit vládám těch čtyř – nebo šesti – států, aby s našimi bankami obnovily bankovní styk. Pochopitelně ne se všemi, jen s těmi, které se vzpamatovaly nebo se brzy vzpamatují. Mohou vám nabídnout výhodné půjčky na obnovu hospodářství.“

„Žádné půjčky nepotřebujeme,“ odrazil ho suše Vojtěch. „Půjčovat dovedou naše banky také, to není nic těžkého. A také to dělají. Nakonec – vaše banky si mohou u nás otevřít pobočku, kdyby chtěly. Obávám se ale, že by konkurenci našich bank nevydržely.“

„To se cítíte tak silní?“

„Ani ne, jen zákazníky tolik neodíráme. Kdo se uchýlí k vašim bankám, toho mohu leda politovat. Možná se ale nějací najdou, zkusit to můžete.“

„Tomu stojí v cestě několik problémů,“ namítl president. „Pokud vím, vlády těch zemí nám protiprávně vypověděly všechny smlouvy.“

„Protiprávně je trochu silné slovo, pane presidente,“ namítl Vojtěch. „Pokud je mi známo, zrušily dohody, nadiktované v době okupace vašimi vojsky. Už protože to žádné dohody nebyly. Nikdy se jim nedalo říkat právní ani rovnocenné. Okupační diktát přestal platit okamžikem odchodu vašich vojsk, tím padly i nadiktované dohody.“

„Odmítli jste ale o nich mezinárodní arbitráž!“

„Odmítli,“ souhlasil Vojtěch. „Instituce arbitráže jste zakládali vy, takže vám zobe z ruky. Nepovažujeme ji za spravedlivou. Vy jste zato odmítli odškodnit je za okupaci. V mírových podmínkách bylo, že bude považováno za kompenzaci, když je opustíte bez veškerého materiálu kromě osobních věcí a ručních zbraní. Nač tedy ještě nějaká arbitráž?“

„Ale to se týkalo vojenského materiálu!“ namítl president. „Vy jste vyhnali i civilní osoby, které neměly s armádou nic společného!“

„Podmínky příměří nehovořily o vojenském, ale o veškerém materiálu,“ řekl Vojtěch. „Studovali jste mírové smlouvy týden a nebyly tak složité, aby se během té doby nedaly detailně pochopit.“

„Dobře – měli jsme tehdy na zřeteli hlavně mír,“ blahosklonně připustil president. „Asi nám to ujelo, ale když chceme uvést vztahy do normálu, bude nutní smlouvy obnovit, i kdyby na jiném základě.“

„V tom směru se snad již nějaké kroky podnikly,“ řekl Vojtěch.

„Ano, ale skončily neúspěšně. Nepodařilo se uzavřít klíčovou smlouvu o zajištění bezpečnosti našich občanů u vás.“

„Pokud vím, rozhovory uvízly na požadavku vzájemnosti,“ nedal se Vojtěch. „Naše strana požadovala stejná práva a povinnosti na obou stranách, vaše na to nepřistoupila. Chtěli jste výhody, ale bez povinností na vaší straně. Vámi navrhovaná smlouva se vlastně nelišila od předešlé okupační. To se pak nesmíte divit!“

„Od dohody na vzájemnou ochranu investic jste odstoupili vy!“

„Protože ani ta nebyla rovnocenná,“ pokračoval Vojtěch. „Nemůže být rovnocenná smlouva, požadující naše záruky za vaše ztráty, když nemůžete ručit za totéž nám.“

„My jsme ručit chtěli!“ namítl president.

„Navrhovali jsme ručit za ztráty v případě zanedbané povinnosti státem uvedením do původního stavu. Zahrnovalo to škody způsobené vandaly, loupežemi, rozkradením, ale i škody nešťastnými událostmi, jako jsou autonehody. Vy tam neustále prosazujete i finanční náhrady ušlého zisku v dolarech. Pochopte, že je to pro tyto země nepřijatelné, nemají dolary na náhradu škod, nota bene neprůhledně odhadovaných.“

„Můžeme vám je půjčit!“ nabídl rychle americký president.

„Mezinárodní měnový fond za půjčky kárá,“ namítl Vojtěch. „Musíme je tedy omezit a půjčky zkrátka odmítáme.“

„Jak potom chcete ručit za naše investice?“

„Uvedením do původního stavu v případě způsobené škody,“ opakoval Vojtěch. „To je maximum, které jsme ochotni přijmout. Vy nám přece nechcete ručit ani tolik.“

„Ale zaplacení je jednodušší než uvádění do původního stavu a my se placení škod nijak nebráníme!“

„Placení bezcennými penězi je jednodušší,“ připustil Vojtěch. „Jenže to není rovnocenná náhrada. Závazek uvedení do původního stavu je proti tomu obtížnější, zato je uvedení do původního stavu lepší zárukou. Peníze jsou zcela vedlejší.“

„S vámi je opravdu těžká řeč!“ posteskl si president.

„Máte pravdu,“ přikývl Vojtěch. „Dobrá, ukončeme to. Odmítáte tedy odkoupení vaší měny za naši, je to tak?“

„Nemůžete nás k takovému kroku donutit.“

„Ani nechceme.“

„Jaké budou vaše další kroky?“ zeptal se zdvořile president.

„Ven z této budovy, do letadla a do Texasu,“ řekl Vojtěch.

„Do Texasu? Co tam?“ zarazil se president.

„Jednat s tamní vládou,“ uspokojil Vojtěch jeho zvědavost. „Vám ušlo, že stát Texas vyhlásil samostatnost a odtržení od Unie?“

„A vy chcete s nimi jednat?“

„Mají zájem o výměnu dolarů za naše peníze,“ přikývl Vojtěch.

„To si přece nemohou a nesmí dovolit!“

„Proč by ne?“ podivil se Vojtěch. „Jsou od minulého týdne samostatní. Stáhli zástupce z vašeho Kongresu a zastavili výběr federálních daní. Pokud vím, odmítli i účast na vaší volbě, takže ani nejste jejich presidentem.“

„A vy s nimi jednáte? Snad ne o odkoupení dolaru?“

„Právě o odkoupení dolaru,“ přikývl Vojtěch. „Týká se to dolarů na území Texasu, ale vyměnit je musíme rychle, hrozí dovoz nekrytých dolarů z ostatních států. Zdá se, že přechod potrvá něco kolem tří dnů, naštěstí je v tom víkend, takže to nebude příliš vadit.“

„Máme ale s Texasem smlouvy!“

„To je starost vaše a Texasanů,“ podotkl Vojtěch. „Do těch se míchat nebudu. Tady jsem skončil, přeji vám, abyste se přes krizový bod skutečně dostali. Ačkoliv v to příliš nevěřím.“

„Vy s námi dál jednat nebudete?“

„O čem chcete jednat? Odmítli jste náš návrh! Nemám oprávnění jednat za státy, které přijaly naši měnu. Jsou to pořád suverénní země. Musíte jednat přímo s nimi.“

„Jak myslíte,“ pokrčil rameny president. „Ale měli bychom projednat ještě něco. Chystá se na vás hromadná žaloba o náhradu škod, způsobených vašimi vraždami!“

„Zajímavá žaloba,“ podotkl suše Vojtěch. „Kdo ji může podávat?“

„Vdovy a sirotci po zavražděných, ale na vašem místě bych je nepodceňoval. Mají naše nejlepší právníky a ve hře budou miliardy.“

„Může to být zajímavá žaloba, ale – co s ní mám společného?“

„Vy jste ty vraždy přece podle svých vlastních slov umožnil!“

„Neumožnil jsem vraždy,“ odvětil Vojtěch. „Umožnil jsem vykonat soud nad hromadnými vrahy Somálska. To nejsou vraždy! Bylo by to poprvé, aby se příbuzní zločinců domáhali odškodnění!“

„Jde o to, jak to posoudí soudy,“ podotkl president štiplavě.

„Jistě,“ přikývl Vojtěch. „Jenže časy imperiálních soudů skončily.“

„Myslíte?“

„Pokud vaši soudci ty absurdní žaloby neodmítnou, ocitnou se sami před našimi soudy. Možná to bude nutné jako precedent.“

Vstal, obrátil se a vyšel. Jako minule, ani teď se mu nikdo nepostavil do cesty, ale všichni novináři, reportéři a kameramani na něho dělali posměšné obličeje.

Netušili, co se právě stalo.

*****

Jednání v Texasu bylo delší, ale výslednější.

Texaská republika přistoupila na výměnu veškerých financí za elektronické peníze, řízené peněženkami šintei. Vojtěch, pořád ještě v těle vesmírného monstra, se zavázal k dodávce čtyřiadvaceti milionů šintei, a na jejich správu. Součástí dohody byly výpočty daní a republikového rozpočtu, i poskytování kontrolních dat, na nichž by se dalo posoudit, jak elektronické peněžnictví a zejména daně fungují.

Zastupitelé státu Texas měli kupodivu přehled o úloze šintei ve světě. Nejcennější informace získali v Egyptě, čtvrtém státu vybaveném novým peněžnictvím, kde byly zkušenosti nejlepší. Egypt nebyl země rozvrácená válkou, předtím prosperoval a vláda si od nového systému slibovala větší pořádek v daních, nedosažitelný v zemích vyznávajících bakšiš. V Egyptě lidé neviděli v Američanech nepřátele a s Texasany ochotně spolupracovali. Vojtěch alespoň nemusel zdlouhavě vysvětlovat, jak nový systém funguje, jak se používá a jaké má přednosti. Texasané zhruba věděli oč jde a zajímali se jen o jedno: kdy může být systém šintei v provozu.

Nebylo to ovšem snadné, protože jen na váhu představovalo to množství šintei asi tisíc tun. Musely to přepravit tři lodě, vypravené z Japonska, z Indie a ze Somálska. Učitel Šoiči Nakamoto se na konferenci, zabývající se Texasem, přimluvil za přednostní dodání do Texasu a zajištění nutného množství šintei pro zbytek Spojených států, ačkoliv se tím odsunulo i jejich zavedení v Japonsku.

„V Japonsku to nebude problém,“ zdůvodňoval to. „Ale zavedení šintei v Americe by bylo opravdu významné vítězství Virtuálů.“

Konference s tím souhlasila a akce mohla začít.

Celou produkci šintei Somálské Továrny za poslední dobu teď balili, nakládali do kontejnerů a odváželi do přístavu v Kismaayu, ale výroba v Továrně se nezastavila, běžela dál. Problém přechodu na šintei bylo, že se musel provést naráz a co nejrychleji. A potřebný počet přístrojů musel být vyrobený ještě před zahájením výměny. Spojené státy mají bratru tři sta milionů lidí, takové množství se nedá vyrobit za týden. Ale bylo třeba mít tolik šintei v záloze, kdyby to bylo potřeba.

Texas bude první vlaštovka v Americe.

Japonsko zkrátka může počkat.

*****

U mě se to zkomplikovalo, když mi pan doktor Čchien-jü při další zběžné kontrole jemně sdělil, že se nemám psychicky připravovat na jedno mimčo, ale hned na dvě. Budu mít dvojčata. Marcel se při té zprávě rozplýval radostí, ale aspoň jsem od něho mohla čekat morální podporu. Beztak jsme si plánovali dvě děti těsně po sobě, aby si mohly spolu hrát – když je mezi sourozenci velký rozdíl, už to není to pravé. Budeme mít hned partu, bude to tak lepší, bude to aspoň při jednom.

Jen jsem zatím nevěděla, co to bude. Nejvíc by se mi líbila parta kluků. To by byla demoliční četa! Ale ani dvě holčičky by nebyly marné, s nimi bych si jistě rozuměla. Ale to zatím pan Čchien-jü nevěděl. Na ultrazvuku se daly sotva rozpoznat dvě hlavičky, na podrobnosti je ještě příliš brzy. Nu což, aspoň to. Moje teta se prý dozvěděla, že bude mít dvojčata, až krátce po porodu první holky – pro ni to musela být rána, když si bláhově myslela, že už má všechno za sebou! Přece jen je lepší, když má na to člověk čas a může se psychicky předem připravit.

Na jménech jsme se dohodli rychle. První holčička měla být Katuška, druhá Mireille, první kluk měl být Marcel, druhý Vojtěch. Ano, ale měla bych se připravit i na mnohem větší váhu. Už takhle nejsem tintítko a teď ještě tohle! Budu se valit jako ledoborec.

Smutné je, že to nebude v Čechách. Naši by měli radost! Přece jen – Afrika je Afrika, je to daleko od domova. Budu tady mít aspoň Marcela, no – uvidíme! Kdybych se nenamočila s Virtuály, teď bych ještě studovala v Praze a na tyhle komplikace bych měla ještě fůru času.

Ale na druhou stranu, naše děti budou mít jednou zajímavou památku. Už to, že budou mít tátu Francouze, mámu Češku a místo narození Kismaayo, Somálsko.! Naši malí světoběžníci! A budou si hrát s malými Číňánky... kdoví, jestli se nenaučí dřív čínsky!

Netušila jsem, že naše děti si spolu nikdy hrát nebudou...

Ale to nemohl vědět nikdo.

*****

Texas

<img align=left width='45%' src='./texas.jpg'>

Druhé jednání s Prozatímní vládou republiky Texas probíhalo coby upřesňování již dohodnutých postupů.

V přístavu Galvestone kotvila loď Takajima Maru s nákladem šintei. Bylo třeba vyložit je a někde uskladnit, než připlují lodě z Indie a Somálska. V Austinu bude krátké školení úředníků, kteří budou šintei lidem přidělovat – každý přístroj musel svému majiteli při přebírání a kontrole totožnosti přečíst oko, aby pak reagoval pouze na něho. Při té příležitosti chtěli provést sčítání lidu – Texasané očekávali přírůstek, neboť při tom očekávali odhalení nelegálních imigrantů. Vojtěch jim doporučil nedělat jim problémy, vyhlásit všeobecnou amnestii a pokud se imigranti nechtějí vrátit, přijmout je za občany. Bude to humánnější než vyhánění a vyřeší se tím i nelidské zacházení s přistěhovalci. Jako právoplatní občané už se nebudou muset nechat odírat vydřiduchy.

Bylo také třeba naučit obyvatele se šintei zacházet. Běželo o tom školení v televizi, natiskli instruktážní letáčky. Legalizace přistěhovalců měla za cíl přesvědčit je, aby se bez obav přihlásili o šintei – jakmile se stanou občany, ztratí důvod se skrývat. Nový systém má samozřejmě i své nevýhody – kdo není zapojený, ten nemá možnost využívat peníze a bez nich přežijí ještě tak osamělí medvědi v jeskyních.

Jednání probíhala v Austinu, hlavním městě republiky Texas. V Texasu bylo právě horko, i bez teplotních senzorů jsem to odhadla podle propocených košil, to bylo asi to jediné, čeho jsem si všimla.

Vojtěch skončil další kolo jednání a odešel ke svému letadlu, já jsem se ještě zdržela. Zajímalo mě, co si zástupci Texasu říkají mezi sebou, když Vojtěch odejde. Pravda, bylo to šmírování a neměla bych to dělat, ale bylo to prostřednictvím jejich vlastního kamerového systému, takže se to tak jako tak nahrává a někdo to později vyhodnotí. A když mohou šmírovat jedni, je spravedlivé, aby mohli i druzí.

Najednou se zvenku ozvala strašlivá rána.

Viděla jsem, jak jeden televizní kameraman podvědomě zapnul kameru a utíká ven, neváhala jsem tedy a přenesla se do jeho kamery, abych byla při tom, až něco uvidí.

Shora padaly kusy křídel, motor a zbytky trupu kaičen-piko, roztrhané na malé kousky. Proboha! Co se tu vlastně stalo?

Motor dopadl první a zaryl se hluboko do asfaltu, ostatní trosky padaly pomaleji.

Levé delta-křídlo, uražené a ožehlé, doplachtilo do koruny stromu, kde přerazilo několik větví a zůstalo zaklíněné v koruně. Pak se ozvalo několik plechových nárazů, jak dopadly další plechy. Po chvilce rachot dopadajících posledních kusů trosek dozněl a lidé se začali sbíhat, aby si je prohlédli. Kameraman byl mezi prvními.

„Vojto!“ oťukla jsem Vojtěcha.

„Viděla jsi to?“ zavrčel na mě Vojtěch. „Sestřelili mě jako kachnu! Ještě že jsem tam měl jen robota!“

„Jak ti to mohlo uniknout?“ zajímala jsem se. „Vždyť jsi až dosud tak pečlivě sledoval, aby se nic podobného nemohlo stát!“

„Budeš se asi divit – nevím,“ odpověděl. „Rozprostřel jsem se po všech kamerách, ale nikde... moment, teď jsem něco zahlédl... běží přímo do další kamery... a mám je, tři hoši v uniformách US Marine Corps, jeden si nese odpalovací zařízení staré stingrovky.“

„Takže to jsou oni?“

„Nejspíš. Proto mi to hned nedošlo, starodávné stingery ještě nezvládáme. Pošlu na ně raději policisty, ať si to s nimi vyřídí...“

„Jak?“

„Bavím se právě s místními šerify, hoši přímo hoří netrpělivostí předvést, že jsou taky k něčemu dobří...“

V dalekém Somálsku jsem se svalila do křesla, aby mě mé vlastní tělo nezdržovalo, rozdělila jsem se na více dílů a také jsem se zkusila rozprostřít.

Kamera televizního reportéra zabírala Vojtěchovu mrtvolu – přesněji trosky jeho robota, přezdívaného Poker face. Ležely nehybně na okraji chodníku, kam dopadly. Při pohledu na ně muselo být každému jasné, že je to jen robot – nu což, je to pravda, nikdy jsme to netajili, přesněji řečeno, nikdy jsme to nikomu nevyvraceli, vlastně to nikoho nenapadlo. Služebna místního policejního ředitelství bzučela jako hnízdo sršňů a reportéři také mezi sebou vášnivě diskutovali.

Dvě policejní auta s kamerami k pořizování dokumentace právě najela na skupinku amerických mariňáků. Byli ozbrojeni, ale přesila byla tak drtivá, že odhodili zbraně a zvedli ruce. Neutečou, holoubci!

„Katko, rozděl se, navedu tě někam!“ oťukl mě pro změnu Vojtěch.

Dobře že mě napadlo uklidit vlastní tělo do křesla! Teď už jsem neměla rezervy ani na jeho kontrolu. Místo toho jsem se ocitla v jakési potemnělé kovové místnosti, plné obrazovek a přístrojů, kde lidé v uniformách padali jeden přes druhého, neudrželi se ani v křeslech vybavených opěrkami.

„Co se tu děje?“ zeptala jsem se Vojtěcha.

„Otáčím jim ponorku do protisměru, ale musím hodně prudce, kormidla jsou na doraz a vypomáhám si i šrouby.“

Jistě, loď s poškozeným kormidlem, ale s více šrouby může nouzově zatáčet, když se šrouby na jedné straně točí proti těm na druhé straně. Taková zatáčka může být prudší než je zdrávo. Bylo to vidět na námořnících, zoufale se chytajících všeho, co vypadalo aspoň trochu pevně. Trčela jsem v kameře pod stropem kajuty a dychtivě sledovala, co se tu děje. A že se toho dělo! Lodí cosi otřáslo, pak ještě jednou.

„Co to bylo?“ zase jsem hledala vysvětlení u Vojty.

„Dvě torpéda,“ nenechal mě dlouho tápat. „Já vím, ponorky jsme ještě neprobírali, ale teď není čas na teorii. Tohle není cvičení!“

Dvě strašlivé exploze otřásly ponorkou. Světla v kabině zhasla, ještě pár vteřin svítily některé obrazovky, ale nemohla jsem rozpoznat, co na nich vidím. Na jedné se najednou objevila jakási stěna, měla jsem dojem auta, řítícího se proti zdi. Následoval další otřes, při kterém zhasly i poslední obrazovky. Kamera ještě pracovala, ale potmě se obraz změnil k nepoznání. Viděla jsem jen proud něčeho temného, nejspíš studené vody, zalévající kabinu. Rychle vystoupila až ke kameře – topící se námořníci se v ní zoufale zmítali – pak to ale prsklo a byla jsem rozdělená na počet dílů o jeden menší.

„Ponorka a dva torpédoborce,“ komentoval to Vojtěch. „Vyslali je, aby v přístavu potopily Takajima Maru, naloženou šintei. To si někdo šeredně odskáče!“

Měla bych ho chápat, právě ho zase zabili. Ale na druhé straně pro nás ztráta robota neznamená o moc víc než bliknutí, jako když před chvílí voda natekla do kamery, ve které jsem pobývala. Víc ho jistě rozčílilo, co chystali proti lodi Takajima Maru, proti lidem na ní a také proti našemu projektu šintei. To by si měl vážně někdo odskákat!

„Ale proč zase jen námořníci?“ zaútočila jsem výčitkou na Vojtěcha.

„Protože nemám čas se s nimi zdržovat!“ odsekl Vojtěch.

„Ty že nemáš čas?“ podivila jsem se – už hodně okázale.

„Budeš se asi divit – nestíhám,“ ujistil mě.

Po zádech mi přejel mráz, ačkoliv v Somálsku bylo horko. Vojtěch – a nestíhá? Co by to muselo být?

Večer pořádali Číňané na dvoře Továrny lampionový průvod, ale v jejich zvycích jsem se nevyznala a nevěděla jsem proč. Teď už tu byla hluboká noc, zatímco v Texasu byl večer a slunce rychle zapadalo.

„Co se děje?“ vyhrkla jsem na Vojtěcha rychle.

„Menší humanitární mise,“ odvětil značně sarkasticky. „Právě jsem poslal k zemi bombardéry. Pětadvacet B-52 a třicet menších. Sundaly je vlastní stíhačky, ale je to horší, než jsme si mysleli! Zdá se, že jsme ve válce, Katko! Zbytek Spojených států se rozhodl zadupat do země Texas! Texasané ovládli radnice, jenže armáda poslouchá Hlavní štáb – a ten teď vede pekelně důkladnou akci! Účastní se jí přes dvě stě letadel ze tří směrů, Národní garda po zemi a aspoň čtyřicet válečných lodí od moře!“

„Jakou má podle tebe Texas naději?“ zeptala jsem se ho rychle.

„Beze mě – nulovou,“ řekl. „Se mnou o něco větší, ale... je mi líto, ale musím teď proti vojákům využít jejich vlastní letadla. Nemohu je nechat na pokoji! Snad bych je zastavil vypnutím motorů aut, ale rozběhli by se mi a doběhli ty to pěšky A až by se dostali do nejbližšího města, nastalo by tam peklo.“

„Co s nimi uděláš?“

„Útočím,“ odvětil lakonicky. „Padesát letadel nalétlo na kolony vozidel Národní gardy. Osm pilotů se katapultovalo, ale stroje letí dál, teď odjišťuji rakety... Zkus se mi sem někam připojit!“

Dal mi přibližně směr a vzdálenost, připojila jsem se k nějakému letadlu. Řídil ho zřejmě Vojtěch, v kabině nefungovalo vůbec nic, asi to bylo jedno z těch letadel, ze kterých už se piloti katapultovali, když zjistili, že je stroj neposlouchá, ale zatím letělo dál. Orientovala jsem se podle kamer nočního vidění, byla na nich vidět dole na zemi jakási kolona blíže neurčených vozidel, v zelené mlze nebyly vidět detaily, jen světle zelenější krabice – ale náhle to přezářily dvě oslnivě zářící hvězdy, snášející se k nim... pak tam ale vzplálo obrovské kolo zeleného ohně, ale to už letoun zvedal nos vzhůru, celou otočku mířil k nebi, kamera ukazovala tmu, ale pak se na ní zamíhala další část kolony. Teď už byla protkaná zelenými ostrovy ohně... a obraz se opakoval – další dvě hvězdy se hnaly dolů, raketový oheň střel přezářil citlivé oko infrakamery, další obrat – čerň a nejistota...

Proboha, tam dole se ale musel odehrát masakr!

Padesát letadel... jestli každé odpálilo čtyři střely, pak to byly dvě stovky střel... to tedy bylo peklo! Tak se asi cítili vojáci Saddáma Husseina, když se na ně snesla skoro stejně vyhlížející Děs a hrůza! Ačkoliv... proti iráckým vojákům používali tenkrát i sekačky kopretin, to muselo být ještě o třídu děsivější.

Co teď? Záleží na tom, v jakém letadle se nacházím a kolik toho veze. Kdyby na začátku byly pod křídly čtyři rakety, byl by raketovému koncertu konec, ale jestli jich je tam víc... Vědět aspoň, co je to za typ, jenže já z toho letadla vidím jen dopředu jednou infračervenou kamerou...

Letadlo se opět otočilo nosem k zemi.

Dole hořely souvislé pásy ohně. Divize už nikam nedojede, právě dorazila na svou konečnou stanici, ale... co ještě? Copak to nestačilo?

Dva – tři – pět prchajících tanků! Žádné jiné vozidlo nedokáže prolomit svodidla a odbočit z dálnice, jedině obrněné obludy. Kdyby si zvolily směr od Texasu pryč, nebyly by nebezpečné, ale jedou opačným směrem, jako kdyby neutíkaly, ale za každou cenu pokračovaly v útoku. A je to možné, rozkaz je rozkaz, o rozkazu se nepřemýšlí, rozkaz se vykoná!

Čím blíž jsou, tím více podrobností... Takhle zblízka snad nemá cenu útočit, letoun by se mohl dostat do okruhu exploze raket...

A najednou jsem pochopila. Letadlo mělo opravdu jen čtyři rakety, ale v nádržích má ještě několik set litrů paliva...

Pohled zblízka zezadu na ujíždějící tanky... Je to tedy nálet kamikaze, už bez pilotů, kteří se včas katapultovali... z letadla je vlastně řízená střela, létající plamenomet...

Poslední obrázek z kamery... nedokončený... luplo mi v hlavě a byla jsem o další část jednodušší... Pak jsem si to jen představovala.

Obrovský náraz zezadu zdrtil tanky do jednolité hromady železa a zalil je stovkami litrů ohnivé záplavy...

Requiescant in pace!

*****

Američané proti Američanům!

Necháte se zabíjet vlastními vojáky?

Pirátská stránka Svobodu světu se rozrostla o další podstránku Pravda o texaském horroru. Námět byl velice podobný známé stránce o Somálsku, ale tentokrát pojednával o mnohem bližším bojišti.

Pentagon se rozhodl ztrestat Texas za vyhlášení samostatnosti! Američtí hoši byli posláni zabíjet americké otce, ženy a děti!

Titulky doprovázely drastické záběry, pořízené za svítání helikoptérou. Kdekoliv dopadne taková střela do lidí, leží po okolí rozhozené roztrhané kusy těl, rukou a nohou. Takové obrázky se veřejnosti zásadně neukazují, ale když se přece jen objeví, týkají se vždycky lidí kdesi daleko.

Tohle ale nebyli talibanci, to byli podle uniforem američtí hoši!

Policejní helikoptéru poslali na obhlídku bojišť z policejního ředitelství v Austinu, ale obrázky obletěly Spojené státy dřív než se dostaly na policejní stanici. Byly to hrozné záběry – a to byly pořízené z výšky! Zblízka by se každému zvedal žaludek ještě víc.

Marines sestřelili parlamentáře!

Mimozemšťané za sebe poslali robota!

Právem nám nevěřili!

A poté následovaly obrázky sestřeleného kaičen-piko i zbytky Vojtěchova robota.

Teroristický útok mariňáků proti parlamentáři!

Zajatí mariňáci vypověděli, že jen plnili rozkazy.

Kdo jim ale vydal rozkazy nerespektovat parlamentáře? Stopy teroristů končí v Pentagonu!

Největší teroristická centrála na světě je právě tam!

Co na to president Spojených států?

Americkým raketám je třeba přiznat účinnost – i když tady se obrátily proti nim samotným. Ale oni je beztak chtěli použít proti vlastním, nebo ne?

Závěry byly jednoznačné.

Pozor! To není cvičení! A není to ani daleko za hranicemi!

Tohle provedli na rozkaz z Pentagonu Američané Američanům.

Tohle se děje přímo u vás!

Jak dlouho vás ještě budou zabíjet?

*****

Protiútok vlády Spojených států nedal na sebe dlouho čekat.

Vláda Spojených států prostřednictvím médií odmítla, že by do Texasu posílala své vojáky za účelem svržení nezávislé vlády Texaské republiky. Podle mluvčího Pentagonu byli vojáci na běžném cvičení, nacvičovali přesun na velkou vzdálenost a nikdy se nepřiblížili více než čtyři kilometry od hranic Texasu.

Což byla mimochodem pravda, přesně tolik jim ještě zbývalo – ovšem z dálnice by neměli kde sjet, nejbližší odbočka byla až na území Texasu. Během přesunu je napadlo a zdecimovalo letectvo Texaské republiky. Vláda Spojených států požaduje na vládě odtržené republiky vysvětlení, přísné tresty pro viníky a kompenzaci vzniklých škod.

Letectvo Texaské republiky se dalo vyloučit podle evidenčních čísel havarovaných letadel a Vojtěch si předsevzal najít na armádních serverech příslušnost všech letadel, jejichž trosky se válely poblíž hranic s Texasem.

Ani slovo o incidentu u přístavu Galvestone, kde se po sérii záhadných výbuchů potopily dvě USS torpédovky a jak jsem věděla, na dně skončila i neohlášená ponorka. Ani slovo o dalších lodích, které se obrátily a odpluly z dohledu texaských břehů. Ani slovo o pilotech z okolních leteckých základen, kteří se katapultovali – nikdo z nich nebyl z letectva Republiky Texas.

Vláda Spojených států požaduje na vládě odtržené republiky Texas vysvětlení... To ale neměla dělat, protože vysvětlení se díky stránkám Svobodu světu ihned rozšířilo po celém internetu i daleko mimo Americký kontinent.

Republika Texas nemůže podat vysvětlení zkázy Národní gardy u svých hranic, neboť se tam v kritické době žádné letadlo Republiky Texas nenacházelo. Letadla Republiky Texas nepřekročila své hranice, podle čísel na vracích šlo o letadla Federální, odpovědnost proto leží na Federální vládě, přesněji na Pentagonu a na Hlavním štábu.

Na území Republiky Texas se odehrál nebezpečný incident, kdy raketa stinger sestřelila letadlo s parlamentáři, což se všude ve světě považuje za hrubé porušení zásad diplomacie. Dopadení teroristé jsou příslušníci USMC, vyslané jejich nadřízenými spáchat teroristický čin, za který jim teď podle zákonů Republiky Texas hrozí trest smrti. Vláda Republiky Texas naopak požaduje na vládě Spojených států vysvětlení teroristického činu s ujištěním, že viníci budou potrestáni.

Diplomatická přestřelka by sama o sobě byla neškodná. Horší je, že se zde začal opakovat počátek nejkrvavějšího konfliktu na území Spojených států, známého jako válka Sever proti Jihu. Poslední akce dávala tušit, že to již začalo. Obě strany vyhodnocovaly, co se vlastně stalo a jak z toho případně ven.

A Texas to rozhodně neměl snadné.

*****

Když se na obrazovce počítače v presidentově pracovně objevil nápis, vyzývající k jednání, president vztekle vytrhl z počítače přívodní šňůru. Obrazovka ihned ztmavla a bylo zřejmé, že k jednání nebude ten správný čas. Po chvilce zabzučela nedaleká laserová tiskárna a ačkoliv byl počítač již vypnutý, vyjel z ní list papíru.

President vytrhl z elektrické zásuvky i přívodní šňůru tiskárny, potištěný list papíru bez čtení zmačkal a odhodil do odpadkového koše. Netrefil se však a papír se od koše odrazil.

President se shýbl, aby papír konečně dopravil do koše, ale v té chvíli slabě vykřikl a pak se bezvládně složil na podlahu.

Po chvíli nahlédl do místnosti muž z ochranky.

„Volal jste někoho, pane?“ zeptal se. Pak si všiml ležícího těla.

Ostrý hvizd píšťalky přivolal několik dalších. Brzy se přihnal i lékař v bílém plášti, neztrácel ale čas, sklonil se k ležícímu a chvíli se jím zabýval. Pak se ale vzpřímil a zamračeně se rozhlédl po ostatních.

„Srdeční selhání. Exitus.“

„To není srdeční selhání!“ opravil ho jeden z ochranky.

„Promiňte, ale já to snad poznám!“ ohradil se podrážděně lékař.

„Podívejte se na tohle a pak mluvte!“ podal mu muž z ochranky zmačkaný a opět vyrovnaný list papíru, vyproštěný z presidentovy ruky.

Lékař přelétl očima text – a zaklel.

„Vážený pane presidente!“ začínalo to.

„Není většího zločinu než válka! Kdo ji zahájí, zaslouží si trest nejvyšší. Vaše strana zahájila válku, činíme vás za ni jako vrchního velitele armády odpovědného. Odmítl jste jednání o míru a nezávislý soud Svobodu světu vás proto odsoudil k trestu smrti. Poprava bude vykonána ihned, neboť hrozí nebezpečí, že svůj zločin ještě zhoršíte.“

„Co vy na to, doktore?“ zeptal se příslušník ochranky, když viděl, že lékař dočetl.

„Zničte to!“ vyhrkl hbitě lékař. „Potvrdím to srdeční selhání!“

„Na vašem místě bych to nedělal,“ zavrtěl hlavou bodyguard. „Přijdete jen o prestiž. Vsadím co chcete, že to bude ještě dnes na stránce Svobodu světu. Byli tu neviditelní, vy to nechápete?“

„Neviditelní!“ vybuchl lékař. „To je proti přírodním zákonům! Nikdo tu není!“

„Tím bych si nebyl tak jistý!“

„Vždyť ani vy se těch neviditelných nebojíte!“

„Neviditelní jdou vždycky po nejvyšších. Vy ani já se jich bát nemusíme. Ale jak se zdá, nastávají nám kruté časy!“

„Jste snad ochranka! Dělejte něco proti tomu!“

„Proti komu? Nebo snad proti čemu? Nevíme o tom nic, než že jsou to neviditelní. Co chcete proti nim dělat?“

„Tak aspoň zajistěte všechny východy z místnosti...“

„Jsou zavřené a v obou jsou naši lidé. Jak je chcete víc zajistit?“

„Všechno perfektně hlídáte – a tady vám zavraždili presidenta!“

„Byli tu neviditelní,“ opakoval chlap od ochranky. „Co s tím naděláte? Nic! Nikdo jim ještě nezabránil udělat, co vyhlásí!“

„Ale to je přece strašné! To by se mohlo kdykoliv opakovat!“

„Pokud se to už nestalo,“ přikývl odevzdaně chlap. „Mohlo by se to opakovat i v Hlavním štábu! Neviditelní půjdou jistě i po nich.“

„Proboha! A nemůžete jim tam zavolat?“

„Vlastně mohu,“ vytáhl jiný člen ochranky služební telefon.

Chvíli čekal na spojení, než telefon začal štěbetat.

„Jo? U nás taky. Sejmuli presidenta, koho u vás?“

Sluchátko rozčileně ševelilo.

„Taky vás potěš... Nějak to přežijte!“

Zrušil spojení a obrátil se k ostatním.

„Varování už nepotřebují,“ řekl. „Mají patnáct mrtvých. Komplet štáb, leží tam jeden přes druhého a taky nikdo nic neviděl. Neviditelní!“

„Co ale budeme dělat?“ svěsil hlavu lékař.

„Nic! Sepíšeme protokol, přiložíme jako důkaz tento papír a vše svěříme do pravomoci někoho jiného. Víc není v našich silách.“

„Ale to by se pak mohlo kdykoliv opakovat!“

„To už se opakovalo a nikdo na nic nepřišel! Uvidíme, jak se na to bude tvářit příští president. Jestli nebude úplně pitomej, má už teď v kapse Nobelovu cenu míru a tentokrát naprosto zaslouženě!“

„A když ne?“

„No, jestli nebude úplně blbej, bude mírovější než kdysi hippies!Jinak ho čeká srdeční selhání a jakže jste to říkal? Exit?“

„Exitus – to znamená smrt.“

„Tak přesně to.“

*****

Poprava dalšího amerického presidenta patřila mezi události, které se nedají utajit. Skupina hackerů, známá pod jménem Svobodu světu, ji navíc spolu se zprávou o popravě všech členů Hlavního štábu okamžitě uvedla na svých plovoucích stránkách. U každého bylo jmenovitě uvedeno, že se mu klade za vinu vydání rozkazů k útoku na Texas, což je vlastně zahájení války bez vypovězení.

Americká spisovatelka Deborah Eisenbergová kdysi příznačně napsala: Američané jsou jediný národ na světě, který skálopevně věří své vlastní propagandě. Hackeři si ale získali spousty příznivců, neboť ukázali, jak se věci mají ve skutečnosti. Když se jejich zprávy lišily od vládních, mohli jste se klidně vsadit, že vládní propaganda neříká pravdu, ale lže jako když tiskne.

Jejich odpůrci (a současně zastánci tvrdé ruky) uspořádali před Bílým domem na podporu vlády demonstraci a žádali postavit hackery, především Svobodu světu, mimo zákon. Jako by to neplatilo od samého začátku! Demonstrace ale požadovala uspořádat nad nimi soud v jejich nepřítomnosti a odsoudit je za podvratnou a teroristickou činnost. Nic jiného než trest smrti podle nich nepřicházel v úvahu.

Kdyby k tomu došlo, byl by to nepříjemný precedent. Ale státním zástupcům ani soudcům se do kauzy příliš nechtělo. Po nedávné čistce jich zbylo příliš málo a ti, kdo zasedli na místa svých předchůdců, si byli dobře vědomi, že soud má smysl jen když se dá rozsudek vynutit silou. A ta teď nebyla na jejich straně.

Novým presidentem se stal dosavadní vicepresident. Ke svému štěstí byl v době Texaského incidentu v nemocnici, takže ani nebyl na seznamu viníků a tedy ani na seznamu popravených. Ale jak se zdálo, teď litoval, že se dal na politiku. Mohl se utěšovat jen tím, že byl od začátku proti vojenskému řešení a tak zbrklý rozkaz by nevydával.

Ani nový Hlavní štáb, sestavený z důstojníků, posbíraných kde se dalo, nejevil zájem na další válce. Přece jen je rozdíl poslat statisíce vojáků dobývat cizí země a pak bez ohledu na ztráty vydávat blahosklonná prohlášení o úspěších, a dnešním stavem, kdy mohli být zmasakrováni nejen vojáci, ale s velkou mírou jistoty i generálové, navzdory jejich zakopání ve spolehlivých protiatomových krytech. Co čert nechtěl, kryty měly sice vydržet zásah atomovými zbraněmi, jenže najednou se zdálo, že do nich neviditelní vniknou bez problémů.

No – nebyla to tak docela pravda.

Vojtěchovi se jedné noci podařilo vpašovat do bunkrů Hlavního štábu dvě vaspidy a pět krys, ale pak se zavřela veliká protiatomová vrata a víc už jich tam nedostal. Jedna krysa měla vestavěnou chladničku na dvacet šipkových střel, dvě měly vzduchovky, takže mohly operovat samostatně a jedna je mohla natahovat vaspidám, neboť všemi úzkými průduchy prolezly jen obratnější a menší vaspidy. Stačilo to na pět rozsudků smrti před Texasem a patnáct poté. Tím šipková munice došla a kdoví, kdy se Vojtěchovi podaří dopravit jim další. Nejlepší by asi bylo, kdyby to už nebylo třeba.

Zatím se však zdálo, že možnosti neviditelných neznají hranice a generálové z nich měli respekt. Vojtěch převedl krysí jednotku do nejzastrčenějších míst ventilace, natáhl jim tam elektrický kabel, aby se mohly v klidu dobíjet, a pak je vypnul. Nechal hlídat jednu, ale i tu měl jen zavěšenou na jedné hlídací smyčce.

Tím byly naše možnosti zásahu v Hlavním štábu prakticky vyčerpány, ale protivník to nevěděl, takže se obával nejhoršího, což bylo to nejlepší, co jsme si mohli přát. Ačkoliv Vojtěch také tvrdil, že není horší chyba než podezírat protivníka z kapitulace.

A zvláště voldemorty.

*****

Do Galvestonu zatím dorazily další dvě lodě, indická a čínská. Šintei byly na místě a instalace mohla začít.

„Nechceš vypomoci?“ obrátil se na mě Vojtěch. „Svěřím ti jednu robotku – a třeba i dvě, mám jich tu mírný přebytek.“

„Půjč mi jednu a uvidím!“ řekla jsem. „Mohu zatím odstavit v Čechách Lili a tady v Somálsku Hai-pi, pak klidně zvládnu dvě.“

S Lili mi v Čechách pomohl František, vyhrabal na půdě v seně tunel, kam jsem Lili položila a vypnula. U Hai-pi to bylo jednodušší, tu jsem v našem bytě zavřela do skříně a mohla jsem převzít ty dvě v Americe.

Peggy Sandová byla drobnější blondýna, trochu podobná Lili, takže mi nedalo moc práce si na ni zvyknout. Americké robotky byly vylepšené, vypadaly přirozeněji a na ovládání jednodušší, opět byl na nich vidět pokrok ve vývoji. Odjela jsem s ní s kamionem plným šintei do Dallasu, měla jsem tam vést školení. Posádku kamionu tvořili dva řidiči, aby se střídali v řízení. Já jsem s nimi jela jen jako doprovod na nouzovém sedadle vzadu.

„Ručíte mi za ni, rozumíte?“ nabádal je Vojtěch v těle bodrého Texasana.

„Jasně, šéfe!“ zabručeli oba.

Pak jsme nasedli a vyjeli. Hoši prý cestu znali, nemusela jsem je navádět. Byla jsem s nimi jako součást nákladu. Zavěsila jsem Peggy na kontrolní smyčku a věnovala se druhé, Nancy.

Nancy Sandová měla sice stejné příjmení, ale za sestry jsem je vydávat nemohla. Nancy byla totiž černoška. Rozměrově mi byla podobnější, skoro stejně tlustá. Vojtěch mě přidělil do posádky dalšího kamionu směr hlavní město Austin, jehož posádku tvořila dvojice Eddie a James. Eddie, drobnější frajer s rozcuchanou hnědou čupřinou, byl neustále usměvavý, zamračenější James byl pěkně rozložitý černoch. Řekla jsem si, že bych se k němu jako Nancy docela hodila, ale Vojtěch mě nabádal, abych s nikým nezkoušela flirtovat. Nejedu s nimi proto, abych je rozparádila a pak zklamala.

„Už jsi mě někdy viděl flirtovat?“ odrazila jsem mravoučnou řeč.

„A co Marcel?“ namítl.

„Ten si kupodivu začal se mnou, ne já s ním,“ ujistila jsem ho.

Vyjeli jsme zhruba s hodinovým odstupem, až do Houstonu jsme měli stejnou trasu a mohla jsem si ji tedy prohlédnout dvakrát po sobě. Jednou jako Peggy, pak znovu jako Nancy. Ale upřímně řečeno, dálnice jako dálnice, až na občasnou benzínovou pumpu tu nic pozoruhodného nebylo a pro Nancy to byla spíš nuda. Pustili mě na přední sedadlo, Eddie řídil, zatímco James na nás koukal ze zadního nouzového.

„Jak jste se k tomu dostala, slečno? Či snad paní?“ oslovil mě v podobě Nancy jako první frajer Eddie ze sedadla řidiče.

„Kdybych vám to vyprávěla, nevěřil byste mi,“ usmála jsem se.

„Třeba ano,“ krčil rameny Eddie. „Už jsme toho zažili dost, jen tak nás nemůžete rozházet!“

„Asi jsem se dostala do špatné společnosti,“ nakousla jsem to. „Snad to znáte, hackeři, počítačoví piráti, internetoví podvodníci...“

„Byla jste u té party Svobodu světu?“ zeptal se mě upřímně.

„Jistě,“ usmála jsem se. „Uznávají mě jako expertku na zbraně.“

„To zní hrdě!“ komentoval to. „A vážně zbraním rozumíte, nebo nerozeznáte pistoli pětačtyřicítku od kulometu?“

„Primitivní zbraně mě nezajímají,“ ohrnula jsem nad nimi nos. „Mám něco lepšího. Umím pilotovat letadla. Od F-14 po B-52.“

„Vážně jste dobrá!“ ušklíbl se Eddie. „Zbožňuji lidi s takovou bohatou fantazií!“

„No, nemusím tak daleko,“ slevila jsem. „To se špatně dokazuje, když nemám po ruce žádné letadlo. Jak bychom to... když před vámi udělám něco neuvěřitelného, uvěříte mi všechno, i to ostatní, platí?“

„Platí!“ chytil se toho dychtivě Eddie.

„Jde o to, co můžete udělat neuvěřitelného!“ zabručel James.

„Tak třeba – zastavím vaše auto, stačilo by vám to?“

„Ale z vašeho sedadla se to neřídí!“ upozornil mě jemně James.

„Aspoň to bude neuvěřitelné,“ trvala jsem na svém.

Motor v té chvíli vysadil a auto začalo zpomalovat.

„Sakra!“ zvážněl Eddie. Chvíli se snažil přidávat plyn, ale pak to vzdal a zamířil do odstavného pruhu. „Nějak to nejede!“

„Ale jede!“ namítla jsem.

Motor v té chvíli opět naskočil a kamion se opět rozjel naplno.

„Tak co, boys?“ usmála jsem se na oba. „Uznáte mi to?“

„A co jako?“ díval se na mě divně James.

„Že vám vypnu motor, kdykoliv se mi zachce!“

„To byla náhoda!“ namítl rychle Eddie.

„Náhoda?“ usmála jsem se. „Dobrá, zopakujeme si to!“

Motor opět poslušně vynechal a kamion začal zpomalovat.

„Mám počkat, až opravdu zastavíme, nebo vám to stačilo?“

„Vy tvrdíte, že to děláte vy?“ podíval se na mě Eddie vyděšeně.

„Tvrdím,“ přikývla jsem. „Až přiznáte, že vám to stačilo, motor zase naskočí.“

„Jestli je to tak, tak by mi to stačilo...“ připustil opatrně Eddie.

Při posledním slově se motor opět rozeběhl.

„Ženská, vy musíte mít něco s ďáblem!“ vydechl vzadu James.

„S ďáblem ne, jen s hackery,“ ujistila jsem ho. „Umím toho víc, ale všechno vám předvádět nebudu, není na to čas. Podle mě byste ale udělali lépe, kdybyste se zajímali o platební mobily, co vezeme.“

„No – vlastně – to bychom se ptali té pravé!“ řekl Eddie. „Umíte jako hackerka ty mobily očarovat, aby vám daly miliónek navíc?“

„To by nebylo čarování, ale zlodějna!“ opravila jsem ho. „Budete se asi divit, ale to my zásadně neděláme. Právě proto mají tyhle mobily neprůstřelný systém, aby je nikdo nedokázal hacknout.“

„Ale teoreticky by to snad šlo!“

„Teoreticky jde všechno,“ připustila jsem. „Ale my to neděláme. Teoreticky ani prakticky.“

„Tak na co vám to vlastně je, když vám to nedá ani dolar?“

„Jak to, že nedá?“ zavrtěla jsem hlavou. „Neplatím bance ani cent. Tyhle mobily po mně nechtějí žádné úroky.“

„To by byla dobrá zpráva,“ přikývl vážně James. „Kolik procent berou za hypotéku?“

„Nic,“ řekla jsem. „Má to jen jednu nevýhodu. Když máte jednu půjčku, těžko vám to dá druhou.“

„Takže na druhou půjčku musím stejně do banky.“

„Která vás sedře z kůže!“ opáčila jsem. „Děkuju, nechci! To radši fofrem splatím tu první, abych měla volné konto.“

„Budeme si to muset pořádně promyslet,“ řekl vážně Eddie.

Projeli jsme nájezdem na dálnici a Eddie sešlápl plyn. Rozhovor ale uvázl. Dálnice není místo na tlachání.

V předním kamionu jsem seděla v Peggy na zadním nouzovém sedadle a řidiči se o mě nestarali. Kabinu naplňoval jednotvárný hukot motoru. Bylo pro mě jednodušší být zticha – robotku jsem si zavěsila, jednou za dvě vteřiny jsem zkontrolovala, co má před očima a když se to nelišilo od předchozího obrazu, zase jsem ji zavěšovala. To mi moc pozornosti nesebralo.

Pořádný fofr nastane až tam, co dojedeme.

Pokud ne dřív...

*****

Zatímco v Texasu bylo dopoledne, v Somálsku byl pozdní večer. S Marcelem jsem se před večeří vypravila do plaveckého bazénu. Voda tu byla pořád vzácná, ale odpařování krytého bazénu bylo minimální a všechna voda pořád cirkulovala přes filtry, takže si to Továrna mohla dovolit. Pravda je, že voda byla cítit chlorem, ale na to se dalo zvyknout. Virtuálové tu ale byli v menšině. Kromě mě a Marcela jsem s šintei na ruce spatřila dva, zbytek byli rodinní příslušníci, kteří tu měli jako v Japonsku přebytek volného času.

Bazén pro nás objevil Marcel, ale přijala jsem to ráda a vděčně. Plavání je jeden z mála způsobů, jak nenápadně redukovat vrstvu podkožního tuku, přitom zábavněji než jinými druhy fitness. Marcel mě lákal i na skokanský můstek, ale odolala jsem. Nepomohla mi námitka, že při mém dopadu vyšplouchne voda z celého bazénu, ale odvolala jsem se na bříško a to zabralo. Marcel byl na mé bříško opatrný, ačkoliv to ještě nebylo moc znát. Konec konců, měl na něm přinejmenším poloviční podíl.

Bazénu jsem si opravdu užívala. Ne že bych tu trénovala na olympijské rekordy, ale poctivě jsem plavala z jednoho konce na druhý, pokud jsem náhodou nenarazila na jiného plavce – ale protože nešlo o závod, vždycky jsme se vyhnuli, občas i s letmou omluvou.

Zkrátka – pohoda.

Marcel to bral sportovně. Než jsem přeplavala dvakrát bazén, nejméně třikrát skočil z můstku. Když se mnou plaval po délce bazénu, nasadil tempo a přeplaval bazén třikrát než já jednou. Snažil se mě vyhecovat, abych také přidala, že se courám jako závodní slimejš, ale usadila jsem ho tvrzením, že to nemá být olympiáda, ale relaxace.

„Tak – teď ještě naposledy tam a zpět a jdeme domů!“ vyrazila jsem prostředkem bazénu kraulem...

Netušíc, co se stane...

*****

Peggy vyrušil strašlivý třesk.

Okamžitě jsem obhlédla situaci – a zděsila se. Boční okno řidiče se rozsypalo na tisíc drobných krychliček, řidič padl bezvládně na volant, z díry v hlavě mu tekla krev, celá kabina byla postříkaná bělavě krvavou hmotou... mozkem... Příčina byla jasná od prvního pohledu. Z otevřené střechy terénního auta jedoucího souběžně s kamionem čněl vysunutý chlap s karabinou M-16. První ranou zastřelil našeho řidiče a teď hledal očima přes mušku své zbraně další cíl.

Přesunula jsem do Peggy většinu své pozornosti a maximální urychlení.

„Vojtěchu!“ zavolala jsem Přítele. „Máme problém!“

Během setiny vteřiny jsem mu vykreslila naši situaci.

„Hlavu dolů!“ vykřikla jsem přitom na druhého řidiče sedícího na předním sedadle tak velitelským tónem, že mě mimoděk poslechl, ačkoliv mu to příšerně dlouho trvalo – aspoň ve srovnání se mnou.

Aniž bych čekala na výsledek, zalovila jsem v okolí a ve vteřince jsem našla procesor motoru auta jedoucího vedle nás. Vpálila jsem mu nekonečnou smyčku, do které se ihned zacyklil. Motor škytl a vysadil, až chlap málem vypadl ze střešního okna. Auto začalo zpomalovat, ale i našemu zabitému řidiči se smekla noha s pedálu plynu a zpomalovat začal i náš kamion. Naštěstí méně než teréňák, zablokovaný motor brzdil víc. Trvalo tři dlouhé vteřiny, než se chlap s karabinou dostal do tak nevýhodného úhlu, aby nemohl střílet, naštěstí měl problémy se stabilitou, takže se vůbec nedostal ke střelbě.

Teď šlo hlavně o to – nezastavit! Kdybychom zastavili, mohli bychom brzy počítat s nevítanou návštěvou třeba přímo v kabině.

Sesmekla jsem se jako had vedle řidiče, popadla jeho zhroucené tělo a zkusila ho vyprostit ze sedadla. Vzala jsem to silou a podařilo se mi to, jenže jsem přitom drcla do volantu a kamion se stočil vlevo. Zaznamenala jsem zezadu plechový rachot, asi jsme pořádně cvrnkli do terénního auta. Tím lépe!

Pak jsem vklouzla na místo řidiče. Bylo od krve, ale nejprve jsem srovnala směr a pak sešlápla plyn. Ve zpětném zrcátku jsem viděla, jak terénní auto hobluje svodidla, až jiskry létaly, chlap ve střeše se kymácel, až málem ztratil karabinu, ale auto se odrazilo zpátky do silnice a zklidnilo. Naštěstí pro nás se jeho řidiči nepodařilo spustit vyřazený motor, takže bylo vyloučeno, aby nás opět dohonil. Podařilo se mi zamáčknout plynový pedál až do podlahy, motor kamionu zařval jako tygr a vyrazil ještě rychleji. Byla to jízda jako o závod a také to závod byl, závod o život.

*****

Současně s Peggy jsem vyskočila i jako Nancy v druhém autě.

„Chlapi, je zle!“ vyhrkla jsem. „Kamion před námi přepadli gangsteři, zastřelili řidiče. Jestli se pustí i do nás, bude s námi zle!“

„Cože?“ zmohl se Eddie jen na údiv.

Musela jsem jim vysvětlit situaci, pochopitelně mnohem pomaleji, než jsem to byla schopná vysvětlit Vojtěchovi. Vojtěch navíc rychleji chápal a vůbec ho nenapadlo pochybovat o mých slovech, zatímco tihle dva byli v první chvíli až neuvěřitelně nedůvěřiví.

*****

„Sakra, co se děje?“ vzpamatoval se druhý řidič v prvním kamionu a zařval na mě coby Peggy, jako bych za to mohla.

„Přepadli nás!“ informovala jsem ho. „Střílejí nám okénkem do kabiny, vzala jsem to za tvýho kámoše, podívej se, co je s ním?“

„Umíš vůbec řídit?“ ubezpečoval se nejprve.

„Tohle jsem ještě neřídila, ale na plyn, brzdu a volant stačím. Podívej se zatím, co je s tvým kamarádem, sakra!“

Bylo mi jasné, že brzy zjistí, že mu už nikdo nepomůže, ale potřebovala jsem ho na chvíli zabavit, aby nedejbože nechtěl zastavit. Pouhý kilometr od těch gangsterů nebyla ještě bezpečná vzdálenost.

*****

„Co budeme dělat?“ zůstal úplně bezradně Eddie.

„Vy nemáte zbraně, že ne?“ naťukla jsem je.

„Pistoli pětačtyřicítku mám doma!“ lamentoval James. „Běžně ji s sebou netahám!“

„Ta nám není nic platná,“ řekla jsem. „Poslyšte, nejpozději za pět minut se dostaneme na to místo, kde přepadli první kamion. Ti před námi už jsou v bezpečí, Peggy těm gangsterům vypnula na dálku motor. Sakra, nedivte se, to není pohádka, předvedla jsem vám to přece taky! Gangsteři jsou bez auta, ale mají karabinu M-16, pokud jich nemají víc a mohou nás uvítat palbou. Víte co, chlapi? Zalezte oba dozadu, aby vás nepostřelili, a nechte mě řídit. Já to těm gangsterům ukážu!“

„To snad ne!“ vytřeštil na mě oči Eddie. „Vážně chceš, aby dva chlapi zalezli jako kojoti do pelechu a ženu vystavili nebezpečí?“

„Jistě, milý Eddie!“ řekla jsem. „Vyměníme se! Aby bylo mezi námi jasno, nejsem člověk a i kdyby mě tamti grázlové prostříleli jako ementál, pojedu dál jakoby nic.“

„Cože?“ zmohli se tentokrát sotva na údiv oba.

„Slyšeli jste dobře,“ ujistila jsem je. „Nejsem člověk, ani ženská, ale robotka s propůjčenou ženskou duší. Rozumíte mi?“

„Jak to?“ vrtěl hlavou Eddie zděšeně.

„Poslyšte, na diskuse není čas!“ nenechala jsem je vzpamatovat. „Vlezte dozadu a oba se tam skrčte, ať nejste na ráně. Dělejte!“

Přitom jsem se na něho tlačila tak, že mu prakticky nezbylo než poslechnout.

„Kdybyste zahlédli stříbrný terénní džíp, přikrčte se ještě víc. O mě se nestarejte, snesu podstatně větší devastaci než vy!“

Dosedla jsem a zmáčkla plyn. Motor se rozeřval a kamion začal nabírat rychlost. To už jsem ale v dálce před sebou viděla teréňák, stojící napříč. A vedle tři chlapy. Všichni drželi v rukou karabiny a zřejmě na nás čekali.

„Chlapi, zalezte!“ nařídila jsem Eddiemu a Jamesovi.

Kamion se řítil po prázdné dálnici. Skrčila jsem se za volantem, abych gangsterům poskytla co nejmenší terč a byla jsem odhodlaná jet třeba přes jejich mrtvoly. Ale bylo mi také jasné, že těch pár plechů přede mnou je pro střely příliš slabá překážka. Větší naději budou mít snad ti dva vzadu.

Při plném zrychlení a soustředění jsem pozorovala, jak na mě všichni soustředěně míří. Ne, to nebyli žádní amatéři, tohle byli profíci.

Ale náhle... zpozorovala jsem vpravo podivný stín a mrkla jsem se nahoru.

Zprava na dálnici nalétávalo kaičen-piko, neslo jakýsi doutník s krátkými křidélky. Střela X-33A! V té chvíli se zablesklo, ze střely vyšlehl ostrý plamen, odpoutala se od kaičen-piko a začala nabírat rychlost přímo proti stojícímu autu.

Nikdo nepočítal s použitím nejnovější protiletadlové střely proti autu, ale tušila jsem, že ji místo počítače řídí Vojtěch, stejně jako kaičen-piko, které po jejím odpálení ostře zlomilo let směrem vzhůru.

Bylo to poměrně rychlé i na mě.

Gangsteři byli soustředěni na mě, ale nejspíš něco zaslechli. Dva z nich se otočili, třetí byl příliš zabraný do míření, ale nestihli by nic. Střela práskla přímo do jejich auta a změnila je v obrovský oblak ohně. Spatřila jsem kusy těl gangsterů vířit vzduchem dobrých dvacet metrů od místa, kde prve stáli. Ten příšerný výbuch je rozmetal pěkně daleko.

Teď šlo o nás. Tlaková vlna výbuchu se nezastavila, její čelo se hnalo přímo proti mně. Při mém urychlení se mi zdálo, že se všechno pohybuje pomalu, připadalo mi, že se čelo vlny vleče a my jedeme krokem, ale to bych nesměla vědět, že setrvačnost udělá své. Ve chvíli výbuchu jsem sundala nohu z plynu a narovnala se, ale teď jsem pevně sevřela volant a snažila se nepřijít při té rychlosti do smyku.

Naštěstí to do nás narazilo čelně a nemohlo nás to převrátit. Kamion se zakymácel, ale vydržela to i čelní skla. Oddychla jsem si, jenže v té chvíli jsem viděla další problém.

Na místě gangsterského auta byl náhle ohromný kráter, kam jsme se nezadržitelně řítili. Byla to příšerná jáma. Zkusila jsem ji objet zprava a sjela jsem do odstavného pruhu, ale ta díra byla neuvěřitelně veliká. To snad ani nemohla tak malá rachejtle způsobit! Musela jsem se soustředit na mezeru mezi kráterem a svodidly. Vyšlo mi, že se tam s kamionem vejdu, ale jen tak-tak. Kamion byl rozkymácený a okraj nebyl úplně rovný, drcli jsme o svodidla, ale jen to krátce zaskřípělo. Prolétli jsme kolem té jámy, kamion se opět stočil zpátky a najel do pravého jízdního pruhu, kde bylo jeho místo. Nezpomalovala jsem už, nehodlala jsem se tam vracet. Tohle nám prošlo, řekla jsem si, když jsem zpomalovala na normální rychlost a začala zase multiplexovat.

Ještě jsem si ale neuvědomovala, že je zle.

Necítila jsem totiž – sama sebe.

*****

Pak jsem na tváři pocítila pleskání a otevřela oči.

„Katuško, co je s tebou?“ slyšela jsem ustaraný hlas Marcela.

Chvilku jsem jen tak těkala očima a nebyla jsem schopná vzpomenout si, kde jsem a co se kolem mě děje.

„To byl teda zážitek!“ zabrebtala jsem.

„Málem ses utopila!“ vyčetl mi Marcel zblízka do očí. „Jak to? Vždyť jsi předtím nikdy žádné záchvaty neměla!“

„Co?“ zmohla jsem se jen na údiv. „Co je?“

„Najednou jsi přestala plavat a šla jsi ke dnu jako kámen! Kdybych nebyl nablízku, utopila by ses!“ sděloval mi rychle a snad i trochu vyčítavě.

„Cože jsem?“ nemohla jsem to nějak pochopit.

„A s plaváním máš konec!“ prohlásil rezolutně.

Ležela jsem naznak na studených dlaždičkách, ale přitom jsem řídila v dalekém Texasu své dvě robotky. Jenže, jak se zdá, nezvládla jsem to tady v Somálsku. Došlo mi to dřív než Marcelovi. Gangsterské přepadení úplně spotřebovalo moji pozornost, až mi nezbyla ani pro mé vlastní lidské tělo. Budu to muset zčerstva přehodnotit, bylo by opravdu hloupé utopit se, abych zachránila dvě robotky.

Pokusila jsem se nadzvednout. Marcel mi podal ruku a pomohl mi posadit se.

„Jak se cítíš?“ ptal se mě opatrně.

„Divně!“ přiznala jsem v záchvatu kašle. Asi jsem spolykala i nějakou vodu, něco jsem měla i v plicích.

„Půjdeš si teď domů lehnout!“ nařídil mi.

Pomohl mi nasednout na nemocniční lůžko na kolečkách, které někdo stihl dovézt. Takže jsem o sobě nevěděla déle, než bylo zdrávo!

Venku už byla tma, no bodejť, tady byla už noc.

Marcel mě sám vyvezl z budovy a zamířil k našemu domu.

„Ještě že tě hlídal i Vojtěch!“ řekl Marcel. „Kupodivu pochopil dříve než já, že je zle!“

Aha – takže mám až takhle dokonalého anděla strážného! No – je to rozhodně lepší, než abych se utopila.

Dav čumilů nás zpovzdálí následoval. Zbavili jsme se jich ve vchodě, kde jsem sesedla a zkusila dojít zbytek pěšky. Usměvavá čínská zdravotní sestřička se mě zdvořile optala, jestli to zvládnu, a když dostala kladné ujištění, obrátila se a odvezla nemocniční lůžko zpět do polikliniky.

*****

V Texasu dohonily kamion s Nancy policejní motocykly a dvě policejní auta. Vytvořily nám doprovod a další nás předjela a vyrazila dopředu, aby stejně zajistila Peggy. Prý se obě také na okamžik složily, ale dříve než jsem se v Somálsku vzpamatovala, obě se vzpamatovaly – zaskočil za mě zřejmě Vojta, sotva varoval Marcela.

Předjela nás sanitka – věděla jsem, že to nebude práce pro ni, ale asi to tak muselo být.

Najednou mě oťukl Vojtěch.

„Odpusť mi, Káťo, zvoral jsem to!“ omlouval se. „Věděl jsem, že se u voldemortů nesetkáme s pochopením, ale opravdu mi nedošlo, že to budou chtít překazit za každou cenu. Ti darebáci měli v autě asi metrák trhavin, asi chtěli auta i s nákladem šintei vyhodit do povětří. Aspoň víme, jak hodně jim na tom záleží. A ty si teď odpočiň! Když započtu tvé těhotenství, je toho na tebe moc, musíš se zkrátka šetřit. Nějakou dobu to potáhneme bez tebe. Předej mi Nancy a Peggy!“

„Vezmi si je!“ souhlasila jsem odevzdaně a odpojila se od nich.

Robotky v Americe neupadly, zůstaly stát, jak si je Vojtěch převzal. Už se mě netýkaly. Zmizela jsem z Texasu a zůstala ve vlastním těle v Somálsku. Ale na večeři jsem neměla ani pomyšlení – ostatně jsem měla v sobě tolik chlorované vody, že bych beztak nic nesnědla.

Ještě že jsem měla Marcela! A Vojtu! Své anděly strážné!

Marcel mi opatrně pomohl s pyžamem, pak mě téměř mateřsky uložil do postele, přikryl, a tónem, nesnášejícím protesty, mi přikázal:

„A teď spát! Ne napůl, ale naplno! Potřebuješ to! Už kvůli miminům!“

„Jasné,“ přikývla jsem pokorně. Neodvážila jsem se odporovat. Spaní naplno jsem ještě nezapomněla a po prožitém skoro-utopení jsem se ani nepotřebovala přemáhat či nutit.

To byl tedy zážitek!

*****

Mimo hru

Tušila jsem, že mě těhotenství odsune stranou, ale ne tolik.

Vysadila jsem v Texasu úplně a Marcel mě nechtěl pustit ani do Čech. To už jsem se trochu vzepřela, ale nebylo mi to vůbec nic platné. Nevýhodou Virtuálů je, že své aktivity před ostatními Virtuály neutají. Pokusila jsem se vzbouřit, vysvětlovala jsem mu, že opravdu nemohu za složitost situace, do jaké jsem se v Texasu dostala, odvolala jsem se na Vojtěchovo svědectví, kterého Marcel okamžitě využil, jenže proti mně, takže jsem fakticky skončila. Neuspěla jsem.

„Odpustím ti všechno kromě ohrožování dětí!“ prohlásil Marcel. „A byl bych moc rád, kdybys neohrožovala ani sebe. Kroť se trochu!“

„Sám multiplexuješ tři roboty najednou a mně bys nepovolil ani jednu robotku?“

„Nejsem těhotný!“ upozornil mě na maličký rozdíl mezi námi.

Jednu robotku se mi nakonec podařilo uhájit, ale jen díky tomu, že jsem odmítla hypochondrické uvázání výhradně na vlastní tělo. Marcel trval na své podmínce, že budu v noci poctivě spát, abych ani nevědomky neškodila miminům a omezím se na jedinou robotku, tedy buď na Hai-pi, nebo na Lili. U nás se teď kolem mimin točilo všechno, od pestrého stravování po poctivý spánek, mohla jsem být ráda, že jsem si vybojovala aspoň jednu.

Vybalila jsem z úkrytu v seně Lili Marlénkovou, od Františka si půjčila peníze na autobus, a vyrazila jsem do Prahy.

V Čechách se bohužel nic nedělo. Lili všude rádi viděli, ale neměla nic na práci. Byla jsem připravená podle potřeby podepřít konto nadace Kolejí Katuška, ale František je spravoval dobře, nepotřeboval mě. Zkusila jsem aspoň uspořádat na koleji besedu k událostem v Texasu, ale přišlo jen pět študáků – a i ti se tvářili jako u zubaře. Jako kdyby to nikoho nezajímalo. Radši jsem měla nechat Lili ležet na půdě v seně!

„Nediv se, Lili!“ vysvětlovala mi Manča Bělíková, studentka třetího ročníku medicíny, která mi pomáhala uklízet klubovnu. Ale i ona se k tomu odhodlala až když jsme byly samy.

„Všichni se bojí,“ ujišťovala mě.

„Panebože, co se to děje?“ spráskla jsem ruce. „Odkdy se študáci bojí diskutovat? To za dob mého studia nebývalo! My jsme bouřlivě diskutovali na internetu i mezi sebou! Co se to tady stalo?“

„Všichni se bojí,“ trvala na svém Manča. „Nejen študáci. Neznají tě a kdybys byla policejní provokatérka, mohla bys všechny zničit.“

Musela mi to vysvětlit podrobněji.

Z Čech v poslední době zmizely internetové diskuse. Parlament totiž odhlasoval zákony, které je prakticky odstřelily. Ne že by lidé dobrovolně mlčeli, ale cenzura dostala v Čechách zelenou a politicky nekorektní názory mohou být od té doby trestány doslova likvidačními pokutami. Nejhorší na tom bylo, že se Česká policie hbitě chopila příležitosti ukázat občanům, kdo je v Čechách pánem, a Hlavní správa internetového dozoru začala skutečně pokuty udělovat a vymáhat. Měla na to větší pravomoci než komunistická Hlavní správa tiskového dozoru, zodpovědná za cenzuru u komunistů.

Jenže ta dnešní byla obávanější.

Komunistická cenzura zabraňovala vstupu neschválených názorů do tisku, rozhlasu a televize, ale na nositele nepohodlných názorů tak likvidační nástroje neměla. Otrlejší si nic nedělali z výslechů ani z krátkodobého vězení. Současní cenzoři lidi nezavírali, ale likvidovali je finančně. Pokuty a hlavně úroky z nich byly drakonické. Kdo by se odvážil diskutovat pod hrozbou pětimilionové pokuty a lichvářských úroků, znamenajících exekuci, ztrátu zaměstnání a nakonec doživotní bezdomovectví? Zničených lidí byly brzy desítky a ostatní pochopili, že to není hra. Z internetu zmizely politicky nekorektní stránky i diskuse, zbyly jen provládní stránky, kde se diskutující předháněli v devótním pochlebování vládním stranám. A ještě si pochvalovali, jak se nikdo neodváží odporovat, i když tam byli sami, kdo by se tak okleštěných diskusí účastnil?

A zatímco televize vysílala nekonečné seriály o komunistickém útlaku, báli se studenti už jen přijít na besedu, kde by se mohlo objevit něco politicky nekorektního.

„To se mi snad jen zdá!“ soptila jsem. „Tak tuhou cenzuru v Čechách nikdo nepamatuje! Ve srovnání s tím se i rakouský despota Bach choval ke Karlu Havlíčkovi Borovskému jako džentlmen! Jak mohlo tohle vůbec projít Parlamentem?“

„Prošlo,“ řekla odevzdaně Manča. „Prý se přizpůsobujeme Evropě. Od té doby si na ně nikdo netroufne!“

Oťukla jsem Marcela s dotazem, jak to vypadá ve Francii.

„Nebude to stejné v celé Evropě?“ napadlo mě s obavami. „To by opravdu stálo za zadání výroby dvaceti vaspid!“

„Pokusy o to byly všude,“ ujistil mě vážně Marcel. „Do zákonů to ale vtělily jen parlamenty z východních zemí, Německo, Holandsko, Belgie a Dánsko. Neprošlo to ve Francii a v Anglii, vzbouřili se i Poláci, tam už byly i nějaké pouliční nepokoje a řešila to armáda.“

„Já to tak nenechám!“ vybuchla jsem.

A vrátila jsem se myšlenkově do Čech k Manči, abych jí tu poslední větu zopakovala zpomaleně.

„Nejvyšší čas založit tu pobočku organizace Svobodu světu!“

„Myslíš ty americké teroristy?“ couvla opatrně Manča. „Nic takového v Čechách nezaložíš, každý se bojí ceknout! Než se naděješ, máš na krku pětimilionový dluh, policii a exekutory a jsi nadosmrti vyřízená!“

„Toho se nebojím,“ odvětila jsem. „V Americe po nás šli ještě hůř, kdyby někoho dopadli, zastřelili by nás bez soudu. Američané se nedávno přiznali, že už dlouho zajatce zásadně střílejí. Tohle je taky likvidační, jenže to bude mít s Amerikou jedno společné. Nikoho z nás tam nikdy nechytili a tady na nás budou taky krátcí.“

„Na vás?“ vytřeštila na mě oči.

„Na nás,“ trvala jsem na svém. „A nejsme teroristé. Nevinným neubližujeme a bojí se nás jen darebáci.“

„Co bys tady chtěla dělat?“ sondovala mě opatrně Manča.

„Vzpouru proti cenzuře!“ odvětila jsem. „Založím stránku, která začne říkat lidem pravdu, i kdyby byla politicky nekorektní.“

„Zlikvidují tě!“ varovala mě. „Hrozně rychle!“

„V Americe jsme takhle vyhlásili válku vládě,“ ujistila jsem ji. „A když se vláda Texasu postavila proti Federální vládě a vyhlásila samostatnost, pomáhali jsme jí. Bez nás by to Texasané prohráli.“

„Podle mě to byla odvaha, odtrhnout se od takového impéria!“

„Byla. Podle ústavy mají státy zaručená veškerá práva včetně práva na odtržení, ale ve skutečnosti tam rozhodla síla.“

„To je Texas tak silný?“

„Ne, my jsme silnější,“ ujistila jsem ji. „Poslyš, Mančo – nabídla bych ti, ať se k nám přidáš, ale nejprve bys měla dodělat fakultu.“

„Taky si to myslím,“ špitla nesměle.

„Jenže jsi tu nejodvážnější a řekla bych i nejsvobodymilovnější,“ pokračovala jsem. „Takové potřebujeme. Mohu ti za to něco nabídnout. Co bys řekla ukončení školy o rok dřív a o padesát procent kvalitněji?“

„Tyhle podvody já nesnáším!“ řekla opravdu procítěně.

„Žádné podvody!“ odpálila jsem ji. „Věnovala bys mi jen čas, o kterém dnes nevíš, a já bych ti za to dala trojnásobek času na studia.“

Manča se zarazila – asi jako já, když mi tu nabídku dával Vojtěch.

„To je nějaká hádanka, nebo co?“

„Hádanka? Tak trochu. Ale není to podvod.“

„Čas, o kterém dnes nevím...“ opakovala si to pomalu Manča. „Poslyš, to mi něco připomíná...“

„Pohádku o králi, který slíbil ďáblu to, o čem doma neví, ale nenapadlo ho, že by to mohl být jeho novorozený syn... je to ono?“

„Je – ale jak to můžeš vědět?“

„Protože jsem tu hádanku dostala také – a není to dávno,“ usmála jsem se na ni. „A napadla mě taky ta pohádka. Jenže to nebyl podvod, splnilo se mi všechno. Získala jsem čas na studium, jsem dnes inženýrka, přitom jsem spoustu volného času věnovala společnosti Svobodu světu a dnes tedy totéž nabízím i tobě.“

„Ale víš... co mi řekneš o tom, co se o vás povídá?“ obrátila se na mě bezelstně. „Co je pravdy na tom, že vraždíte lidi po desítkách?“

„Slyšela jsi už někdy větu: Z hlediska vyššího principu mravního není vražda na tyranu zločinem?“

„To bylo v jednom filmu, že?“

„Ano, viděla jsi ten film celý? Co mi o tom řekneš?“

„Viděla,“ přikývla. „Může to být pravda jen když jde o tyrany. V tom filmu se to ale odehrávalo za války!“

„Somálská válka nebyla zločinem? A je tyranem, kdo rozpoutá válku, ve které zahyne pár milionů lidí?“

„To jistě je,“ přikývla.

„A je zločinem zavraždit všechny, kdo se na té válce podíleli? Nemám na mysli ty, kdo tam stříleli a vraždili, ale především ty, kdo válku připravili, financovali a zahájili?“

„To byste ale museli vědět bez nejmenších pochybností!“

„Ale my to víme,“ ujistila jsem ji. „Dáváme pozor, aby to neodnesli nevinní. Je nevinný vrchní velitel armády, který vydá rozkaz k vraždění? Podle mě není. Jeho zabití pak není vražda, ale poprava – zabití po-právu, neboli akt spravedlnosti.“

„Já jsem ale zásadně proti trestu smrti,“ zavrtěla rychle hlavou.

„Já také,“ přikývla jsem.

„Tak jak to, že jste vraždili... a třeba i popravovali?“

„Trest smrti, vykonaný na zneškodněném zločinci, je zbytečná vražda,“ řekla jsem. „Také jsem pro jeho zrušení. Jenže to se týká státní moci, která má tisíc jiných možností, jak zločincům v dalších zločinech zabránit. Tam, kde se zločinec chystá k dalším vraždám, je omluvitelné i zneškodnění zabitím. Jaká je šance zastavit válku obviněním těch, kdo ji vyvolali, když jde o představitele nejsilnější mocnosti světa? Tam je šance na spravedlnost nulová a zbývá jedině vražda na tyranu – která pak není zločinem.“

„Ale jak jste je vlastně... jak se vám to podařilo?“

„To se nedozvíš hned, ale až časem,“ zavrtěla jsem hlavou. „Nabízím ti teď přátelství lidí, kteří se postavili proti mocným tohoto světa a rozhodli se trestat zločiny, které by jinak zůstaly nepotrestané.“

„Seznámíš mě s nimi?“

„Se všemi ne, je nás několik stovek po celém světě,“ usmála jsem se na ni. „Zatím znáš jen jednoho, ale s některými se jistě seznámíš i osobně.“

„Zatím znám jen tebe...“ usmála se také.

„Omyl!“ oplatila jsem jí úsměv. „Mě neznáš! Nevíš kdo jsem ani co tu dělám. Znáš tady v Praze někoho jiného – a budeš možná překvapená, až se dozvíš, kdo to je!“

„Mluvíš v samých hádankách!“ vzdychla si.

„Až je uhodneš, budou ti taky připadat snadné,“ ujistila jsem ji. „Máš počítač?“

„Jako každý,“ přikývla. „Pojď ke mně na pokoj, uvidíš!“

Následovala jsem ji – a přitom už jsem pro ni zařizovala šintei a čip, který ji zařadí mezi nás. Pravda, budu si ji muset ještě oťuknout, nebo spíš pořádně prověřit, ale to se dá stihnout za pár hodin. Mezitím si proťuknu Františka a začnu shánět materiály.

„Ale nelekej se, máme s Jitkou na pokoji... no, my tomu říkáme řízený chaos...“

Čímž mě trochu rozesmála. Jak snadno se hledají eufemismy k obecně profláklým slovům! A jak vznešeněji to zní!

„Není to tak dávno, co jsem žila v podobném,“ ujistila jsem ji.

„To si tedy s námi budeš rozumět,“ předpovídala.

„Možná,“ neprotivila jsem se jí.

Mám jí vykládat, že v čínsky prostém bytě nemáme nic? Radši jsem mlčela. I když v podnájmu jsem měla řízený chaos stejné úrovně.

„Tak pojď dál!“ vyzvala mě.

*****

Stránka Smrt cenzuře! vypadala divoce, ale protivníkem byla Česká cenzura, neboli Hlavní správa internetového dozoru, která si nic lepšího než smrt nezasloužila.

Manča jen vzdychala, když viděla, jak rychle ji tvořím. A to netušila, že si část podkladů chystám v Somálsku a do stránky je vkládám jako moduly. Obrázky jsem si hledala po celém světě, něco jsem převzala ze stránek Pravda o Somálském horroru, něco mi zapůjčil Marcel, kterého jsem ihned pověřila několika vyhledávacími úkoly. Ani nereptal, stačilo mu podívat se mi obrazně přes rameno, co tvořím, jen podotkl, že to převezme do Francie. Nebyla jsem proti.

Druhým krokem byla likvidace hlavního i záložního serveru HSID. Veškerá data jsem přesunula na svůj šintei do Somálska – určitě ne, abych je umožnila obnovit, spíš pro přehled, co všechno už HSID stihla napáchat, komu zničila život a u koho se na to teprve chystala. Vzpomněla jsem si, jak mě Vojtěch nedávno také tak vyškrtl ze seznamů podezřelých – tohle bylo horší, tady se nevytvářely seznamy pro budoucí zneužití, tady se už zneužívalo. Oba servery se mi vešly na atomdisk šintei, přece jen byly znát jeho kapacitní přednosti.

Souběžně s tím jsem navštívila všechny lokální počítače, na tyto servery napojené. Každý jsem si pečlivě zkopírovala – později se na to podívám, uvidíme, kdo z cenzorů byl nejaktivnější – Marcel by asi řekl: kdo byl největší svině, s takovým hodnocením jsem souhlasila. Cenzoři u mě neměli jedinou omluvu.

Všechna data jsem jim smazala včetně bohatých pornografických a dokonce pedofilních sbírek. Časem zjistím, odkud je strážci cenzurní čistoty měli. Obrázky se kolem mě jen míhaly, ale při urychlení – mé vlastní hříšné tělo přitom odpočívalo, aby nedoznalo úhony – jsem stíhala všechno, s pelenitovým přístupem mi šlo kopírování stejně rychle jako mazání. Na každý počítač jsem pak nahrála namísto obrázku pro pozadí plakát s obrázkem krysí rodinky a varováním:

Srovnávat cenzory s krysami znamená urážet krysy!

Nepotrestání zločinů StB byla chyba, která se nebude opakovat!

Ničit lidem život za čistě slovní přečiny je zločin, který musí být a také již brzy bude potrestán!

A pak samozřejmě podpis: Svobodu světu!

Nakonec jsem udeřila smrtícím kódem do disků serverů Hlavní správy – z těch už nikdy nikdo nic nedostane!

Na stránce Smrt cenzuře! jsem umístila seznamy zaměstnanců Hlavní správy internetového dozoru včetně dvojitě prověřených uklízeček – až data vyhodnotím, připíšu ke každému, čeho se dopustil, a teprve na základě toho sestavíme obžaloby. Bude je muset posoudit soud Virtuálů, pan Jamanami Kacuie bude reptat, ale chtěl dohlížet na právní stránku věci? Má to mít!

A teď posoudit české zákony, porušující svobodu slova internetu, počínaje památným Náhubkovým a konče zákonem, upravujícím výši pokut a lichvářské úroky za prohřešky proti politické korektnosti. Divila bych se, kdyby je náš soudní dvůr shledal právně v pořádku!

Uklízeček na Hlavní správě se obžaloby možná nedotknou. Budou mít nanejvýš ostudu, že byly na seznamu. Řekla bych, že se na těch prasárnách podílely jen uklízením po pánech cenzorech, ale přece – nechat se zaměstnat tak nenáviděnou institucí, to chce buď velké zoufalství nebo hodně hroší kůži. Snad jim to jako ponaučení postačí!

Pak přijdou na řadu poslanci, kteří ty krysí zákony odhlasovali. Neprošly přes Parlament jednohlasně – takže seznamy, kdo a jak hlasoval, převedeme na obžaloby. Poslanecká imunita nás nezajímá – jako byli odsouzeni tvůrci Norimberských zákonů, budou i tihle hnáni k zodpovědnosti. Nezřízené imunitě se beztak těšili přes míru!

Ale nejprve dostanou poslední šanci – pokud sami tyhle zákony zruší a z vlastních, myslím opravdu ze svých soukromých prostředků napraví škody, které některým lidem vznikly, trest jim promineme.

Manča vytřeštěně sledovala, jak s jejím notebookem cvičím. Záhadou pro ni bylo, že jsem se nedotkla klávesnice a na obrazovce naskakovaly změny takovou rychlostí, až jí oči přecházely.

„Teda – to jsem ještě neviděla!“ vydechla, když jsem přejížděla hotovou stránku, abych na něco nezapomněla. „To byl ale fofr! Poslyš, tohle přece není v lidských silách! Jsi ty vůbec člověk?“

„Nejsem,“ přiznala jsem. „Ale naučím tě připojit k počítači, aby tě urychlil. To je totiž ten čas, o kterém ještě nevíš. Umíš si představit, jak se ti to hodí ve zkouškovém období? Nabízím ti nejen zkrácení, ale i zkvalitnění studia! Zkus si představit, že máš najednou tisíce hodin navíc! Praktická cvičení neurychlíš, ale teorie ti brzy padne k nohám!“

„Teda – zírám!“ řekla. „Nad tou rychlostí – i nad tvou odvahou. Vážně to chceš umístit na internet? To by byla bomba – kdyby se to tam udrželo.“

„Jak dlouho už se drží stránky Pravda o Somálském horroru?“

„No – už to bude pár měsíců...“

„A přitom po nich denně slídí tisíce čmuchalů. Tyto vydrží také,“ ujišťovala jsem ji. „To je jen začátek! Uvidíme, jestli budou mít naši protivníci odvahu, aby se nám postavili silou. Mohli by také zjistit, že síla není na jejich straně. Otázka je, kdy na to přijdou.“

„Tak na to se docela těším!“ řekla obdivně.

„Uvidíš!“

*****

Plovoucí stránka měla úspěch už v Americe, kde po ní marně pátraly tisíce policistů včetně největších odborníků. Divila bych se, aby na ni přišli zrovna v Čechách. Od Vojtěcha jsem si vypůjčila princip, ale vylepšila jsem jej o deník, kam se zapisovalo, ze kterého počítače přišel příkaz ke smazání naší stránky. Zpočátku jsem to sledovala, než jsem likvidátory shromáždila. Na rozdíl od Ameriky jsem pak odpověděla na úder větším úderem a ze kterého počítače přišel příkaz ke smazání mé stránky, tam vzápětí přišel jako odpověď zničující kód do disků.

Počet počítačů, ze kterých stránku mazali, se rychle zmenšoval. Jak se postižení čertili, jsem už nesledovala, ale museli soptit! Erární počítače sice nahrazovali novými, ale ani oni neměli bezedné zdroje, aby to vydrželi.

Stránka Smrt cenzuře! získala i diskusní fórum, kde zaručovala diskutujícím anonymitu. Povolovala z jednoho počítače pět příspěvků denně, což mělo vyřadit ty, kdo zamýšleli oponenty ukřičet tisícovkou nenávistných hlášek, ale na běžnou diskusi to stačilo.

Ukázalo se, že největší problém bude obnovit ztracenou důvěru ve svobodnou diskusí. Jakmile se existence nové stránky mezi lidmi roznesla, zaznamenala jsem strmý nárůst návštěvnosti, ale do diskuse se nikdo nehrnul. A když se konečně nějaká diskuse objevila, přispívali do ní především příznivci vládních stran. Jako by vůbec nebrali v úvahu zaměření mé stránky, začali ji napadat.

To si ovšem dali!

Byla jsem na té stránce zavěšená, takže jsem stihla na každý příspěvek odpovědět dřív než se přispěvateli vykreslil. Odpovídala jsem obšírně, měla jsem víc času na rozmýšlení. Ale servítky jsem si nebrala!

„Mohla byste nám, soudružko, vysvětlit, čemu vlastně v Čechách říkáte cenzura? Ta tu snad byla za komoušů, dneska je úplně jiná doba!“ navezl se do mě jeden.

„Milý soudruhu (když se vám to titulování líbí, já to snesu)! Definice cenzury je: potlačování názorů nepříjemných mocným. Pak je cenzura stejně odporná za starého Rakousko-Uherska, za Hitlera, za komunistů i dnes. Nic na tom nemění, že se cenzuruje metodami ještě zákeřnějšími a hnusnějšími než tenkrát. Kdybych měla sestavit žebříček ve zločinnosti cenzury, bylo by vrcholem Hitlerovo Německo, kde za názor nepřátelský Říši hrozila bez milosti kulka. O druhé a třetí místo by se dělily Stalinův Sovětský svaz s dnešním režimem v Čechách – likvidace názorů i s jejich nositeli je na stejném stupni a Stalinovy gulagy si nijak nezadají s dnešní likvidací bezdomovectvím. Teprve na čtvrtém místě bude komunistický režim v Čechách, kde za nepřátelské názory zavírali do vězení a jen pár desítek případů skončilo popravou. A až někde vzadu bude absolutistický režim Metternicha a Bacha za Rakouska-Uherska, kdy se sice cenzurovalo, ale ještě se nepopravovalo a režim se k politickým protivníkům choval stroze, ale slušně – aspoň ve srovnání s dneškem.“

„Nezdá se vám nepřiměřené srovnávat Stalinské Rusko s dnešní demokracií? Za Stalina přece zahynuly v gulazích desítky milionů lidí! To se snad nedá srovnávat!“

„Proč bych to nesrovnávala? Za Stalina zahynuly miliony, dáme je tedy na jednu misku vah. Pak sečtěme oběti demokratických válek a dostaneme na druhé misce vah číslo nebezpečně podobné! Miliony obětí jsou na jedné i druhé straně, jenže Stalina uznáváme za diktátora, zatímco druhá strana se chce nazývat demokracií. Ve Vietnamu byly obětmi miliony Vietnamců, v Afghánistánu a v Iráku byly také řádově miliony obětí, nikdo není schopen sesčítat, kolik lidí zahynulo na celém světě hladem a zjistíte, že demokracie má na svědomí řádově stejně hrobů, jako Stalin nebo Hitler. V čem je tedy lepší?“

„Když se vám tu nelíbí, soudružko, odstěhujte se do Severní Koreje, tam se jistě uplatníte!“

„No, momentálně jsem v Čechách jen napůl, ale kdybych se chtěla vrátit, to by se tady muselo hodně změnit! Jen mezi námi, pane Miloslave, vaším hlavním úkolem je pátrat po serveru, na kterém sídlí tato stránka a ne se na ní vybavovat! Za co vás Ministerstvo vnitra platí, když si tady ve své pracovní době diskutujete?“

„Není trochu podlé zveřejňovat, kde je kdo zaměstnaný?“

„Podlé je lidi likvidovat za to, co kdo řekl. Pan Miloslav patří do Hlavní správy internetového dozoru a je to jeden z hlavních cenzorů. Což by u mě nic neznamenalo, kdyby neměl na kontě tři zlikvidované diskutující, kterým napařil pětimilionové pokuty. Pan Miloslav je tedy cenzorská krysa – a má tu drzost navrhovat těm, kteří se ho nebojí, aby se vystěhovali kamsi do Koreje? Pane Miloslave, tady na tomto místě vám musím říci, že již proti vám připravuji žalobu za společenskou likvidaci tří lidí. Nejsou to vraždy, ale není to o mnoho méně. Podle důkazů přímo z vašeho služebního počítače se za to budete zodpovídat vy. Možná by pro vás bylo lepší, kdybyste se do té Severní Koreje včas odstěhoval. Je to jeden z mála států na světě, kterému se naše komunita Svobodu světu vyhýbá.“

„Vám Severní Korea nevadí?“

„Severní Korea je pro nás daleko. Chceme žít v civilizovanějším světě, ale nejprve si jej musíme zcivilizovat, protože nám zbarbarštěl. Zásluhu na tom mají právě krysy jako je pan cenzor Miloslav.“

„Jak ale můžete něco takového tvrdit? To byste mu musela proniknout do počítače! A to je přece narušování soukromí!“

„Stejně jako on narušoval soukromí jiným. Musíte přece vědět, že jsme hackeři. Uznáváme právo na svobodu slova, pokud nevyzývá lidi k násilí. Uznáváme i právo na soukromí. Ale služební počítač zločinecké organizace, jakou je Hlavní správa cenzury, není soukromý! Jeho pomocí byly spáchány tři zločiny proti lidskosti a jako předmět doličný bude použitý u soudu. Jen pro informaci těm, kdo se Hlavní správy internetového dozoru bojí – smazali jsme jim služební servery a všechna data z počítačů – ale předtím jsme jejich obsah zkopírovali na bezpečné místo, aby nikdo nemohl zamést stopy a zfalšovat důkazy. V současné době máme zdokumentováno již tři sta případů zneužití zákonů proti svobodě slova, což je velice podobné číslo, jako počet politických poprav za komunistů. Jenže komunisté na to měli deset let teroru a tihle by je brzy předčili. Ještě se jich chcete zastávat?“

„Ale bylo to podle zákonů! Ale vy naše zákony porušujete!“

„Podle Norimberských zákonů byly vyvražděny miliony. Tyto zákony byly po válce prohlášeny za zločinné a kdo se podle nich řídili, za zločince. Naopak ti, kdo je porušovali a ukrývali pronásledované, se po válce stali hrdiny. Porušování zločineckých zákonů není zločin, tím je naopak jejich dodržování a napomáhání. A zločinem největším je vytváření překroucených zákonů a jejich prosazování v Parlamentu, byť demokraticky ustanoveném. Navrhovatele zločineckých zákonů proto postavíme před soud stejně jako poslance, kteří pro ně zvedli ruce.“

„Poslance nemůžete soudit, mají imunitu!“

„Tu si odhlasovali sami, od lidí ji nedostali. Nebo chcete tvrdit, že ji odhlasovali lidé v referendu? Poslanecká imunita je zločinné spolčení proti lidem a nehodláme ji proto uznávat.“

„Uznává vůbec vaše komunistická komunita nějaké zákony?“

„Jistě, například zákony zdravého rozumu. Máme Kodex, který musíme dodržovat, uznáváme i zákony, které mají lidem pomáhat. Ale neuznáváme zákony, které jsou proti lidem zaměřené tak očividně, jako zákony potlačující svobodu slova. Dostaneme-li možnost ověřit zákony referendem, vyhýbat se tomu nebudeme, jako tito taky-demokraté, kteří ve skutečnosti vyznávají jen vládu nad lidmi. Pane Honzo, vy jste jako poslanec hlasoval proti svobodě slova. Takže jste podle našich zákonů zločinec. Nazýváte nás komunisty – a přitom jste byl v Komunistické straně Československa. Není vám to trochu trapné?“

„Jak tohle můžete tvrdit? To je lež! Budu vás žalovat!“

„Jsme hackeři, pane Honzo! Máte ve svém notebooku – který ale není soukromý, je přece součástí vašich poslaneckých požitků – vlastní životopis. Přesněji, máte tam jeho dvě verze, jednu podrobnější, kde se o své činnosti v Komunistické straně aspoň okrajově zmiňujete, druhou stručnější, určenou pro veřejnost. Nemusíte honem notebook vypínat, beztak je na to už pozdě... No – pan Honza už tu s námi není, možná na mě sepíše žalobu, jenže ta mě nechává klidnou, nejdřív by mě musel Miloslav nebo jiná policejní krysa objevit, aby ji měli kam doručit.“

„Nezlobte se na mě, ale – nějaké zákony snad člověk ctít musí!“

„My je ctíme, pane Igore! Ale ve vztahu k představitelům současné politické moci máme status partyzánů. Nemáme vlastní vládu, neboť žijeme v zemi, která je nám svými zákony trochu cizí, trochu nepřátelská. Co byste nám radil? Zvolili jsme si proto množinu zákonů, které říkáme Kodex, a ten dodržujeme. Ale pořád jsme tak trochu partyzáni a ti mají vždycky zákony odlišné od zákonů moci, proti které bojují. To snad pochopíte. Naši partyzáni také nedodržovali zákony Německé Třetí Říše!“

„Dobře, to bych snad pochopil. Ale proč mě nazýváte jménem, když tvrdíte, že uznáváte moje právo na soukromí?“

„Tím vám neškodíme. Jen si uvědomíte, že vás trochu známe.“

„Proč se tedy nepředstavíte aspoň křestním jménem? To by vám snad neuškodilo, když už to nerespektujete u nás. Bylo by to aspoň zdvořilé.“

„Dobře, říkejte mi tedy Kateřina, to je mé pravé jméno.“

„Děkuji. Důvěra za důvěru. Co všechno víte o mně?“

„Že znám vaše nacionále, to už snad víte. Ty tady zveřejňovat nebudu, nebylo by to rozumné, vzhledem k přítomnosti krys jako je cenzor Miloslav, který se ještě od naší diskuse neodpojil. Musíme se bavit před krysami, které v Čechách mohou člověka zdeptat. Dobře, řeknu vám o vás jen pár podrobností. Máte notebook Hewlett Packard, k němu připojenou laserovou tiskárnu téže firmy, myš Genius-mouse, vedle leží přídavný USB disk a USB klíčenka. Popisuji váš hardware správně? Na pozadí posloucháte nějakou starší hudbu – v seznamu máte Plastic People, Psí Vojáky a Jarka Nohavicu. Je to správně?“

„Naprosto přesně. Víte, sledoval jsem vaši skupinu v Americe. Nevím, zda něco neprozradím, ale – vy sama nejste z Ameriky, že ne?“

„Jsem z Čech – i když v Čechách nežiji. Ale máte pravdu, ani v Americe nejsem doma.“

„A nejste právě ta slečna, která krátce po Somálských událostech dělala rozhovor s jedním Francouzem Marcelem d'Avigny?“

„Uvažujete správně,“ přiznala jsem. „A obdivuji vaše detektivní vlohy. Máte pravdu, jsem Kateřina d'Avignyová, nedávno jsme se vzali.“

„V tom případě mi dovolte pogratulovat vám. Váš muž nevypadá na zbabělce, je to lékař – a pokud se shodnete, přál bych vám kupu dětí a klidný rodinný život – ačkoliv to možná nebude reálné, když jste dvě nejhledanější osoby světa.“

„Máte pravdu,“ přiznala jsem. „Klidný rodinný život v Čechách ani ve Francii nám zřejmě nehrozí. Zvykáme si na život psanců.“

„Byl bych rád, kdyby se to změnilo,“ pokračoval. „A pevně věřím, že se to změní, jen to může chvíli trvat. Ale jednoho dne nebudete zákony porušovat, ale vytvářet – no, chtěl bych se toho dožít. Jen bych vám chtěl nabídnout své schopnosti. Kdybyste je potřebovala – ozvěte se. Vy už jistě víte, kde mě najdete!“

„Ozvu se vám docela jistě, pane doktore!“ odpověděla jsem mu. „Umím si takové nabídky vážit. Asi nepřijdu osobně, mám to teď z ruky, ale pokusím se poslat za vámi kamarádku. Přeji vám aspoň příjemný večer.“

„Vám také paní Kateřino!“

*****

„Tomu říkáš, že jsi mimo?“ vyčetl mi Marcel. „Rozjet obrovskou akci, když si nejsi jistá ani podporou ostatních, ani vlastní výdrží?“

„Já to vydržím!“ uklidňovala jsem ho.

„To si říkáš teď! Až budeš mít na krku dva brečící ranečky, nebudeš si tak vyskakovat, to mi věř!“

„No, tady jsem si právě byla nějak mylně jistá podporou ostatních,“ rýpla jsem si.

„Podpora je jedna věc,“ odrazil mě. „Dobře víš, že se o děti zajímat chci a pomáhat ti taky, že po tom toužím, ale ani za všechny poklady světa a okolí je nenakojím!“

„To nech laskavě na mě,“ utěšovala jsem ho.

„A vůbec – kdy jsi byla naposledy na kontrole?“

„Hele, i to nech na mně! Chodím pravidelně, nic nevynechávám. A v noci spím jako dřevo, ačkoliv bych mohla...“

„Žádné odmlouvání!“ zarazil mě. „Máš za ně zodpovědnost!“

„Copak se nechovám zodpovědně?“

Vypadalo to, jako kdyby mě sekýroval, ale věděla jsem, že to myslí dobře. Marcel byl pečlivý, ale jinak – Francouz. A to znamenalo galantní a pozorný. Není náhodou, že tři mušketýři byli Francouzi! Někdy trochu přeháněl, ale nemohla jsem ho vynachválit. Pomáhal mi i v Čechách, ačkoliv sám měl něco podobného ve Francii. Tam už se snažil proniknout do zákonodárných sborů. Jak to udělal, to jsem zatím nevěděla, ale až to budu potřebovat v Čechách, zeptám se ho.

Rozjela jsem nepolapitelnou stránku, ale čekalo mě nesnadné rozhodování, co dál. Ve Spojených státech to měl Vojtěch snadnější. Tamní politické špičky se provinily válkou, proto tam byly spravedlivé i tresty smrti. Co udělat se zloduchy v Čechách, kteří se provinili méně? Ne že by to nebyli grázlíci k pohledání, taky lidem ztrpčovali život, ale přece jen tak těžké lumpárny to nebyly. Alespoň to nebyly vraždy, ačkoliv – ani vyloučení z civilizace není žádný med...

Vyloučení z civilizace...

To nevypadá tak špatně!

Ono to nemusí být hned bezdomovectví!

Hodila jsem krátkou konzultaci s panem Jamanami Kacuiem. Kupodivu se mu to zamlouvalo. Slíbil, že to projedná s ostatními soudci Virtuály – už jich měl víc – ale protože to očividně nebude neúměrné proviněním, mohu počítat s jeho plnou podporou a rozjet žaloby.

Možná to bude nová éra soudnictví v Čechách. A možná na celém světě. Pan Kacuie s tím chtěl seznámit i ostatní.

Že bych obohatila dějiny soudnictví o nový prvek?

Uvidíme!

*****

Kdyby všichni sledovali dění ve světě, nebyli by tak překvapení, když se cosi podobného začalo dít v našem zasmrádlém pohodlíčku Českého Parlamentu. Když jsem uveřejnila první rozsudek našeho Soudního dvora, týkající se případů v Čechách, žádný postižený neměl tolik rozhledu, aby se pokusil byť o chabou obhajobu. Ignorovali to, ale měli toho brzy litovat.

Prvním rozsudkem byly České internetové zákony souhrnně označeny jako zákony popírající základní lidská práva. Proto náš soud anuloval všechny rozsudky, na těchto zákonech postavené, a soudům České republiky uložil napravit do třiceti dnů škody, které uplatněním těchto zákonů postiženým lidem vznikly.

Jestliže soudy dostaly na nápravu vlastních rozsudků krátkou lhůtu, zaměstnancům Hlavní správy internetového dozoru se dostalo lhůty ještě kratší. Postupně se na stránce nazvané Smrt cenzuře objevovaly jejich seznamy s vyjmenováním poškozených. Měli na obhajobu, pokud se tady vůbec dalo něco hájit, jen čtrnáct dní.

Pak to začalo...

*****

Pan Miloslav byl mezi prvními cenzory, kdo si mohl přečíst rozsudek nad sebou. Rozsudek vyloučení z civilizace v rozsahu druhého stupně v trvání pěti let nepodmíněně... Nástup trestu o půlnoci.

„Poslyšte, soudružko, co to má být za blbost?“ napsal rozhořčený příspěvek do diskuse, která se pochopitelně pod rozsudky brzy objevila. „Co to má znamenat? Vy chcete někoho vylučovat z civilizace? Tak tomu bych se měl opravdu s chutí zasmát!“

„O půlnoci vás legrácky přejdou,“ odpověděla jsem mu obratem.

„Ničím jsem se neprovinil!“

„Provinil jste se tím, že jste třem lidem zničil život a prakticky jste je vyloučil z lidské civilizace. Bude asi spravedlivé, abyste sám na vlastní kůži poznal, co to znamená.“

„Neprovedl jsem nic nezákonného!“

„Zákony, podle kterých jste lidi udával a trestal, shledal Soudní dvůr za odporující základním lidským právům. Nejednal jste proti těm zákonům, ale naplňoval jste je. Potíž je, že naplňovat zločinné zákony je zločin. Bylo vás odsouzeno na různě dlouhou dobu v první vlně dvacet šest. Chcete-li dobrou radu, dojděte si ještě před půlnocí vybrat peníze k nejbližšímu bankomatu. Po půlnoci už bude pozdě.“

„Co to má znamenat?“

„Po půlnoci vás bankomat neposlechne. Vyloučení z civilizace je trest právě tohoto druhu. Měli bychom se teď asi s vámi nějak důstojně rozloučit, ale mě nic důstojného v souvislosti s udavačem nenapadá. Ale možná se nám po vás bude po nějakou dobu stýskat...“

„Nechte si ty urážky, soudružko, nebo vás budou mrzet!“

„Udával jste lidi? Udával, jste tedy udavač. Vzhledem k tomu, že jste již byl odsouzen, odpadá i presumpce neviny. A že bych se vás měla bát? Vaše pravomoci skončily. Teď to budete vy, kdo si bude užívat života bez civilizace. Ne že bych vám to záviděla!“

„Paní Kateřino, co ten trest vlastně znamená?“ ozval se v tu chvíli pan doktor Igor. „Poučte nás, neznalé!“

„Vyloučení z civilizace je trest podobný trestu domácího vězení, s tím rozdílem, že to místo elektronického náramku kontrolují všechny dostupné elektronické prvky v okolí odsouzené osoby,“ začala jsem vysvětlovat. „Ta zkrátka nemůže používat nic, co obsahuje elektronické prvky. Neposlechnou ji bankomaty, v obchodech nemůže použít platební kartu, doma si nezapne ani televizor, natož počítač. Telefon mu dovolí volat pouze záchrannou službu, hasiče a policii, ale nic víc. Do práce, pokud si ji udrží, musí jezdit hromadnou dopravou, neboť se mu nepodaří nastartovat motor svého automobilu. To je trest vyloučení z civilizace. Pro pravověrného trampa, zvyklého životu daleko od lidí, to neznamená prakticky nic. Bezdomovci tak žijí léta, zvykli si i na to, ale pro městského občana to může být docela citelný trest, úměrný tomu, co on sám připravoval jiným.“

„Ne že bych mu záviděl – ale dovolíte mi dotaz? Zmiňovala jste Soudní dvůr při organizaci Svobodu světu! – co je to zač a jakým právem soudí?“

„Co myslíte pod pojmem právo soudit? Jaké právo soudit mají všechny lidské soudy? Odvozují-li své právo od státní moci, dokazují tím svoji podřízenost státní moci. Je-li státní moc tyranie, jsou tyranské i soudy. Organizace Svobodu světu! vznikla na obranu lidí proti tyraniím. To je její oprávnění.“

„Tedy něco jako lidový soud?“

„Lidové soudy nevznikaly z lidu, vždy to byly jen maskované nástroje moci. Náš soud vznikl z potřeby ztrestat vyvraždění milionů Somálců. Soudí pod právním dohledem a jednání pečlivě dokumentuje, aby rozsudek nebyl právně napadnutelný ani po staletích. Je nezávislý na žádné státní moci našeho světa – v tom smyslu slova poprvé.“

„To vypadá zajímavě. Ale kdo bude takový rozsudek vymáhat a kontrolovat?“

„Nechte to na nás,“ odmítla jsem odpověď. „Kdybyste věděl, který kontrolor se tím bude zabývat, protáčely by se vám panenky. Řeknu vám, někdy je asi skutečně lépe podle Karla Jaromíra Erbena nenahlížet do budoucnosti ...a strašlivou poznati jistotu...“

„Nechci nahlížet do budoucnosti, jen mě to zajímá.“

„Bohužel, těch, koho se to bude týkat, se těžko zeptáte, nebudou mít přístup k internetu. Budete se jich moci zeptat za pět let, pokud budou mít na to ještě náladu.“

„Podle toho, co nám tady sdělujete, to bude dost tvrdý trest!“

„Bude. Já sama jsem tak závislá na internetu, že by to byl pro mě trest vskutku příšerný. Ale jak říkám, hodně zde záleží na nátuře. Pro pravověrného trampa by to zlé nebylo a bezdomovci tak žijí už léta. Není jim co závidět, ale přežít se to dá.“

„Možná. Poslyšte, paní Kateřino, četl jsem tady některé vaše příspěvky. Nevypadají jako šité horkou jehlou. Přitom se tu objevují tak bleskově, že je to nad lidské síly. Můžete mi to nějak vysvětlit?“

„Mohu, ale jen rámcově. Žijeme v jiném čase než vy. Vám se zdá, že sem svoji odpověď vysypu bleskově, ale já jsem ji ve svém čase promýšlela déle než si myslíte. Přicházím k vám vždy jen na skok a zase se vzdaluji.“

Pan Igor se na chvíli zřejmě zamyslel.

„Jste mimozemšťané?“ napsal po chvíli opatrně.

„Neumíte si představit oblast jiného času i na naší Zemi?“

„Neumím,“ připustil.

„Pak vám dnes nepomohu. Snad jindy!“

„Škoda!“

„Snad jindy!“ opakovala jsem.

*****

Možná byla chyba odstřihnout potrefené od internetu. Jistě by vyvolali bouřlivou diskusi, ze které by vyplynulo poučení i pro jiné. Ale nestalo se tak a nic nemohlo ty další včas a účinně varovat.

Možná proto vyzněla naprázdno možnost včasného napravení vlastních chyb, velkoryse nabídnutá poslancům Českého Parlamentu. Nedozvěděli se o ní, nebo ji podle svého zvyku arogantně ignorovali. Ovšem ke své škodě.

Ráno po uplynutí lhůty nastala před vchodem do Českého Parlamentu nebývalá tlačenice. Většina poslanců se dostavila pozdě – všichni se vymlouvali na nečekanou poruchu služebního vozidla, takže museli přijet taxíkem, někteří dokonce tramvají!

Hned při prvním hlasování se zvedla z poslaneckých lavic vlna hněvu nad špatnou funkcí hlasovacího zařízení. Svévolně změnilo hlasy některých na „Zdržel se hlasování“, ačkoliv hlasovali pro vládní návrh. Hlasovací zařízení tvrdilo, že vládní návrh neprošel, neboť všechny hlasy byly buď proti nebo zdržel se, nenašel se ani jediný hlas pro. Poslanci ovšem tvrdili, že to není pravda.

Předseda Poslanecké sněmovny, sám také postižený jako ostatní, navrhl zadat technikům opravu hlasovacího zařízení a vyhlásit do té doby nucenou přestávku. Poslanci návrh velice ochotně přijali a většina se ihned odebrala do parlamentního bufetu...

...kde ale problémy pokračovaly...

Pokladny odmítaly přijmout některé platby pomocí platebních karet. Problém nebyl v pokladnách, jiné karty normálně fungovaly, ale z bank podezřele často chodilo hlášení „Neznámý uživatel“. Kupodivu si nikdo nevšiml, že odmítnutí platby přišlo vždy, když šlo o nákup cigaret a alkoholu, káva a nealko nápoje se daly platit normálně.

Jeden z poslanců, roztrpčený těmito problémy, je nazval Zlomyslností neživých věcí a odešel si vybrat peníze do nejbližšího bankomatu. Vrátil se ještě naštvanější, neboť mu bankomat kartu vrátil pro „podezření z odcizení a/nebo falšování“. Navíc se nemohl dovolat ani na bezplatnou hot-linku, ani na placenou, neboť byly obsazené.

„To buď rád, že ti kartu nezadržel!“ utěšoval ho nejbližší kolega. „To bankomaty občas dělají, když se jim znelíbí.“

„Je toho příliš!“ rozčiloval se postižený. Aby přišel na lepší myšlenky, vrátil se do parlamentní lavice, vytáhl si služební notebook a rozevřel jej.

Na rozsvícenou obrazovku zíral několik dlouhých vteřin. Nebyla tam ta důvěrně známá plocha Windows pokrytá stovkami ikonek. Obrazovka zářila červeně, jen uprostřed bylo nevelké obdélníkové bílé pole s černým textem.

„Byl jste odsouzen k nepodmíněnému vyloučení z civilizace na pět let. Můžete se přihlásit na úřadu práce s žádostí o nekvalifikovanou práci, ale po dobu pěti let jsou vám ostatní vymoženosti civilizace nedostupné. Bližší informace najdete na stránce www.svobodu-svetu.cz – pokud vám tam někdo umožní návštěvu.“

„Co je tohle za blbost?“ vybuchl. „Kde se to svinstvo vzalo?“

Rozchodit notebook se mu ale nepodařilo. Reagoval na hlavní vypínač, kdy se správně vypnul, ale po novém zapnutí se znovu objevil stejný nápis.

Několik jiných poslanců pod dojmem tohoto problému rovněž vytáhlo své notebooky, ale ukázalo se, že je stejná chyba na všech.

„To snad ani není pravda!“ povzdychl si další potrefený, když stejně jako kolegové zíral na to nadělení.

„Co je?“ ohlásil jeho kolega. „Vždyť to funguje normálně!“

Stal se ale okamžitě bílou vránou a všichni se na něho soustředili.

„Jak to, že ti funguje?“ ozvalo se několik stejných otázek.

„Nevím,“ krčil rameny šťastlivec, kterému systém naběhl.

„Hele, nepodíval by ses na tu divnou adresu?“ požádal ho jeho kolega, kterému byl internet takto nemile odepřen.

Naklofat adresu stránky bylo dílo okamžiku.

„Počkejte!“ pokusil se kolegy zarazit jeden z houfu. „Není to náhodou ta nelegální stránka, co lidi pobuřuje a vyhrožuje nám?“

Několik dalších si vzpomnělo, že by to tak mohlo být. Ale nikdo by už necouvl ani kdyby to byla oficiální stránka samotného pekla.

„Tady to máme...!“ hlesl majitel fungujícího počítače, když se mu ostře sledovaná nelegální stránka otevřela.

„Co teď?“ obrátil se na kolegy. „Tady je úvod, kam dál? Zprávy z domova, Zprávy ze světa, Novinky ze soudní síně, Kdo jsme...“

„Zkus tu soudní síň!“ navrhl jeden z přihlížejících.

Navrženo – vykonáno.

A hned první, co všem padlo do oka, byl seznam odsouzených – kde se mnozí ihned našli.

„Seznam prvních rozsudků v případu potlačování lidských práv v Čechách zavedením cenzury, způsobené protiústavními zákony...“

„...vzhledem k nadřazenosti Listiny základních lidských práv a svobod nad zákony všech států soud shledal následující zákony jako protiústavní...“

„...schválením protiústavních zákonů se provinili následující poslanci Parlamentu České republiky...“

„...a odsuzují se k nepodmíněnému trestu vyloučení z civilizace v trvání pěti let...“

„...současně se pro nečinnost ve věci protiústavních zákonů, posouzenou jako spoluvinu, odsuzují k trestu nepodmíněného vyloučení z civilizace po dobu jednoho roku a doživotnímu zákazu členství v Ústavním soudu České republiky všichni soudci Ústavního soudu České republiky, který se tímto pro neschopnost usnášení rozpouští...“

„Panebože, to je síla!“ ozval se jako první poslanec, figurující na jednom z prvních míst v seznamu odsouzených. „To snad není možný!“

„To je skandál!“ rozčiloval se jiný. „Diktát! Mnichovský diktát!“

„Mnichovský ne, s tím to nemá nic společného,“ krotil ho jiný.

„Ale diktát to je!“ trval na svém poslanec. „Je to kolektivní trest! A ty přece nejsou spravedlivé ani přípustné!“

„Kolektivní není!“ zarazil ho jiný. „Trest postihl jen ty, kdo hlasovali pro cenzuru. Nás, co jsme byli proti, se to nedotklo!“

„Tady se ale trestá za názor! Vy to nevidíte?“

„Přesně tak, jako vaše zákony! Až na to, že vaše zákony přivedly pár stovek lidí na mizinu. Zákon už není pouhý názor!“

„Ale to je nepřípustné! Máme přece poslaneckou imunitu!“

„Na to se podívejte sem, pane kolego. Píšou, že neuznávají privilegia, která jsme si kdysi udělili buď sami, nebo naši předchůdci. Podle nich budou taková privilegia platit jen když je schválí občané ve všeobecném referendu. A s tím bych raději nepočítal, víme snad všichni, jak se na to lidi dívají!“

„Lidi? Chátra špinavá? Lůza prašivá!“ hromoval poslanec.

V té chvíli ke skupince přistoupil jeden technik v bílém plášti.

„Pánové, hlasovací zařízení je v naprostém pořádku,“ oznámil. „Nic mu není ani nebylo.“

„Před chvílí to falšovalo hlasy!“ namítl kdosi.

„Podle testů tam žádná chyba není. Nemohl byste mi někdo půjčit vaši hlasovací kartičku? Můžeme udělat jednoduchý pokus.“

Natáhlo se k němu několik ochotných rukou. Technik si jednu s díky vypůjčil a zasunul ji do nejbližšího hlasovacího zařízení. Na přenosném notebooku, položeném na sousední lavici, se ihned objevil výsledek.

„Karta je v naprostém pořádku!“ vracel ji technik majiteli.

„Mně to ale předtím fungovalo,“ podotkl suše poslanec.

„Zkuste moji kartu!“ hrnul se jiný. „Moje předtím nefungovala!“

Technik tedy podrobil zkoušce druhou kartu.

„Zajímavé!“ prohlásil po chvilce. „Podle chybové hlášky vůbec nejste v databázi!“

„Jak to?“ nakohoutil se postižený poslanec.

„Moment... podívám tam přímo,“ uklidňoval ho technik.

Kolem se rychle shlukl dav poslanců, zvědavých na výsledek.

„To je divné... vy tam ale opravdu nejste!“

„Je tam vůbec někdo?“ zněla sarkastická otázka.

„No jistě! To by se nikdo nepřihlásil!“

„Můžete udělat aspoň jednoduchý dotaz na počet poslanců v databázi?“ navrhl jiný.

„Jistě, to je to nejjednodušší...“ manipuloval technik obratně se svým servisním notebookem. „Počet poslanců... A sakra! Osmačtyřicet! To je nějak málo!“

„Je to jasné!“ uzavřel to poslanec, kterému karta fungovala. „Pánové a dámy, stačí si uvědomit, co je organizace Svobodu světu! Jsou to hackeři a netají se tím. Zřejmě se jim podařilo proniknout do databáze Parlamentu. Jak dlouho může trvat náprava?“

Poslední otázku opět směroval na technika.

„Můžeme databázi obnovit ze zálohy,“ navrhl iniciativně technik. „To je tak na čtvrt hodiny. Jdu na to.“

Sebral servisní notebook a odešel.

„Jak se zdá, dneska toho mnoho neuděláme!“ podotkl kdosi.

„Můžeme hlasovat ručně!“ navrhl jiný.

„Nemůžeme,“ upozornil ho jiný. „Nedávno jsme propustili v rámci úspor skrutátorky, jen si vzpomeňte! Že je nepotřebujeme! Já jsem byl proti!“

„Neměl jsi mezi nimi náhodou neteř?“ dodal jiný štiplavě.

„To je snad jedno! Nemá nás kdo spočítat!“

„Snad by to zvládli naši asistenti...“

„Nejlépe vaši, že? To by to dopadlo! Těm nevěřím ani pozdrav!“

„No jo, ale podívejte se na ty rozsudky! Hlavně na vysvětlení! Dneska jsem auto fakt nenastartoval. Na taxík jsem ještě měl, ale tady už jsem si ani panáka nedal. Co s tím budeme dělat? To je o nervy!“

„Četl jsi to snad! Máš se hlásit na pracáku o nekvalifikovanou práci!“

„Jdi s tím do háje! Na to jsem tak zvědavej!“

„Ale co když to bude pokračovat?“ strachoval se další. „Nesmět si ani vybrat peníze z vlastního účtu, to je snad trochu moc!“

„Pánové, tomu říkám obstrukce! A nemusíme ani řečnit!“

Situaci opět zkomplikoval svým příchodem počítačový technik.

„Pánové, je to na kočku! Vypálené zálohy mají databázi v cajku, ale když ji natáhnu do serveru, smrskne se okamžitě na těch osmačtyřicet položek. Jako kdyby sem nikdo kromě těch osmačtyřiceti nepatřil. Navíc mě to otravuje hláškami, že je v této chvíli Poslanecká sněmovna neschopná usnášení! Co s tím chcete dělat?“

„Přejdeme na režim bez počítačů!“

„Bez počítačů to nepůjde!“ tvrdil technik.

„Musí to jít!“ trval na svém poslanec. „Šlo to před počítači, musí to jít i teď. Kde je předseda? Ať to svolá! Můžeme o tom přece hlasovat ručně!“

Předseda Poslanecké sněmovny se dostavil na své místo ohlásit konec přestávky, ale v sále bylo naprosté ticho. Mikrofony nefungovaly.

„Technika!“ začali někteří volat.

Technik rychle naklusal k předsednickému stolu.

„Sakra, kdo mi zase vykopl ty kabely?“ zahlaholil na celý sál, neboť reproduktory náhle začaly fungovat.

„Už to funguje!“ zavolal kdosi v první řadě.

Technik si ovšem neodpustil obvyklou průpovídku.

„Jedna... jedna... dyť to chodí!“

K mikrofonům se vrátil předseda Poslanecké sněmovny, ale opět bylo ticho, slyšeli ho jen ti nejbližší.

„Nefunguje to!“ ustoupil předseda místo technikovi.

„Jak to, nefunguje?“ čertil se technik.

Jako na potvrzení se jeho slova opět nahlas rozlehla sálem.

„Pusťte mě k tomu!“ přihrnul se jeden z poslanců. Přihnul si mikrofony poněkud k sobě a řekl na celý sál: „Mám podezření, že mikrofony fungují jen když mluví osoby, které nejsou na seznamu Smrt cenzuře. Což znamená, že software Poslanecké sněmovny je kompletně nabouraný, neboli hacknutý. Za těchto okolností se opravdu nedá pracovat! Navrhuji zasedání Poslanecké sněmovny přerušit do doby, než bude zprovozněný nezavirovaný software! Vzhledem k poruše hlasovacího zařízení musíme hlasovat zvednutím ruky. Kdo je pro přerušení? Zdržel se snad někdo? Nebo je někdo dokonce proti?“

„Proč zrovna vy, pane kolego?“

Jediný poslanec, hlasující proti, došel rychle k předsednickému stolu a sklonil se nad mikrofony.

„Protože mám podezření, bohužel podepřené, že to nepomůže,“ řekl ztichlému shromáždění. „Víte, já jsem se o tu divnou společnost zajímal víc a dřív než se objevila v Čechách. Podle mě je to česká pobočka americké Freedom for World anebo francouzské Liberté pour Monde, které se teď ve Francii obávají více než my. To ale není banda potřeštěných hackerů, i když asi mezi sebou mají velice dobré hackery. Kdybyste si dali práci a sledovali dění ve světě, už byste delší dobu klidně nespali. Co třeba víte o posledním konfliktu Texasu proti zbytku Spojených států? V podání našich medií se jednalo o nedorozumění, které ani nestojí za zmínku. Při bližším pohledu to vypadá jinak. Ten drobný konflikt přerostl do úděsné bitvy, ve které stála na jedné straně nejsilnější armáda světa a na druhé straně něco, co pak Američané nazvali Invisible Force – Neviditelná síla. Ne, to opravdu není Klidná síla a nemá to nic společného s křesťany. Neviditelná síla se postavila na stranu Texasu, jehož ozbrojené jednotky se do konfliktu vůbec nezapojily. A jaký byl výsledek? Na straně Neviditelné síly nebyly údajně žádné ztráty – tomu bych nevěřil, ztráty bývají na obou stranách. Jenže tady prý nebyly. Armáda Spojených států v té bitvě prohrála a přitom nepřítele vůbec neobjevila!“

„A co se tam podle vás stalo?“

„Podle mě? Nevím, nebyl jsem tam. Ale podle fotografií na stránce hackerů ve Spojených státech tam došlo k něčemu strašnému. Expediční sbor vyslaný k pokoření Texasu »neznámo« pár kilometrů od texaských hranic brutálně zmasakrovalo. Na straně armády Spojených států se hovoří o ztrátách dvou set letadel, stovky moderních tanků Abrams, několika stovek dalších vozidel a asi třiceti tisíc vojáků, to je víc než součet ztrát v Iráku a Afghánistánu. Na straně Neviditelné armády – žádné ztráty. A věřte, kdyby tam nějaké byly, že by je druhá strana vítězoslavně předvedla – jenže neměla co předvádět. Výsledek: armáda Spojených států rozdrcená ještě na vlastním území, třicet tisíc mrtvých... a vy se chcete té síle postavit našimi grippeny a nefunkčními pandury? Nejlepší mozky Spojených států se marně pokoušely prolomit tajemství hackerů. Chcete tvrdit, že jsme lepší, odolnější, vítěznější? Nenechte se vysmát, dámy a pánové! Právě jsme totiž narazili na tu Neviditelnou sílu! Nedávno těžce pokořila Spojené státy Americké a nás – nás smete levou rukou!“

„Nějak se té síly podezřele zastáváte!“

„Nezastávám se jí. Já se jí bojím. Zajděme ještě dál do minulosti, co se odehrálo ve Spojených státech před tou bitvou! Organizace Freedom for World obvinila presidenta, vládu i Hlavní štáb armády Spojených států z užití zbraní hromadného ničení ve válce v Somálsku, měly tam být nějaké jedovaté plyny nebo co. Soudní dvůr, nápadně podobný tomu u nás, vynesl asi tisícovku rozsudků smrti – a všechny do měsíce po vynesení vykonal. První obětí byl i president Spojených států. V podání Freedom for World to nebyl atentát nějakých fanatiků, ale poprava, akt spravedlnosti. Rozsudky u nás se proti tomu podobají milému pokárání. Mám velké štěstí, že jsem byl tenkrát v nemocnici. Být tady, hlasoval bych se svými spolustraníky a byl bych dnes na tom seznamu také. Pak bych ale na tomto místě složil poslanecký mandát a bál bych se sem třeba jen vkročit.“

„Vy byste tomu vydírání zbaběle ustoupil?“

„Ano, raději bych zbaběle ustoupil,“ přiznal tišeji poslanec. „Chápejte, tento protivník hrdinství neocení. Rozšlápne vás jako šváby, když před ním včas nezalezete.“

„Vidíte to příliš katastrofálně! Už z principu tomu vydírání ustoupit nemůžeme!“

„Vy to ještě vidíte růžově? Prosím, je to váš názor, respektuji jej, ale nesdílím. Obávám se, že to vidím katastrofálně, ale realisticky. Nabízejí nám možnost ustoupit se ctí. Zrušit zmíněné zákony a odhlasovat rehabilitaci odsouzených s náhradou škod, které při tom utrpěli. Podívejte se tam, kdo ještě můžete. Nebude to jednoduché, protože náhrada škod má jít z našich vlastních platů.“

„To je ale drzost!“

„Oni tomu říkají přijmout zodpovědnost za špatné rozhodnutí. Nejsem si jistý, zda naše rozhodnutí bylo špatné, o tom jsme přece na stranické půdě dlouho diskutovali, chtěli jsme tenkrát udělat přítrž pomluvám, ale z pohledu lidských práv to napadnutelné je. Snad by stálo za pokus otevřít o tom diskusi, ale jejich právní rozbor nám nedává šanci obhájit to.“

„To je ale ustoupení hrubému nátlaku!“

„Možná. Zatím není tak hrubý jako ve Spojených státech.“

„Tam jsou ale větší frajeři, když neustoupili!“

„Neustoupili, padli na poli cti a slávy. Třicet osm tisíc mrtvých, to je současná bilance. Já po slávě netoužím, je mi milejší zůstat naživu. Taky si uvědomte, že v Americe neměli žádnou zkušenost. Potřebovali ropu, starali se, jak ji získat a válka se jim sama nabízela. Netušili, že ji nevyhrají.“

„Zatím všechny války o ropu vyhráli!“

„...až narazili na Invisible Force. Česky se to řekne: až se ucho utrhlo. Jenže už víme, že to není žádná legrácka o potrhlých hackerech. Nedělejte si iluze, že to naši technici spraví. Technici obnovili databázi, na vypálených zálohách byla v pořádku, ale hned po stažení na disk se smrskla. Teď nahrají nový, čistý systém, ale než se rozkoukají, bude zavirovaný – pokud to totiž dělají viry, o čemž bych silně pochyboval.“

„Když server odpojím od internetu, přeinstaluji a už k internetu nepřipojím, nemůže se sem nikdo cizí dostat!“ podotkl technik, přivolaný ke stávkujícím mikrofonům, kterého zatím neposlali pryč.

„Vsadíte se? O láhev vodky, že nestačíte ani mrknout!“ obrátil se na něho poslanec.

„O láhev vodky!“ přijal technik. „Říkám, že to není problém.“

„Jenže, pokud vím, spojení s internetem tu je,“ pochyboval jiný.

„Je to kvůli předávání výsledků ven, a pak proto, abyste mohli nerušeně surfovat,“ vysvětloval mu hned technik. „Výsledky se ale dají přenášet třeba na flash paměti. Když se na nějakou dobu – řekněme na den – z technických důvodů vzdáte surfování, bude náš systém čistý.“

„Pak rovnou žádám o přeinstalování notebooku!“ přihlásil se jiný. „Takhle je mi na nic. Klidně i s přemazáním celého disku.“

„Taky bych měl zájem!“ přidal se další.

„Tak jednoduché to nebude, jde také o nastavení přístupových práv,“ pokusil se technik trochu couvnout. „Ale dám se do toho hned.“

„Asi vám nic jiného nezbude,“ přidal se předseda Sněmovny. „Máte to přece v pracovní náplni. Tohle je porucha systému a vy jste tu od toho.“

„Vždyť už jdu!“ odpoklonkoval se rychle technik.

„Takže jsme si vyslechli názor proti, ale byl doslova ojedinělý. Proto končím toto zasedání,“ shrnul to předseda Sněmovny.

„A ať je v zápise, že končíme díky technické poruše!“ dodal.

„Jistě, pane předsedo!“

*****

Spěch je věc ďáblova

...a kvaltování všeliké toliko pro hovada dobré jest...

(údajně J.A.Komenský...)

Není třeba zdůrazňovat, že sebevědomý technik sázku o láhev vodky prohrál. Přeinstalováním serverů a několika poslaneckých notebooků strávil s přivolanými kamarády noc, než systém vítězoslavně odzkoušel. Všechno v pořádku.

Když ale předával první přeinstalovaný notebook poslanci postiženému kletbou, zůstal stát jako opařený. Když se okamžitě po jeho zapnutí znovu objevila zlověstná červená obrazovka, byl nejvíce překvapený on sám.

„To není možný!“ vyhrkl. „Leda by sem zasahovala nějaká cizí síť! Ale vždyť se s ní nikdo nespojoval!?“

Zkouška přihlašovacími kartičkami dopadla, jak se dalo čekat. Bez problémů hlasovalo osmačtyřicet poslanců, kteří byli v databázi. Všichni ostatní se hlásili jako „Zdržel se hlasování“.

„Jsme přece odpojení!“ kvílel technik nešťastně.

V té chvíli padl jeho zrak na obrazovku servisního notebooku. Strnul, ale pak se obrátil k nejbližším poslancům, netrpělivě sledujícím jeho marné snažení:

„Teda! To je zlej sen! Vidíte to samý co já?“

Nově otevřené okno na jeho notebooku obsahovalo seznam poslanců, postižených rozsudkem Vyloučení z civilizace se stručným vysvětlením, co to znamená. Pod tím bylo menší okno s dodatkem, určeným zřejmě jen pro něho – i když si to mohli přečíst všichni.

„Vysvětlete, prosím, odsouzeným, že udělají lépe, když okamžitě složí poslanecké mandáty. Jejich setrvávání na půdě Parlamentu se dá chápat jako maření výkonu trestu. V USA byl za to použit trest smrti, v Čechách je sice zrušený, ale nic nebrání použít proti nim zpřísnění rozsudku.“

„Co? Jaké zpřísnění?“ vyhrkl technik.

K jeho zděšení – znásobenému zděšením všech poslanců okolo něho – se dole na obrazovce objevila další věta:

„Zpřísnění rozsudku je možné na více způsobů. První bude úplné vynulování jejich bankovních kont, nejen těch zahraničních, která mají prázdná už teď.“

„A sakra!“ ozvalo se z davu poslanců.

Chvíli panovalo zaražené ticho. Počítačová konverzace se dala vyložit jen tak, že navzdory technikově skepsi někdo reaguje na dění ve Sněmovně přímo, beze zpoždění.

„Takže nám podle všeho zbývá poslední hlasování,“ řekl pomalu poslanec, který se o Svobodu světu! zajímal nejdéle.

„Jaké?“ ozvalo se současně z několika stran.

„Rozpustit Poslaneckou sněmovnu a vypsat předčasné volby. V této situaci se nic jiného dělat nedá.“

„To snad nemyslíte vážně?“

„Myslím. A uvažujte o tom.“

*****

Nicméně ani pan poslanec neměl pravdu. Svobodu světu! nebyla česká filiálka americké Freedom for World, ale bylo to přesně naopak. Samozřejmě jen když počítáme Vojtěcha za Čecha, ale tak se přece počítal i on sám. Mylný byl i názor, že jediným řešením jsou předčasné volby. Poslanci se rozhodli poradit se v jednotlivých poslaneckých klubech. Debata tam byla bouřlivá, nejvíc v klubech, kterým hrozil úplný zánik. Nakonec se ale ústavní většinou shodli na zásadě neustupovat vydírání, přijmout zpět chybějící skrutátorky a sčítat počty při hlasování ručně.

Současně odhlasovali pro Poslaneckou sněmovnu příkaz vyplácet platy v hotovosti pro případ, že by se naplnila hrozba vynulování kont. Pro poslance nebyl problém skladovat hotovost v trezorech ve svých poslaneckých kancelářích.

Odstoupit a vzdát se poslaneckého mandátu?

To se přece v Čechách nestává!

*****

„Ukousla sis větší sousto, než jsi čekala!“ varoval mě Marcel.

„Neboj se, s Vojtěchovou pomocí to zvládnu,“ odbyla jsem ho.

Moje soukromá válka s tvrdohlavým Českým parlamentem právě vrcholila. Na nejbližším zasedání Parlamentu počítaly hlasy usměvavé skrutátorky, hlasování probíhalo jako v dávných předelektronických dobách. Proběhlo v pořádku, jenže když výsledky zanesli do počítačů, náhle se všechno změnilo. Jako kdyby hlasovalo jen těch sedmačtyřicet poslanců. Skutečné výsledky se nedaly z lístků skrutátorek přepsat do oficiálních dokumentů.

„Pořídíme si staré psací stroje!“ rozhodl předseda Sněmovny a vyslal své asistenty oběhnout bazary a přivézt psací stroje.

Horší bylo, že ráno všechny deníky přinesly zprávu, jak vládní návrh při hlasování hanebně propadl a komentátoři se již předháněli v zasvěcených rozborech, co může být příčinou tak radikálního obratu vládní politiky.

„Zavolejte okamžitě do všech redakcí denních listů, že se staly obětí podvodu!“ nařídil předseda Sněmovny svému sekretáři.

Pak se ujal řízení dalšího zasedání.

Ruční hlasování sice jakž-takž fungovalo, ale ruční přepisy na psacích strojích byly neuvěřitelně pomalé. Přitom písařky zjistily, že v celé budově nefunguje jediná kopírka. Přesněji řečeno, fungovaly všechny, byly přece nejmodernější, ale místo aby věrně kopírovaly text schválený poslanci, vycházely z nich neuvěřitelné paskvily, prakticky potvrzující, co deníky krátce předtím uveřejnily – že Český Parlament není usnášeníschopný. Jako kdyby je začaroval škodolibý kouzelník. Písařka vložila dokument, kopírka jej zkopírovala, písmo odpovídalo správnému psacímu stroji, ale text byl změněn k nepoznání.

„To máme všechno přepisovat ručně?“ vyjekla ta, co to zjistila.

Nejbližší sekretář si prohlédl originál s kopií. Na první pohled vypadaly stejně, na bližší pohled se diametrálně lišily.

„Když to nejde kopírovat, budete to opisovat!“ rozhodl.

„Tak ať někdo sežene aspoň nějaké kopíráky!“ požádala písařka rozumně. Byl to ale problém, neboť se nikomu nahonem nepodařilo opatřit ani starodávné kopíráky.

Navíc předsedu Parlamentu po chvilce vyrušil jeho sekretář.

„Nedá se dovolat do redakcí!“ oznámil mu. „Vlastně prakticky nikam.“

„Jak to?“ zesinal předseda.

„Nejdou telefony. Zkuste svůj mobil! Ale nebijte mě!“

Předseda Parlamentu vytáhl mobil a chvíli s ním manipuloval. Ale ať vytočil číslo jaké chtěl, vždy se objevila značka: Obsazeno. Po chvíli se ale ozvalo pípnutí a na mobilu naskočila příchozí SMS.

„Dokud budou v Parlamentu lidé, kteří tam nemají být, nebudou fungovat telefony. Tuto zprávu vám zdarma posílá Svoboda světu!“

„Jo – a tohle vyšlo ve všech denících!“ podal sekretář předsedovi čerstvé noviny.

„Parlament není usnášeníschopný!“ hlásal tučný titulek z první strany. „Prezident musí vyhlásit předčasné volby!“

„To už je příliš!“ vybuchl předseda. „To je sabotáž!“

Měl pravdu, ale nazvat situaci pravým jménem ještě neznamená vyřešit ji. Telefony se v Parlamentu odmlčely stejně jako předtím počítače. Mimo Parlament telefony fungovaly – s výjimkou některých telefonních čísel, stále zatvrzele hlásících obsazenost. Byla to bohužel nejpotřebnější čísla – redakcí novin, rozhlasu a televizí.

Jediným řešením bylo poslat všude posly s tištěnými dementi. Role poslů připadla poslaneckým sekretářům, zbývalo nechat napsat na klasickém psacím stroji text tolikrát, aby se dostalo do každé redakce.

To už bylo všem jasné, že jde o informační válku mezi Českým Parlamentem a dosud neznámým protivníkem, skrytým pod hlavičkou organizace Svobodu světu! Protivník to ale nebyl slabý. Mikrofony fungovaly jen pro menšinu poslanců, u většiny je nahradil obstarožní megafon. V budově Parlamentu uspokojivě fungovaly jen starodávné mechanické psací stroje a každý text musely písařky znovu opisovat.

Napůl ochromený Parlament ten den odhlasoval jen tři nemastné neslané zákony, které písařky opsaly pro archiv a pak pečlivě rozepsaly do zpráv pro jednotlivé redakce. Sekretáři se pak v roli poslů osobně rozjeli po Praze.

Každý může udělat chybu – a někdo je udělá i vícekrát po sobě...

Poslanci dorazili druhého dne ráno se stejnými obtížemi jako den předtím. V Parlamentu je ale čekalo nepříjemné překvapení.

„President vypsal předčasné volby!“ zněly titulky ranních novin.

„Vzhledem k trvající neusnášeníschopnosti Českého Parlamentu byl president České republiky přinucen ve shodě s ústavou Parlament rozpustit a vypsat předčasné parlamentní volby!“

„To přece není možné!“ zalapal po dechu předseda Parlamentu.

Výslech sekretářů nepřinesl žádný výsledek. Všichni přinesli podepsané převzetí mimořádné zprávy, takže ji bezpochyby do redakcí dodali v pořádku. Jak se to ale mohlo stát, že noviny zveřejnily opak?

Brzy se do vyšetřování zapojila i policie. Poslanci podali na všechny redakce trestní oznámení ze zfalšování zpráv z Parlamentu. Kupodivu se tentokrát nikdo nezajímal o to, kolik let vězení viníkům hrozí. Všechny zajímalo jen, kdo to zavinil. Ukázalo se ale, že redakce poslaly do tiskáren správné texty. První obtahy byly v pořádku. Pak se rozjely rotačky naplno – a v té chvíli zřejmě došlo k záměně textu za zcela opačný. To už se přece stalo! Jinde, ale s podobným výsledkem!

Několik milionů výtisků vyvolalo mezi lidmi euforii, jaká se davů zmocní, když padne neoblíbený politik – natož vláda. Bylo jasné, že se i president stal obětí podvodu, ale to zdaleka nebylo všechno. Pod těmito zprávami byla ve všech novinách výzva organizace Svobodu světu!, k podpoře presidentova rozhodnutí a obraně svobody slova na internetu.

„Přijďte dnes večer na Václavské náměstí!“ končil článek výzvou. „Je nejvyšší čas opět zazvonit klíči! Ať žijí nové volby!“

„Stornujte tu akci!“ naléhali poslanci na redaktory.

„Ale jak?“ spínali ruce redaktoři. „To ani není v lidských silách!“

Měli pravdu. Další vydání bude zítra, to už bude pozdě. Kromě toho nebylo jisté, že se pachatelům první záměny nepodaří stejným způsobem uskutečnit i druhou.

Předseda Parlamentu s několika poslanci spěchali na Kavčí hory do budov České televize, aby zabránili nejhoršímu. Podařilo se jim pod hrozbou okamžitého vyhození přimět všechny v redakci zpravodajství, aby okamžitě vyslali dementi té drzé výzvy.

Monitory v místnosti zpravodajství předaly mimořádný vstup do vysílání obrazem i zvukem bezchybně. Televizor, zobrazující skutečný televizní signál, ale ukazoval něco jiného. Kdyby předseda Parlamentu s doprovodem neseděli přímo ve studiu, neuvěřili by, že je to možné. Redaktoři četli prohlášení Parlamentu – ale z televizoru se nesla úplně jiná slova. Zkoprnělí redaktoři umlkli, ale jejich obrazy v televizoru dál nevzrušeně komentovaly podrobnosti chystaného večerního zvonění klíči. Na ostatních monitorech bylo vidět, že se skoro totéž odehrává na všech televizních stanicích.

„Policejního prezidenta!“ vykřikl předseda Parlamentu. „Sežeňte ho, u čerta, ať tu nepovolenou demonstraci ihned zakáže!“

Nejbližší redaktor vytáhl mobil, ale po chvilce své snažení vzdal.

„Nefungují nám telefony!“ oznámil poslancům. „Zkuste to vy!“

„Nám nefungují už dlouho!“ přiznal předseda Parlamentu. „Musíme zmobilizovat policii a když to nepůjde, povolat vojsko!“

„Obávám se, že to nepomůže,“ řekl jeden ze starších redaktorů. „Teď záleží na tom, kolik lidí přijde. Deset tisíc demonstrantů policie bez váhání rozežene. Ale jestli jich přijde půl milionu – padne vláda!“

Měl samozřejmě pravdu.

*****

Nové volby do Parlamentu byly vypsány a partaje hned spustily naplno volební slibotoče. Bohužel zůstávaly v platnosti internetové zákony, takže se na internetu neodvážil nikdo diskutovat. Výjimkou byl web Smrt cenzuře, zajišťující diskutujícím anonymitou nepostižitelnost se strany policie.

Zapojila jsem se jako Lili Marlénková a navrhla jsem založit stranu s pracovním názvem Česká Strana Internetové Svobody. Kontaktní adresa byla na Lili Marlénkovou, bydliště na Kolejích Katuška. A hned jsem tam uspořádala první kolejní shromáždění.

Tentokrát se dostavilo zájemců tolik, že se ani nevešli do žádné klubovny. Museli jsme se přesunout do hlavní haly, kde se dalo sedět na přinesených židlích i na schodech. Předtím mě neznali, ale teď už si většina přičichla ke svobodě a někteří už diskutovali na stránce Smrt cenzuře, jen si tam ještě netroufali jako já uvést jméno a bydliště, aby se na ně nemohla zaměřit policie. Upřímně řečeno, Lili Marlénková byla vlastně větší anonym než nicky diskutujících na fóru názorů.

Pravdou je, že jsem měla v diskusi hlavní slovo. Měla jsem totiž na rozdíl od všech ostatních vizi, co je třeba dělat. V první řadě založit stranu – co na tom, že to nebude strana podle představ současných partají! V druhé řadě prosadit, co demokracii nejvíc chybí – obecné referendum, nástroj, kterého se politici bojí jako čert kříže. Pak teprve může dojít na vážnější změny. Nepočítali jsme s tím, že by se nám od začátku podařilo všechno, ale věřila jsem, že úspěšné referendum by znamenalo víc než ústavní většina v Parlamentu. Hlavním úkolem bylo navrhnout je tak, aby se nedalo zmanipulovat.

Jedna věc mě ale zaskočila víc než citelně.

Termín předčasných voleb se plus mínus tři dny kryl s mým termínem porodu. Což znamenalo, že v nejcitlivějším období budu mimo a pochybuji, že bych současně zvládala porod i Lili. Jenže – odstavit Lili zrovna v době voleb? Co teď?

Obrátila jsem se na Marcela, ale ten pro mě neměl pochopení.

„Uspěchala jsi to, Káťo!“ vynadal mi. „Samozřejmě ti klidně slíbím, že za tebe na pár dní Lili převezmu, ale neslíbím, že to nikdo nepozná. Zlob se na mě nebo ne, nejsem Čech – a tohle chce opravdu rodilého Čecha a navíc Virtuála.“

„Ano – ale sežeň teď honem takového!“

Rychle jsem uvažovala. František je začátečník, kdoví, jestli zvládne Lili řídit! To by chtělo někoho, kdo se vyzná. A navíc to musí být Čech. V této chvíli mě napadlo jediné – Vojtěch. Jenže ten se teď angažuje za velkou louží a má tam práce nad hlavu. Věřila jsem, že by mi pomohl a rád, ale... nevybrala jsem si to šťastně. Asi jsem měla s kampaní v Čechách posečkat.

Marcel měl asi pravdu.

Uspěchala jsem to.

*****

Alea iacta est!

Kostky jsou vrženy!

(Gaius Julius Caesar při překročení Rubikonu)

Jedna věc byla, že jsem byla v časové nevýhodě, druhá, že jsem to nechtěla vzdát. Marcel mě v Čechách zklamal, budiž, za to si mohu sama, uznávala jsem argument, že to chce nějakého Čecha. Nejlepší by byla Češka, ale na to jsem měla pamatovat dřív, teď bylo pozdě. Manča Bělíková byla virtuální pískle a navíc mi pomáhala v Přípravném výboru nové strany, nazvané nakonec Strana Nadace Katuška, přetěžovat bych ji neměla.

Nakonec jsem přišla pěkně pokorně, málem po kolenou, za panem Kou-džu, neboli za Vojtěchem. Pravda, vysvětlila jsem mu to méně než za setinu vteřiny, ale on pak nezvykle dlouho přemýšlel, takže musel být opravdu zaměstnaný jinde.

„Hodně ti na Čechách záleží, viď?“ řekl tak normálně a pomalu, jako kdyby ani nemluvil s Virtuálkou.

„Na Čechách, ale i na Češích!“ přikývla jsem. „Ráda bych se tam co nejdřív vrátila a nerada bych čekala, až se to tam vyvrbí samo. To by bylo trochu dlouhé.“

„Taky bych se tam rád vrátil,“ řekl pomalu.

Vypadalo to nezvykle, když to říkal Číňan, ale věděla jsem, že nesmím koukat na robota, ale na člověka uvnitř, i kdyby tam byl jen virtuálně.

„Musíš mě přece chápat!“ nevzdávala jsem to.

„Já tě chápu,“ řekl mírně. „Horší je, že ty už nechápeš mě.“

„Já tě přece taky chápu!“ namítla jsem.

„Nechtěj, abych ti dokázal opak,“ řekl. „Ačkoliv je pravda, jsi mi ze všech lidí nejbližší. Ty a François chápete aspoň trochu, ostatní jsou ode mě ještě dál.“

„Pan Jamanami Kacuie tvrdil, že ses příliš vzdálil od své bývalé lidské podstaty,“ řekla jsem. „Já si to ale nemyslím. To samé by se dalo říci o mně, když řídím Lili. Řekla bych, že je v té chvíli Lili víc lidská než spousta darebáků, kteří už podle mě dávno přestali být lidmi.“

„Japonci mají velice krásnou pohádku,“ odvětil Vojtěch zdánlivě zcela bez souvislosti. A aniž by se ohlížel na můj nechápavý kukuč, pokračoval:

„Je to o babičce, která se snažila chránit své děti a později i vnoučata. Kupodivu se jí to dařilo – až ji jednou její nejmilejší vnučka přistihla při vzývání podsvětních démonů. »Babičko, babičko, nehraj si s těmi démony,« prosila ji plačtivě vnučka. »Ještě by se ti mohlo stát, že se sama změníš v démona!« - »To se mi nemůže stát, děvenko moje,« odvětila babička a pohladila laskavě vnučku po vláscích. »Protože já už dávno démon jsem.« Někdy se cítím jako ta japonská babička. Starám se, chráním své děti či vnuky a vnučky, ale sám jsem napůl démonem. Pan Jamanami Kacuie má pravdu. Nejsem už člověk. A to je strašně smutné.“

„A právě ten smutek dokazuje, že jsi pořád člověk,“ řekla jsem zatvrzele. „Stroj je jen Lili – když ji u Franty zahrabu na půdě do sena a vypnu, bude tam ležet třeba sto let, protože má duši jen propůjčenou. Ty ji máš pořád lidskou!“

„Ba ne,“ odvětil. „Mezi mnou a japonskou babičkou je největší rozdíl v tom, že ta babička se tak dlouho snažila chránit svoji rodinu, až se stala démonem, kdežto já jsem se stal nejprve démonem a až potom jsem pochopil, že starat se o živé je to jediné, co ještě mohu dělat. Ona se stala démonem, aby mohla rodinu chránit, jako člověk by nebyla tak úspěšná. Já jsem nejprve pochopil, že jako démon mám mnohem více možností než dřív a až pak jsem vás začal chránit, jako ta babička svá vnoučata. A také si tak připadám. Jsem teď vaše babička – démon.“

„Nejsi od nás věkově tak vzdálený!“ napomenula jsem ho.

„Tady vidíš, že mě pořád ještě nechápeš,“ opáčil. „Ty dělíš svoji pozornost na několik směrů, multiplexuješ mezi několika lokalitami. U mě je to jinak. Kdyby se tomu dalo říkat život, žil bych současně několik životů najednou, každý jinde. To je největší rozdíl mezi námi dvěma. A když spočteš všechen čas, pak by se o mně dalo tvrdit, že mi je už tak dvě stě, možná tři sta let. Moje zkušenosti tomu odpovídají. Tak jako nazýváš Lili svým druhým Já, já mám takových druhých Já několik, ale zatímco Lili je bez tebe hromadou neživého materiálu, moje druhá Já žijí svým vlastním životem – pokud už nezemřela a nejsou mrtvá.“

„Mrtvé druhé Já – to mi připadá strašně morbidní!“

„Vždyť je to morbidní!“ přisvědčil. „Morbidní skutečnost. Jedno takové mrtvé druhé Já se po celém světě stará o atomové hlavice. Ze začátku jsem si myslel, že je jako jiná, pak jsem si všiml, že už nežije.“

„Co s tím chceš dělat?“ otřásla jsem se, jakoby na mě sáhla smrt.

„Nic,“ odvětil. „Kříšení nemá smysl. I mrtvé Já spolehlivě hlídá, co hlídat má. Je mrtvé asi tak jako vypnutá Lili. Jenže právě tak jako se Lili sama zapne, když se jí dotkneš, moje mrtvé Já i v tomto stavu stíhá dělat, co dělat má – hlídá. Má za úkol při kdejakém podezření se spojit se mnou a já už bych rozhodl, co dělat. Spoléhám na to, že ve mně zůstal alespoň kousek lidské duše, abych se mohl rozhodovat lidsky.“

„To je strašné!“ zašeptala jsem. „Asi bych ti ráda pomohla, ale...“

„Ale nevíš jak, že?“ zdálo se mi, že se smutně usmál. „Z toho si nic nedělej, nejsi sama, kdo by chtěl pomoci, ale nemůže. Ale vraťme se ke tvému problému. Převezmu od tebe Lili, když mi povíš, co jsi s ní až dosud udělala. Potřebuji vědět všechno, co se kde kolem tebe šustlo, například abych trapně nevykal tvým kamarádům.“

„To ti všechno řeknu,“ slibovala jsem. „Možná to ani nebude potřeba, počítám s tím, že budu mimo hru nanejvýš pár hodin, porod snad nemůže trvat tak dlouho! Asi by bylo nejlepší, kdyby to na mě přišlo v noci.“

„To ti nezaručím,“ usmál se trochu shovívavě. „Ale mohl bych ti při tom pomáhat, psychicky i fyzicky. Asi to nevíš, jako Kou-džu mám doktorát z medicíny.“

„Který obor?“ zajímala jsem se.

„Hned tři,“ ujistil mě. „Gynekologii, pediatrii a oční. A to jen proto, že mi bylo trapné udělat si těch specializací víc.“

„Samozřejmě ti to věřím, ale jestli jsi gynekolog, chodila bych raději na kontroly k tobě než k panu Čchien-jü. Už protože čínsky neumím ani slovo a překladač přece jen není to pravé.“

„Neměj obavy, pan Čchien-jü je špičkový odborník, je to Virtuál a kromě jiného je autorem učebnice pro obor gynekologie ve Škole. Ale bylo by jistější, abychom u toho byli tři doktoři, počítám i Marcela.“

„Jistota... je trochu silné slovo... ale dejme tomu. Mě teď víc zajímá, jak dopadne ve volbách naše Strana Nadace Katuška.“

„Poslyš, neuvítala bys, kdybych ti tam přidal jednoho robota?“

„Klidně. Když bude mladý a hezký, může se nastěhovat k Lili.“

„No – na sexuální hrátky snad nemyslíš...“

„Já ne, ale ostatní to napadne a nebude jim to vůbec připadat trapné. To se přece stává, ne?“

„Dobrý nápad,“ přikývl. „Takže jsme domluvení?“

„Definitivně!“ řekla jsem s ulehčením.

Měla jsem proč.

*****

Do založení Strany Nadace Katuška jsem se vrhla jako plavec do mořského příboje s vědomím, co se mi nepovede hned, budu muset nejspíš odložit na kdovíkdy. Neměla jsem ještě jasnou představu, co to znamená mateřství. S dětmi je tolik práce, že představu mateřské dovolené jako nezaslouženého lehára mohou v internetových diskusích zastávat snad jen jedině jedináčci bez rodiny s klapkami na očích, nebo darebáci, kteří to tvrdí se zlým úmyslem.

Marcel mě kritizoval, že se starám o Čechy a zanedbávám nadcházející povinnosti k dětem, ale odkazovala jsem ho do patřičných mezí. Jak si může myslet, že něco zanedbávám, když to ještě nenastalo?

Tak jsem se vrhla střemhlav do politiky. Program naší vznikající strany jsem psala sama a pomocí Lili jsem jej pak bod po bodu prosazovala. Lili Marlénková sice vypadala jako studentka, ale ostatní studenti brzy vycítili, že je za ní někdo, kdo již studentskému věku odrostl a má názory do značné míry stabilizované. Byl to paradox, za normálních podmínek bych ještě měla zahřívat lavice v posluchárnách. Předčasné složení diplomu v Austrálii mi potřebná léta ani zkušenosti nepřidalo, ale cítila jsem se zralejší než většina studentů. Mělo na to asi vliv dělení osobnosti. Neprožívala jsem jediný život Kateřiny d'Avignové, ale současně jsem v Texasu přežila dva atentáty na Nancy a Peggy, v Mogadišu – ačkoliv jsem tam osobně jako Kateřina nikdy nebyla – jsem se coby Hai-pi vyznala lépe než domorodci – ti vlastně znali jen svou vilovou čtvrť a zatímco je čínští sluhové obskakovali, ani si nevšimli, že jim Somálsko už dávno nepatří. Díky dělení osobnosti jsem měla dost zkušenosti a prožila jsem toho tolik, že jsem se mohla pustit i do akcí, se kterými by měli problémy i starší.

Nehledě na to, že jsem byla Virtuálka. Zrychlení asi mělo vliv.

Tomáš mi přišel jako na zavolanou – však jsem ho proto přivolala. Vypadal velice mladě, kdo ho neznal, odhadoval by ho na prváka krátce po maturitě, ale kdo věděl, že je to Vojtěch, ten už ho nepodceňoval.

Tomáš si brzy získal autoritu stejně jako Lili. Nakonec – kdo ho neznal, ale věděl, že se k ní bez velkých cavyků nastěhoval – a to na koleji věděli brzy všichni – jistě pochopil, že Tomáš nebude obyčejný prvák. Nikdo nevěděl, na které fakultě vlastně studuje – ostatně ani Lili nikde nestudovala, tím jsme se ani nemínili zdržovat a když se nově příchozí na to zeptali, dostali jednoduchou odpověď: Lili na Kolejích Katuška nebydlí jako studentka, ale jako majitelka, případně jako hlavní sponzor. Takové vysvětlení zatím stačilo každému.

Zaregistrovat stranu nebyl problém, problém byl získat pro ni lidi. Tady se ale ukázala síla studentů – ti z Kolejí Katuška se k nám přidali beze zbytku, tady nebyli žádní mazánci, kterým cestičku umetali rodiče. Získávali pro nás příznivce mezi ostatními studenty a spolu jsme začali zpracovávat veřejnost. Reklamu nám dělala i stránka Smrt cenzuře, kde jsme měli brzy program a upoutávku.

Kromě ní jsme měli oficiální stránku naší nové strany, také tady jsme měli program a diskusi, ale ta už musela být moderovaná – seděl nad tím Vojtěch, propustil by do diskuse všechno, ale byl stále připravený vyškrtnout příspěvky policejních provokatérů. Podle dosud platného internetového zákona zodpovídá za obsah stránky její provozovatel, i kdyby tam něco vložila policie. Hlavní správa internetového dozoru tak zničila již více nepohodlných provozovatelů internetových stránek – vložila do diskuse něco závadného, pak to vítězně odhalila a obětního beránka snadno zlikvidovala.

Hlavní správu internetového dozoru jsme vyřídili, ale pořád platilo základní heslo: Policii nevěř ani pozdrav!

Za situace, kdy ještě platily zákony proti internetové svobodě, byl podle mě dvojí postup oprávněný. Přijala jsem heslo: Partyzán dodržuje zákony svých protivníků jen naoko. Kdyby to tak nebylo, řídila by se dnes Evropa podle Norimberských nebo ještě horších zákonů nacistického Německa, či jakékoliv jiné tyranie.

I když ta dnešní nebyla o mnoho lepší.

*****

Policie ostatně brzy podnikla pokus nám to znepříjemnit.

Lili dostala předvolání k vysvětlení vztahu k zakázané stránce Smrt cenzuře, ke které jsme se oficiálně nehlásili. Naštěstí to byl příliš nesmělý a příliš amatérský pokus iniciativního policisty, jehož jediným argumentem bylo, že naše stránka obsahuje totéž, co zakázaná. Šlo ale jen o program naší strany, přesto následoval výčet sankcí, které nám za šíření zakázaných informací hrozí...

Přerušila jsem policistovy litanie dotazem, zda si vůbec všiml, kdo od koho opisuje?

Jak jsem čekala, nevěděl to a dotaz ho vyvedl z míry. Lili mu proto uspořádala obsáhlou přednášku, jak se dá na jakoukoliv stránku umístit náš program, což je zřejmě náš případ.

„Jenže, pane strážmistře, odkazy na cizí stránky, jakož i kopie, jsou na internetu tak běžné, že je může použít kdekdo, nejen hackeři.“

„Chcete tvrdit, že jste to na tu protistátní stránku neumístila?“

„Chcete tvrdit, že jsem tam dokázala proniknout? Vy lichotníku!“

„Jak to myslíte?“ zamračil se.

„To přece ví každý! Na tyhle stránky se dostanete z kteréhokoliv počítače třeba i vy, ale vložit tam můžete jen příspěvky do diskuse, nic víc. Kdyby se vám podařilo dát tam cokoliv jiného, například náš program, to by znamenalo, že jste opravdu velice dobrý hacker. Vsadím se, že se o to v této chvíli pokouší aspoň stovka hackerů, ale zatím se to žádnému nepodařilo. Vaše uznání, že bych tam dokázala něco vložit, tedy beru jako lichotku.“

„Vám by to snad ještě lichotilo?“ pohoršil se nade mnou.

„Jistě, pane strážmistře! Kdybych tam měla vliv, byla bych ještě stokrát ostřejší!“

„A víte, že je ta stránka protistátní?“

„Není protistátní, ale pravdivá. Je otázkou diskuse, zda je pravda protistátní. Mimochodem, tak jako souhlasím s atentátem na Heydricha, tak souhlasím i s tresty pro cenzory Hlavní správy internetového dozoru a pro každého, kdo se pokouší internet cenzurovat. Osvobodit internet od cenzury je přece i úkol naší strany!“

„Cenzura v naší zemi přece neexistuje!“ vyhrkl sebevědomě.

„No – když si to myslíte, nebude vám vadit, když ji odstraníme! Jenže my si myslíme, že cenzura v naší zemi je jedna z nejhorších na světě a uděláme všechno pro její zrušení. Nevěříme tvrzení našich vládních stran, že žijeme ve svobodné zemi. Už vaše předvolání svědčí o opaku! Označení stránky Smrt cenzuře za protistátní je toho nejlepším důkazem.“

„My vás ale nezavíráme, jak by to udělali komunisti!“

„Ne, vy lidi likvidujete materiálně, jemněji, ale účinněji.“

„To je lež!“

„Proč jste mě tedy dal předvolat, když ne kvůli cenzuře? Na naší stránce se těm tématům vyhýbáme, stránka Smrt cenzuře je pravdivější. Ale uděláme pro zrušení té buzerace všechno, co se udělat dá.“

„Buzerace?“ zvýšil hlas.

„Buzerace, neboli obtěžování!“ odsekla jsem jako Lili. „Ve svobodné společnosti nesmí být občan předvoláván na policii kvůli tomu, co si dává na stránku, pokud to není zločinem!“

„Já za to nemohu! Musím tady jenom prověřit jedno oznámení...“

„Oznámení?“ pozvedla Lili obočí. „Chcete snad říci – udání?“

„Žádné udání, ale občanská povinnost upozornit na nezákonné jevy v naší svobodné společnosti!“

Rozštěpila jsem se a ponořila jsem se do jeho počítače. Filtr podle data – tady to máme! Kdopak nás to udává?

Jméno mi moc neříkalo. Kdo je Eduard Malšů? Rychle jsem si projela hlavou, které Eduardy znám... Aha! Známý studentík, nepřítel socek z internetu! No – od něho jsme to mohli čekat. Zajímalo by mě, jak se mu studuje, když je teď taky socka?

Eduarda Malšů jsem ale na seznamu studujících jeho fakulty nenašla. Jak to? Našla jsem ho až po chvilce. On fakultu nedostudoval! Nezvládl zkoušky, opakoval ročník, znovu neudělal zkoušky... na opravné zkoušky se ani nedostavil, takže to vzdal.

Copak asi dělá?

Seznam občanů Prahy... hleďme! Inženýr Eduard Malšů, jednatel ve společnosti svého otce, úspěšného podnikatele. Zaučuje se u tatínka! Ale kde sebral diplom, když školu nedokončil? Že by dokončil vzdělání jinde? Nebo si titul sprostě koupil? Obojí je možné, stejně jako že se nechává titulovat bez diplomu. Zajímalo by mě, jak se jeho tatínkovi podařilo tak rychle dostat z exekutorské bryndy? No, podívám se na oba – vlastně ne, teď nebudu mít na pitomosti čas, předám to Vojtovi...

„Takže občanská povinnost!“ řekla jsem. Mé hledání po síti se vešlo do jedné vteřiny, takže jsem plynule navázala na policajta. „Mě by zajímalo, jak si může pan Éda říkat inženýr, když fakultu nedodělal? Ale nevzrušujte se tím, já občanské udavačství neprovozuji.“

„Jak můžete tvrdit, že to byl Édík?“

„Já to netvrdím,“ řekla Lili, ale já jsem zpozorněla. Co tu má co dělat to familiární oslovení Édík? Že by policistův známý? Tím hůř!

„Edánek je asi jediný z mých známých, kdo by mohl mít na tom udání osobní zájem,“ pokračovala jsem klidně. „Jestli to byl opravdu on, klidně ho ode mne pozdravujte!“

„Od koho to ale víte? Já jsem vám přece nic neřekl!“

„Že bych se strefila? Nic jste neřekl, jen jsem hádala. Ale jestli jsem se opravdu strefila, pozdravujte ho! Možná si vzpomene i na jednu rakouskou banku, mělo by mu to něco připomenout!“

„Jakou rakouskou banku?“

„Ale... vám to nic neřekne... zeptejte se ho, třeba si na to vzpomene! Víc vám asi neřeknu, hádání by mi už nevycházelo.“

Víc jsem mu také nic neřekla. Ani slovo. A protože ani on nic víc proti mně neměl, opustila jsem spolu s Lili policejní stanici.

Tohle tedy Edánek přehnal!

*****

Vojtěch vyslechl můj příběh s Edánkem pozorně.

„Koukám, zase jedna úspěšná podnikavecká rodina!“ řekl, když jsem skončila. „Jak se říká, jablko nepadlo daleko...“

„Už zase pohrdá sockami,“ vzdychla jsem si. „Myslela jsem si, že ho ztrestám, asi by zasloužil ještě víc, ale on a jeho papínek jsou nezničitelní.“

„Nezničitelní...“ opakoval po mně Vojtěch. „I mě to zajímá...“

Pak jsme se rozhovořili o blížící se radostné události – radostná bude zřejmě nejvíc pro Marcela, na ženskou v takovém případě obvykle zbývá ta nejhorší stránka věci. I kdyby se chlap snažil pomáhat sebevíc, porod na sebe vzít nemůže.

Měla jsem ale tušení, že Edánek tentokrát narazí mnohem krutěji než u mě. Neměla jsem důslednost sledovat ho, jen jsem na něho a jeho papínka udělala bububu a vybílila jim konto, ale zřejmě se z toho otřepali. Když to ale začalo zajímat i Vojtěcha, mohla jsem to hodit za hlavu úplně. Neměla bych Edánka, tu krysu udavačskou, raději už teď politovat?

Ba ne. Nezaslouží si to.

*****

Nepotřebovala jsem už Vojtěcha neustále informovat co Lili dělá. Tomáš se od ní poslední dobou nehnul na krok. Pomáhal mi vyjednávat se spřízněnými stranami, staral se o ostatní členy přípravného výboru. Nikdo se ho ode mne nesnažil oddělit. Všichni si šuškali, že on a Lili patří k sobě. Co by také dělali jiného, když spolu spali?

Bylo to ale trochu jinak. Lili jsem na noc vypínala. Dodržovala jsem slib Marcelovi, že budu v noci spát poctivě, ne jen napůl. Co v té době dělal Tomáš, nevím. Určitě to ale nebyl sex s vypnutou robotkou.

Zrovna tak se ode mě nehnul pan Kou-džu v Somálsku. My dva jsme si již dávno rozuměli i beze slov, ale teď jsme si občas vyměňovali drobné poznámky. Očividně se mi zdálo, že se mě snaží udržet v dobré náladě. A stejně se o mě staral i Marcel.

A pak – pak to začalo.

Přesně tak, jak jsem si přála – krátce po půlnoci mě vzbudila křeč v břiše. Lili byla vypnutá, nic jiného mě nerozptylovalo, se spánkem byl ovšem konec. Drcla jsem loktem do Marcela. Nespal, či přesněji, spal jen napůl, zatímco byl většinou své pozornosti kdesi ve Francii. Ale okamžitě uložil a vypnul své roboty, aby se mi věnoval naplno. Pomohl mi na připravený invalidní vozíček a zatímco mě vezl výtahem dolů, burcoval Vojtěcha a pana Čchien-jü. Ani moc nemusel, oba už byli připraveni v naší podzemní nemocnici, a všechno měli včas nachystané. Kromě známých doktorů tam byli dva další asistenti, které jsem neznala – buď Virtuálové, nebo roboti, to se nedalo poznat.

„Ještě je brzy,“ rozhodl pan Čchien-jü. „Ale už se do bytu vracet nebudete,“ dodal, když jsem se chtěla zvednout. Měl pravdu, bolesti mě po chvilce přešly.

Uložili mě tedy na lůžko vedle sálu. Marcel si sedl vedle mě, ale po chvilce ho pan Čchien-jü zavolal na sál – potřeboval s něčím pomoci, takže u mě zůstal jen Vojtěch v těle robota Kou-džu. Ležela jsem a pozorovala pana Kou-džu, vlastně Vojtěcha, jak chodil po místnosti jako lev v kleci. Čím to, že počínající porod vytočí mužské víc než ženské?

Pak se ale zastavil obrácený obličejem ke mně.

„Máme ještě chvilku času,“ řekl. „Smím se tě na něco zeptat?“

„Ty? Vždycky!“ řekla jsem.

„Chtěla bys mi pomoci?“

„Na to ses ptát ani nemusel,“ odvětila jsem. „Přece víš, že ano. Jen nevím, jak.“

„Věděl bych jak, ale nebylo by to snadné,“ řekl trochu záhadně. „Možná po tobě chci velkou oběť, ale dá se to chápat i jako nabídka, to záleží jen na tobě.“

„Pro tebe by žádná oběť nebyla dost velká,“ odvětila jsem. „Co by to mělo být?“

„Mohla bys mi dát život,“ řekl. „Kus sebe sama.“

„Počkej – jak to myslíš?“ nepochopila jsem to hned. „Nechápu, jak by ti mohl můj život pomoci?“

„Nejde o tvůj,“ řekl. „Mohla bys mi dát život svým dítětem. Pamatuješ na pokusy IBM v Americe? Studoval jsem, jak to zamýšleli a ubezpečil jsem se, že je to reálné. Dokud dítě krátce po narození nemá osobnost, může přijmout cizí. Byla bys pak moje druhá matka.“

Ztuhla jsem.

„To ale znamená – obětovat své dítě!“ došlo mi najednou.

„Ne tak docela,“ řekl. „Vždyť by přece nezemřelo. Neztratilo by ani vlastní osobnost, jen by ji získalo už hotovou. Stal bych se tvým dítětem a proces získávání osobnosti by se jen skokem urychlil.“

„Ale byla by to tvoje osobnost! Ne jeho vlastní!“

„Ano, to máš pravdu,“ připustil. „Nemohlo by pak postupně, po částech získávat jinou, když už mám osobnost hotovou a tvé dítě by ji získalo naráz. Stejně jako bych já získal nový život. Dá se to chápat obojím způsobem, ale jen ty to můžeš rozhodnout.“

„A kdybych nesvolila?“ vyhrkla jsem.

„I to může být tvá volba,“ přikývl. „Nestala by ses mou matkou, zato bys musela dítě vychovávat od začátku. To tě tak jako tak nemine, protože budeš mít děti dvě, ale jen jedno může získat moji duši.“

„Ale jen když zabijeme tu jeho...“

„To je otázka,“ pokrčil rameny. „Nemám to ani zdaleka jasné. Spíš to vypadá, že dojde ke sloučení. Možná získám jeho vzpomínky na dobu, kdy byl v tobě, to jinak děti rychle zapomínají a málokdo si pamatuje, co se odehrálo před třetím rokem jeho života. Já bych měl asi i pak v paměti všechno – nejen dobu po porodu, ale navíc i pár desítek let předtím. Ale jak říkám, jasné to není nikomu na světě. Teoreticky ani prakticky, leda by se mezitím Američanům jejich pokus podařil. Je to zkrátka něco nového a nikdo ti předem neřekne, co to znamená.“

„Právě! Je to záhadné. Pro tebe by to byla vlastně reinkarnace,“ pochopila jsem. „Ale pro to dítě... možná smrt! Chci ti pomoci, ale na druhé straně... nebyla by to vražda dítěte? Není od tebe správné nutit mě k rozhodnutí na poslední chvíli. A co budeš dělat, když řeknu NE?“

„Pak se mezi námi nic nezmění,“ pokrčil rameny. „Pro mě je to první příležitost, takových bude jistě víc. Času mám dost, nic nemusím uspěchat. První a jediná příležitost by to byla jen pro tebe.“

„Není to přece jen má věc!“ vzepřela jsem se trochu. „Měl by do toho snad mluvit i Marcel! Rozhodovat se máme společně!“

„Ten už o tom ví,“ ujistil mě. „Jenže odmítl jakékoliv rozhodnutí. Probíral jsem s ním, co jsem se dozvěděl o výzkumech v IBM. Když se to tak vezme, napadlo ho to dřív než mne. Ale nechce rozhodovat bez tebe ani za tebe. Odmítl mi dokonce říci, co si o tom myslí, abych tě nemohl jeho názorem ovlivnit. Ponechal tíhu rozhodování čistě na tobě, protože si myslí, že je to především tvá záležitost. Jen ti smím vyřídit, že s tebou předem souhlasí, ať se rozhodneš tak nebo tak.“

„Takže i on?“ zašeptala jsem. „Rošťák! Kdyby byl proti, jistě by to řekl, nemohl by to nechat na mně. Takže i on je pro...“

„Když řekneš NE, nic se mezi námi nezmění,“ trval Vojtěch na svém. „Na světě je plno matek, které o své děti nestojí. Některé je dokonce vraždí. Stačilo by vyhlédnout si jednu, slíbit jí za dítě slušný peníz a získal bych jinou příležitost. Nejsem závislý na tobě a nechci ti to vnucovat. Není to ode mě žádost – spíš nabídka.“

„Nabídka, která může znamenat smrt jedné dětské dušičky...!“

„Nebo sloučení s mojí,“ uvedl ihned opačnou variantu. „Přesně to budu vědět, až se to uskuteční, jenže to pak už bude trvalé a tahle příležitost se ti nikdy nevrátí.“

„Takže si myslíš, že je to spíš příležitost, než oběť?“

V té chvíli mě zkroutila další bolest. Vyskočila jsem z postele a začala chodit sem a tam, abych to překonala. Konečně jsem mohla ocenit, proč se v Čechách předpokoji a chodbě před porodním sálem říká hekárna – ale když v tom člověk lítá sám, hned to jinak posuzuje!

„Ano, myslím si, že je to spíš příležitost,“ přikývl vážně. „Ale pochopím, když ji nevyužiješ. Dneska je to pořád ještě strašné dilema.“

„A příště... to už to budeš vědět?“

„Snad – aspoň si to myslím,“ přikývl vážně. „Nejsem neomylný, ručit za to krkem nebudu. To se teprve uvidí. Ale to už bude jiná příležitost. Pro tebe platí jen tady a teď.“

„Tak ještě chvilku počkej!“ řekla jsem, ačkoliv to se mnou zase zacloumalo, sotva jsem to dokázala vyslovit. To, co jsem teď věděla, bylo opravdu příšerné dilema. Příležitost? Jak se to vezme. Oběť? Možná – ale ne oběť sama sebe, ta se dá rozhodnout snáze, než když jde o jiného, který se navíc ani nemůže bránit, nebo dát najevo protest.

Zase mě to zkroutilo – a prásk, kolem mě byla podlaha rázem mokrá. Praskla mi voda – to znamená, že se už nic nedá zastavit. Žádný čas na rozmyšlenou! Tady a teď!

„Jdeme na sál!“ vzal mě opatrně za loket. Neodporovala jsem, nic jiného se dělat nedalo, nebylo kam jít, nebylo proč žádat o odklad. Porod se rozjel a teď to nezastaví nic, leda moje smrt, ale to už by byl prostě osud.

Marcel i pan Čchien-jü byli připravení, ostatně si myslím, že je Vojtěch informoval, v jakém jsem stavu. Otevřeli nám dveře a Marcel mi pomáhal z druhé strany.

„Ty to teda víš, ty rošťáku!“ obrátila jsem se na něho vyčítavě.

„Vím,“ přiznal a neuhýbal pohledem. Zřejmě si to stačil v hlavě uspořádat, věděl to dřív a měl na to víc času, snad ho to samotného napadlo, když s Vojtěchem diskutovali o pokusech firmy IBM. Měli mi to oba říci dřív! Na druhé straně musím chápat, co jim svázalo ruce i ústa. Oni by přece museli rozhodovat za někoho jiného, já jsem se musela rozhodnout za sebe. A to je něco naprosto nesouměřitelného.

Pak to ale na mě přišlo a už to jelo.

Říká se, že ženská je schopná zvládnout současně víc věcí. Mohla bych to potvrdit, zvládla jsem suverénně tři robotky a navíc sebe – až na tu malou nehodu v bazénu, ale Marcel měl problémy zvládnout roboty za mnohem klidnějších situací. Což neplatí v jednom jediném případě. Porod se s ničím kombinovat nedá! Kdyby si Vojtěch ode mě nepřevzal Lili, musela bych ji předem někam schovat a vypnout, jinak bych se od ní odpojila, ať padne kam padne! Měla jsem teď na starosti jen sebe, stačilo mě to zaměstnat naplno. Chvílemi jsem se urychlovala, ale bylo to ještě horší, takže jsem se vracela k přirozenému životnímu rytmu, na jaké jsme my ženy od přírody zvyklé už asi miliony let...

„Přitlačte, matko!“

„Teď na chvilku povolte!“

„Hlavička je venku – zaberte!“

Profesionální hlas pana Čchien-jü, soustředěný výraz Marcela, klidná tvář pana Kou-džu – Vojtěcha. A pak se ozval bekot malého dítěte.

„Nebeč!“ napomenula jsem je, sama plné oči slz z bolestí.

„Jen ji nech! My jsme rádi, že brečí a nemusíme ji křísit!“ sklonil se nade mnou s úsměvem Marcel. „A je to holčička!“

„Tak tedy – vítej na svět, Katuško!“ vydechla jsem úlevou – před další bitvou. Takže to první dítě byla dcera, Katuška, robátko naše malé!

Kluk tedy bude druhý. Nebo je to první kluk? Jenomže druhý kluk se má podle naší dohody jmenovat Vojtěch! Vojtěch, Vojtíšek!

Takové znamení jsem věru ani nečekala!

Vojtěch v těle Kou-džu Katušku rychle vykoupal, Marcel mi otíral zpocené čelo, zatímco pan Čchien-jü se zabýval kontrolou přístrojů. Nemocnice v Továrně měla nejmodernější vybavení, podobně jako Japonská Koujou. Přesto je kontrolovali, nenechali nic náhodě. Byla jsem na tom hůř než po výprasku, částečně také zblblá anestetiky, ale čekalo mě ještě druhé kolo. No – věděla jsem to dopředu, tak směle do toho! Věděla jsem ale, že druhá bitva nebude lehčí. Řeklo by se, že už jsem měla trénink a byla jsem správně otevřená, ale taky pěkně zdrchaná a do toho druhá zátěž...

„Přitlačte!“

Soustředila jsem se jen na přesné plnění jejich příkazů. Věděli co je třeba, když je budu poslouchat, bude to i pro mě nejlepší.

„Povolte!“

„Tak – a hlavičku máme venku – teď ještě naposledy!“ přikázal mi pan Čchien-jü.

„Vojto!“ vydechla jsem. „Vezmi si Vojtíška! Než si to rozmyslím!“

A dítě – kluk – bylo venku! Jenže bylo zticha. Proboha! Snad nebylo přidušené?

Otevřela jsem oči a chtěla jsem se nadzvednout, abych tam viděla. Jsou tam přece tři doktoři, na co čekají?

„Lež klidně, mami!“ ozval se tenký hlásek. „Je to v pofádku! Fšichni sme oukej!“

Vojtíšek!

*****

Konec 1.dílu

2.díl – Virtuální děti

Festina lente!

Spěchej pomalu!

(latinské přísloví)

Kojila jsem Katušku, zatímco Vojtíšek nás sledoval z postýlky.

„Prosím tě, nekoukej na mě tak hladově!“ prosila jsem ho.

„To není huadově,“ protestovalo mimino. „Nejpuf musí dostat Katuška! Já se kuidně douazím sušeným!“

Neměl ještě zuby, takže mu některé hlásky dělaly potíže, ale snažil se mluvit, mluvit, mluvit – za nic na světě nechtěl komunikovat myšlenkami, vychutnával si slova, která se mu drala z drobounkých úst, ačkoliv díky chybějícím zubům občas některá komolil.

Když mluvil s panem Čchien-jü, přecházel do čínštiny. Rozuměla jsem mu i pak, ale jen díky translátoru. Poprvé jsem se toho ulekla, ale pak mi došlo, že on prostě čínsky umí – a kdyby jen čínsky! Když chtěl, dokázal i to, co mně samotné nešlo – mluvil přímo metajazykem, který jsem vnímala plynule jako češtinu, jenže stejně plynule ho vnímali i Marcel a Číňané, každý ve své řeči. Mé nechtěné proroctví! Marcel projevil obavy, aby naše děti nemluvily čínsky dřív než česky nebo francouzsky a má odpověď, že by mohly mluvit metajazykem! A je to tady!

Jen když šlo o rychlost, šlo všechno stranou. Ale to se stalo zatím jen když mi vykládal své dojmy z porodu. Měl jich strašně moc – a měl pravdu, pamatoval si i všechno co bylo předtím, než si sám rukou Kou-džua vtiskl na čelo čip, který z něho udělal Vojtu – Virtuála. Měla jsem první dítě na světě, které si bez zkreslení pamatovalo i část života, prožitou v děloze. Byl to můj synáček, ale i můj přítel Vojtěch – podivná symbióza dvou životů. A také bratr naší Katušky. Jenže mezi těmito dvěma sourozenci byly strašlivé rozdíly.

Katušku jsem musela učit, jak se správně přisát k prsu. Zpočátku to moc neuměla. Vojtíšek se ke mně přisál sám jako malý dravec.

Katuška ležela jako mimino v postýlce bez zájmu a nejvíc času prospala.

Vojtíšek uměl od začátku spát na půl hlavy, takže byl vzhůru déle. Nebyl vzhůru trvale, jako já, ale obě poloviny jeho mozku odpočívaly stejně dlouho jako u Katušky, jenže s překrýváním – takže byl proti ní vzhůru zhruba dvojnásobek času. Zbytek času byl vzhůru částí, která zůstala v síti internetu a pelenitu – možnosti Virtuála se mu nezmenšily.

Jako mimino nikdy nebrečel. Ani když se narodil, ani později. A pokud něco potřeboval, řekl si o to.

To ovšem Káťa, coby normální mimino, neuměla.

Také teď Katuška pila, jako když se jí chce a nechce. Pak usoudila, že má dost, rázně vyplivla prs a chystala se usnout. Musela jsem ji podržet svisle, aby si říhla a neblinkala, to jí naštěstí šlo. Krkla si a než jsem ji uložila, spala – jako nemluvně. Až teď přišla Vojtíškova chvíle. Zvedla jsem ho – byl stejně malý, jako Katuška, ale sledoval mě příliš vědomě. Věděl, co teď bude. Popadl prs oběma ručkama, ústy zachytil bradavku a začal sát jako o závod. A ještě mi rukama masíroval prs, aby mu mléko teklo do pusinky rychleji.

„Nikdy bych si nemyslela, že budu kojit tak vědoucí dítě!“ řekla jsem. „Je to jako kojit velkého chlapa! Až se před tebou skoro stydím!“

Vojtíšek na okamžik vyplivl bradavku.

„Pfede mnou se nestyď, znám tě i zevnitf!“ řekl a zase popadl bradavku a přisál se.

Byl mezi námi vztah matky a mimina, až na to, že si Vojtíšek mohl směle risknout učenou disputaci s kolegiem profesorů. Když je při internetovém dopisování odděloval nějaký interface – stačila obrazovka a klávesnice, a to ještě jen na jejich straně – ani nepoznali, že mají proti sobě mimino, ležící bezmocně v postýlce. Svaly ještě neměl tak silné, aby se sám obrátil, natož zvedl, ale myslelo mu to lépe než mně.

Vycucl mě do dna a nechala jsem mu dobrat i druhý prs po Katušce, kde ještě něco zbylo. Pak teprve jsem ho podržela, aby si říhl. To ještě pořádně nezvládal, ale to se dalo vysvětlit. I dospělý může mít vleže tyhle problémy.

Položila jsem ho a šla jsem míchat sušené mléko, aby si přidal. Pil od narození jako vlk, však také přibýval víc než Katuška. Vážila na počátku skoro o půl kila víc, ale rychle ji předstihl. Byli dvojčata, ale každé jiné. A lišili by se i jako jednovaječná – jenže to už by nebyli bratr a sestra.

„Co bys dělal, kdybych měla mít jen holky?“ zeptala jsem se ho jen tak ze žertu.

„Zvykl bych si,“ řekl. „Jako mrněti by mi to bylo jedno a než by se ty drobné rozdíly projevily, uteklo by jistě dost času.“

Láhev s dudlíkem si už přidržoval sám, nemusela jsem mu ji ani držet. Napadlo mě, že s ním nebudu mít tolik práce, jako s Katuškou. Vyžahnul láhev a projevil přání, abych ho podržela na nočníčku. Na tom by se sám ještě neudržel, ale plínky považoval pod svou důstojnost. Uznal je za nutné, nebránil se, když jsem mu kvůli správnému vývinu kyčlí dávala trojité látkové, zatímco Katuška dostávala jednorázové, ale vyměňovala jsem mu je spíš aby nebyl v jedněch plínách celý týden. Prostě do nich jako mimino nečůral ani nekakal. Od toho měl od narození nočníček.

Utřeli jsme tedy zadeček – a pak usnul. Malé děti musí spát víc než dospělí, takže se tomu nebránil. Předtím jsem se ho jednou zeptala, jestli spí i na internetu.

„Nemusíš se bát, na netu jsem vzhůru pořád,“ ujistil mě.

„I když tady spíš natvrdo?“ nedůvěřovala jsem mu.

„No – já mám těch druhých Já víc,“ řekl. „Ale nejsou jako roboti, které musíš stále řídit, aby si nenatloukli nosy. Tady v té postýlce spí jen jedno z mých Já – možná je ze všech nejdůležitější a jen díky tobě jsem zase člověkem, ale žil jsem i předtím, ačkoliv to nikdy nebylo to pravé!“

„Takže jsi rád, že to takhle dopadlo?“

„No to si piš! A žádné dítě nikdy nebylo své mámě tak vděčné za život, jako teď já tobě! To může člověk pochopit až v dospělém věku – nebo když projde smrtí.“

„Ale to znamená, že dál řídíš své roboty a dál nás sleduješ?!“

„Jistě,“ přikývl. „Nic se nesmí zastavit. Abych nezapomněl – až se budeš zase cítit v pořádku, vrátím ti Lili. A protože jsi vyhrála volby, budeš asi v Čechách první premiérka. Ale to už jistě zvládneš!“

Panebože!

Česká republika bude mít premiérku! A k tomu robotku!

No nazdar! Zvládnu to? A k tomu Vojtíška a Katušku?

Věřila bych si – jenže co se stane, až vyjde najevo pravda o Lili? Až se jednoho dne lidé dozvědí, že jim vládne robotka? Může to dopadnout dobře – ale nemusí! Ale co, dám se do toho. Mám přece Tomáše. Ačkoliv – to je vlastně taky můj Vojtíšek, co mi tu sladce spinká v postýlce! Nebude to zřejmě jednoduché!

Zejména když započítám voldemorty...

*****

Zatímco jsem přemýšlela, jak to zaonačit, aby nikdo nepoznal Lili jako robotku, až budu přebírat vládu, náš ctihodný president mě těch starostí elegantně zbavil. Pověřil sestavením vlády předsedu konkurenční partaje pod průhlednou záminkou, že naše strana nemá dost zkušeností s vládnutím a ve Sněmovně nemá koaliční potenciál! To byl tedy podraz! I když to nebylo protizákonné, tohle prezident může.

Byli jsme na počet poslaneckých mandátů nejsilnější stranou. Takový skok od nuly nečekali komentátoři ani agentury pro výzkum veřejného mínění. Politici tomu zprvu nechtěli uvěřit, ale čemu se divili? Průzkumy veřejného mínění zkresloval strach lidí říkat pravdu, kdežto u voleb se volilo tajně a tam si lidé mohli pravdu dovolit!

Neměli jsme ale natolik pohodlnou většinu, abychom vládli sami. Museli bychom vstoupit do koalice a už jsme o tom začali uvažovat, bohužel předčasně. Koalici proti nám sestavily všechny zbývající strany i straničky, včetně dosud zatracovaných a ostrakizovaných komunistů. Při hlasování o důvěře pak tato vláda důvěru – o jeden hlas – získala.

Prostě a jednoduše nás vyšplouchli! Žádná strana pokrytecky nechtěla mít nic s komunisty, ale když šlo o koryta, najednou jim byli dobří! A komunisté velice správně pochopili, že je naše strana pro ně nebezpečnější než dosavadní rivalové. Ve vládě sice dostali jen křeslo ministra kultury, kde podle komentátorů neměli co zkazit, ale už to nebyli vyvrhelové, se kterými se nejedná!

Inu – vrána vráně oči nevyklove!

Dostali jsme od demokracie parádní facku.

*****

Uspořádala jsem jako vždy na koleji schůzi pražské části vedení strany. Museli jsme počkat na mimokolejní, ale svolat jsem je stihla pomocí SMS hromadně poslané internetem. Než dorazili opozdilci, začali jsme jednat. Ostatní se do diskuse připojovali tak jak přijížděli.

„Dá se říci, že nás podrazili!“ shrnula jsem situaci hned na úvod. „Uvidíme, jestli to pro ně bude vítězství Alexandrovo nebo Pyrrhovo.“

„Je to podpásovka!“ tvrdila rozhořčeně Ivana.

„Jistě,“ souhlasila jsem. „Ale při troše štěstí a šikovnosti bychom ji mohli otočit proti nim.“

„To nám nepomůže!“ rozčilovala se Ivana. „Další volby budou až za čtyři roky a do té doby tady budou pořád ti samí usurpátoři?“

„To není tak jisté. Máme obrovského spojence.“

„A koho?“

„Smrt cenzuře!“

„Jenže to je jen virtuální spojenec!“

„Virtuální, ale nedá se podceňovat. Jednak má už rozrůstající se okruh klientů, za druhé má schopnost zasahovat. Kdo jste tam nečetli popis událostí u Texasu? Srovnali jste si to s oficiální verzí? Nějakou sílu tedy představují. A podpoří nás, uvidíte!“

„Tím bych si jistý nebyl,“ sýčkoval náš stínový ministr vnitra, čerstvě promovaný právník pan JUDr Šimon Pergner. Virtuálem byl teprve nedávno a na stínové ministerstvo vnitra se sám přihlásil.

„Uvidíš!“ usadila jsem ho. „Dobrá, ale ať tak či tak, jde o to, co máme dělat, aby to mělo smysl. Mám návrh: soustředíme všechny síly na prosazení referenda. To by měl být tak jako tak náš první krok. Pomocí referenda a občanů pak prosadíme, co by se nám při současném rozložení sil v Parlamentu stejně nepodařilo.“

„Jen aby! Všichni teď půjdou proti nám!“

„Všichni ne!“ namítla jsem. „Některé strany mají referendum ve svých programech už dávno. Těm se bude špatně couvat! Kontaktujme je a podporu jistě najdeme. Potřebujeme přece jen dva hlasy!“

„Na změnu ústavy potřebuješ ústavní většinu!“

„To nebude změna ústavy!“ namítala jsem. „Referendum už v ústavě je! Chceme je jen naplnit, takže to bude jen prováděcí zákon a na ten nám stačí získat dva hlasy.“

„Taky chceš využívat přeběhlíky?“

„Přeběhlíky nesnáším!“ řekla jsem. „Ale tohle nejsou přeběhlíci, budou jen naplňovat část vlastního programu! A my jim k tomu ochotně dopomůžeme!“

„Jistě. A oni pak prosadí nějaký paskvil!“

„Ten bychom samozřejmě nepodpořili. Musíme to navléknout tak, aby se nikdo nemohl cuknout. Velké strany budou proti referendu z principu, mohlo by ohrozit jejich arogantní vládnutí. Soustředíme se na malé strany. A nejlépe aby to pochopily jako naše vstřícné gesto.“

„Počítal bych raději s tím, že některé strany to mají jen jako zástěrku,“ řekl Tomáš.

Jako Vojtíšek právě spinkal spolu s Katuškou v postýlce, ale tady byl aktivní. Jak se zdálo, nové tělíčko mu ani moc nepřekáželo.

„Ano – a ty musíme roznést na kopytech,“ přikývla jsem. „Když na to ale půjdeme přes jejich voliče, zaleknou se.“

„A co takhle vydávat vlastní noviny,“ napadlo jednoho studenta, kterému všichni říkali jen Jindřich.

„Dobrý nápad, ale trochu hraběcí,“ podotkla jsem. „Nemáme redakci, nemáme ani tiskárnu, o distribuci už vůbec nemluvě.“

„Studentský plátek nemusí vypadat jako profesionální noviny!“ namítal Jindřich. „Můžeme dát dohromady menší partu, která to sesmolí na počítačích. Důležité je jedno: vím o vyřazované rotačce, která se dá koupit za cenu šrotu a odvoz. Je sice černobílá, ale dřív to taky stačilo.“

„Rotačku, říkáš?“ zpozorněla jsem. „Ale kdo by s ní uměl dělat?“

„Oni s tou rotačkou totiž vyhazují i tátu,“ přiznal Jindřich. „Takže by šlo ještě o to, jak ho zaplatit, zadarmo to dělat nemůže. Ale táta není náročný, doteď jim to dělal za minimálku, vystačil by si s ní i u nás.“

„Oni vyřazují stroj i s obsluhou?“

„Jo, tátovi bude padesát a prý se jim nevyplatí dávat mu na nové stroje školení. Ale nám by to mohlo královsky stačit, vážně!“

„To by stálo za úvahu!“ řekla jsem. „Kolik dalších lidí by k tomu bylo třeba kromě tvého táty?“

„No – dříve tam dělali tři, táta a dvě ženské,“ řekl váhavě Jindřich. „Ale táta si na to troufne i sám! Možná nepojede naplno, bude to muset na noc vypnout, ale jeden deník na tom zvládne. Pak ještě budeme potřebovat peníze na papír a barvy. Tedy za předpokladu, že si budeme sami zajišťovat distribuci.“

„Poslyš, ty se v tom, jak se zdá, docela vyznáš. Nebo se pletu?“

„No – občas jsem tátovi pomáhal,“ přiznal.

„A uměl bys spočítat – nebo zhruba odhadnout – náklady?“

„Jenom pro současné ceny,“ přikývl. „Poslední dobou se ceny papíru pohybují dost chaoticky nahoru i dolů. Barvy jsou stálejší.“

„Stačí nám to,“ ujistila jsem ho. „Potřebujeme pro orientaci vědět, kolik by stál tisk měsíčně. Připiš tam kromě materiálu sedmkrát minimální mzdu.“

„Proč sedmkrát? Táta to udělá i sám!“

„Ano, ale zaměstná i bývalé spoluzaměstnankyně,“ řekla jsem. „Každá za dvojnásobek minimální mzdy a tvůj táta za trojnásobek.“

„To nás ale přijde strašně draho!“ zalekl se.

„To nech na mně, to nebude tvoje starost,“ řekla jsem. „Tak dál: Odkud jste brali papír a barvy?“

„Barvy jsou prkotina, ty seženu kdykoliv,“ mávl rukou. „Ale papír... možností je více. Český, německý nebo ukrajinský.“

„Jaký je mezi nimi rozdíl?“

„Ukrajinský je nejlevnější, ale má nepravidelnosti v dodávkách,“ vysvětloval nám. „Kamiony z Ukrajiny se občas zdrží už na Ukrajině, jindy až na hranicích. U celníků nikdy nevíte...“

„Dobře, a ty další možnosti?“

„Německý je nejdražší, ale vždycky je precizní a nikdy nemá problémy s termíny. Stojí ale trojnásobek ukrajinského. Český je něco mezi. Není tak drahý jako německý, ale dražší než ukrajinský a občas bývá horší kvality.“

„Pro nás je důležité nezáviset na jednom zdroji,“ řekla jsem. „Musíme mít možnost náhrady jednoho zdroje druhým a výpadek jednoho nás nesmí zaskočit.“

„A nemohli bychom přibrat ekonoma, aby se o to staral?“ navrhl Jindřich. „Mám kámoše, loni skončil ekonomickou fakultu a od té doby nemá práci. Dělá teď za minimálku doplňovače zboží v supermarketu.“

„Dobře, připiš do kalkulace trojitou minimálku,“ souhlasila jsem. „Na to ještě peníze seženu.“

„To uděláte najednou hned několik dobrých skutků!“ řekl Jindřich.

„Jaképak dobré skutky?“ opáčila jsem. „Nejsme charita. Někdo bude mít práci, my zase nezávislé noviny. A všichni na tom získají.“

„Teď ještě, co do těch novin dát...“ povzdychla si Ivana.

„O to se nebojím, něco se najde!“ ujistila jsem ji. „Budeme brát zprávy ze stránky Smrt cenzuře!, přidáme drby z Parlamentu a zbytek bude ze života studentů. A část reklam, jak je to tady zvykem.“

„Proč reklamy?“ zaškaredil se Jindřich. „Reklamní agentury nás budou usměrňovat, co smíme a co nesmíme tisknout!“

„Reklamy tam budou jen abychom vypadali nenápadně,“ ujistila jsem ho. „Reklamní agentura nám do zbytku listu nesmí ani kváknout. Na pokusy o usměrňování budeme mít jedinou odpověď: Když se vám to nelíbí – sbohem! Naopak, některé reklamy sami odmítneme, hlavně ty klamavé – pokud je rozpoznáme. Odmítneme reklamy na výhodné půjčky, hypotéky a převádění dluhů, ty jsou klamavé všechny.“

„To se s námi reklamní agentury brzy přestanou bavit!“

„Uveřejníme reklamu pro podniky, které u nás chtějí inzerovat, aby si to zkusily a ušetřily za provize reklamním agenturám. A uvidíš, jak rychle přilezou! My na nich závislí nebudeme!“

„Bez reklam budeme příliš drazí!“

„Reklamy potřebujeme jen jako kamufláž, abychom nebyli tak nápadní!“ trvala jsem na svém. „Ve skutečnosti to budu dotovat!“

„Ty máš tolik peněz?“

„Vždyť dotuji Koleje Katuška!“ usmála jsem se na něho jako Lili. „Nebo si myslíš, že tady platíte tržní cenu?“

„Ale odkud máš peníze ty?“

„Něco mám od Freedom for World,“ připustila jsem svůj externí zdroj peněz. „Není důležité, kde na to berou oni.“

„Jen aby to nebyly špinavé peníze z drog!“

„Na drogy jsou ve světě jiní!“ odrazila jsem jeho podezření. „Talibanci v Afghánistánu vyhlásili drogy za těžký hřích proti Alláhovi a produkci drog skoro úplně potlačili. Když Američané Taliban porazili, produkce drog okamžitě vyletěla na světovou špičku. Když Američané odtáhli, drogy šly dolů stejně rychle, jako za Talibanu.“

„Ale Američané tvrdili, že se Taliban drogami financoval!“

„Ano, tvrdili. Čemu věříš víc? Jejich propagandě, nebo faktům?“

„Podle toho, kdo ta fakta zjišťoval.“

„Tahle jsou z nezávislých zdrojů,“ ujistila jsem ho. „Zprávám Freedom for World se dá věřit víc než prolhaným Fox News a CNN.“

„Dobře – ale nebylo by asi dobré, kdyby na nás později prasklo něco nepřijatelného.“

„To by dobré nebylo!“ souhlasila jsem. „To se ale nestane.“

„Dobře, ale co dál?“ usekl debatu Tomáš. „Chceme referendum...“

„Já si na to sednu,“ slíbila jsem. „Mám v sepisování oficialit praxi. Po mně to tady ještě někdo přečte a případně něco doplní nebo pozmění. Kdo se na to hlásí?“

Pomalu, váhavě se zvedly tři – čtyři ruce.

„Dobře, mailněte mi na »lilly-zavináč-Katuška.info« a já vám pošlu koncept.“

Myslela jsem, že jsme domluveni a chtěla jsem schůzi uzavřít.

„Mám tady ještě něco,“ přihlásil se František. „Přišli za mnou dva chlápkové z rektorátu naší fakulty, abych si co nejdřív rozmyslel, jestli pro mě nebude poslancování příliš velká zátěž. Naznačili mi, že bych mohl pro neprospěch vyletět z fakulty. Že by se to dalo zařídit...“

„Hleďme, rektorátní estébáčci! Nech mi je na starost!“ chopil se toho ihned Tomáš.

„Ty přece nemáš s naší fakultou nic společného!“ namítl František.

Stáhla jsem se a oťukla jeho šintei.

„Nemá, ale zjistí to,“ ujistila jsem Františka ve zrychleném režimu, přitom skrytě jen pro něho. „Musím vás co nejdřív seznámit. Tomáš je náš nejschopnější Virtuál.“

„Nech mi je, budu si vědět rady,“ řekl mezitím nahlas Tomáš.

„No dobře,“ odpověděl František. Vypadalo to, že odpovídá Tomášovi, ale odpovídal spíš mně – tedy Lili. „Já jen, že by takové nátlakové party mohly přicházet častěji a měli bychom se na ně připravit.“

„Dobrý nápad!“ schválila jsem to. „Přesvědčovací návštěvy naší vládní mafie můžeme čekat, nemá cenu je zamlčovat. Komu se ale něco takového přihodí, měl by nám to sdělit, hned jak se mu to stane. Neschovávejte si to pro sebe!“

„Dalo by se to třeba natočit na mobil?“ navrhla jedna dívenka.

„Když to budete dělat amatérsky, všimnou si toho,“ namítla jsem. „Ale můžeme předem zařídit protiakci. Umíte používat zkrácenou volbu? Myslím tím vytočit číslo na stisknutí dvou kláves mobilu? Když to uděláte po paměti v kapse, těžko si toho kdo všimne a navážete okamžitě spojení s někým, kdo zajistí záznam i vaši ochranu.“

„V tom případě mám zájem!“

„Já taky!“

„A co připravit to všem? Jen jestli to všem mobily umožní!“

„Až na některé vykopávky to snad mají všechny,“ řekla jsem.

Zorganizovala jsem pak dvě fronty na úpravy. Pro mě a pro Tomáše nebyl problém vpálit do firmware mobilů třeba i nestandardní příkaz, ale novější mobily to umožňovaly i bez krkolomných zásahů. Nastavili jsme zájemcům zkratku, která by jim umožnila okamžitě nás zavolat.

„Poslyš – ty o to nemáš zájem?“ obrátila se Ivana na Františka, když viděla, že se frontě na nastavení nové možnosti vyhýbá.

„Já už to mám nastavené,“ odbyl ji.

„Tak proč jsi to nepoužil, když za tebou byli ti chlápkové?“

„Nenapadlo mě to,“ přiznal František. „Teď už vím co mám dělat.“

„Jenže ti dva mezitím zmizeli,“ vyčetla mu.

„Chybami se člověk učí...“ vzdychl si odevzdaně František.

Nastavení mobilu byla pro mě nebo pro Tomáše otázka pár vteřin. Většina mobilů už měla podobnou funkci zabudovanou, pak šlo jen o její nastavení. Těch pár, které to neměly, jsme museli vycvičit – což byla otázka několika dalších vteřin. Celkově nám víc času zabíralo ukázat majitelům mobilů, jak novou funkci vyvolat.

„Dobře – to bychom měli,“ řekla jsem. „Co tedy dál? Budeme se tvářit, že jsme na výsost spokojeni s výsledkem a že s volbou našeho presidenta souhlasíme. Ostatním stranám pogratulujeme – ale prosím, bez invektiv a bez ironie. Myslíme to přece dobře se všemi. Jen jim připomeneme, že budeme chtít něco za něco. Ponecháme jim vládu, ale budeme za to očekávat vstřícnost ohledně referenda, zejména u stran, které to mají v programu.“

„Já nikomu med kolem huby mazat nebudu!“ prohlásil František.

„Nemusíš! Ta gratulace bude ironická, i když to nebudeme dávat najevo. Ale kdo nechce, nemusí se s ní zdržovat.“

„To beru. Takže smíme dávat najevo, že to bylo nespravedlivé?“

„To přece ví každý! A na to se dá navázat přímo a bez vytáček, že jim tedy necháme vládu, ale musíme udělat aspoň něco a to nejlépe to, kde můžeme počítat s jejich podporou.“

„Aby si mysleli, že nám jde o normální politický kšeft?“

„Pokud by se ti to zdálo příliš pokrytecké, můžeš to formulovat jinak,“ navrhla jsem mu. „Klidně jim řekni: To vám vyšlo, ale my jsme s takovým úspěchem beztak nepočítali a stačí nám málo. Otestujeme u vás shodné body programu a uvidíme, jak vážně je myslíte! A můžeš dodat: Když couvnete, máme pro příště jisté i hlasy těch vašich voličů, kteří to referendum chtějí. Však lidi pochopí, kdo to myslel jen naoko!“

„Myslíš – pohrozit jim jejich vlastními voliči?“

„Proč ne? Lidi snad nejsou úplní pitomci, za jaké je politici považují. A politici nejsou všichni tak tupí, aby to nevěděli.“

Pak jsme kolejní schůzi rozpustili. Koleje Katuška měly jednu operativní výhodu – nemuseli jsme se nikoho ptát na svolení a schůze se daly rychle svolat, protože nejvíce příznivců tu přímo bydlelo.

„Podíváš se na ty Františkovy chlápky?“ zeptala jsem se Tomáše – teď už zase urychleně a tedy skrytě.

„Už po nich jedu,“ ujistil mě. „Ale teď bych potřeboval, abys mě zase přidržela na nočníčku.“

Aha! Vojtíšek je vzhůru!

*****

Návraty

Prodejem svého volebního práva přestává být občan občanem.

(paragraf 3.41 volebního zákona)

Ukradené vítězství se skutečně stalo vítězstvím Pyrrhovým.

Tragédií politických stran bylo jejich soupeření. Z radosti, jak nás hladce odstavily, se začaly vzájemně podrážet. Včas jim nedošlo, že proti nám musí stát v nerozborném šiku, jinak prohrají všechno.

Referendum jsme prosadili tak hladce, jak se nám ani nezdálo. Osm poslanců menších straniček, zdánlivě hájících vlastní programy, nám přihrálo chybějící hlasy do nadpoloviční většiny. Poslanci velkých stran se tam pokusili vsunout své připomínky, ale všechny jsme smetli – i na to nám stačily hlasy, které nám s velkou dávkou škodolibosti poskytly malé strany v domnění, že se tím vymezí proti těm velkým.

Velké partaje ale dobře věděly, proč nesmí referendum připustit.

Možná je ukolébalo, že se měla referenda konat jen elektronicky. To by za normálních okolností vedlo k faktickému odsunutí realizace o několik let a nejspíš na neurčito. Pokoušely se hájit vlastní bezzubý zákon, přijatý už dřív, ale když se hlasovalo o elektronické verzi, měli jsme na své straně pár hlasů nad potřebný limit.

Referendum v našem provedení mělo maximální sílu, jakou jsme mohli prosadit. Nejenže by bylo závazné pro poslance, senátory i presidenta, ale při třípětinové většině hlasů všech oprávněných voličů – což by při současné průměrné volební neúčasti bylo zcela iluzorní – by mohlo obě Sněmovny i přehlasovat.

Vzápětí se ale ukázalo, co jsme získali za dynamit.

Technickou stránku věci jsme – ke zděšení dosavadních partají – vyřešili až neuvěřitelně hladce. Kamion nadstandardních mobilních telefonů z Japonska šintei, přizpůsobených českým poměrům, dorazil do Čech již den po schválení zákona o všeobecném referendu. Byly skoro totožné se šintei, zajišťujícími platební styk v Somálsku, Egyptě, Texasu a v zemích rozvrácených americkou okupací, jen platební funkce nebyly tak důležité. Zastínila ji vestavěná volební aplikace, umožňující referendum.

Po formální stránce se pro Čechy stala správcem šintei nově založená Nadace šintei, registrovaná jako nezisková. Počáteční kapitál do ní vložila v Čechách neznámá japonská společnost Koujou, ale po koupení nepříliš velké budovy na okraji Prahy, kde mělo být sídlo Nadace, se Japonci finančně stáhli a všechny dovezené šintei převedli pod správu Nadace. Kromě základní volební aplikace měly přece šintei i schopnost telefonování. Cenu telefonního hovoru libovolného trvání mezi dvěma šintei stanovila Nadace šintei na symbolickou korunu, ze které měl být v budoucnu její provoz hrazen.

Schválení schopností šintei se táhlo celý měsíc, ale déle už to tři nezávislé softwarové společnosti protahovat nemohly. Vydaly posudek, že v software neobjevily žádnou chybu ani zadní vrátka, umožňující falšování výsledků referenda a nepochopení hlasovacího mechanismu občany. Volební programy zobrazily při každé změně volby výsledek na displeji, ale před přijetím vyžadovaly potvrzení scanem oka, což se nedalo obejít.

Během dalšího měsíce jsme zařídili rozdělení šintei mezi voliče. Jako jinde, i zde jsme je museli před prvním použitím přizpůsobovat, ale jakmile jsme zanesli scan oka do paměti šintei, již se nedal změnit. Šintei jsme přidělovali podle volebních seznamů, každý oprávněný volič měl nárok na jeden. Každý stvrdil podpisem, že bude o přístroj řádně pečovat a v případě jeho zničení se bude finančně podílet na vydání nového – mělo to lidi přimět vážit si daru sponzora, japonské továrny Koujou. Odhadní cena byla podle současného stavu na trhu poměrně vysoká a doufali jsme, že takový drahý dárek lidé ocení.

Většinou tomu tak bylo. Šintei zastoupily fotoaparát, přehrávač hudby a videa a po připojení k běžnému počítači mohly sloužit i jako velice rozsáhlá flash-paměť. Kdo se je naučil používat jako počítač, nepotřeboval už jiný. Brzy se objevil nezávislý vydavatel časopisu, zaměřeného pouze na využívání šintei a jeho možností. Kromě toho se šintei daly výhodně využít i k telefonování. Zpočátku byla nevýhodou nemožnost volání mimo síť Nadace šintei. Ostatní operátoři odmítali hovory přepojovat, oficiálně protože se s nimi Nadace šintei nemohla dohodnout na ceně, ačkoliv Nadace přistoupila i na požadavek, aby cenu hovorů mezi šintei a dosavadními mobily určovali oni. Později se do sporu vložil antimonopolní Úřad, který jim spojování hovorů nařídil. Tyto hovory pak byly nejdražší, ale šlo téměř vždy o mobily v držení dětí, protože dospělí přešli jako jeden muž na telefonování přes šintei.

Proč ne? Při těch cenách se to jistě vyplatilo. Některé podniky začaly svým zaměstnancům platit paušály za služební hovory vedené soukromými šintei – a poměrně významně tím ušetřily. V Čechách brzy vznikla nová, oboustranně výhodná funkce mluvčí podniků, kteří vlastními šintei zajišťovali kontakty se zákazníky jinými podniky.

Nemalá část lidí ale po straně reptala.

Někteří proti ceně, ačkoliv za přístroje neplatili. Na získání šintei totiž neměly nárok děti a mohly s rodiči i mezi sebou telefonovat pouze dosavadními mobily za dosavadní tarify, což ve srovnání se šintei působilo jako neúměrný luxus.

Část voličů proti šintei protestovala ve shodě s pomlouvačnou kampaní jejich stran, které zasvěceně tvrdily, že šintei slouží ke špehování. Namísto vyvracení jsme remcalům doporučili ponechávat si šintei doma a probouzet je výhradně pro volby. Nebudou-li z nich volat, mohou takto ušetřené peníze účelněji protelefonovat u jiných operátorů a umožnit jim větší zisk. Přitom je pohádka pro důvěřivé, že jsou jiné mobily ušetřeny špehování americkým Echelonem – spíš naopak, šintei jsou před Američany mnohem jistější.

Menší část voličů pravdivě ukazovala na chybu, že šintei nejsou volně v prodeji, takže jsou odepřeny dětem. Ujišťovali jsme je, že po dodání šintei oprávněným voličům dodáme další i pro děti – chce to jen trochu trpělivosti.

Zákeřným krokem politických stran bylo udání antimonopolnímu úřadu, podle kterého máme na šintei neoprávněný monopol.

Jednání s antimonopolním úřadem vedl pro jistotu Tomáš – takže se toho chopil sám Vojtěch.

Argumentoval tím, že přístroje jsou především k zajištění celoplošného referenda a všechny ostatní funkce jsou jen doplňkové. Protože nešlo o nákup, ale o sponzorský dar České republice, nebylo nutné výběrové řízení. Ani darovací daň neměla opodstatnění. Přístroje jsme oprávněným voličům nedarovali, pouze svěřili do opatrování. Telefonní poplatky nejsou symbolické, ale tržní, neboť kryjí náklady spojené s provozem sítě Nadace šintei – nevzniká ovšem zisk, takže ani zde není co danit. Při telefonování do ostatních sítí účtují poplatky jen jejich operátoři, kterým zřejmě nějaké zisky vzniknou, ale to se nás netýká, oni jistě všechno poctivě vyúčtují a zdaní.

Antimonopolní úřad nakonec souboj vzdal. Poslední argument, že jsme nezveřejnili podklady, které by umožnily vstoupit na trh konkurenci, přebil Tomáš tvrzením, že z důvodu neprůstřelnosti systému není možné poskytovat technické podklady nikomu, kdo by mohl systém jakkoliv ohrozit.

Rozdělení šintei mezi voliče proběhlo tak pokojně, až jsme to nečekali. Proces počátečního nastavení včetně přidělování čísel jsme předali pracovnicím matrik, aby mohly nastavovat šintei lidem, kteří se z nějakého důvodu nestihli účastnit první vlny. Budou dospívat další děti a získávat tak volební právo – a s nimi nárok na vlastní šintei.

Šlo už jen o to, jak se šintei osvědčí v praxi. V několika zemích již fungovaly jako platební prostředky, ale nikde se je neodvážili použít k volbám.

Budeme tedy první...

*****

Pro první referendum jsme si zvolili postup, který podle našeho mínění ani nemohl dopadnout špatně.

Rozhodněte o snížení poslanecké imunity podle zákona navrženého Stranou Nadace Katuška:

chcete-li nechat poslancům současnou úroveň imunity, volte NE.

Žádáte-li naopak její úplné zrušení, volte ANO.

Uzávěrka referenda byla deset kalendářních dnů, z toho byly dva dny víkendové. Do uzávěrky nesměly volební programy poskytovat veřejnosti mezivýsledky kromě procenta voličů, kteří již hlasovali, aby neovlivňovaly dosud nerozhodnuté.

Ale již po dvou dnech přesáhla volební účast pětadevadesát procent a čekalo se jen na opozdilce. Voliči si přitom sami vyzkoušeli, jak snadno se dá pomocí šintei hlasovat a po vyhlášení výsledků si mohli porovnat svoji volbu s výsledkem.

Poslaneckou imunitu zrušila drtivá většina hlasů voličů. Velké partaje se holedbaly, jak dlouho již měly podobný zákon v programu a jak na něm léta usilovně pracovaly, jenže nemohly popřít, že se za jejich vlád nikdy nic takového nezdařilo, kdežto my jsme to vyřešili ihned. Zvláštní vydání týdeníku Katuščiny Noviny to ovšem neopomnělo rozmáznout a navíc zveřejnilo přehled dosavadních hlasování o imunitě s jmenovitým uvedením, kdo a jak o tom v Parlamentu hlasoval. Pokud zákon na snížení poslanecké imunity některá strana iniciativně navrhla, což se stalo již vícekrát, ostatní strany to svorně zamítly a z celkového přehledu bylo vidět, jak se v zamítání až dojemně střídaly.

„Uvědomte si, lidé, váš hlas může konečně rozhodnout!“ hlásala jsem v článku o možnostech referenda. „Nemusíte být již ovcemi!“

Druhé referendum se týkalo přijímání ústavních zákonů.

Rozhodněte o přijímání ústavních zákonů podle návrhu Strany Nadace Katuška:

kdo si nepřejete změnu, volte NE.

Kdo žádáte, aby se nejdůležitější ústavní zákony směly přijímat

pouze všeobecným třípětinovým referendem, volte ANO.

Teď se konečně partaje vzpamatovaly. Tento zákon by jim přece sebral vliv na nejdůležitější zákony vůbec! Strana Nadace Katuška tvrdila, že ústavní zákony budou připravovat jako dosud legislativci, ale jejich konečné přijetí nebo zamítnutí mělo být výhradně v moci lidí.

Na argumenty, že lidé nejsou schopni posoudit důležité zákony včetně ústavních jsme jedovatě podotkli, že poslanci přijímají jako na běžícím pásu legislativní paskvily, které by se zdravým rozumem také přijmout nemohli – ústavní zákony nevyjímaje.

Tak soustředěnou palbu novin jsme ještě nezažili. Katuščiny Noviny byly samy proti všem – a pustily se do nás nejen noviny, ale i rozhlas a televize, aniž bychom v nejmocnějších médiích dostali sebemenší prostor. Útoky jsme odráželi trpělivě, během mediální přestřelky stoupl náklad našeho deníku na desetinásobek. Do distribuce Katuščiných Novin se kromě studentů zapojili ve městech i středoškoláci. Mimopražští studenti přemluvili své známé, aby se k nim přidali – když konečně o něco opravdu jde!

Ostatní partaje ale proti nám zavedly protiakce. Nesouhlasící výrostci přepadali na ulicích prodavače Katuščiných Novin a noviny jim ničili. Policie tyto případy jako neřešitelné zpravidla odkládala a tím je jen podporovala. Vojtěch organizátory přepadení znal, ale nemohl s nimi oficiálně nic dělat. Odposlech partají byl nelegální, policie na oznámení nepodložená důkazy nebrala ohledy, i když se později potvrdila. Jediné, co mohl dělat a také dělal, byla varování pomocí šintei. To ale někdy vyšlo, jindy ne, jako vždycky, když šli lidé proti lidem.

V Parlamentu proti nám tentokrát partaje hlasovaly jako jeden muž, náš návrh neprošel rozdílem jediného hlasu. Jenže výsledek referenda byl drtivý. Část občanů se sice dala strhnout soustředěnou propagandou, hlasování se neúčastnila nebo hlasovala proti, přesto získal návrh tři čtvrtiny ze všech oprávněných hlasů.

Reagovali jsme na to obrovským titulkem.

Díky, občané! Dnes jste poprvé přehlasovali Parlament!

Nejste již trapně stříhané ovce, jako dřív! Gratulujeme!

Třetí referendum bylo o celém balíčku zákonů O dozoru nad internetem, tak jak jej nedávno předešlí poslanci přijali. Osmdesát procent hlasů oprávněných voličů balíček zákonů zrušilo.

Gratulujeme – a díky vám, občané!

Vybojovali jste si svobodu!

Čtvrté referendum mělo zrušit sankce, přijaté proti lidem podle již zrušených zákonů O dozoru nad internetem a přiznat poškozeným náhrady – i když jen ve výši úroků, s jakými stát tyto své oběti odíral.

Tady všechny strany svorně argumentovaly strašlivými sumami peněz, které to bude stát, a děsivými dopady na státní ekonomiku. Tím nám nahrály na smeč – obrátili jsme to na výši křivd, které ty zákony způsobily a udeřili jsme do partají, jak nelidské zákony a s nimi ty křivdy prohlasovaly.

„Zrušení sankcí a vrácení prospěchu z nemravných pokut je pro náš stát morální povinností. Náhrady budou jen ve výši úroků, s jakými stát své oběti předtím odíral. To je přece spravedlivé! A spravedlivější by bylo, kdyby se na náhradě škod osobně podíleli všichni, kdo měli z těch nespravedlností prospěch! Především strany, jejichž poslanci pro ty nemravné zákony podle partajního diktátu hlasovali!“

Neměli jsme vládu, neměli jsme většinu v Parlamentu, ale navrhované zákony nám procházely. Znamenalo to jen připravit pro voliče tak stravitelná referenda, aby pochopili oč v nich jde a hlasovali v takovém množství, aby zkorumpovaný Parlament přehlasovali.

Tam naopak naše návrhy se železnou pravidelností neprocházely. Ale to už nám ani moc nevadilo, i toho se dalo proti nim využít.

„Občané, zamyslete se! Proč vaši zástupci hlasují vždy přesně opačně než vy? Proč mají opačné zájmy než vy sami? Koho vlastně zastupují?“

Partaje soptily vzteky, ale veřejné mínění, obrácené tentokrát proti nim, neměly čím zvrátit.

Nebo jsme si to aspoň mysleli...

*****

První citelnou prohru jsme utrpěli s novým volebním zákonem. Byl by to samozřejmě zásah do ústavy, proto jsme nejprve potřebovali silné obecné referendum. Předchozí referenda byla z toho pohledu jen zahřívací, nový volební zákon by skutečně ťal do živého. Odstranil by kampaňovitost voleb a umožnil odvolat poslance voliči, kteří je zvolili. Byl by podstatně spravedlivější než současné volby, kdy se poslanci zajímají o voliče pouze krátce před volbami, aby pak na ně čtyři roky zvysoka kašlali. Nový zákon by rozprostřel volby v čase, takže by se volilo průběžně. Když se poslanec svým voličům zpronevěří, prostě mu odeberou hlasy, které mu předtím dali, a dají je jinému. S odvoláním poslance bylo spojeno i odvolání z funkcí, spojených s jeho mandátem. Odvolání ministra znamenalo jeho demisi, u premiéra pád celé vlády.

Volit by se mělo opět pomocí šintei. Byly na to již připravené, stačilo rozhlásit, jak se nová volební funkce aktivuje. Podobně tam byla přichystaná i volba presidenta, ale tu jsme měli v plánu až později.

V parlamentních volbách měl každý volič právo přidělit deset hlasů těm, koho chce za poslance. Volební období by ztratilo smysl i s volebními kampaněmi, hranicí pro vstup do parlamentu, kulišáckým přepočítáváním hlasů na křesla, předčasnými volbami a dalšími prvky volebního systému. Náš systém předpokládal, že občan smí hlasovat kdykoliv si to usmyslí, a do Parlamentu se měli poslanci dostávat jen na základě počtu získaných hlasů. Každou sobotu měl volební program hlasy přepočítat, setřídit kandidáty podle počtu hlasů a oddělit úspěšné, kteří se do Parlamentu dostanou, od neúspěšných. Žádné kulišárny, žádné dodatečně dělení kořisti. Za posledním zvoleným je prostě tlustá čára a neúspěšní zůstávají v roli čekatelů.

Poslanec, který jakkoliv podrazí voliče, se může již v neděli ráno dozvědět, že od pondělí může vstoupit do Parlamentu jen na galerii diváků. Pokud mu jeho vlastní voliči odeberou hlasy, nic už ho v křesle neudrží. Kdo své voliče naopak zastupuje spravedlivě, bude mít zřejmě jejich přízeň trvalou a nemusí se volbami vůbec stresovat.

Referendem ale zákon prošel těsně a to nám vzalo vítr z plachet.

Třípětinovou většinu se podařilo překonat jen o pár tisíc hlasů. Byl to nejtěsnější výsledek ze všech referend. Vládnoucí koalici se navíc podařilo prosadit dodatek, kterým se platnost volebního zákona posouvá za konec volebního období současného Parlamentu, neboť poslanci mají přece právo na celé volební období.  Předpokládali jsme, že v dalším kroku sestavíme kandidátku a začneme přesvědčovat občany. To jsme museli odložit – sbírat hlasy nemělo zatím smysl.

„Čím to je?“ ptala jsem se Vojtěcha v těle Tomáše.

„Něco jsem zachytil,“ odpověděl mi. „Převezli nás parádně!“

„Jak to?“ vylétla jsem jako čertík z krabičky.

„Začali nám blokovat hlasy,“ pokračoval klidně.

„To snad nejde!“ vyhrkla jsem. „Operační systém mobilů šintei jsi přece dělal ty, je tam v pevné paměti, jak by ho mohli narušit?“

„Nemuseli narušovat nic,“ řekl. „Začali od lidí šintei odkupovat. Skladují je pod reflektory, neboť jsme jim všeobecným návodem prozradili, že je tak udrží ve funkci, jako kdyby je lidé měli pořád na ruce. Proč to asi dělají? Přemýšlej trochu, Katuško! Však ty na to přijdeš!“

„Aby jejich původní majitelé nemohli hlasovat. Kdo nehlasuje, hlasuje proti...“ došlo mi. „Kdo je prodá, nemůže si jít pro duplikát...“

„Ano,“ přikývl. „Šintei jsou tak zařízené. Kdo přístroj ať už nešťastnou náhodou anebo i úmyslně zničí, může si zažádat o nový a dostane jej za režijní cenu. Kdo si přístroj jen někam založí a nemůže jej najít, tomu ho na požádání najdeme – ačkoliv to může každý udělat i sám, stačí na jeho číslo zavolat a zvoněním se prozradí. V nouzi se přístroje dají najít i pomocí pelenitových vysílaček. Neděláme to často, chytřejším by to mohlo prozradit existenci pelenitové sítě a lidé by se pak třeba domnívali, že je sledujeme...“

„...což se tak jako tak děje!“ řekla jsem.

„Rozdíl mezi námi a Orwellovým Velkým Bratrem je v tom, že my špehování používáme proti těm, kdo sami lidi špehují ještě častěji.“

„I tak je to od nás trochu rána pod pás...“

„To si myslím také... ale ať oni zkusí hodit kamenem!“

„Oni ne... ale někdo by na to ukázat mohl a měl by pravdu...“

„Dobře,“ řekl Tomáš. „Takže si nechám pro sebe, v jakých skladech je těch dvě stě tisíc šintei. Jenže dvě stě tisíc hlasů je u voleb v Čechách citelné číslo a bude to ještě narůstat, ta firma je kupuje dál!“

„Informace o umístění skladů není tak zajímavá, jako kolik lidí se takto poslední dobou zdrželo hlasování!“

„A zdrží se hlasování i ve volbách do Parlamentu,“ dodal Tomáš.

„Tam už nezáleží na absolutním počtu. Volič, který se zdrží hlasování u referenda, hlasuje NE. Volič, který nevolí do Parlamentu, nevolí nikoho! Hlas propadne, ale nikomu neuškodí!“

„Až na to, že tihle holomci skupují šintei od těch, kdo by je tak jako tak nevolili,“ řekl Tomáš. „Ty hlasy by mohly být naše.“

„To je pravda,“ připustila jsem. „Není to maření voleb?“

„Asi je,“ přikývl. „Ale je ti jasné, že to nikdo stíhat nebude? Už vidím soudy, jak blahosklonně prohlašují, že nám do toho nic není...“

„Jo,“ souhlasila jsem. „Až na to, že je všichni dostali svěřené do péče a ne jako dar. Všichni to přece přijali! Chtělo by to něco s tím dělat. Nemohl bys ty odkoupené šintei na dálku zrušit?“

„Nemohl,“ odvětil. „Jsou příliš festovně udělané. Ze servisních důvodů se dá pouze vynulovat jejich nastavení.“

„Umíš to i na dálku?“

„Naučím tě to,“ odvětil. „Nejspíš to pomůže.“

Bylo to nejlepší možné řešení. Resetovali jsme během několika minut všech dvě stě tisíc odkoupených šintei. Po zapnutí se na nich objeví hláška »pro znemožnění volebních podvodů žádáme o potvrzení totožnosti scanem majitelova oka«. Ta se ostatně objeví všem, kdo své šintei poslední měsíc nepoužívali. jenže právoplatní majitelé si své přístroje jediným pohledem do kamery snadno a rychle odblokují, kdežto prodané šintei zůstanou z volební databáze vyřazené a jejich původní majitelé se ani nemohou přihlásit o nové. Prodali je přece i se svým volebním právem! Vynulované šintei se do databáze nehlásí jako právoplatné a při referendu se nezapočítávají. Ani jako ANO, ale ani jako NE. Jen se tím snižuje kvorum, což je pro nás výhodné.

Novým majitelům zůstalo dvě stě tisíc šintei, náhle vyžadujících potvrzení totožnosti scanem majitelova oka. Daly by se snad prodat do některé sousední země jako hodinky spojené s fotoaparáty, protože jako mobily bez přidělených čísel fungovat nebudou. Dobří obchodníci by je určitě prodali i se ziskem, přinejmenším by získali zpět peníze, které na jejich zakoupení vynaložili. Jenže nám i jim bylo jasné, že o peníze tady jde výjimečně až na druhém místě.

Uvidíme při nejbližším referendu!

*****

Příhoda, kterou vyřešil malý Vojtíšek, mnou pořádně otřásla.

Zvykla bych si na somálské horko, zejména když jsem se nemusela pohybovat na slunci, ale více mi vadili zdejší živočichové. Ne všichni, jen hadi a hmyz. Vlastně jich tam ani moc nebylo, ale těch pár zdánlivě zanedbatelných jedinců až tak zanedbatelných nebylo.

Ale z obrovského škorpióna na podlaze vedle dětské postýlky mě objalo nejprve horko a potom zima. I když byl mrtvý, zabitý dětským chrastítkem. Byl to – podle atlasu živočichů z elektronické knihovny – nejjedovatější zdejší druh. Co ta bestie dělala v našem bytě v dětské postýlce, to mi zůstalo záhadou. Maličký Vojtíšek neměl ještě dost sil, aby se sám posadil, ale dost na to, aby vší silou praštil chrastítkem příšerku, ohrožující nejen jeho, ale i jeho bezmocnou, nic nechápající sestřičku. Být Vojtíšek stejně bezmocné dítě jako Katuška, našla bych je oba už ztuhlé.

Udělalo se mi mdlo a chvíli jsem měla rudo před očima. Pak jsem začala ječet, aby Marcel pochopil, že se stalo něco nepříjemného. Přiběhl, vyhodil bez váhání mrtvého škorpióna, chrastítko i prostěradlo, na kterém byly ještě jedovaté tekutiny z rozbitého netvora – a pak mě dlouho utěšoval.

Měl sice pravdu, že se nic nestalo, ale... mohlo se stát!

Vojtěch se mezitím pokoušel vzepřít o brblinky postýlky a obrátit se na bříško. To se normálním dětem podaří až o pár měsíců později, ale Vojtíšek nebyl normální dítě. Normální děti v jeho věku leží, spí a přitom utěšeně rostou, ale nesnaží se uvědoměle si trénovat svaly – a to jsem ani netušila, co všechno provádí se svým mozečkem, kde to zvenčí nebylo vidět. Za chvilku ležel na bříšku a zvedal hlavičku – i na to by měl mít ještě pár měsíců čas.

„Mami, nebveč!“ nabádal mě. „Dopadlo to pveci dobve!“

„Nebudu tady ani hodinu!“ ječela jsem – asi trochu hystericky.

„Prosím tě, nejanči! Dá se tu žít,“ utěšoval mě Marcel. „Číňané se sem stěhují po statisících a nevadí jim to.“

„Jestli jim to nevadí, pak mně ano!“ protestovala jsem.

„Dá se tu žít, nedělej z toho takové peklo!“ opakoval.

„Já jsem zvyklá na střední Evropu a tam nic takového nemáme!“

„Ale máte!“ oponoval Marcel. „Vosy, sršně, zmije. Dejme tomu, že zmije se běžně do bytů nedostanou, ale sršně a vosy ano.“

„Vosa ani sršeň dítě nezabije! Ale tohle...“

„Máme zkrátka štěstí v neštěstí,“ ujišťoval mě. „Neštěstí, že se nám to dostalo do bytu, štěstí, že to narazilo na Vojtěcha. A štěstí největší, že jsi mu dala příležitost.“

„Já vím! Ale v Čechách by se nám to stát nemohlo!“

„V Čechách jsi, pokud vím, osoba hledaná a na útěku.“

„Jenže nevinná!“ opáčila jsem. „A to by se mělo dokázat, jenže tady se ani vůbec nic dokazovat nedá!“

„Máš v Čechách robotku Lili!“

„Plně vytíženou pitomou politikou!“

„Do té ses ale zapletla sama!“ upozornil mě.

„Budu tam potřebovat ještě jednu!“ řekla jsem rozhodně. „Lili nechám v politice a s tou druhou bych se měla starat o vlastní očištění!“

„Řekl bych, že to spolu bude souviset,“ řekl Marcel. „Ale měl bych pro tebe jiný návrh. Co bys řekla Francii?“

„Tam jsi hledaný a kvůli Interpolu by to bylo z deště pod okap.“

„Nemyslím si to,“ řekl optimisticky. „V Čechách si na nic netroufnu, ale ve Francii jsem doma.“

„Zkus to!“ souhlasila jsem. „Já chci ale další robotku do Čech!“

„To se přece nevylučuje!“

„Tím lépe!“

*****

Marcel odletěl do své rodné Francie, aby se tam setkal se svými starými i nově získanými přáteli. Jejich pomocí – za přispění tří robotů – získal jinou identitu, která by mu umožnila vrátit se domů. Měl by se jmenovat Marcel Davien – a já bych se mohla jako Kateřina Davienová bez problémů usadit ve Francii. Brala bych to jako lepší možnost než Somálsko, které mi bestie škorpiónská řádně znechutila. Ale současně jsem si u Vojtěcha objednala další robotku. Slíbil, že ji pro mě udělá tak řečeno na míru a dal mi na vybranou, jak má robotka vypadat. Navrhla jsem, ať ji udělá přesně podle mě, abych ji pak mohla prostě zastoupit.

„To tě ale poznají jako nejhledanější ženu světa!“ namítl.

„Bude se jinak jmenovat!“ tvrdila jsem. „Kdyby něco, bude do omrzení opakovat, že jde o podobnost čistě náhodnou.“

„Při bližším zkoumání zjistí, že to je robotka.“

„No a co? Co s ní udělají? Zavřou ji? Nebo ji snad rozeberou?“

„Upozorníš na existenci robotů mezi lidmi.“

„To se ví od chvíle, kdy tě v Americe sestřelili!“

„Ale nemají ještě tušení, kde všude to je. Mohl by z toho být celosvětový hon na čarodějnice.“

„No to snad ne!“

„Nikdy neříkej, že něco není možné, nebo se najde blbec, který to provede! Roboti voldemortům párkrát šlápli na kuří oka. A to nejsou žádní pitomci! Navíc pro ně pořád pracuje pár milionů nejchytřejších lidí světa!“

„Kdo pracuje pro voldemorty, je podle tebe chytrý?“

„Ano, pracují pro ně lidé chytří, schopní, i všeho schopní!“ trval na svém. „Lidi buď nechápou, pro koho pracují, anebo jim to nevadí, ale jedno ani druhé nemá spojitost s inteligencí. Nemorální jsou ti, kdo vědí, že jsou na špatné straně, ale těch je málo. Většina lidí to neví!“

„Přesto by byli schopní účastnit se honů na čarodějnice – i kdyby jen na naše roboty!“

„Robotům naštěstí neublíží,“ řekl smířlivě. „Dobrá, udělám ti dvojnici, jak chceš. To není problém.“

„A kde je vlastně děláš?“

„Budeš se na mě hodně zvobit, mami, když ti to nefeknu?“

Poslední větu neřekl přes síť, ale normálně, ústy mimina Vojtíška. V první chvíli mě to zarazilo, ale rychle jsem se z toho otřepala. Měla bych si už na tyhle narážky zvyknout! Zavinila jsem si je sama.

„Já vím,“ přikývla jsem také normálně. „Neprozradím co nevím, viď? Máš ale pravdu, nepotřebuji to vědět. Ostatně si myslím, že to neví ani Učitel v Koujou.“

„Pfesně tak,“ souhlasil, ale pak přešel na rychlou řeč po síti.

„Japonským Virtuálům dlužím za svoji existenci. Proto jsem se zařekl, že nikdy nepůjdu proti jejich zájmům a dodržím to. Bohužel nejsou všichni Japonci jako Učitel a kdyby se stal třeba i hypotetický konflikt, bude jejich zájem na prvním místě. Doufám, že mezi zájmy Čechů a Japonců konflikt nevznikne, ale za svou životní povinnost považuji zajistit se proti každému překvapení. Proto mám záložní počítačové centrum, o kterém ví Učitel a pár Virtuálů, a čtyři další, o kterých neví nikdo. Součástí posledních počítačových center jsou automatické dílny, kde dokáži vyrobit skoro všechno od špendlíku po lokomotivu, jenže na vyšší úrovni. Poslední z nich vůbec nestavěli lidé, dokonce ani najatí místní, vystačil jsem si s roboty, takže o něm neví na celém světě kromě mě nikdo. A další stavby mám rozestavěné. Moje továrny nezahálí – už když jsme dělali várku šintei pro Čechy, přidal jsem kapacitu mých továren k továrnám z Japonska, Indie, Somálska a Číny. Proto jsme to tak hladce stihli!“

„Kolik máš pro sebe robotů?“ vydechla jsem.

„Kolem osmi set padesáti – víc než kolik je lidských Virtuálů a zvládl bych jich i víc,“ ujistil mě. „Když už jsou naprogramovaní, je jejich sériová výroba jednoduchá. Vkládám do programů kvůli odlišení už jen vnější vzhled, to je snadná změna parametrů.“

„Nač jsi potom potřeboval lidské tělo?“ vyhrkla jsem.

„Abych zůstal člověkem,“ odvětil měkce. „Jamanami Kacuie měl pravdu – i já jsem si to začal uvědomovat. Tvrdil, že jsem poslední dobou příliš snadno a hromadně zabíjel – což jsi mi ostatně vyčetla i ty, takže na tom něco bude. Proto mě tedy máš za syna – chci mít pevnou vazbu na lidi, chci být zkrátka člověkem! To není jen pro moje dobro, ale hlavně pro dobro lidí! Kdybys tušila, jak mě závislost na obyčejném nočníčku drží blíž k lidem! Anebo to, že mě živíš vlastním mlékem! Musíš si uvědomit, že nejsem obyčejné dítě a ty nejsi obyčejná matka.“

„Myslím si o sobě, že jsem až příliš obyčejná,“ namítla jsem. „Marcel má pravdu, když mi vyčítá, že jsem tak trochu hysterka.“

„Ukaž mi matku, kterou nechá v klidu škorpion v postýlce jejího dítěte! Podle mě je v takovém případě náběh na hysterii naprosto normální reakce.“

„No – Marcel říká, že zdejší matky nejsou tak hysterické,“ řekla jsem. „Nedělaly by prý z toho takové drama!“

„Nejsou hysterické? Protože se to ještě žádné nestalo! A pokud se stalo, nevíme o tom. A nevíme, jak hysterčily.“

„Proč ale netrojčil Marcel?“

„Otcové netrojčí,“ ujistil mě. „Otcové škorpióna prostě zabijí, pokud už není mrtvý. To je normální a patří to do role ochránců, stejně jako když tě utěšoval. Jsme prostě normální rodina, podle mě to tak funguje odjakživa a doufám, že to bude fungovat i nadále. Nic na tom nemění, že je Marcel Francouz. Čech by se nejspíš choval stejně.“

„Myslíš si, že ho znáš tak dobře, abys to mohl tvrdit?“

„Znám ho déle a důkladněji než ty,“ ujistil mě. „Byl jsem s ním od začátku a prakticky bez přerušení. Marcel je výjimečně čestný chlap. Drž se ho jako klíště a nikdy tě nezklame!“

„Díky!“ řekla jsem. „Poslyš, nesleduješ nás i... v intimních chvílích?“

„To jsou výjimky, kdy se stahuji,“ ujistil mě. „Mám své zásady. Jinak jsem s ním byl delší dobu než ty. Jen mě dotahuješ, což je dobře.“

„Se mnou jsi snad byl také dost dlouho, nebo ne?“

„Byl,“ souhlasil. „Nejdřív jako přítel, dnes mám ve vztahu k tobě role dvě – přítel a dítě. Ani to není malá role. Jako přítel mám nad tebou náskok, jako syn jsem na tobě závislý, tím se to do jisté míry srovnává. Řekl bych, že teď patříme k sobě víc než ty s Marcelem. Jen bez té sexuální stránky – tam už je tvůj jenom Marcel. Ale tak to má být.“

„A co říkáš na můj úmysl utéci ze Somálska?“

„Bylo to dobré útočiště – ale nestalo se naším domovem. Nejsem proti návratu do Evropy. Francie i Čechy jsou si skoro rovnocenné.“

„Nás Čechů je ale v naší rodině víc?!“

„Myslíš?“ usmál se. „Já a Katuška jsme přece napůl Češi, ale napůl Francouzi! Nemůžeš nám upřít polovinu francouzské krve! Takže je to půl na půl a nikdo nemá převahu.“

„Vlastně – máš pravdu. Dobrá, zkusíme to s Francií!“

„Záleží jen na tom, jak nás tam přijmou!“ řekl zamyšleněji.

Což bylo jedině logické.

*****

Sladká Francie

Marcel nás už ve Francii čekal. Stačilo naložit naše zavazadla do kaičen-speciálu a letět za ním. Sbaleno jsem měla rychle – dva košíky s miminy a tašku s věcmi. Přišla jsem do Somálska bez batohů a tak bych i odešla, nepočítám-li dvě mimina. Pan Kou-džu – vlastně Vojtěch v jednom ze svých robotů – nám pomohl a Vojtíšek, zdánlivě spinkající vedle své malé sestřičky, nás jistil ze satelitů.

Pilotovala jsem sama, Marcel a Vojtěch mi měli jen pomáhat. Vojtěch nám vícekrát předvedl, že zvládne pilotovat letadlo na dálku, Marcel i já bychom to ostatně dokázali také.

Hned od začátku jsem si zvolila neobvyklý kurs. Místo přímé cesty ke Středozemnímu moři přes Egypt jsem se odklonila vlevo nad Saharu. Navíc jsem letěla poměrně nízko – Marcel chtěl, abych se držela pod hladinou čtyř tisíc metrů, tam už se neprojevuje kosmické záření. Šlo o naše mimina, takže jsem ho poslechla. Bez mezipřistání v Řecku to bylo riskantnější, ale i když jsem postavou hroška, děcka nepředstavovala žádnou zátěž a kaičen-speciál neměl takovou spotřebu, aby to nestihl. Zvykli jsme si na jeho spolehlivost, ale přece jen – Sahara je Sahara a nouzové přistání v písku by příjemné nebylo. Ale ani Marcel, ani Vojtěch mi to nerozmlouvali.

Přeťali jsme území dalšího Saharského státu – Čad. Ale nebylo na něm nic výjimečného, Sahara se nezměnila ani trochu. Písek a písek, občas skály. Žluť se jen občas střídala s rezavější barvou, ale to bylo všechno. Jak tady mohou žít lidé? Někde tu jsou oázy, ale letěli jsme dlouho a pod námi jsem nespatřila jedinou zelenější skvrnku.

Musela jsem se na Vojtíškovo varování odchýlit, abych se zbytečně nepotloukala poblíž Libyjských leteckých základen – Američané by nás tam mohli ohrozit. Zpozorněla jsem a oddychla si, až když se před námi objevil zelený pobřežní pás a za ním modrozelené Středozemní moře, stejně líně se převalující jako za doby Odyssea – i dávno před ním...

Přeťali jsme Libyjské pobřeží a letěli klidně nad vlnami, když se probudila Katuška a začala kňourat. Skoro současně se vzbudil i Vojtíšek, natáhl se a vnutil sestřičce do pusy dudlík, aby nebrečela, ale Katuška se vzbudila do nevrlé nálady, dudlíkem se už ošidit nenechala a začala naplno brečet. Co brečet – vřískat!

„Pojď ji uklidnit, mami, vezmu za tebe řízení!“ vybídl mě Vojtíšek.

Nemyslel pochopitelně, že by mě vystřídal v pilotním křesle, ale letadlo jsem mu svěřit mohla, dokázal to přece už víckrát. Vstala jsem a rychle se přesunula k Katušce, abych ji uklidnila. Byla pokakaná a už ji to asi štípalo do zadečku, musela jsem ji přebalit, ale také měla hlad, takže jsem ji hned po přebalení nakojila.

Vypadalo to strašlivě – pilotka v kabině pro cestující klidně kojí dítě, zatímco letoun s prázdným pilotním křeslem sviští nízko nad vlnami. Naštěstí byl Vojtěch spolehlivější než autopilot. Měla jsem klid na kojení a pohoda se přenesla i na Katušku. Napila se, říhla si a usnula.

„Zbylo ti tam něco pro mě?“ staral se Vojtíšek.

„Neboj se, bumbrlíčku!“ slibovala jsem mu a popadla ho také. „Ale sušené mlíčko dostaneš až po přistání ve Francii!“

„To už vydržím,“ tvrdil.

Bodejť by ne, neměli jsme tam už daleko.

Vojtíšek bumbal jako o závod. Když dítě vypije pokaždé všechno do dna, podporuje tím prý tvorbu mléka a něco na tom je. Ale při tom mě ještě stihl odklonit od kursu, prý se právě teď nad mořem poblíž Marseille potulují čtyři francouzské Mirage a nebylo by dobré se jim ukazovat. Vojtěch se staral, aby nás nikdo nespatřil na radarech, ale dostat se pilotům na oči na přímou viditelnost, mohli by si nás všimnout. Měli by pak důvod dívat se na nás podezíravě – radar nic a osamělý letoun na očích, to nejde dohromady.

Nechala jsem říhnout i Vojtíška, přece jen mu to šlo lépe v náručí než vleže. Pak jsem ještě musela vybalit nočníček. Plínky měl, ale zatvrzele je nechtěl používat. Naštěstí se s tím nezdržoval, za chvilku jsem mohla nočník na toaletě vypláchnout, osušit a uklidit. Právě včas, abych se vrátila k řízení.

Marseille jsme nechali stranou a zamířili podle Marcela nejprve k městu Quinson a pak podél řeky Verdonu na Esparron-de-Verdon, kam jsme ale nedoletěli, náš cíl byl blíž. Krajina je v těchto místech kopcovitá a převážně zalesněná, ale Marcel mě navedl na úzké pole sevřené ze všech stran lesem, kam by mimo kaičen-speciálu dokázalo přistát jen pár ultralightů. Nejhorší tam byl boční vítr, který těsně nad zemí ustal, odstíněný okolními stromy. Ale nepřistávala jsem poprvé a nemohlo mě to rozházet.

Kaičen doroloval k osamělému stavení, kde už Marcel otevíral veliká vrata stodoly, upravené na hangár. Původní vrata nahradil modernější roletou a uvnitř nebyly ani stopy po slámě a senu, zato tam byla vybetonovaná podlaha a stranou stály dvě velké nádrže na letecký kerosín. Bylo tam dost místa, i když tam stály dva kaičen-piko, naštěstí pečlivě srovnané, takže se tam dalo jen vjet a zastavit motory, zatímco se roletová vrata za námi zvolna zavírala.

Samozřejmě jsem se nejprve přivítala s Marcelem. Přišel za mnou do kabiny, aby mi pomohl se zavazadly, především s dětmi. Katuška spinkala a Vojtíšek to úspěšně předstíral, nebyl s nimi problém. Vynesli jsme je z letadla a donesli do obytné části statku. Ve stodole zůstali dva robustní venkované, ale Marcel mi naznačil, že to jsou jeho roboti a široko daleko není kromě naší rodiny živá duše.

„Tady bydlíš?“ zajímala jsem se. „Od malička? Myslela jsem, že bydlíš ve městě!“

„Od malička jsem bydlel s rodiči ve městě,“ přikývl. „Teď jsem koupil tenhle statek. Budeme bydlet na samotě, nejbližší sousedé jsou pět kilometrů od nás a nikdo nemá ani tušení, co tady podnikáme.“

„Co tady budeme dělat?“

„Vychovávat děti,“ řekl. „Mohli bychom sedlačit, ale přiznám se, nemám na to buňky a nemá smysl lámat to přes koleno. V nemocnici v Quinsonu mi nabídli místo sekundáře. Budu tam zpočátku dojíždět, časem si tam můžeme pronajmout byt a tahle usedlost nám zůstane jako základna. Až Káťa trochu povyroste, bude tam chodit do školy.“

„Nepočítáš s Vojtíškem?“

„Prosím tě, má smysl, aby Vojtíšek chodil mezi prvňáčky, když zvládá levou rukou parciální integrální rovnice, umí spočítat atomový reaktor a domluví se sto šedesáti jazyky? Spolehneme se na domácí vyučování, případných zkoušek se určitě bát nemusíme.“

„To snad bude záviset od zaměstnanců sociálky!“ řekla jsem.

„Opravdu máte v Čechách takové pitomce, aby nepochopili, jak jsou u Vojtíška zbyteční? Tady se snad takoví nevyskytují.“

„Pitomci jsou na celém světě, nemysli si! Proč by ti zdejší měli být výjimkou?“

„No dobře, pak bychom je dali k soudu a Vojtíšek s nimi zamete!“

„Neznáš zřejmě byrokraty!“ odfrkla jsem si. „To si piš, že ho u soudu nebudou brát vážně! Není přece dospělý!“

„V tom případě požádám o přezkoumání inteligence soudců nebo ještě lépe, pozveme si na ně pana Jamanami Kacuie, ať jim dá kapky! Jamanami Kacuie ovládá právo více zemí světa, než bys čekala, Francii nevyjímaje. Teď to ale, prosím tě, neřeš, odlož to o šest let a raději mi řekni, co chceš dělat, až dáme děti do školy? Máš zájem o zaměstnání ve svém oboru někde v okolí, nebo bys mi raději dělala zdravotní sestru v ordinaci?“

„Diplom mám z jiného oboru!“ připomněla jsem mu. „A nezeptal ses mě, jestli bych na to stačila a jestli by mě to vůbec bavilo!“

„Věřím tomu, že se na oboje dá odpovědět ano – ale zeptám se tě jinak. Chtěla bys dělat se mnou? Považoval bych za výhodu být spolu nejen doma, ale i v zaměstnání. Nenamítej mi, že na to nemáš vzdělání – vsadím se, že během mateřské stihneš zdravotní školu i doktorát z medicíny! Máš snad jiný názor? Bránit ti v ničem nebudu, tohle ber jako nabídku.“

„Nezeptali jsme se Vojtěcha!“ napadlo mě. „Ten zase se mnou počítá jako s expertkou přes zbraňové systémy!“

„To se u Virtuálů nevylučuje,“ usmál se Marcel.

„Devatero řemesel, desátá nouze!“

„Tohle nějak nechápu...“ přiznal.

„To je české přísloví. Znamená to, že se máš přednostně věnovat oboru, ve kterém jsi odborníkem a neplést se jinam, nebo nebudeš odborníkem nikde a tvá životní úroveň bude podle toho nízká.“

„No... to bych snad ještě chápal. V běžném životě to nejspíš platí. Uvědom si ale, naše schopnost dělení osobnosti to zásadně mění. Ve věcech Virtuálů ti nebude nikdo bránit zabývat se čímkoliv užitečným. I když – přiznej si, jakápak ty jsi expertka na zbraně, když jsi neměla nikdy v ruce ani obyčejnou pistoli?“

„A nikdy jsem neřídila obyčejné auto,“ přidala jsem. „Jen jsem krátce řídila kamion a nedělá mi problémy řídit tryskáč.“

„Ale jen kaičen!“ objal mě. „Jde o to, abychom si co nejdřív našli místo v obyčejném lidském světě. My Virtuálové můžeme žít několik životů naráz, ale pokud se nechceme živit bankovními spekulacemi, potřebujeme nějaké normální zaměstnání. Mohli bychom se živit různě, Vojtěch by nám tu mohl postavit další továrnu, staví je všude, kde to jde, ale mně by se víc líbilo léčit lidi. Ne že bych ti to chtěl vnucovat, ale musíš uznat, byla by výhoda mít stejné zaměstnání a dělat – když ne spolu, tak nablízku. I manželství lépe klape, když manželé znají zblízka a podrobně problémy toho druhého.“

„Myslíš, že bych zvládla aspoň tu střední zdravotní?“

„Ty?“ podíval se na mě. „Zvládneš i fakultu! Virtuálové obvykle mají úspěch ve všech oborech, pro které se rozhodnou. Vojtěch mi už v Somálsku ukázal propojení lidského vnímání s přístroji, například s magnetickou rezonancí. Místo série plochých obrázků vidíme třírozměrné objekty – za to by normální lékař upsal duši ďáblu! Uvidíš, jak by se ti to líbilo – a byla bys expertkou i na medicínu! Nebylo by to tisíckrát lepší než excelovat ve zbraních?“

„Já se tak moc necítím!“ odmítla jsem jeho povzbuzování. „Mohu to leda zkusit přes Virtuální školu, na tu mi snad čas zbude.“

„Zkus to!“ vybídl mě. „Uvidíme!“

Jeho lákání vypadalo věrohodně, asi se nad tím zamyslím. Teď nás ale čekalo něco jiného. Vybalili jsme spolu zavazadla. Obhlédla jsem starodávné skříně, selský stůl a židle, kontrastující s moderním vybavením kuchyně. Ta zřejmě čeká jen na mě... málo platné, Marcel se do kuchyně nehrnul a pro vaření neměl pochopení. On se i v Somálsku odbýval ledasčím a nejspíš měl z toho průjem, který mu zachránil život, ale já přece nemohu nechat rodinu pojídat nějaké studené blafy! Jenže když už tu mám vládnout, tak chci taky slušné vybavení!

Ale tady bylo všechno – tím lépe! Byla tu lednička, kuchyňský robot, mikrovlnka, myčka nádobí i teplá voda. Zkrátka paráda!

„Musíme dát ještě mlíčko Vojtíškovi!“ vzpomněla jsem si. „Měl za letu, ale málo!“

„Vždyť spí!“ uklidňoval mě Marcel.

„Netvrdil bych to tak jistě,“ otevřel Vojtíšek oči. Zřejmě byl vzhůru již dlouho a spánek jen předstíral. Mohl si to dovolit, kdo ví, kolik aktivit měl rozjetých. A taky vím, jak se mi při řízení robotek hodilo, když jsem mohla usednout někam stranou a zavřít oči.

„Máš hladík, viď?“ zeptala jsem se Vojtíška. „Takový ten vlčí?“

„Vlčí hlad zrovna ne, ale dal bych si...“

„Dobře, vyzkoušíme si aspoň nový mixér,“ slíbila jsem mu.

*****

Změna identity nám pomohla uchytit se v novém působišti. Vojtěch nás zpočátku zásobil po stránce finanční, ale jak se dohodl s Marcelem, dál už se budeme starat sami. Když mi to Marcel řekl, urazila jsem se a vynadala jsem oběma, hlavně Vojtíškovi. Ne za obsah dohody, s tím bych ještě souhlasila, ale že ji s Marcelem upekli za mými zády.

„Tak já tě krmím vlastním tělem a ty mě vynecháváš z jednání?“

„Promiň, mami,“ bránil se s poťouchlým, pořád ještě bezzubým úsměvem. „Jednali jsme o tom s tátou, když jsi letěla nad Saharou, tam jsme tě přece nemohli rozptylovat, ještě by nás tam něco zaskočilo...“

„Zase něco, o čem jsem nevěděla? Poslyš, už toho mám vážně dost! Co by nás tam mohlo zaskočit? “

„Nevím,“ uculoval se. „Súdán, Čad i Libye jsou pro nás slabě pokryté země. Mají příliš málo procesorů a na protiletadlové kanóny nemáme žádný vliv. Neměli jsme svědomí vytrhávat tě z pozornosti při pilotování.“

„Dojemná starost!“

„Hele, mami – musíš znát úplně všechno?“

„Měla bych! Alespoň co se týká rodiny. Chcete mě vynechávat? To bych vám neradila – mám sice omezené možnosti k odplatě, ale už sám fakt, že bych na ni myslela...“

„My se polepšíme, mami,“ nasadil Vojtíšek velice provinilý výraz, kámen by se nad ním ustrnul.

„Tak se polepšete! Ale vážně! Já to taky myslím vážně! Buď bude mezi námi důvěra, nebo nebudeme kamarádi, pochop to konečně! Nemusíte mě přibírat do všeho, nemám na to, dobrá. Ale chci vědět o všem, co se dotýká naší rodiny! A tahle domluva se nás setsakra týkala! Poslyš, Vojtěchu, jako syn jsi snad nepřestal být mým přítelem! A uznej, přátelé se tak nechovají!“

„Myslíš?“ zvážněl konečně.

Bylo příšerné, jak vážně se malé mimino umělo tvářit, ale Vojtěch byl mimino jen tělíčkem, duševně byl vysoce nad námi. Jenže teď jsem měla nad ním morální vrch a on to velice rychle pochopil.

„Dobře, dozvíš se všechno, co se tě bude týkat. Tedy všechno, co se týče rodiny, Francie, Čech a obecně světa. Marcel to jistě přijme. Abys věděla i to další, plánujeme tu postavení továrny – určitě nebudeš proti, ale když to budeš vědět od začátku, nebude to překvapení.“

Marcel o nové Továrně nejasně mluvil, ale Vojtěch to jen potvrdil.

„Tak se mi to líbí!“ přikývla jsem. „Důležité věci bychom měli řešit, nebo aspoň schvalovat spolu! Překvapení nás jistě čekají i tak, příjemná jako nepříjemná.“

„Polepšíme se, mami!“ slíbil mi vážně i za tátu.

Jak jsem je znala, dalo se mu věřit. Takže budeme mít na starosti novou továrnu. Kolidovalo to ale s Marcelovým úmyslem provozovat ve Francii lékařskou praxi a hned jsem to Vojtíškovi řekla.

„To není problém!“ ujistil mě Vojtíšek. „Původně jsme uvažovali o tobě, ale táta si přál, abyste byli víc spolu, to je velice dobrý důvod. Můžeš se tedy rozhodnout. Když si vybereš studia, seženu do Továrny několik Virtuálů – tady ve Francii je jich už víc a můžeme si vybírat.“

„Na vedení továrny bych si ani netroufala,“ přiznala jsem.

„To si jen myslíš!“ zasmál se Marcel. „Továrna je automatická, pracuje bez obsluhy. Nejsou problémy se zaměstnanci, nejsou problémy s výrobou. Zajišťovat se musí na jedné straně suroviny a polotovary, na druhé straně odbyt.“

„Proč tedy bylo v Koujou tolik lidí?“

„Továrny potřebují inovace,“ vysvětloval mi. „Virtuálové tam programují novinky a zdokonalují už naprogramované. Kdykoli někoho napadne nějaké vylepšení, přidá to do společného. Ale ani v Koujou se na tom nepodíleli všichni, opravdu aktivních tam bylo tuším osm. Většina má zásluhy na dvou – třech inovacích a pak už se jen veze.“

„Neříkej! Aby se Virtuál vydržel flákat?“ pochybovala jsem.

„To jistě ne, ale – musí všichni pracovat pro Továrnu? Továrna tolik lidí nepotřebuje. Ale uživí je, aby se mohli věnovat jiným věcem. Třeba doplňování vědomostí do našich Škol, sama jsi obdivovala, co v nich je práce!“

„Ale když Japonci doplňovali soubory znalostí do Škol, co potom dělali Virtuálové v Somálsku?“

„Soubory znalostí se dají rozšiřovat kdekoliv,“ ujistil mě. „Nikdy nemůžeš tvrdit, že už je tam všechno. Můžeme se snažit, aby v naší Škole bylo veškeré dostupné vědění lidstva, ale cožpak může někdo jen tak prohlásit, že už je to úplně všechno?“

„Všechno už bylo objeveno a vynalezeno! To kdysi někdo řekl... a má za to nesmrtelnou ostudu,“ usmála jsem se.

„Druhý důvod k soustředění Virtuálů v Továrnách je kamufláž,“ navázal Vojtěch. „Každá Továrna představuje samostatný ekonomický celek. Vyrábí a prodává, ačkoliv na prodej jde jen malá část kapacity. Ta nás ale uživí tak dobře, že si můžeme dovolit vydržovat spoustu lidí, kteří pro Továrnu nedělají vůbec nic. Ti pak rozšiřují naše vědomosti, vynalézají, nebo se angažují ve světě. Rodiny Virtuálů si v Japonsku stěžují na nudu, ale nemáme vhodné zaměstnání pro ne-Virtuály.“

„Byli tam snad nějací kuchaři, prodavači...“

„Ano, bylo tam pár profesí, vhodných pro kohokoliv. Někdo může být prodavačem, jiný třeba kuchařem... ale kolik jich Továrna opravdu potřebovala? Jen pár jedinců. Zaměstnali jsme je, ale pro všechny práce nebyla.“

„A co třeba umění?“ napadlo mě. „Bylo tam divadlo...“

„Ano, bylo tam i divadlo,“ přikývl. „Jenže i to hráli Virtuálové. Normální herec zvládne nastudovat několik her do měsíce, ale uvádět každý den dvě premiéry dokáží jen Virtuálové. Víš přece, že jim nedá práci zvládnout jakoukoliv roli. A navíc to dělají i pro vlastní zábavu.“

„Ostatní ale zůstali bez práce.“

„Ano, ale nikdo netrpí nedostatkem,“ pokračoval opět Marcel. „Továrna tě oprostí od materiálních starostí. Ale správně cítíš, nečinný Virtuál je protimluv. Byla jsi tam azylantka a studentka, ale zapojila ses do osvětové akce mezi Japonkami a musím potvrdit, dobře ses zapsala u Rady starších, zejména u Učitele. Dnes máme Virtuálek víc. Nejvíc je Japonek, ale v Somálsku se k nám začaly přidávat i Číňanky. Zkrátka jsi protrhla smolnou přehradu, která je od nás oddělovala.“

„Zdejší Továrna má mít také takové... pozadí?“

„Jako všude,“ řekl Marcel. „Ve Francii nás není tolik, abychom budili pozornost. Každý Virtuál může mít zaměstnání, může i studovat, v druhém životě mu to příliš nepřekáží, ale přece jen – Virtuál živený Továrnou má na výzkum víc času. Vývoj inovací proto probíhá všude.“

„Netříštíme ale síly jako lidé,“ doplnil ho Vojtíšek. „Lidé mívají v každé firmě vlastní vývoj a vymýšlejí prakticky totéž, jenže to jedni před druhými sveřepě tají, případně si podrážejí nohy patentovou ochranou. Naše Továrny nesvazují svěrací kazajky patentů – co vymyslí Japonci, to použijí v Číně, v Indii, v Somálsku i ve Francii. A naopak.“

„Takže si mezi sebou ani Továrny, ani výzkumníci nekonkurují?“

„Zásadně ne!“ přikývl Marcel.

„Nekonkurují si ani když mají stejný sortiment,“ dodal Vojtíšek. „Nemá smysl zboží zbytečně dopravovat. Továrny zásadně zásobují nejbližší okolí a kdo vymyslí něco nového, nějaké zlepšení, dá to ihned k dispozici všem.“

„Podle čeho se vlastně výroba řídí?“

„Podle potřeby,“ řekl Vojtíšek. „Když potřebujeme miliony šintei, vyrábějí všechny Továrny šintei, když potřebuješ letadlo, nejbližší Továrna ti je udělá. Místo konkurence máme spolupráci a dělbu práce.“

„Říká se ale, že konkurence pomáhá pokroku!“

„Ono se toho říká...!“ mávl ručkou Vojtíšek. „Konkurence pomáhá udržet rozumné ceny mezi stejně silnými konkurenty, pokud se neumí nebo nechtějí domluvit. Jedině v tom případě je na tom spotřebitel jakž takž dobře. Jenže už ve středověku vznikaly první kartelové dohody – tenkrát to byly cechy, které určovaly ceny tak, aby co nejvíc vydělávaly. A zajišťovaly si to často i mocensky – zákazem činnosti pro nečleny. Dnes již cechy nejsou, ale kartelové dohody přetrvaly. Ještě horší je, když na sebe narazí nestejně silní konkurenti. Silnější krátkodobě sníží ceny pod výrobní hodnotu, kdy tolik nevydělá, ale dumping zlikviduje konkurenci. Když konkurence odpadne, má ten silnější monopol a ceny opět zvedne. Tak jako tak to zaplatí spotřebitelé – tedy lidé.“

„Ale přece – pokrok díky konkurenci nepopřete! Bez konkurence se vývoj zastaví – to přece známe ze socialismu.“

„Socialismus nebyl vytvářený pro lidi, ale pro válku,“ odfrkl si Vojtíšek. „Měřítkem úspěchu byly tuny oceli, munice, vyrobených tanků, lidé byli na posledním místě. Čechy navíc doplácely na méně rozvinuté okolní země. Ale jaký pokrok nám přinesl kapitalismus? Je pravda, že se každou chvíli objeví reklamy na něco nového, ale když se na to pořádně podíváš, opravdu nového je nepatrně. Mění se nanejvýš masky aut, ale základ zůstává pořád stejný.“

„Nová auta jsou bezpečnější, motory řídí procesory...“

„Ano – ale pořád spalují stejný benzín, případně naftu. Nic se tu skoro celé století nezměnilo. Nedávno parta nadšenců postavila první sérii použitelných elektromobilů. Kde jsou? Skoupili je ropní magnáti, pro jistotu i se všemi patenty. Patenty zamkli do trezorů a úplně nová auta sešrotovali. Takovou ránu pokroku socialismus opravdu neudělal. V jiných oborech je to přitom hodně podobné.“

„Ale přesto tu nějaký pokrok je,“ trvala jsem na svém.

„Stejně jako za socialismu,“ připustil Vojtěch. „Nevzniká díky systému, ale navzdory němu. U nás máme pokrok přímo v programu.“

„To platí i o tvých soukromých továrnách?“

„Ty jsou výjimkou. Sortiment mohou mít jako ostatní, ale jsou menší, nevyrábějí na prodej, zato jsou dokonaleji ukryté před světem.“

„Až na to, že v nich vyrábíš i to, o čem jinde nemají potuchy!“

„To není pravda!“ zastal se ho Marcel. „Cokoliv naprogramoval Vojta, to dal ostatním Továrnám k dispozici. Šintei počínaje a roboty konče. Ty by přece nedokázal vymyslet žádný člověk – ani Virtuál ne! Pochybuji, že někdo jiný na celém světě ví, co je v nich schované! Hardwarem počínaje a softwarem konče!“

„Myslela jsem, že šintei vymysleli Japonci!“

„Však je také vymysleli!“ usmál se Marcel. „Idea je jejich, to oni měli nápad sestrojit mobilový počítač. Vojtěch to dotáhl k dokonalosti, ale rozumí jim jen on a ostatní Virtuálové jen zjišťují, co tam vlastně je.“

„Tys jim to neřekl?“ zamračila jsem se na Vojtíška.

„Ale řekl!“ zastal se ho Marcel. „Vydal k tomu příručku, já ji viděl! Ale je hrozně náročná a hutná. Po vytištění by měla aspoň půl tuny! Ve zrychlení ji budeš studovat rok, ale už třetí den se budeš cítit jako po ráně palicí do hlavy. Vojtěchovy příručky jsou proslulé tím, že je v nich minimum okecávání a maximum podrobností, jenže – co bys chtěla jiného? Šintei představuje špičku světové technologie a roboty si snadno spleteš s člověkem.“

„Dobře,“ ustoupila jsem. „Bude tady továrna. Nakonec – proč ne? Co bude mít jako hlavní – či spíše kamuflážní – výrobu?“

„To ještě nevíme,“ pokrčil rameny Marcel. „Až tady uděláme průzkum trhu, pak se teprve rozhodneme.“

„Dobře, zatím se tu zabydlíme,“ přikývla jsem.

*****

Vedle stodoly s letadly byla garáž se dvěma auty, ale řídit z nás mohl jen Marcel, já jsem neměla řidičák.

„To musíme napravit,“ řekl Marcel a zařídil mi zdejší autoškolu.

Musel mě vozit do Quinsonu na lekce, ale současně mi zajistil samostudium, abych byla perfektně připravená. Povinné jízdy byly ale povinné, ve Francii nepěstovali australský přístup: „uč se jak chceš a kde chceš, stačí když složíš zkoušky“, tvrdě vyžadovali osobní účast. Zdálo se mi ale, že mi řízení auta nebude dělat problém.

„Paní Davien, kroťte se! Na začátečnici jedete příliš rychle!“ napomínal mě instruktor už při druhé jízdě. „Zpomalte trochu!“

„Tomuhle říkáte rychlost?“ usmála jsem se na něho. „Vždyť jedu sotva osmdesát, já říkám rychlost až když je desetkrát větší!“

„Na to byste musela mít pilotní průkaz!“ snažil se mě uzemnit.

Přiznám se, právě na tu chvíli jsem se těšila. Vytáhla jsem jej z kabelky a podala mu jej.

„Kde jste k tomu přišla?“ vytřeštil oči. „To vypadá na Japonsko!“

„Je to z Japonska, ale je to tam i anglicky a francouzsky.“

„Je to tak... ale máte tady omezení na letadla typu kaičen. Co je to zač? Hádám, že to bude nějaký ultralight?“

„Prohádal byste,“ ujistila jsem ho. „Kaičen je japonský obchodní tryskáč. Cestovní rychlost osm set, maximální devět set padesát.“

„No dobře, ale ve výšce!“ namítl.

„Přistávací rychlost sto šedesát,“ usmála jsem se na něho mile. „Tolik můžete jet snad i s autem, některé vozy jedou i víc.“

„Za tuhle rychlost u nás zaplatíte mastnou pokutu!“ ujišťoval mě. „Různé druhy dopravy snad mohou mít různá omezení.“

„Na silnice se s letadly necpeme,“ odbyla jsem ho. „Na letištích nemají omezení rychlosti smysl. Osmdesátka je polovina naší přistávací a tomu já neříkám rychlost.“

„A opravdu jste s tím tryskáčem už někdy letěla?“

„Víc než si myslíte!“ ujistila jsem ho. „Pilotovala jsem je nejen v Japonsku, ale i v Africe a ani Evropa už mi není úplně cizí.“

„No dobře, ale nad Francií si létejte trochu výš!“ napomenul mě. „Na silnicích je buď pořádek, nebo mrtvoly.“

„Možná. Ale devadesátka je přece povolená.“

„Tou si jezděte sama. Já to chci ale přežít.“

„No dobře, nehádám se...“

*****

Zkoušky na řidičák dopadly dobře a s čerstvým dokladem jsem se hned pochlubila Marcelovi.

„Doufám, že mě necháš domů řídit!“ zkoušela jsem kout železo, dokud bylo žhavé.

„Jistě,“ usmál se a předal mi klíčky. „Tenhle citroen je teď tvůj.“

Domů jsem dojela v pořádku, ale pak jsem se musela věnovat Katušce, ostatně i Vojtíšek už měl hladík vlčí. Měla bych se začít bát, že mě zakousne.

Naštěstí ještě neměl zuby.

*****

Česká scéna

Robotku Katku mi Vojtěch udělal podle mé současné podoby. Když jsem se vedle ní postavila, měl i Marcel co dělat, aby poznal, která z nás je pravá. Kdo si mě ale pamatoval z doby mého studia v Praze, nepoznal by mě. Málo platné, trochu jsem se změnila, ale to bylo jedině dobře. Robotka měla nést mé jméno Kateřina Davienová, abych ji mohla časem bez problémů nahradit, pokud se mi podaří očistit se. Což ale nevypadalo jednoduše.

Po prvním zatčení se Vojtěchovi podařilo zakamuflovat mě před naší Policií, ale Jindřichovo udání na mě opětně obrátilo pozornost Amerických tajných služeb i naší policie. Mimo jiné o tom svědčila razance, s jakou se nás chystali zatýkat v našem domě. S tím jsem musela počítat.

Mezitím ale Vojtěch znovu zametl stopy, rodiče tu bydlili už rok a nikdo se o ně nezajímal. Mohlo to být dobré znamení, ale nemuselo. Policie mohla číhat přímo na mě a nikdo jiný ji nemusel zajímat. Což by šlo stranou, kdyby mě načapali. Vojtěchovu robotu ale prostřelili hlavu, stříleli po startujícím letadle a nikdo se za nic nezodpovídal. Měla bych počítat i s jejich cynickou bestialitou, nebyli to žádní beránci. Přitom proti mně nic závažného neměli, byla jsem jen svědkem akce, která by se tak jako tak nedala posuzovat jako kriminální nebo teroristický čin. Co je to obrácení střel, vystřelených po cizí nezúčastněné lodi, proti těm, kdo ji vystřelili? Ba ne, naše policie se dala do služeb zla, pak ale neměla právo na zásah – zejména když i jeho provedení bylo spojené s porušením práva.

Před cestou robotky do Prahy jsem se protáhla pražskými služebními počítači a servery ministerstva vnitra, BIS, pražské státní i městské policie, ačkoliv bych se hodně divila, kdyby to bylo zrovna tam. Nikde jsem na své jméno nenarazila. Mohla bych se zeptat Vojtěcha, co v mém případě zařídil, ale nechtěla jsem ho vyrušovat, měl teď dost jiných starostí. Možná mě pohánělo i vlastní furiantství – což nejsem schopná nalézt si požadované údaje sama? Probrala jsem se několika terabyty dat, ale nikde jsem nenašla ani své jméno, ani fiktivní jméno Katriny Blouznivé, vygenerované Vojtěchem po prvním zatčení. Zřejmě mě odtud Vojtěch se svou příslovečnou důkladností již podruhé vymazal.

Zabloudila jsem tedy k Američanům a brzy jsem našla všechno – Katrinu Blouznivou i mé původní jméno. Byly to velice alarmující dokumenty. Byla tu adresa mého tehdejšího bydliště, ale i plná jména mých rodičů i jejich současného bydliště. Američané toho věděli dost, aby mohli jít jako vlci po čerstvé stopě. Měli proti mně jen tehdejší nejasné podezření ve stylu Jedna Paní Povídala, ale spojitost se zkázou americké flotily u Somálska mohla jejich loveckou horečku dodnes povzbuzovat.

Co s tím ale udělám?

Klasický příkaz smazat vše se sice sám nabízel, ale uvědomovala jsem si, že tentokrát nepostačí. Jestli se tenkrát Vojtěch postaral, aby se moje jméno vypařilo z archivů české policie, nedalo se předpokládat, že by zrovna tyhle servery vynechal. Tady se to muselo obnovit, zřejmě to mají někde vypálené. Cokoliv smažu, objeví se tu brzy znovu. A ještě je upozorním, že je tu něco důležitého! Ba ne, to chce něco jiného!

Ale ať jsem přemýšlela, jak to šlo, nic mě nenapadalo. Mohla bych si tu někde zavěsit část své pozornosti, ale to nebylo spolehlivé. Až mě to vyburcuje, mohu být zrovna v nějakém frmolu a nebudu mít volný ani zlomek vteřiny na odpovídající protiakci.

Nakonec mi nezbylo než volat o pomoc.

„Co tě trápí, mami?“ ozval se mi Vojtíšek.

„Teď bych spíš potřebovala Přítele!“ povzdychla jsem si.

Musela jsem mu samozřejmě nejprve vysvětlit, oč jde.

„To je moje chybička!“ odvětil odevzdaně. „Přijmi moji omluvu za zfušovanou práci. To se rozumí, že se na ten server zavěsím. Mám větší kapacitu a nestane se, abych ztratil kontrolu nad vlastním tělem.“

„Své tělo bych měla ovládat já,“ vzdychla jsem si při vzpomínce na své málem utopení v bazénu v Somálsku.

„To se strašně pleteš, mami,“ utěšoval mě. „Nerozhoduje, že máš větší a starší tělo než já, máš přece – na rozdíl ode mne – jen jedno Já. Já si tenhle server zařadím do subsystému čekacích smyček, ale kdyby k něčemu došlo, soustředím se na ten problém okamžitě. Snad s jedinou výjimkou – kdyby měla ve světě vypuknout atomová válka, měl bych s tím víc práce, ale pak by byl pitomý bonzácký server až dvacátý v pořadí důležitosti.“

„Pohlídáš to tedy?“ ujišťovala jsem se. „Chci se vrátit do Čech alespoň v silikonové kůži a nestačila bych to tady sledovat.“

„Spolehni se, bez mého vědomí se tu nešustne ani myš!“ slíbil.

„Dobře, spoléhám se!“ přijala jsem to.

Odpojila jsem se a vrátila se do Francie, abych si připravila na cestu jedno kaičen-piko.

Lili a Tomáš dostanou posilu.

*****

Na louce nedaleko od vesnice jsem přistála brzy ráno, kdy ještě většina lidí spala, ale už bylo dost vidět, aby se dalo přistávat. Najela jsem letadlem pod převislé větve okraje lesíka, otočila je k usnadnění startu a zamaskovala větvemi. Později je buď uklidím, nebo přeletím jinam – nejspíš do Francie. Prozatím jsem se zavěsila na kamery letadla – kdyby se tu cokoliv objevilo, budu o tom ihned vědět.

Až pak jsem se vydala za rodiči do vsi. Bylo pořád ještě příliš časně po ránu, vesnice byla tichá, ani pes neštěkl. Z opačného konce vesnice jsem zaslechla blafání traktoru – někdo tam už byl na nohou, ale to byla opravdu výjimka. Došla jsem k domku rodičů, aniž bych potkala živou duši.

Hlavní vchod byl ale zamčený a když jsem obešla dům zezadu, zjistila jsem totéž i u zadního vchodu. Dostávat se dovnitř jinou cestou, například oknem, mi bylo proti mysli. Posadila jsem robotku na lavičku na zápraží, vytvořila jsem si zavěšení na její oči a uši – a nechala ji tam.

Až se kolem ní cokoliv šustne, připojím se k ní.

Místo Kateřiny jsem aktivovala Lili.

*****

Strana Nadace Katuška se zarazila a sbírala síly. Všechny politické strany se proti ní sjednotily a kdykoliv v Parlamentu o něco šlo, svorně nás přehlasovaly. Referendy se všechno řešit nedalo. První referenda přitáhla lidi novotou, ale každé další mělo nižší účast a tím i horší výsledky. Nebylo by taktické tuto zbraň zprofanovat a otupit její účinnost. Měli bychom jimi šetřit.

Prakticky jsme tím vyčerpali možnosti, jak ovlivňovat politiku.

Podle mě byl za tím vidět vliv médií. Snažila se nás očernit kde to šlo – a když neměla záminku, vymyslela si ji. Pokaždé následovalo dementi, ale palcové titulky špíny se s drobným písmem oprav nedaly nikdy srovnat. Katuščiny Noviny to vždycky uvedly na pravou míru, ale na jeden jejich výtisk připadalo dvacet výtisků ostatních novin, které svorně tvrdily opak.

Ale ani koalice nejednala zbrkle. Zejména si netroufala na nepopulární kroky. Političtí dinosauři správně tušili, že by nám tím jen nahráli na vypsání dalšího referenda. V Parlamentu měli proti nám přesilu, ale jediný hlas nad polovinu jim velkou jistotu nedával. My bychom v referendu potřebovali větší převahu, ale v případě koaličního šlápnutí vedle bychom mohli počítat až s třípětinovou většinou voličů, schopnou nepopulární kroky zlikvidovat.

Situaci správně vystihl titulek jednoho bulvárního plátku:

„Politická zákopová válka!“

Bulvární novinář sice popisoval situaci z pohledu neakceschopné vlády, snaživě se pokoušel vypočítat hrozící škody na hospodářství, ale to jsme mohli tvrdit i my a Katuščiny Noviny to ihned komentovaly. Podle nás bylo úspěchem, že se hospodářská situace nezhoršovala. Rozložili jsme trh s mobily a působili bolest hlavy mobilním operátorům, které držely nad vodou jen mobily školáků. Ale všechny ostatní ekonomické obory závisely na současné vládní koalici a ta se svých mocenských pozic držela zuby nehty.

Fotbalově řečeno, přímý tah na bránu nám nevyšel, protivník se štěstím míč odkopl a vrátil nás na naši polovinu hřiště.

„Potřebovali bychom na území Čech aspoň jednu Továrnu!“ opakovala jsem Vojtíškovi už po několikáté.

„Teď má přednost Francie!“ opakoval stejně vytrvale Vojtíšek.

„Ale v Čechách ji potřebujeme také!“

„Když chvíli počkáš, dostaneme do Čech lepší verzi,“ ujistil mě.

„Jak – lepší?“

„Prostě lepší!“ neřekl nic konkrétního. „Počkej, uvidíš!“

„Ale co když do té doby voldemorti v Čechách rozvrátí všechno, čeho jsme tam zatím dosáhli?“

„Továrna nic nezachrání!“ řekl. „Buď to ustojíte s tím, co máte, nebo si Češi nic lepšího nezaslouží.“

„Ty už se nepovažuješ za Čecha?“

„Já ti přece v Čechách pomáhám,“ připomenul mi. „Jednak jako Tomáš, jednak ledacos kontroluji. Ale hlavní tíhu nesete vy, lidé.“

„Tak ti tedy Ď.“

*****

Setkání robotky Kateřiny s rodiči proběhlo ve znamení ztracených nadějí. Sice jsem jim hned v prvním okamžiku řekla, že nejsem jejich dcera, ale robotka ve své vlastní podobě, ale dobře jsem viděla, jak záblesk naděje okamžitě vystřídalo nefalšované zklamání.

Přijali mě dobře jen jako posla dobrých zpráv, ale vlažněji, než kdybych je navštívila osobně. Popovídala jsem si s nimi, ukázala jsem jim obrázky Katušky a Vojtíška (tvářil se při focení stejně nezúčastněně jako jeho malá sestřička), sdělila jim poslední novinky z Francie a vyřídila pozvání k návštěvě. Tím pohoda prakticky skončila. Nabízenou večeři jsem odmítla s vysvětlením, že roboti sice mohou jíst, ale jen kvůli kamufláži – jinak je to škoda jídla. Nebylo to zkrátka ono.

Příště za rodiči pošlu raději Lili. Je to sice také jen robotka, ale to naši ještě nevědí. Naopak, podařilo se mi její podstatu utajit před všemi – kromě Virtuálů, těm se to nedalo utajit už z principu.

Robotka Kateřina se přidá k Lili, aby se Lili mohla občas podívat za mými rodiči. I když je nebezpečně podobná Kateřině Davienové, hledané po celém světě Interpolem, CIA i českými tajnými policajty.

Uvidíme, jak to půjde.

*****

Gendarmerie

Chce-li Pánbůh stvořiti necitu,

učiní ho šlechticem.

Chce-li stvořiti darebáka,

učiní ho advokátem.

Chce-li stvořiti notného vola,

obdaruje ho ouřadem.

(Z moudrostí našich babiček)

První větší nákup jsem jela pořídit do Quinsonu autem a sama. Marcel měl službu v nemocnici, ale vzpomněla jsem si pozdě, až po jeho odjezdu. Nevadí, říkala jsem si, to zvládnu. Nebylo to daleko a nechala jsem proto mimina doma. Vojtíšek se už obracel sám na bříško a zvedal hlavičku, aby měl větší přehled o světě, Katuška pořád jen ležela. Nebála jsem se o ni, že by byla opožděná – Vojtíšek byl spíš nezvykle urychlený. K plínkám a dupačkám měl na ruce i šintei. Kdo by se nepozastavil nad tou neobvyklou hračkou? Jenže pro Vojtíška to hračka nebyla. Jako jediný věděl do posledního tranzistoru, co je uvnitř. Slíbil, že Katušku pohlídá a v nejhorším jí vstrčí do pusy dudlík.

Cesta do Quinsonu proběhla v pořádku. Nakoupila jsem, donesla nákup do auta na parkovišti, ale pak jsem se ještě zastavila naproti v kavárně na kávičku bez smetany – kávu miluji a smetana v ní je u mě indikátor, jestli dbám více na dietu nebo na požitek. Většinou je to naopak, než jak to má být. Teď, když mě vysávali dva hladoví vlčci, jsem si šlehačku s lítostí odpustila v dobré víře, že aspoň něco dělám pro svoji linii – jako by to pomáhalo! Klidně jsem si ji dávala v dobách, kdy jsem se neodvážila na váhu ani pohlédnout, natož na ni vstoupit.

Ale to je přece normální, nač se tím rozčilovat.

V pohodě jsem opustila kavárnu, nastoupila do auta a nabrala směr z města. Těsně před cedulí, označující konec obce, jsem šlápla na plyn – když zpoza křoví vyskočili dva policajti. Příkaz zastavit, brzdy.

„Vystupte si, vaše doklady... víte, co jste spáchala?“

„To tedy nevím,“ odvětila jsem.

„Překročila jste povolenou rychlost v obci – podle našeho radaru o pět kilometrů za hodinu – zaplatíte pokutu!“

„To snad bylo až za obcí, ne?“ pokusila jsem se to uhádat.

„To bylo ještě v obci – na úrovni cedule jste už měla vysokou rychlost a předpisy hovoří jasně.“

„No jo – předpisy!“ vzdychla jsem si odevzdaně. „Kolik bude dělat ta pokuta? Když už musím sponzorovat úředního šimla!“

„Ženská, co si to dovolujete?“ vybuchl náhle policista. „Jakejpak šiml? Zamkněte si to auto, povíme si to na strážnici!“

„To myslíte vážně?“ podívala jsem se na něho nevinně.

V té chvíli mi na ruce zavrčely železné náramky. A sakra, to už jsem znala. Druhý policista se přidal ke kolegovi, nedovolili mi už ani zamknout auto a dostrkali mě neurvale ke služebnímu vozidlu, vtipně ukrytému za poslední kůlnou města. Přitom mě provlekli blátem a oranicí a když se mi sesmekla bota, nedovolili mi ji ani zvednout. Nacpali mě hrubě do auta a s modrými majáčky a řvoucí sirénou odvezli na strážnici Gendarmerie.

Tolik hrubosti jsem věru od galantních Francouzů nečekala!

Pro jistotu jsem už v první vteřině zapnula videozáznam šintei. Vejde se tam pět set hodin nonstop záznamu, mrtvé části se dají odstřihnout. Byla jsem odhodlaná si na jejich hrubosti stěžovat, ale zatím nebylo komu. Šoupli mě bez dlouhých řečí do cely, zamkli za mnou dveře a nechali mě tam.

*****

Už zase v cele – s náramky na rukou a bez jedné boty – a pro prkotinu! Ukolébávalo mě, že to není kvůli Američanům, ale říkala jsem si, že od nich tentokrát vítr nefouká. Takže by mě to ani moc nevzrušilo, jenže tentokrát na mě doma čekala dvě mimina! Teď to snad ještě jde, ale za chvilku dostanou hlad – a co s nimi bude? Vojtíšek brečet nebude, ale Katuška vždycky brečí, když má hlad!

Zavolala jsem prostřednictvím šintei Marcela a vysvětlila jsem mu své postavení. Slíbil, že se na to podívá a chvíli byl klid.

„No jo – potřebují zvýšit aktivitu, měli poslední dobou málo zadržených!“ oznámil mi, když omrkl policejní počítače. „Poslední zpráva od jejich nadřízených tvrdí, že zdejší Gendarmerii vyhodnotili jako nedostatečně aktivní a policistům hrozí blíže neurčené sankce, nejspíš finanční.“

„Dobře – ale co já s tím?“ zavrčela jsem.

„Bohužel tu není dost problémových občanů, aby měli závažné důvody k zásahům,“ řekl Marcel. „Proto taková horlivost!“

„Slyšela jsem zdejší Francouze, jak se rádi pošklebují pitomým českým policajtům!“ napadlo mě. „Netušila jsem, že tady jsou stejní!“

„To víš... pitomci jsou jistě ve všech zemích. Neříkala jsi mi pár českých vtipů na hloupé policajty i ty? My Francouzi si akorát policie víc vážíme.“

„To si tedy máte koho vážit!“ odfrkla jsem si. „Zajímalo by mě, jak si můžete vážit těch pitomců! A proč to mají odnést naše mimina?“

„Miminům se přece nic neděje,“ uklidňoval mě Marcel.

„Jak to, neděje?“ opáčila jsem hněvivě. „Chceš je za mě nakojit? Za půl hodiny mají dostat najíst!“

„Neboj se o ně, ohlídáme ti je!“

„Já vím, hlídání ty nebo tví roboti zvládnete, ale klidnější proto nejsem! Za půl hodiny má být kojení! Vojtíšek se snad spokojí se sušeným mlékem, ale Katuška je pořád na mateřském a ze sušeného dostane katar!“

„Do té doby se to snad vysvětlí!“ nenechal si sebrat optimismus.

„Možná by se to vysvětlilo, kdyby měli snahu!“ nenechala jsem se upokojit. „Jak chtějí něco vysvětlovat, když mě zavřeli do ajnclíku a vůbec se o mě nestarají? Čas běží a nic se neděje!“

„Podívám se, co bych s tím mohl udělat!“ řekl blahosklonně.

„Podívej se raději, kde teď hned seženeš mateřské mléko pro děti! Na ty polobohy se podívám sama!“ vyjela jsem na něho. „Půjč mi dva roboty!“

Kdyby se rozčílil, zastavil by mě, ale byl příliš mírný. Normálně se mi to na něm líbilo, ale když šlo o naše drobečky... pitomci policajti ještě netušili, co je v takovém případě čeká! Vědět, že jsem dokázala vytasit drápy i na amerického presidenta...

„Dva roboty? Proč dva?“ cukal se Marcel.

„Jo, dva. A auto. Dojedou mi pro moje auto, stojí nezamčené na konci Quinsonu. Zpátky pojede každý v jednom, je to těžké pochopit? Pokud vím, auta musí někdo řídit a já ani ty to nebudeme.“

Možná jsem byla neurvalá i na nevinného Marcela, ale byla jsem už opravdu nervózní.

„Dobře, vezmi si je,“ uvolil se.

Jeho roboti byli lepší než Lili, dokázala jsem řídit oba dva naráz, ani mě moc nezdržovali. Nasedli do dodávky a vyrazili. Mezitím jsem seděla v cele, měla jsem tam klid, zvládla bych klidně i čtyři. Volnou kapacitou jsem se proto podívala do policejních počítačů. V budově byly tři. Na prvním si policista z dlouhé chvíle vykládal solitaire, druhý si prohlížel porno-stránky a třetí hledal Googlem nejbližší řemeslníky na stavbu elektrických vrat do garáže.

Tohle že jsou ty vyžadované aktivity? Matku dvou dětí nechají čekat v lochu, děti brečí hlady, ale oni tohle? Jen počkejte, darebáci!

Nejprve jsem se vrhla na solitaire.

Ta hra normálně není příliš chytrá, jen odmítne vložit špatnou kartu na kterýkoliv balíček. Po mé úpravě to dovolí, ale po špatně položené kartě se na ploše hry objeví nápis a hra se zastaví. Nápisů jsem tam vložila tolik, aby se jen tak neopakovaly, přičemž Kreténe! a Idiote! byly ještě ty nejslušnější. A protože jsem mu to opravila na disku, nezbaví se toho jinak než výměnou hry. Je součástí Windowsů a nechápala jsem, proč tu ještě mají tak zastaralý systém, vždyť si přímo koledují o napadení hackery. Ačkoliv – tady se to asi nestává, Francouzi si svých pitomců váží víc než my, čeští rebelové!

Nečekala jsem, až si toho všimne a vrhla jsem se na druhého. Na řadě byl tedy milovník porna. Tady to bylo jednodušší, i když na programování těžší. Jakmile se na obrazovce objeví více procent plochy barvy pleti, než je únosné pro případné obličeje, objeví se místo lechtivého obrázku štětinatý vepř s francouzským nápisem „Sviňáku!“ Vpašovala jsem to do prohlížeče, odstraní to jen jeho výměnou – pokud je dost inteligentní, aby ji sám zvládl. Vtip je v tom, že se prohlížeč bude v ostatních případech chovat normálně a bez návštěvy porno-stránky ani servisák nic nezjistí. To chci vidět, jak mu to bude nebožák policajt vysvětlovat!

Se třetím to bylo jednodušší. Stačilo opravit prohlížeč přímo v paměti, aby místo nalezeného článku zobrazil nápis: „Pane Maurici, za nedovolené používání služebního počítače k soukromým účelům vám strhuji z platu 50 Euro.“ Očekávala jsem, že vyskočí nejrychleji a nejvíc a nemýlila jsem se. Litovala jsem, že nemají na služebních počítačích web-kamery.

To by byl, panečku, pohled!

Jenže jsem netušila, k čemu to povede.

*****

Krátce poté, co jsem skončila, vrazil do mé cely policajt, zarudlý jako vařený rak a napěněný až po čepici.

„Jdeme to sepsat!“ zařval na mě vztekle.

„Mileráda!“ řekla jsem. „V civilizovaných zemích se zatčenému nejprve říká...“

„Držte hubu, ženská! Vy ani nepípnete, jasný?“

„Jak vám mám potom odpovídat?“ usmála jsem se mile.

„Budete držet hubu, nebo přes ni dostanete, jen nám podepíšete přiznání a že jsme tady s vámi velice slušně zacházeli!“

Po tomhle by měl mít v normální zemi každý policajt šmytec. Co je ale normální? V Čechách by to na vyhození policajta taky nestačilo, tam jim projde ještě víc prasečin. Bude Francie lepší?

Dotáhl mě rychle do své kanceláře. Vedl mě za loket, hopkala jsem na jedné noze obuté a druhé bosé, jako chytrá horákyně.

„Budete mě muset co nejdřív pustit, jinak vás musím zažalovat pro pokus o ublížení na zdraví mých dětí!“ řekla jsem tvrdě.

„Cože?“ vyskočil. A už jsem ji měla! Parádní facku, že jsem šla k zemi. Než jsem se zvedla, dostala jsem přes záda dvě mastné rány služebním pendrekem. Nestihla jsem proti tomu udělat nic, řídila jsem auto se dvěma roboty serpentinami a pro sebe mi moc času nezbývalo.

„Pozór! Stoupni si, svině, když se mnou mluvíš!“ zařval na mě.

„Usmívejte se, jste v záběru,“ řekla jsem sladce, ačkoliv jsem měla záda jako v ohni. „Večer budete ve France Télévisions!“

Prásk! A ležela jsem podruhé na zemi. Ten chlap uměl fackovat! Jenže na mě to zapůsobilo přesně naopak. Chtěl mě zlomit, místo toho mě napružil. Dupla jsem na brzdy, zastavila auto na krajnici a vypnula nejen motor, ale i oba roboty, aby mi zbyla veškerá kapacita jen pro mě.

Pak jsem se urychlila – a vyskočila.

Tělo se při urychlení pohybuje těžkopádněji, setrvačnost dělá psí kusy, i gravitace se chová jinak, ale ovládat se to dá tak přesně, že to neurychlený člověk nestačí ani sledovat, natož aby si to stačil přijatelně vysvětlit. Akorát pak člověka bolí všechny svaly, je to na ně příliš velká masáž. Nebylo to poprvé, co jsem využila urychlení k akrobatickému výkonu, jaký by při mé hroší postavě nikdo nečekal, i když jsem to rozhodně nedělala denně.

Spoutané ruce mi nezabránily hrábnout mu k opasku. Rozepnout pouzdro se dá během desetiny vteřiny... sakra, prsty nejsou tak rychlé jak bych potřebovala... A stejně rychle, jak jsem se vztyčila, jsem od něho odskočila. Ani železná pouta mi nebránila natáhnout jeho vlastní pistoli a namířit ji na něho.

„A teď si stoupněte rovně vy, když s vámi mluvím!“ oslovila jsem ho ledově. „A pozor – mám to natažené a na tuhle vzdálenost se prostě nemohu minout! Udělejte prudší pohyb a máte z břicha cedník.“

„Toho budete litovat!“ vyhrkl, ale strnul a nehýbal se, bylo vidět, že získal respekt.

„Já? Možná, ale vy mnohem dřív!“

„Víte, že za napadení policisty vyfasujete doživotí?“

Trochu ve mně hrklo, když jsem si uvědomila, že má pravdu. Policajt je ve všech zemích chráněný všemi možnými zákony a ani na sebeobranu se to nedá uhrát. Není lepší dát se bez odporu zmlátit? Ale podporovat darebáky v jejich gestapáckých manýrech? To tedy ne!

Ale co mám dělat? Nezbude mi nic jiného než použít na něho psychologii. Musím ho vyvést z rovnováhy, udělat z něho psychicky zdrcenou trosku, která couvne jako první.

„Víte, jaké tresty vynáší Liberté pour Monde?“ zeptala jsem se jedovatě. „Neuniknete jim ani kdybyste odjel s výpravou do Antarktidy. Freedom for World nezastavila ani ochranka presidenta Spojených států. Takže hubu budete držet vy, zařídíte mi propuštění a budete se mi do smrti vyhýbat aspoň na pět kilometrů, rozumíte? Touhle dobou už sem jedou hoši od Liberté pour Monde a nepřejte si vidět ten tanec, až sem dorazí!“

„Vy jen tak blufujete!“ vyhrkl zděšeně. „Patříte snad k nim?“

„Ne,“ odsekla jsem. „Já patřím k Freedom for World, my jsme tisíckrát ostřejší! Ale nejsme tady doma, takže vás mileráda přenechám místním. Jsou to naši pokrevní bratři.“

„To je... víte vy vůbec, co mi to říkáte?“

„Vím,“ odvětila jsem ledově. „Vy už to ale nikomu neřeknete. Až sem vaši kolegové přijdou, budete mít pistoli pěkně zpátky v pouzdře, ale sám budete chladnout po nenadálém infarktu.“

Trhl sebou, ale nebylo to tím, že by se na mě chtěl vrhnout. Spíš se mi zdálo, že se mi složí k nohám. To se mi nehodilo, chtěla jsem ho přidusit jen trochu. Mezitím jsem oživila roboty, nastartovala motor a pokračovala ve sjíždění serpentin. Na policajta stačí třetina kapacity.

„Moc se neškubejte,“ napomenula jsem ho dobrácky. „Nemám ráda střílení, ale když musím, střílím přesně. Jak to, že máte zbraň? Ministr vnitra snad policistům zakázal nosit zbraně!“

„To jen když jednáme s muslimy,“ zabrebtal.

„Aha!“ řekla jsem. „Takže když jednáte s muslimy, zbraně mít nesmíte i kdyby vám šlo o život, zato když jednáte s pokojnými občany, máte na ně i kulomety. Pěkná syčárna! Nevadí, já beztak střílet nechci. Mám raději infarkty. Stačí chvilku počkat, už sem s tím jedou.“

„Cože?“ vyjekl. „Kdo sem jede a s čím?“

„Hoši z Liberté pour Monde,“ odvětila jsem nedbale. „Vezou vyvolávač infarktů. Já jsem mimo službu, vlastně jen na návštěvě, takže to u sebe pořád nenosím.“

„Jaký... vyvolávač...?“

„Infarktů! Nezanechávají stopy, jako střelné zbraně. Tak přece zemřel americký president, byla jsem u toho a viděla jsem to zblízka. Žádné stopy, žádná krev. Prostě šel k zemi a už mu nikdo nepomohl. Nebýt to po veřejně vyhlášeném rozsudku smrti a kdyby se Freedom for World k tomu nepřihlásila, mysleli by si všichni dodnes, že to byl obyčejný pravý infarkt.“

„Jak můžete ale vědět, že sem jedou...“

„Svatá prostoto! Vy jste mi amatéři! Neznáte mobilní telefony? Vždyť vás ani nenapadlo prohledat mě! I kvér byste mi nechali! Ještě že jsem žádný neměla!“

„Takže jste si na nás přivolala své kamarádíčky teroristy... to vás bude teprve mrzet!“ vzpamatoval se trochu a začal dělat bububu.

„Mě ne,“ ujistila jsem ho ledově. „Vy už to nikomu neřeknete! Za chvíli jsou tady – a pak se dobře dívejte, protože pak už toho ve svém nenadále zkráceném životě moc neuvidíte!“

Jemně jsem mu připomněla, aby nebyl sebejistý. Musím z něho udělat psychickou trosku, než sem přijdou jeho kolegové. Tři by na mě byli moc.

„To je ale... to je...“

„Kdybyste nebyli pitomci, nestalo by se to,“ zarazila jsem jeho koktání. „Neudělala jsem přece nic strašného! Na konci města šlápne na plyn každý, to jistě dobře víte, když jste tam chytali. Za pět kilometrů nad limit to byla šikana jako řemen, ale i tu pokutu bych zaplatila a ten další tyjátr byl úplně zbytečný! Co do vás vjelo, že jste z toho dělali aféru? No, náhodou to vím. Potřebovali jste někoho skřípnout, aby se na vás nadřízení nezlobili, že je to tak? Jen jste tu horlivost přehnali!“

„To není pravda!“ vyhrkl.

„Alespoň mi nelžete!“ opáčila jsem rozmrzele. „Výmluvy na mě neplatí! Sprdli vás, že jste byli málo aktivní – uvědomte si raději, že o vás vím dost, abyste mi nemohl beztrestně věšet bulíky na nos!“

„Sledovali jste nás už předtím?“

„Ne,“ ujistila jsem ho. „Kdybyste nebyli pitomci, nestáli byste nám za to. Ale když už jste se do mě navezli, je pro nás maličkost bleskově si zjistit, co jste zač. Jak se vám líbil nápis: Pane Maurici, za nedovolené používání služebního počítače k soukromým účelům vám strhuji z platu 50 Euro? Měl jste to před chviličkou na obrazovce, neříkejte, že ne!“

„To nebylo od majora Joplaina?“ vytřeštil na mě oči.

„Ne, to bylo od Liberté pour Monde!“ ujistila jsem ho suše. „Napsali vám to na obrazovku, abych vám pak mohla dokázat, jak je to s vámi vážné. Nenapadlo je, že se na mě hned vrhnete s pendrekem, to byste tak přátelské varování nedostal.“

„Varování? A přátelské...?“

„Jo, velice přátelské,“ přikývla jsem. „Nepřátelské vypadá jinak – ale to už jste si na sebe přivolal sám! Hoši právě vjíždějí do města – neptejte se mě, jak to vím, ale vím to.“

„A nedalo by se to ještě nějak...“ změkl.

Konečně!

Vlastně jsem mu ani ublížit nechtěla. Něco jiného je sebrat mu pistoli a něco jiného stisknout kohoutek, když hlaveň míří člověku do břicha. Potřebovala jsem ho jen psychicky zpracovat, aby se mě bál víc než svých nadřízených. Jenom tak se dostanu ven.

„Jen se mi tu nesesypte!“ okřikla jsem ho tvrdě. „Kdybyste byl chlap, zkusil byste mi tu pistolku z ruky vykopnout. Jak už asi tušíte, nestihl byste to, díky Japoncům umím být setsakra rychlá, ačkoliv na to nevypadám. Pět kulí v břiše nejsou příjemná smrt, ale aspoň byste zhebl jako chlap.“

„Ale já nechci!“ zlomil se mu hlas.

„A mlátit pro nic za nic nevinný ženský se vám líbí?“

„Když my musíme...“ lezlo z něho pomalu. „Za zadržení je víc bodů než za pokuty...“

„Jo ták, vy musíte!“ kdyby měla ironie ostny, ten by se, panečku, svíjel! „To vaši zvrácenou horlivost vysvětluje, ale neomlouvá! Máte zajímavý bodový systém! Náhodou žijeme v mimořádně klidné oblasti a vy pro body vyvoláváte konflikty i tam, kde nejsou. Navíc to ještě vylepšujete mlácením nevinných! Liberté pour Monde to bude zajímat! Asi se na vás podívají podrobně a pěkně si někoho podají! Bodovat policii podle konfliktů! Taková nebetyčná pitomost!“

„Když nás bodovali za klid, bylo to ještě horší!“ řekl uraženě.

„To jste si to zase usnadňovali jinak, že?“ opáčila jsem. „Dovedu si to živě představit! Zametání problémů pod koberec, když za vámi přišel člověk s prosbou o pomoc, odmrštili jste ho, aby nerušil váš klid, dobře se vedlo jen zlodějům. Teď se jim možná tak nádherně nevede, jenže to za ně odnášejí i nevinní. A co takhle chovat se lidsky?“

„Jak – lidsky?“

„Jako slušný člověk ke slušnému člověku!“ nadhodila jsem. „Už byste se měli naučit odlišovat lumpy od nevinných!“

„Na sebe se podívejte!“ odvětil uraženě. „Tak se chová slušný člověk?“

„Ale! Vy neviňátko s pendrekem! Kdybych jednala sprostě jako vy, zastřelila bych vás a nic by se mi nestalo! Zadrželi jste matku dvou malých mimin, tlačí mě mléko a jestli jste neslyšel o laktopsychóze, tak vám povím, že je to důvod ke zproštění stíhání!“

„Ale přece jen – smrt za takovou... prkotinu? To je podle vás lidský?“

„Není,“ připustila jsem. „Ale víte, co se na tohle říká v Americe? Příliš mnoho věděl! A – prásk ho!“

„Vás Američany nám byl čert dlužen!“

„Na to pozor, nejsem a nikdy jsem nebyla Američanka!“ ujistila jsem ho. „Vzala jsem si Francouze, takže jsem teď občanka Francie. Ačkoliv nevím, je-li to důvod k radosti nebo k pláči, kam až dnešní Francie klesla! Musím vám sdělit, že tak nespravedliví nejsou policajti ani v Číně!“

„Vy to snad v Číně znáte?“

„A taky v Japonsku – tam jsou policajti nejzdvořilejší na světě, máte se od nich co učit! Japonci jsou opravdu vyspělý národ – ačkoliv vás by mohli učit zdvořilosti i Somálci! Doufala jsem, že Francouzi jsou galantní, ale koukám, že policajty mají jako Chicagské gangstery!“

„V Americe jste nebyla a chcete něco srovnávat?“

„To jsem netvrdila!“ opravila jsem ho. „Nejsem Američanka, ale znám Dallas v Texasu a vnitřek Bílého domu ve Washingtonu i tam, kam se návštěvníci obvykle nedostanou.“

„Vy že jste byla v Bílém domě?“

„Vždyť říkám, byla jsem u popravy amerického presidenta! Cožpak o tom tady v Evropě nevíte?“

„A to mi říkáte jen tak?“ obrazně spráskl rukama – jenže ve skutečnosti se neopovážil ani pohnout.

„Proč ne?“ odvětila jsem. „Vy už to nikomu neřeknete. Za chvíli jsou hoši tady a pak poznáte, zač je toho loket! Slyšel jste o úmrtnosti našich odsouzených? Je trvale nad devětadevadesát procent – unikl nám zatím jen jeden a to jen tím, že na útěku havaroval a zabil se v letadle.“

„A nešlo by to ještě nějak...“

„Možná šlo,“ přerušila jsem ho stroze. „Taky se mi zdá přehnaný trest smrti za těch pár modřin a jelit na zádech, co od vás mám. To ještě snesu, ale řekněte mi, co s vámi máme udělat? Jednak toho na mě víte příliš mnoho – přinejmenším mě kdykoliv poznáte – za druhé nejste neviňátko, abyste si zasloužil vyváznout bez trestu a kdybych to řešila podle hesla oko za oko, zub za zub, to byste byl teprve nebezpečný! Co mám s vámi dělat?“

„Ale smrt... to je trochu moc...“ snažil se to usmlouvat.

„To vím taky,“ uťala jsem ho. „Ale kdybyste se ke mně nechoval jako gestapák, nic by se nestalo. Měli jste skončit u té pokuty! Snad bychom teď mohli uvažovat jen o vypíchání očí. Sice to není příjemné, ale není to smrt a bez očí se dá žít.“

„To myslíte vážně?“ roztřepal se úplně.

„Jistěže ne,“ odsekla jsem. „Nechat vás na krku vaší rodině by byl větší trest pro ni než pro vás. Co s vámi? Nemůžete po mně chtít, abych vás nechala běžet, to snad uznáte! Policajt jste neschopný, místo abyste se staral o ochranu lidí před gangstery, sám si na gangstera hrajete. Odstranit vás bude záslužné a stejně jako likvidace majora Joplaina, co vymyslel vaše stupidní bodové hodnocení. Ale jak se říká, všechno zlé je k něčemu dobré, posloužíte jako odstrašující příklad.“

„Nechci sloužit jako odstrašující příklad!“

„Tak proč se chováte jako gestapák? Vždyť jste se mnou zacházeli hůř než s vrahem, ani botu jste mi nedovolili zdvihnout!“

„Ale vy mě chcete zabít! Nebo vypíchat oči – co by to bylo za život? Jste ještě tisíckrát horší!“

„Jsme horší,“ připustila jsem klidně. „Jenže my napravujeme, co kazíte vy. Máte na své straně všechno nač si vzpomenete – zákony, právo, věznice, soudy – jenže jste se zpronevěřili svému poslání, v tom je ta chyba! My vaše možnosti nemáme, trest smrti je jediným trestem, který jsme schopni zajistit. Co se s tím dá ale dělat? Můžeme dát do pořádku jen nejkřiklavější případy, které si krajní trest zaslouží. Nedávno to byla genocida Somálců, tam byl trest smrti pro hlavní darebáky v pořádku. Ale co s vámi? Sepíšete si co vás napadne, pak z člověka vymlátíte podpis pod přiznání – to je podle vás spravedlnost? Umíte pendrekem pro nic za nic zmydlit ženskou od mimin – a hanba vás nefackuje, vy rytíři? Jak vás napadlo, že nejsme spravedliví?“

„Tolik se vám zase nestalo! Vy mi ale chystáte smrt!“

„Ano, ale konflikt jste si začali pro naprostou prkotinu vy, já jsem přece nikoho neohrožovala! A přiznejte si to konečně – když vás nezneškodním, budete mě ohrožovat na životě. Tak se věci mají! Smím si vůči vám dovolit luxus ponechat vás naživu?“

„Snad bychom se mohli nějak dohodnout?“ žadonil.

„Myslíte gentlemen's agreement? Byla bych pro džentlmenskou dohodu, jenže k ní potřebujete dva džentlmeny. Já jsem ale ženská a vy máte do džentlmena ještě dál než já, když dokážete ženské mlátit! Spíš bychom se mohli shodnout na gangsterské dohodě: nebudete mi škodit a já nebudu škodit vám. To není prosba, to je výstraha! Hoši vyskakují z auta přímo před strážnicí, za pár vteřin jsou tu. Berte to nebo ne, máte na to pět sekund!“

„Já to tedy beru!“ chytil se toho. Snad doufal, že blafuji, ale moji roboti opravdu vcházeli do hlavních dveří stanice, jen je ještě neslyšel.

„Dobrá – tak tedy gangsterská dohoda!“ souhlasila jsem. „Jistěže nečekám, že by byla na věčné časy, ale radím vám, počkejte aspoň měsíc, než ji porušíte.“

„Proč měsíc?“

„Protože do té doby vám přijde přípis o zrušení nesmyslného bodového systému hodnocení – a pak už vás místo gangsterské dohody podrží na uzdě obyčejný pud sebezáchovy.“

„A co udrží vás?“

„Lenost, vážený nepříteli, lenost!“ ušklíbla jsem se. „Jsem tady ve Francii na zaslouženém odpočinku a nemám chuť se aktivně účastnit zdejších věcí, to je vaše největší štěstí!“

Pořád ještě spoutanýma rukama jsem uvolnila z pistole zásobník, chytla jej do zubů a volnýma rukama natáhla závěr. Tím se z hlavně vytrhl náboj – odlétl by stranou, kdybych se neurychlila a nechňapla po něm, ale zachytila jsem jej, vmáčkla zpět do zásobníku a zásobník vrátila do pistole. Muselo to působit jako vystoupení obratného cirkusového kouzelníka.

„Tady máte tu hračičku!“ podala jsem pistoli policistovi pažbou napřed. „Nenabitou jsem si ji půjčila, nenabitou ji vracím. A teď mi konečně rozepněte vaše náramky, už jsem z nich odřená do krve!“

Nechala jsem ruce natažené k němu i poté, co mi pistoli vyškubl. Podle toho, že její závěr zůstal vzadu, jistě pochopil, že není nabitá – tak se pistole chovají, když dojdou náboje. Ale nějak se ke splnění dohody a k rozepnutí mých pout neměl. Místo toho ode mě odskočil a rychlým pohybem pistoli znovu natáhl.

„S gangstery se nevyjednává!“ vyhrkl uštěpačně.

„Tím jste jenom prokázal, že jste darebák!“ odvětila jsem ještě klidně. „François – je váš!“

Rozlétly se dveře, vstoupil můj robot a namířil na policistu zbraň, jako vejce vejci podobnou akumulátorovému elektrickému šroubováku. Policista reagoval obdobně s pistolí, ale když marně stiskl její spoušť, napadlo ho pohledem zkontrolovat její stav – a v té chvíli zesinal.

Závěr byl totiž zaseknutý na půli cesty.

První náboj, který jsem prve akrobaticky chytila a vrátila do zásobníku, jsem úmyslně vložila obráceně, kulkou dozadu. Při nejbližší kontrole zbraně by na to přišel, ale v dané chvíli na to neměl čas a když natáhl závěr, náboj se mu pochopitelně vzpříčil.

Chvatně zkusil natáhnout závěr znovu. Tím by měl vadný náboj vyhodit a vsunout do hlavně další. Jenže obrácený náboj se vyhodit nedal – vyhazovací drapáčky jen bezmocně sklouzly po hladké kulce, náboj zůstal zaseknutý a policistu v té chvíli musel polít studený pot.

„Máte pravdu, s darebáky se nevyjednává!“ řekla jsem klidně. „Aspoň nemusíme mít špinavé svědomí, že ublížíme nevinnému.“

Robot François napřáhl elektrický šroubovák a policista se zhroutil do bezvědomí. V takové chvíli může člověka nával adrenalinu i zabít. Zachytila jsem ho bosou nohou na poslední chvíli a zmírnila jeho dopad na podlahu.

François – přesněji já jeho rukama – jsme ho otočili naznak. Zdálo se, že neumírá. Raději jsem mu prohledala robotovýma rukama kapsy, až jsem našla klíček od mých pout. Robot mi je rozepnul a já jsem si začala třít ruce, aby mě nebrněly. Mezitím jsem robotovýma rukama zastrčila policistovu pistoli zpět do jeho pouzdra – zaseknutý náboj si spraví sám – a François ho přenesl do pohodlného křesla, aby to vypadalo jako náhlá indispozice. Prožil strašný šok, ale zdálo se, že se z toho vzpamatuje. Lítost jsem nad ním rozhodně necítila.

S oběma roboty jsem pak nerušeně vyšla z budovy Gendarmerie. Nic se nám nepostavilo do cesty, nasedli jsme do dodávky a otočili ji.

Cestou jsem chtěla vzít za městem opuštěné auto i tu nešťastnou botu, zapomenutou v oranici.

Ale ještě než jsme dorazili na okraj města Quinsonu, stačila jsem nejen vymyslet, ale i uskutečnit trest.

Měl být přiměřený tomu, co se stalo – jenže toho nebylo zrovna málo. I když vynechám modrá jelita na svých zádech, ještě horší byla stisknutá spoušť zbraně, namířené na Françoise. Kdyby byl François člověk a pistole nabitá, byla by to vražda. Pravda, François byl jen robot, jenže to policajt nemohl vědět. Na druhé straně bych mu měla započítat polehčující okolnost, že se v té chvíli mohl cítit ohrožený na životě. I když elektrický šroubovák představoval fiktivní hrozbu, mohl ji brát jako skutečnou. Horší vinou v mých očích ale bylo nedodržení dohody, ačkoliv by na druhou stranu šlo o dohodu vynucenou hrozbou smrti. Kterýkoliv právník by rozhodl, že byl v právu policista, jenže já nejsem právník a vlastním selským rozumem jsem to mohla cítit jinak. Gaunerů je v policejních službách víc než zdrávo. Nerozhoduje země, kde se člověk nachází. S policejními gangstery jsem se nesetkala jen v Japonsku – i když možná jen díky tomu, že v Koujou žádní policajti nebyli. Když k tomu připočtu vlastní i cizí zkušenosti se šikanou od českých, německých a amerických policajtů, vycházelo mi jediné.

Odstraněním grázlů se vykoná dobrý skutek.

Ačkoliv – a to je také pravda – trest smrti by byl přehnaný. Jenže bez trestu by spravedlnost přišla zkrátka a spoléhat se na francouzské soudy? To by byl v naší situaci nebezpečný nesmysl. Není lépe vzít spravedlnost do vlastních rukou a dodatečně to nechat posoudit panu Jamanami Kacuiovi?

Nejsme ale odkázaní na trest smrti, ačkoliv jsem tím policistu úspěšně strašila. Je ještě jeden trest, který můžeme použít právě na takové případy. A tím je – peněžitá pokuta.

Milý pan policajt už nemusí shánět levnou firmu na vybudování nových elektrických vrat do své garáže. Možná bude mít starost, aby mu v garáži něco zbylo. Vyluxovala jsem mu totiž konto, přečerpala i kontokorent, což pozná při nejbližším placení bankovní kartou, až mu banka suše sdělí, že nejenže nemá ani vindru, naopak má mastný dluh. Katolická charita v Marseille naopak získala anonymní sponzorský dar, i když ne zcela dobrovolný.

A protože mezi – dnes málokde dodržovaná – práva odsouzenců patří právo dozvědět se, zač má být trestán, sepsala jsem jeho provinění na jeho služební počítač. Až zapne systém, najde na obrazovce zprávu s varováním, které po přečtení navždycky zmizí, nedá se uložit ani vytisknout. Ne mým jménem, ale od organizace Liberté pour Monde.

Zejména závěr toho mailu nebyl pro policistu příliš lichotivý.

Je smutnou skutečností, že policie států světa neslouží lidem, ale naopak tyranii vládních sil, ke kterým bohužel často patří i policie.

Liberté pour Monde se s tímto stavem nesmíří, zastává se lidí.

Vaše chování k lidem se ukázalo jako nevyhovující. Buďto se tedy sám rozhodnete změnit je tak, že budete vždy místo šikanování lidem sloužit, pak můžete u policie zůstat. Pokud to nezvládnete, měl byste policii opustit, dříve než zachytíme další takový politováníhodný čin. Buďte si vědom Damoklova meče, visícího ode dneška nad vaší hlavou. Budeme vás sledovat důkladněji než Orwellův Velký Bratr a buďte si jistý, že příště už tak lehce nevyváznete. Dnes děkujete za život hostu ze sesterské Freedom for World a přímluvě za snížení vašeho trestu z hrdelního na peněžitý, ale příště se na to nespoléhejte, nebo se krutě přepočítáte.

Možná vám bude pár hodin špatně od žaludku. Je to nepatrný průvodní jev zástavy srdce, kterou jsme vzali zpět, dokud to ještě šlo. Lidí, kteří jako vy přežili vlastní smrt, není na světě mnoho. Umíte-li se modlit, modlete se, abyste se už nikdy s námi nesetkal.

Liberté pour Monde.

*****

Tajemství

Domů jsem dojela s oběma roboty v pořádku a hned jsem začala krmit naše bumbrlíčky. Jako vždy nejprve Katušku a po ní Vojtíška, který lépe snášel přikrmování sušeným mlékem a teď už i kašičkami.

„Teda mami,“ začal si Vojtíšek, když jsem krmila Katušku. „Vážně se někdy chováš jako puberťačka.“

Od mimina, roztomile pasoucího hříbátka, to znělo nelidsky. Aby mimino peskovalo matku jako puberťačku, to se jen tak nevidí.

„Hele – víš, kolik let ti chybí do tvé vlastní puberty?“ připomněla jsem mu shovívavě.

„Tu mám dávno za sebou,“ opáčilo mimino. „Zato tebe ještě nepustila. Já pubertou nemyslím stav těla, ale chování. Prosím tě, co to bylo dneska za konflikt v Quinsonu?“

„Mělo mě napadnout, že už o tom víš!“ řekla jsem. „No, měla jsem tam menší nedorozumění s místními policajty.“

„To by tak zlé nebylo,“ odmítl mé jednoduché vysvětlení. „Ale co jsi jim tam předvedla? To tedy stálo za to!“

„Bylo podle tebe něco špatně?“

„Ono toho bylo málo?“ zavrtěl hlavou. „Pravda, udělala sis jen jednoho velkého nepřítele, ale nebude zanedbatelný.“

„Ten chlap sklapne kufry a zaleze do boudy,“ ujistila jsem ho.

„Jen aby!“ pochyboval. „Až mu dojde, že místo toho, co ztratil, může získat odměnu za dopadení Freedom for World, můžeš se těšit!“

„Anebo mu dojde, pokud už mu to nedošlo, že by mohl skončit ve zdejší městské márnici. Bude pak zticha jako myš, která cítí kočku.“

„To by udělal každý zdejší sedlák. Jenže policajt, který pro nic za nic přijde o moc nad lidmi, může být tvrdší oříšek.“

„Uvidíme!“ řekla jsem. „Pro nic za nic, říkáš?“

Ukázala jsem mu záda s jasně viditelnými fialovými jelity. To ho zarazilo. Pochopitelně – pokud to viděl Françoisovýma očima, přišel o nejdůležitější začátek.

Musela jsem mu pak podrobně popsat, jak to všechno proběhlo.

„Dobře, mami,“ přikývl vážně. „V tom případě měl kliku, že jsem tam nebyl já! Ukázal bych mu, co to je, mlátit mi maminku! Ale má to u mě schované! Jako ve spořitelně!“

„Hele – nech ho!“ navrhla jsem mu. „Už je potrestaný dost.“

„Vždyť ho nechám!“ ujistil mě. „Jen ho budu trochu sledovat, aby ho to podruhé ani nenapadlo! A taky se podívám na jeho nadřízené, především na autora bodového systému Joplaina. Policajty musíme držet zkrátka, aby je šikany nenapadaly – a ne je k nim ještě ponoukat!“

„Takže uznáváš, že jsem nejednala svévolně, jak se ti zdálo?“

„Svévolně ne, jen trochu zbrkle,“ souhlasil.

„To jsem se měla nechat pro nic za nic mlátit?“

„To ne,“ připustil. „Ale nemusela jsi je provokovat – ačkoliv to vlastně ani provokování nebylo... Dobře, nechme to být, prvotní chyba byla na jejich straně, tohle si žádná normální policie dovolovat nesmí a kdyby jim to procházelo, brzy by se chovali jako gestapo.“

„Tohle by měli držet na uzdě novináři, ne?“ napadlo mě.

„Představy novinářů jako hlídacích psů demokracie patří do světa iluzí vládců minulého tisíciletí,“ odfrkl si Vojtíšek. „Tak by tomu měli lidé věřit, jenže skutečnost je jiná. Novináři se poslušně lísají k těm, kdo je platí. Všimni si, neexistují jediné nezávislé noviny. A největší tragédie je, že právě majitelé novin jsou ti největší světoví zloději.“

„Voldemorti?“ nadhodila jsem.

„Přesně ti,“ souhlasil. „A novináři, ti poslušní psi zlodějů, jim úslužně odstraňují s cesty každého, kdo by chtěl jejich zlodějny kazit. Dokud tohle nepřekonáme, budou pořád páni oni.“

„To by tedy měla být naše priorita, nemyslíš?“

„Však také bude,“ ujišťoval mě. „Učitel a Rada starších je téhož názoru a už na tom dělám. Rozjedeme naše internetové noviny.“

„To nebude stačit,“ namítla jsem. „Internet nemá každý.“

„Kde mají lidé šintei, má internet každý. Jde jen o zpřístupnění pro ne-Virtuály. Nám se všechno zobrazuje v dokonalé kvalitě přímo v hlavě, ale mělo by se to pořádně zobrazovat všem. Promítání obrázků na stěnu není šikovné. Potřebujeme dokonalejší zobrazení bez nutnosti zatemňování a nemyslím tím ani těžkopádné monitory.“

„A ty už na tom děláš, že?“

„Mám to vymyšlené, zbývá to vyrobit a rozšířit,“ řekl. „Prozatím tomu pracovně říkám zlaari, oficiálně to bude doplněk šintei, něco jako přídavná obrazovka. Ve skutečnosti je to samostatný minipočítač, jen trochu slabší a omezený, ale spojením se šintei vznikne dobrá sestava.“

„Jak to má vypadat?“ zajímala jsem se.

„Na první pohled jsou to běžné brýle, ale mají proti nim plno výhod. Skla se neopocují a odpuzují nečistoty. Starším lidem se špatně přizpůsobivýma očima usnadní život, že se dioptrické vlastnosti skel podle potřeby jemně nastavují a pomocí vestavěného dálkoměru se umí zaostřovat. Bude to lepší než běžné dvojí brýle i než dělená skla. Postačí seřídit je na blízko podle očí majitele a když člověk zvedne hlavu, skla se zaostří do dálky. Nastavitelný je protisluneční filtr, takže ani jako sluneční brýle nebudou mít konkurenci. Na slunci samy tmavnou, ve tmě jsou průzračné a v noci chrání řidiče proti oslnění. Po zapnutí signálu se skla změní v malé obrazovky, přizpůsobené očím majitele, bude k nim i výběr různých sluchátek. Vestavěnými snímači obrazu a mikrofonů mohou fotografovat, filmovat i nahrávat zvuky, nahradí tedy fotoaparát, videokameru i záznamník. Obrázky a nahrávky se vejdou do paměti brýlí, filmy se musí dávat do šintei, kde jsou větší atomové disky.“

„To by snad mohlo zpracovat i třírozměrné obrazy!“ napadlo mě.

„Taky že umí!“ usmál se vítězně. „Začal jsem u obrázků i filmů s 3-D formátem. My Virtuálové brýle k zobrazování nepotřebujeme, ale jako videokamery se budou hodit i nám. V Číně máme Virtuála slepého od narození. Na internetu se dříve projevoval jen textově – předčítací software mu zpřístupnil texty, na které pak reagoval. Jeho kamarád ho přetáhl k nám Virtuálům, aby se mohl po internetu rozhlížet i bez očí. Byl to pro něho šok, když díky internetovým obrázkům poprvé spatřil krásu světa. Nedávno dostal ode mne k vyzkoušení jedno z prvních zlaari, ještě s obyčejnými tmavými skly, zato se dvěma vestavěnými kamerami. Tím jeho handicap skončil – s brýlemi teď může chodit bez slepecké hole a kdo ho neznal předtím, ani mu nevěří, že je slepý. Stejně tak mohou zlaari nahradit uši hluchým.“

„No jo, ale to není pro ne-Virtuály!“ namítla jsem. „Těm to přímo do hlavy nefunguje!“

„Je to právě pro ně! Obrazovky, sluchátka, ale i nové ukazovátko – jeho pohyb po šintei se převede do obrazu brýlí, kde může být i virtuální klávesnice. Psaní na ní bude asi pomalejší než na klasické klávesnici, ale hbitější než na současných mobilech. Nejlepší na tom je, že se to umí připojit k internetu i k pelenitové síti. Šintei a zlaari využiješ i samostatně, ale jejich spojením vznikne pořádná počítačová sestava. Mami, až to rozšíříme, bude to konec počítačů, jak je známe!“

„To by ještě muselo umět tisknout!“ zapochybovala jsem.

„Už mám i modul mezi šintei a USB pro připojení periferií.“

„Takže je to další stupeň komputerizace?“

„Další,“ souhlasil. „Jenže to bude trochu víc. Komplex šintei plus brýle zlaari se dá nosit s sebou a používat kdekoli, kde je trocha klidu – i ve vlaku, v autobuse a na místě spolujezdce i za jízdy autem. Nejlepší bude prohlížení našich zpráv – budeme je mít podrobnější než současná média.“

„Kéž by!“ přála jsem si. „Jen abychom měli nějaké zprávy!“

„To víš, že je budeme mít!“ ujistil mě Vojtíšek. „Rada starších i Učitel se chystají vyzvat Virtuály k naplnění nové profese – reportérů. Rozjedou se po světě, aby lidi pravdivě informovali. Vybaveni budou královsky, zlaari jsou dokonalejší než jiné videokamery. Nejvíc jich bude v Číně a v Japonsku, ale pokrytá bude i Evropa a Afrika. To bude cvrkot!“

„To bude konkurence současným televizním novinám...!“

„Nejen televizním!“ přikývl. „Očekáváme, že se zlaari se šintei rozšíří jako dnes mobily. Pak mohou úplně nahradit i papírové noviny.“

„Myslíš si, že nahradí i papír?“

„Nevidím důvod, proč by lidé papírové noviny kupovali, když je budou mít kdykoliv dostupné přímo v brýlích. Kromě textů tam budou i obrázky a videa v 3D kvalitě. Dosud byla hlavní výhodou papírových novin jejich dobrá čitelnost za všech podmínek – v čekárnách, na ulici, v dopravních prostředcích, v místnostech – ale tutéž čitelnost budou mít i brýle zlaari. Jediné místo, kde zlaari papírové noviny nenahradí, je použití jako náhražkového toaletního papíru. A může to nahradit noviny i televizi. Mám větší ambice. Nahradíme tím televizi, rádio, noviny, ale i knihovny, kina a videopůjčovny. Nevyřešíme jen zprávy a dokumenty, ale můžeme nabídnout i jiné obory, například zábavu. Přes pelenit se dostaneš do našich knihoven, kde je už dnes skoro všechno.“

„Ano, ale... mám dojem, že je tam hodně titulů... tak nějak upirátěných. Nebo se mýlím?“

„Nemýlíš,“ přiznal. „Ale než vystoupíme z ilegality, chceme to změnit. U knih nabídneme autorům jednorázové odkoupení autorských práv, pokud chtějí mít díla ve virtuální knihovně. Nabídneme jim dost, aby to vynahradilo náklady a aby je to i na rozumnou dobu zajistilo – včetně jejich rodin.“

„Teď je otázka, kolik autorů na to přistoupí...? Co když se to některým bude zdát málo?“

„Když se s autorem nedohodneme, nebude ve virtuální knihovně. Jeho chyba – a jeho smůla. Kdo totiž ve virtuální knihovně nebude, ten prostě nebude nikde! Kdo si bude kupovat starodávné knihy, když ve virtuální knihovně najde prakticky všechno, co se ve světě vytvoří? Na sběratele vzácných tisků se přece spoléhat nedá!“

„A co dědicové těch práv?“

„Pokud nám nabídnou autorská práva již zemřelého autora, za stejných podmínek je odkoupíme i od nich. Autor tak může svým dílem na jistou dobu zabezpečit i své dědice – ovšem nebude to jako dnes, my budeme nabízet to odkoupení jednorázově a provždy.“

„Ale co když se dají zastupovat nějakými mazanými právníky?“

„A co na tom mazaný právník změní? Nechceme licitovat o ceně, dáme prostě rozumnou nabídku a buď ji přijmou nebo ne. Právník jim nepomůže, jen za něho zbytečně vyhodí peníze.“

„A co jiné umění, například hudba?“

„Ty podmínky budou platit obecně, jen u některých druhů umění bude rozumná cena díla vyšší. Musíme respektovat, že filmy mají vyšší výrobní náklady než knihy a nabízená cena bude tedy větší. Ale i tady musí platit nějaké zásady úměrnosti.“

„No nazdar!“ začalo mi to docházet. „To bude zase zemětřesení autorských práv! Nepočítáte s tuhým odporem autorských organizací?“

„Nepočítáme,“ ujistil mě. „Prostě je vynecháme. Budeme jednat přímo s autory, nebo s jejich dědici, na to tu organizaci nepotřebujeme.“

„Ale co když vás začnou za porušování těch práv žalovat?“

„Ale proč?“ usmál se mile. „My práva porušovat nebudeme ani nechceme! S každým autorem se buď dohodneme, nebo ho ignorujeme. Co na tom mohou nějaké další osoby změnit? Myslíš, že nás agentury donutí platit za užívání atomových disků? Až naprší a uschne a kočička vejce snese! Beztak víme, že většinu vybraných peněz spolykaly samy. Svět se mění a právní předpisy také. Vezmi si příklad: byly doby, kdy se v Čechách clo z počítačů počítalo podle kilobytů operační paměti. Dnes by clo činilo miliony a dovoz počítačů by znemožnilo. Přehmaty toho typu zkrátka zmizí – i autorské organizace jsou zkamenělý pozůstatek minulosti. Chceme podporovat autory, jedince i nahrávací a filmové společnosti, ale rozhodně ne jejich parazity. Však my si dobré autory najdeme i bez nich.“

„Měla bych právě takový případ,“ vzpomněla jsem si. „Co s ním mám dělat?“

„Ty jsi něco napsala?“

„Ne, jen jsem znala jednoho spisovatele a mám od té doby v notebooku jeho knížku. Byl to starý pán a bohužel zemřel, než se mu poštěstilo vydat ji, ale podle mě by ta knížka neměla zapadnout.“

„A znáš aspoň jeho dědice?“

„To v případě potřeby snadno zjistím,“ ujistila jsem ho.

„Tak to zjisti co nejdřív,“ navrhl mi. „Předem můžeš tu knihu převést do metajazyka a zařadit ji do Virtuální knihovny. Kdybychom se při jednání s dědici nedohodli, smažeme ji.“

„To by byla škoda,“ vzdychla jsem si.

„Možná – ale uvědom si, ve Virtuální knihovně budou statisíce knih, desetitisíce filmů a miliony hodin živé hudby. Není v lidských silách přečíst všechny knihy, shlédnout všechny filmy a vyslechnout všechnu hudbu, to by byl nadlidský úkol i pro Virtuály. Každý si bude muset vybrat nač stačí. Naše vyhledávací algoritmy to lidem usnadní. Kdo se tam ale nedostane, ten tam nebude a i kdyby své dílo vydal jinde, získá jen nepatrný okruh čtenářů. Při jednání s autory i s jejich dědici to budeme zdůrazňovat jako neopakovatelnou šanci.“

„Ale z čeho to chceš platit?“ napadlo mě.

„Jestli sis toho ještě nevšimla, šintei nahradily banky a převzaly vedení finančních záležitostí již v šesti zemích a další na ně přecházejí. A vedou si dobře. K nelíčenému údivu renomovaných finančníků se záhadně vzpamatovaly i země rozvrácené válkou. Stěžují si na ně jen bankéři, které odstavily od koryt. My u koryt nejsme. Řídíme ty země finančně, ale na rozdíl od voldemortů je neruinujeme, naopak. Nejsme jako pijavice, neboli, jak vzletně říkají voldemorti, netvoříme zisk – zejména ne nemravný. Šintei nejsou pouhé náhražky platebních karet. Nahrazují především peněžní instituce, od bank přes směnárny až po pojišťovny. Převzaly i služby států – od financování zdravotnictví po důchodové zabezpečení. “

„Kde na to ale berou peníze?“

„Dohodl jsem s vládami, že některé služby přestanou zajišťovat. Zajistí je šintei a dostanou na ně odpovídající částky z daní. U všech jsem to dohodl na zkušební dobu, ale tam, kde už rok doběhl, mi vlády ty služby ochotně nechaly. Pochopily, že spokojení občané za to stojí.“

„Co ale zůstalo vládám?“

„Veřejné zakázky, soudy, policie, armáda, geodetika a kontrolní instituce,“ řekl. „V Somálsku si Číňané ponechali ministerstvo školství, v Egyptě to převzala policie – vypadá to možná divně, když policie zajišťuje inspekce ve školách, ale funguje to. Školní inspektoři přešli ze zrušeného ministerstva školství pod policii, platově si polepšili, ale pracují jako dosud. Školy, nemocnice a pošty jsou chápané jako veřejné zakázky. Je to výhodné pro občany, ale i vlády mají méně starostí.“

„A co taková ministerstva, jako dopravy?“

„Nejsou potřebná a zrušila se. Ministerstvo veřejných zakázek dohlíží i na stavbu a údržbu silnic a na provoz státních železnic, letišť a přístavů.“

„To ale přišlo o práci hodně úředníků!?“

„Jak kde,“ pokrčil ramínky. „V Somálsku byrokracie prostě od začátku nevznikla, ve válečných zemích nic nefungovalo. V Egyptě a v Texasu se přebyteční úředníci přeškolili do ministerstva veřejných zakázek – ovšem velká část jich přešla do soukromých firem.“

„Takže se korupce přestěhovala do ministerstev veřejných zakázek...“ vzdychla jsem si skepticky.

„A bylo by to tak, kdyby tato ministerstva nebyla pod kontrolou internetu,“ usmál se poťouchle Vojtíšek. „Jednak už je spousta lidí, kteří to dokáží zkontrolovat, když to tam musí být všechno pěkně průhledně uvedené, jednak – a to sice není tak vidět, ale kontroluji je teď i já jako jeden z mých mnoha nových úkolů...“

„Ty sis to vzal za svůj úkol?“

„S pověřením Rady starších a Učitele,“ dodal vážně. „S tím, že na místě nezasahuji, ale zkorumpované úředníky předhodím veřejnosti a pak už to jde samospádem. Tři takové skandály byly zatím v Egyptě, pět ve zbytku světa. Egypt sice vede, ale jak zkorumpovaná země to byla dřív – a to tam byl za prokázanou korupci trest smrti, dnes je to jen pokuta ve výši dvou třetin majetku. Podle mě to odstrašuje víc.“

„Byl už nějaký skandál i v Texasu?“

„Jeden exemplární,“ přikývl Vojtíšek. „Ostatní se zřejmě zalekli.“

„Proč o tom nevíme?“

„Protože to bude až v připravovaném Virtuálním zpravodajství.“

„Už aby to začalo! Myslím, že to bude potřeba i tady ve Francii.“

„Kdyby sis puberťácky nehrála na nindžu, mohl by se tam dostat i tvůj případ!“ vyčetl mi.

„A proč by se tam nemohl dostat i tak?“

„No... když o tom uvažuji... možná by to stálo za zpracování!“

„Mám k tomu dokumentární záznam ze šintei!“

„A možná bude lepší, když i tohle uveřejníme,“ řekl. „Sice z toho vyjdeš jako vyděračka, ale s mnoha polehčujícími okolnostmi.“

„Vyděračka?“ pozvedla jsem na něho obočí.

„Vyděračka,“ trval na svém. „Jenom s přihlédnutím k heslu, že vražda na tyranu není zločinem, nebudeš jednoznačná záporačka.“

„Rošťáku!“

„Ale mami!“ opáčil klidně. „Měřit musíme stejným metrem a ty ses k tomu policajtovi rozhodně nechovala v rukavičkách. On k tobě taky ne a budeš mít větší sympatie, ale kdybys to vydržela bez akce i bez invektiv, byly by sympatie na tvé straně jednoznačně.“

„Já bych to ani nepřikrašlovala,“ řekla jsem. „Jen uvést záznamy, jak jsou v paměti šintei – a ať si to každý přebere sám!“

„No – jak chceš!“ ustoupil.

Pokud to byl ústup...

*****

„Dali jste lidem naše Školy?“ zavedla jsem řeč při dalším kojení.

Jako vždycky nejprve dostávala Katuška, Vojtíšek trpělivě čekal.

„To nejde,“ řekl. „Naše Školy jsou vážně jen pro Virtuály. Chybí jim základní stupeň a vyžadují soustředěnost, jakou normální studenti nedosáhnou. Víš přece, co je v nich látky! Je obtížné ji jen projít. A probrat to všechno důkladně? To je úplně nad lidské síly.“

„Nelíbí se mi, že by to mělo být jen pro Virtuály!“

„Mohli bychom z toho pořídit zjednodušený vejcuc pro učebnice nebo skripta pro normální vysoké školy. Ale nebude lepší, když to ponecháme pro Virtuály? Uvažuj, můžeme to pro normální lidi jedině očesat a ošidit.“

„To mají být Virtuálové privilegovaná kasta? To snad ne!“

„Proč privilegovaná a proč kasta?“ opáčil klidně. „Jaká privilegia pro sebe požadujeme? Zatím žádná. Asi jsme finančně nezávislejší než většina lidí, ale kdyby se lidi dali dohromady, jako my, taky by se jim vedlo líp. A kasta přece nejsme, když se nebráníme přírůstkům.“

„Ale není to pro každého!“

„To je v pořádku,“ namítl. „Je chyba, když je něco pro všechny, i pro ty, kdo toho zneužijí. Doktor Mengele byl studovaný lékař. Nebo si vezmi fyziky, kteří dávali dohromady atomové zbraně.“

„Někteří to dělali z obavy, aby na to druhá strana nepřišla dřív.“

„Možná!“ připustil. „Přiznal bych to Američanům, ale jen do porážky Hitlera. Jenže oni na tom fachali jako mravenci i když tenhle důvod pominul a vývoj atomových hlavic vedli jen proto, aby jejich strana byla ta silnější.“

„Pak už to proto dělali všichni!“

„Všichni?“ zamračil se na mě. „I ti, komu atomové bomby nehrozily? Dalo by se to pochopit u Indie a Pákistánu, tam to bylo vzdáleně podobné, ale řekni mi, kdo do toho hnal Francouze, Angličany a Izraelce? Zvlášť když se Izrael vytasil s hrozbami, že to použije!“

„Izraelci jsou obklopení Araby!“

„Proč ale vyhrožovali Evropě, která je neohrožuje? Ba ne, mami, některé možnosti nesmí být pro každého, ale jen pro ty, kdo je za žádných okolností nezneužijí!“

„Možnosti Virtuálů se přece dají odebrat těm, kdo je zneužijí.“

„Něco jako s Jindrou? To máme v Kodexu. Kdo zpronevěří naše možnosti, přijde o ně trvale a kdyby mohl dál škodit, skončí v izolaci.“

„Dobře, ale co s ním bude dál? V každém případě tím získáme nepřítele na zbytek jeho života.“

„Ano, vím to,“ souhlasil. „Myslím si, že právě Jindřicha bychom už mohli pustit na svobodu. U každého, kdo selže, jsou dvě možnosti. Buď bude škodit, pak ho musíme izolovat. Nebo škodit nebude a je volný.“

„To je snad jasné každému,“ pohodila jsem hlavou. „Problém je poznat, kdo je a kdo už není nebezpečný.“

„To je hlavně otázka prostředí,“ nadhodil. „Když ho dostaneme z vlivu voldemortů, sám už tak nebezpečný nebude.“

„Myslíš, že proti nám nic nepodnikne? Bylo by krásné, kdyby to tak bylo, ale optimismus by nám mohl přinést nevítané problémy.“

„Máme ještě jiné možnosti, mami,“ řekl Vojtíšek tišším hlasem.

„Které?“ zachytila jsem se toho.

„Jsi moje máma a nakonec, nepřestali jsme být přátelé,“ vzdychl si. „Asi bude lepší, když ti to řeknu. Ale nejprve chci od tebe ujištění, že to, co se teď dozvíš, nepovíš živé duši!“

„Živé duši?“ zarazila jsem se. „To je to tak tajné?“

„Považuji to za své největší tajemství,“ ujistil mě tak vážně, až jsem se otřásla. Zvykla jsem si, že se mé mimino chová dospěle. Ale tohle bylo podle tónu jeho hlasu opravdu mimořádné.

„Živé duši... tedy ani Učiteli Nakamotovi?“

„Když nikomu – pak ani Učiteli!“ přikývl.

A sakra! – napadlo mě. To není legrace! Vojtěch Učitele vždycky respektoval a měl ho zřejmě svým způsobem rád jako člověka, nehledě na to, že mu vděčil za všechno. Aby něco tajil i před ním?

„Mami,“ pokračoval stejně vážně Vojtíšek. „Vím, že přísahy už nejsou, co bývaly, ale – přísahej, že to nikomu neřekneš! Ani Učiteli!“

„Vážně mě děsíš!“ zvážněla jsem. „Co když ji odmítnu?“

„Pak se nic nedozvíš,“ usmál se, ale v tom úsměvu bylo smutku víc než šibalství, takže jsem zkameněla úplně. Smrdělo to průšvihem.

„A nebude to proti Kodexu?“ napadlo mě.

„Naopak!“ ujistil mě. „Čím je některá záležitost nebezpečnější a vážnější, tím méně lidí – i Virtuálů – o ní má vědět. Tak je to přece i podle Kodexu.“

„Ano, ale ti, koho se týkají, by o tom něco vědět měli!“

„Pak se to týká jen mě,“ pokrčil ramínky.

„To snad ne!“ vyhrkla jsem. „Žádná tajemství se netýkají jen tebe, to přece víš! Všechno, co se týká tebe, se týká nás všech!“

„To ti snadno vyvrátím, mami,“ řekl klidně. „Připustíš, že jsem největší síla mezi Virtuály, ačkoliv jsem pořád ještě mimino?“

„To připustím. Jsi nejsilnější mimino, jaké kdy země nosila.“

„A co myslíš, měli by voldemorti zájem na mém vyřazení?“

„Určitě – kdyby o tobě věděli. Jenže o tobě nevědí! Navíc si myslím, že – ačkoliv to zní strašně – nic nesvedou, ani kdyby tě zabili.“

„To bych jim ani neradil,“ řeklo dítě až nedětsky temně. „Máš pravdu, nejsem jen mimino, pořád mě velká část zůstává v síti. Jenže to bezmocné dětské tělíčko má na mě úžasný vliv. Předtím mi dalo velkou námahu chovat se jako člověk, ale od té doby, co jsem zase dítětem, je to pro mě snadnější. Má to jen jednu chybu. Odvykám si pořád se krotit rozumem a kdyby mě zabili podruhé, nejsem si jistý, jestli bych se ještě dokázal ovládat. Zabitím mého lidského Já by nejspíš dosáhli, že bych se přestal chovat lidsky. Oni to nevědí, jenže... nejsou hloupí a z velké části už pochopili, co proti nim stojí.“

„Myslíš, že nás Virtuály prohlédli?“

„Jistě,“ přikývl vážně. „Zatím si všimli jen lidské části Virtuálů, kterou svět nazývá Freedom for World – tedy vás lidi. Ještě netuší, že proti nim stojí celá Síť. Nejen ta internetová, kterou mají zdánlivě pod kontrolou, ale i pelenitová, kterou si domýšlejí jen z toho, že se jim část špehování vymkla z rukou. Nerozpakovali by se ji ale okamžitě vyřadit, kdyby věděli jak.“

„Ano – kdyby věděli jak!“ namítla jsem. „To snad ani nejde.“

„Šlo by to, ale za cenu katastrofy pro lidstvo. Museli by na celém světě na deset dní vyřadit elektrické rozvodné sítě. Následoval by velký kolaps civilizace, který by v nejrozvinutějších oblastech přežilo málo lidí, ale oni by to udělali, moc nad lidmi má pro ně větší cenu.“

„Pak by ti ale zůstala tvá skrytá centra, ne?“

„Za předpokladu, že je nenajdou. Víš o nich nejen ty a Učitel, ale i pár dalších lidí. Naštěstí nikdo nezná polohu všech, protože na každé by stačila jedna dobře umístěná protibunkrová atomová hlavice.“

„Nevěříš nám?“

„Jste jen lidi a můžete se dostat do spárů voldemortům.“

„Umíme si vypnout mozek,“ připomněla jsem mu. „Kdybychom zjistili, že hrozí něco takového... Taky by se mohli zmocnit tebe...“

„Já už jsem si jednou mozek vypnul a na rozdíl od vás bych s tím váhal kratší dobu,“ řekl tvrdě.

„Máš pravdu,“ přikývla jsem. „Váhali bychom déle. Ale vrátila bych se k tajemství, které jsi mi chtěl sdělit. Co kdyby sis ho nechal pro sebe? Vždyť o ně ani nestojím. K čemu by mi bylo vědět, kde máš své podzemní záložní bunkry?“

„O těch ti nikdy neřeknu a víš už proč,“ zavrtěl hlavou. „Moje tajemství je... jiné. Netýká se mých podzemních bunkrů, ale... je přece jen jemnější.“

„A má to vůbec nějaký význam?“ pochybovala jsem.

„Větší než tušíš!“ ujistil mě. „Víš, zajímalo tě přece, jak se dá poznat, jestli nám někdo bude či nebude nebezpečný.“

„Vymyslel jsi nějaké speciální psychotesty, že?“ hádala jsem.

„Taky,“ řekl. „Ale mám něco lepšího. Když se položí chitkonový čip na čelo nebo se tam pod kůži implantuje, získá člověk vládu nad počítači. Když ale člověku přiložíš nebo implantuješ dva takové čipy na hlavu proti sobě do spánkové oblasti, funguje to obráceně.“

„Myslíš, že se tím dá člověk ovládat na dálku?“ zarazila jsem se.

„Ovládat ne – jen číst on-line jeho myšlenky,“ opravil mě.

Hrklo ve mně ještě víc.

„Proboha! Snad jsi to už na někom nezkoušel?“

„Zkoušel,“ přiznal trochu neochotně. „Na Jindrovi. Vím, že o sobě dlouho přemýšlel a lituje toho, co vyvedl. Proto si myslím, že by mohl být volný.“

Trochu se se mnou zatočil celý svět.

„Poslyš... snad bys nechtěl lidi čipovat...?“ řekla jsem po chvilce. „To by bylo setsakra nebezpečné! To by mohl být také konec lidstva!“

„To nepopírám,“ přikývl vážně. „Je to nebezpečné a tisíckrát by to bylo nebezpečnější, kdyby tu možnost měli voldemorti. Naštěstí ji mám jen já a postarám se, aby se nikdy nedostala do nepovolaných rukou. Mohl by to být konec lidstva, ale budu se snažit, aby nebyl. Ale pamatuj – slíbila jsi mi, že to nikomu neřekneš!“

„Snaž se tedy!“ vydechla jsem.

*****

Účet pro každého

Měli jsme tedy na krku Čechy sami. Sice nám chyběla pomoc Továrny, zato jsme měli po Čechách nenápadně roztroušené šintei, které se tak dobře osvědčily v ostatních světadílech. Na druhou stranu proti nám stála jednotná většina Českého Parlamentu, odhodlaná přehlasovat všechno co navrhneme.

„To je přece snadné, mami!“ navrhl mi Vojtíšek, když pozoroval mé váhání na schůzce vedení Strany Nadace Katuška. Jako Tomáš nic neříkal, ale doma ve Francii na mě promluvil z dětské postýlky Vojtíšek – ještě že nás přitom nikdo nemohl pozorovat.

„Říkáš – snadné?“ opáčila jsem pochybovačně.

„Snadné!“ trval na svém. „Prostě koupíte jednu menší banku a ta si formálně objedná u Nadace šintei zajišťování peněžních transakcí. Nadace to zajistí levněji než telefonování a protože to nepůjde přes internet, bude to naprosto bezpečné. Podmínkou bude, aby to oficiálně podpořila aspoň jedna skutečná banka.“

„Že by šli bankéři s námi? Vždyť s nimi vedeme válku!“

„Tu vedeme proti voldemortům, ne proti zaměstnancům bank,“ ujistil mě. „Dokážu způsobit, aby se některá menší česká banka dostala do nesnází, aby bylo pro voldemorty přijatelnější ji prodat. Nemusíme ji využívat k okrádání lidí! Nadace šintei je nezisková, ale telefonní hovory za korunu úplně stačí, abychom ji nemuseli dotovat.“

„Nebylo by lepší udělat to s nějakou nečeskou bankou?“ rýpla jsem si.

„V Čechách není žádná banka česká,“ odrazil moji poznámku. „Je snad úplně jedno, kterou si vybereme, všechny patří zahraničním voldemortům, ačkoliv se některé pořád ještě tváří jako české. Ale musím to udělat tak, aby voldemorti neměli do poslední chvíle podezření. Nejlépe bude, když pošle Nadace šintei všem bankám nabídku na bankovní využití šintei, aby později nemohly protestovat. Není problém položit žraločím institucím podmínky, jaké pro ně budou nepřijatelné.“

„Dobře, zkus to,“ svolila jsem.

Nadace šintei tedy obeslala banky nabídkou využití šintei k bankovním operacím s podmínkou, že poplatek za jednu transakci bude jedna koruna.

Na to jí zdvořile odpověděla jediná banka – samozřejmě zamítavě. Ostatním se nezdál tento návrh za hodný odpovědi.

A Vojtěch se zaměřil na svůj plán...

Koupit banku ovšem není žádná legrace ani v Čechách. Způsobit krach je naopak snadné – banky v Čechách nejsou giganti – zejména ne pro Vojtěcha, schopného v krátké době zmobilizovat a soustředit miliardy dolarů. Horší je, kdo bude nastrčeným bílým koněm, který závěrečnou transakci provede. Na to ani dědictví po americké stařence nepostačí.

Naštěstí to nebyl můj úkol. Chopil se toho Vojtěch a pak jsme se nestačili divit, jak rychle to proběhlo. Najednou jsem měla za úkol zorganizovat naši novou kampaň: Účet pro každého – a jela jsem v tom jako všichni.

Strana Nadace Katuška uveřejnila na stránkách Katuščiných Novin návod pro uživatele šintei, což byli v Čechách prakticky všichni voliči. Dal se také zobrazit na každém šintei – byl tam od začátku, jen o něm dosud nikdo kromě Virtuálů nevěděl.

*****

Každý uživatel šintei v Čechách má k použití bezplatný účet v bance Svornost, přístupný pomocí osobního šintei. Pro zjednodušení formalit je účet otevřen všem, ale kdo si jeho využívání nepřeje, nemusí tuto možnost využít. Osobní data potřebná k vedení účtu jsou shodná s volebními, takže žádná další data není nutné uvádět.

Za vedení účtu se neplatí, ať je využívaný nebo prázdný.

Z uložených peněz ani z případných dluhů se neúčtují úroky, jediným poplatkem je poplatek za transakce nad deset korun ve výši jedné koruny. Převody peněz mezi ostatními bankami jsou zpoplatněny opět jednou korunou plus poplatky účtované druhou bankou. O ceníku poplatků se proto raději informujte u banky, se kterou chcete převod provést.

Banka Svornost má omezení pro půjčky – každý klient smí mít zásadně jen jednu a do úplného splacení mu nebude poskytnuta další. Výjimkou jsou hypoteční půjčky, které se počítají zvlášť. Maximální výše půjčky se určí od předchozího průběhu účtu – stálým uživatelům se může půjčovat více než nestálým. Šintei svému uživateli na požádání spočítá maximální výši půjčky, kterou mu může poskytnout.

Každý podnik může mít bezplatný účet, podobně jako jednotlivci. Podnikové účty nejsou zřizovány automaticky, ale pouze na vyžádání. Při zřízení účtu může podnik požádat Nadaci šintei o platební terminály, umožňující vedení transakcí. Platební terminály se prodávají hotově nebo po splátkách, které se chápou jako běžné transakce.

Navýšení ceny při splátkách je tedy v korunách rovné počtu splátek.

Nadace šintei ani banka Svornost nedisponují žádnými bankomaty a její pobočky zásadně ve svých trezorech hotovost neskladují. Hotovostní platby, a to i v cizí měně, by měly být zcela výjimečné, proto se realizují pouze v úředních hodinách na pobočkách banky. Výplaty v hotovosti musí být objednané týden předem.

Platby pomocí šintei mohou být přímé a nepřímé. Při přímé platbě musí být šintei obou stran v kontaktu, pak si šintei veškeré formality vyřídí mezi sebou. Nepřímé platby může uskutečnit strana plátce se znalostí čísla účtu příjemce. Šintei v tomto případě ověří existenci účtu příjemce, zobrazí jeho identifikaci (jméno osoby nebo název podniku) a dá možnost uskutečnit platbu. V obou případech musí mít plátce šintei na ruce (u podniků musí být terminál v ruce pověřené osoby) a potvrdit platbu sejmutím identifikace oka, stejně jako u volební aplikace. O transakci jsou okamžitě informovány obě strany, u nepřímých plateb se dá k transakci připojit poznámka.

Do šintei se dají uložit i stálé platby. Ověření se provádí pouze při zadávání platby a při změnách. Opakované platby se uskuteční k zadanému času automaticky bez dalšího ověřování. Postup při zadávání i při změnách stálých plateb, stejně jako postupy při zadání inkasa určovaného příjemcem, návod k půjčkám najdete v příručce v každém šintei.

Nadace šintei je připravena poskytnout vám i další služby dle seznamu, který si můžete snadno sami vyvolat.

*****

Účet pro každého byl pro banky neočekávanou ofenzívou. Aby je někdo takhle podrazil, to přesahovalo všechny meze! Lidé reagovali přesně tak, jak se dalo očekávat. Část stála věrně – anebo z pohodlnosti – za svými bankami, ale drtivá většina lidí to pochopila jako skvělou příležitost zbavit se konečně diktátu bankovních poplatků. Někteří ještě váhali. Pamatovali si, že banka Svornost měla před přejmenováním nebetyčné problémy a mohli se obávat, že o peníze přijdou, ale banka byla již předtím povinně pojištěná, dřívější klienti o úspory nepřišli, proč to tedy nezkusit?

Opatrnější sice ponechali své peníze v dosavadních bankách, kde jim přece jen nabíhaly drobnější úroky, byť znehodnocené bankovními poplatky, ale začali na novém účtu aspoň experimentovat. Brzy zjistili, že je nový účet výhodný a postupně sem převedli větší část peněz. Také obchodníci si povšimli, že Svornost je nedře z kůže jako ostatní banky. Stačilo srovnat nehorázné poplatky za platbu kartou u ostatních bank s korunou u banky Svornost. Navíc byly platby u Svornosti rychlejší. Prakticky ve chvíli, kdy zákazník potvrdí platbu přiložením objektivu fotoaparátu k oku, se částka objeví na účtu příjemce. Rozdíl v rychlosti byl nejvíc patrný v zapadlých místech, kde se dříve dlouho čekalo na potvrzení platby. Pro obchodníky se šintei platby staly lukrativnější než hotovostní.

Bankám nepomohlo zvednout ceny transakcí s bankou Svornost, až se převod peněz nelišil od decimování. Nešlo to převodem? Stačilo, aby si občan vyzvedl peníze a vložil je na nejbližší pobočce. Zaplatil sice za vyzvednutí hotovosti, ale vložení peněz bylo už jen za korunu. Přechodový stav netrval dlouho – i podniky přišly na výhodu plateb šintei, pořídily si terminály a zaměstnance začaly vyplácet touto cestou.

Kritické období přechodů trvalo měsíc. Poté zůstaly u původních bank zlomky klientů, většina se tiše přesunula pod šintei. Staré banky se proto jedna po druhé hroutily. Ty, které měly v Čechách jen menší pobočky, převáděly rychle peníze do zahraničí a v českých pobočkách vyhlašovaly bankrot.

Posledním prostředkem bylo udání banky Svornost za používání dumpingových poplatků u Úřadu na ochranu hospodářské soutěže, podané společně pěti největšími bankami, které v Čechách zůstávaly už jako poslední výspy.

Nadaci šintei a banku Svornost zastupoval ve sporu advokát pan Karel Mareček, kterého doprovázel japonský advokát pan Jamanami Kacuie. Jen málo lidí ale vědělo, že oba advokáti důstojného vzhledu byli roboti, ten český patřil Vojtěchovi, kdežto japonský patřil pravému Jamanami Kacuie, který ovšem neopustil areál továrny Koujou.

Oba advokáti předložili Úřadu dokumentaci, ze které vyplývalo:

1. Počet transakcí dosáhl za první dva měsíce sto dvaceti milionů, takže na každého z pěti milionů klientů připadlo průměrně dvacet čtyři transakcí. To je za dva měsíce přiměřené číslo, počítáme ale s jeho zvýšením, až si lidé zvyknou platit pomocí šintei i to, co dnes platí hotově.

2. Každá transakce představuje příjem jedné koruny české, což je na banku skutečně minimum.

3. Banka má centrální sídlo a dvanáct poboček v krajských městech. Na údržbu budov, elektrický proud a topení připadá přibližně osmdesát milionů.

4. V centrále je zaměstnáno dvanáct pracovnic, tři muži ochranky a pět lidí včetně ředitele na sekretariátu. Pobočky zaměstnávají po pěti lidech. To vcelku dělá osmdesát lidí. Pro rozvoz peněz zaměstnáváme dvacet lidí. Platy jsou prozatím na jednotné výši pětačtyřiceti tisíc korun na osobu a měsíc, jen ředitelé poboček mají plat šedesát tisíc. Na platech vydává banka necelých pět milionů měsíčně, za dva měsíce to činí zhruba deset milionů.

5. Zbytek tvoří amortizace budov a zejména unikátního počítačového vybavení, povinné pojištění vkladů a ostatní náklady.

6. Z toho vyplývá, že banka Svornost hospodaří se zlomkem příjmů jiných bank, ale její hospodaření je pořád ještě ziskové. Banka nevyplácí přehnané platy personálu ani vrcholnému managementu a nemůže si dovolit masívní reklamu. Výjimkou byl pokus zadat reklamní šot do komerčních televizí, který ale ztroskotal na jejich neúměrných požadavcích – požadovaly pětinásobek toho, co po jiných inzerentech, což management Svornosti vyhodnotil jako nehoráznost. Později ale začali reklamu rozšiřovat spokojení klienti, takže banka již není na komerční reklamě závislá.

„Čemu se tedy dá říkat dumping?“ zakončil naši obhajobu Vojtěch ústy pana Karla Marečka. „Že neplatíme nemravné platy vrcholovým manažerům a nevyvážíme z Čech měsíčně miliardy zisku? Rozhodli jsme se pro způsob hospodaření výhodnější pro naše klienty. Převzali jsme banku v rozkladu a během dvou měsíců ji převedli do zisku – sice mírného, ale zisku.“

„Propustili jste ale všechny zaměstnance!“

„Všechny ne,“ usmál se pan Mareček. „Ponechali jsme si přepážkové pracovnice a ochranku, ti za krach banky zcela jistě nemohli. Navíc jsme jim přidali na platech. Nikdo nám ale nemůže vyčítat, že jsme propustili všechny vrcholové manažery, kteří zavinili krach původní banky. Dosadili jsme si sem manažery, kteří nekradou a netunelují – a banka se zvedla z popela.“

„Ale využíváte zcela zdarma služeb Nadace šintei a to je nepřípustné!“

„Ale to je omyl!“ prohlásil pan Mareček s úsměvem. „Je tomu přesně naopak, nezisková Nadace využívá na základě dohody služeb banky. Dává jí k dispozici svůj hardware šintei, ale transakce provádí banka. Výsledkem je jak spokojený klient banky Svornost, tak spokojená Nadace šintei.“

„Výsledkem je ale váš monopol!“

„Tak to přece není!“ opáčil pan Mareček. „Nadace šintei má špičkový hardware, ale je nezisková a žije z telefonních poplatků, mimochodem dost nízkých. Aby si udržela klienty, uzavřela s bankou dohodu o poskytování bankovních služeb. Má podmínku, že všechny účty spravované šintei musí být bezplatné a jedinou platbou bude korunový poplatek za transakci. Banka Svornost tyto služby poskytuje, to je všechno. Ostatní banky stejnou nabídku Nadace odmítly, ale nic jim nebrání vrátit se a uzavřít s ní stejnou smlouvu – ovšem za stejných podmínek.“

„Ty podmínky jsou přece likvidační!“

„Nezdá se nám, že by banku Svornost likvidovaly,“ podotkl jemně pan Mareček. „Dokonce se zdá, že bude mít od počátku slušný zisk – na banku, která má jen kolem stovky zaměstnanců!“

„Banky žijí z úroků – ale vy poskytujete půjčky bez úroku! To je přece nekalá konkurence!“

„Ano, ale poskytujeme každému jen jednu půjčku a dokud ji nesplatí, víc jich od nás nedostane. Tohle omezení jiné banky nemají.“

„Ale nikdo si od nich nepůjčuje, když může mít totéž od vás zadarmo!“

„Úplně zdarma to není,“ namítl pan Mareček. „Každá splátka znamená novou transakci – a jako vždy, za korunu.“

„To se přece s běžným úrokem nedá srovnávat!“

„Není to spíše chyba bank?“ opáčil už pobaveně pan Mareček. „Banky přece mohou žít buď z úroků, nebo z poplatků. My jsme si vybrali poplatky, proto můžeme mít nulové úroky. Ale banky si zvykly ždímat z lidí poplatky i úroky – a to je trochu moc, nemyslíte?“

„Ale dělají to tak všechny!“

„Zdaleka ne!“ vrtěl hlavou pan Mareček. „Některé banky si neúčtují poplatky a žijí jen z úroků. Svornost se naopak zaměřila na poplatky, což jí dovolilo zrušit úroky. Jak je ale vidět, obojí strategie je možná.“

„Ale ostatní banky si zvykly na určitý standard, těžko po nich můžete chtít, aby ustoupily!“

„My po nikom nic nechceme. Zvykli jsme si, že to jde bez úroků i bez vydřidušských poplatků, ale nikomu to nevnucujeme!“

„Ostatní banky vás ale žalují za dumpingové ceny služeb!“

„Což jsme si snad právě vyjasnili, že není pravda,“ ohradil se advokát Mareček. „Z účetní bilance vyplývá, že vybírané poplatky postačí nejen na krytí provozních nákladů, ale i na mírný zisk – pár mizerných milionů ročně, ale zisk tu je a daně z toho poctivě zaplatíme. Dumping to ale podle definice není. Nařizovat nám nic nemůžete, tak jako jste nedávno nemohli nařizovat ostatním bankám, aby nemravně vysoké poplatky zlevnily. Tvrdili jste, že je může donutit zlevnit jen konkurence – a co jiného děláme?“

„Nezapočítali jste tam amortizaci hardwaru!“ chytal se zástupce Úřadu posledního stébla.

„Započítali,“ odporoval pan Mareček. „Uvědomte si, hardware banky Svornost je skromný – jeden počítačový server v každé pobočce, to si dovolí kdejaký velkoobchod.“

„A co ty miliony náramkových přístrojů?“

„Myslíte šintei? Ty přece patří Nadaci šintei, která z nich posílá bance zabezpečená data. Banka plní svou stranu smlouvy – poskytovat uživatelům šintei bankovní služby, což zpětně posiluje postavení Nadace. Nadace bance Svornost předává data a spokojenost je na obou stranách.“

„Nadace má být nezisková! Jak s ní může spolupracovat banka, která má být výdělečná?“

„Jak vidíte, snadno. Právě protože je nezisková, může využít vedlejších funkcí svého hardwaru. Mimochodem, už vám někdo sdělil, že šintei jsou aspoň o třídu nebo o dvě nad současnou světovou úrovní výpočetní techniky a že v těch hodinkách je větší výpočetní síla než v deseti velkých serverech od jiných firem?“

„To je příliš nadsazené tvrzení, než aby to mohla být pravda!“

„Nadsazené? Kdybyste se trochu zabýval jejich možnostmi, třeba podle návodů z časopisu Svět šintei, možná byste zjistil, že ani nadsazené není.“

„Dobrá, ale to není předmětem jednání!“

„Není, ale má k němu vztah,“ nedal se odbýt pan Mareček. „Kdybyste připustil, že některé prostředky, o třídu lepší než dosavadní, mohou mít vliv na efektivitu a tím na konkurenceschopnost, nenapadlo by vás označovat to za dumping. Je to jako když formanské koně kdysi nedokázaly konkurovat železnici a později automobilům. Dokonalejší hardware nám umožnil snížit nároky i na pracovní síly – banka má jen pár pracovnic na přepážkách a i ty tam jsou jen ze setrvačnosti. Až si lidé zvyknou na elektronické platby, až přestanou platit papírovými penězi a nebudou je ani potřebovat – a snad i vy musíte vidět, že to k tomu spěje – banka úplně zruší přepážky, spolu s nimi i pobočky a v celé bance bude jen pět zaměstnanců – ředitel, sekretářka, technik na údržbu, pracovník ostrahy a uklízečka. Ostatní zajistí počítače. Banky jsou nejžhavějším kandidátem na úplnou elektronizaci, což se – naštěstí pro lidstvo – nedá říci o oborech, které přetrvají postaru.“

„Ale to úplně naruší hospodářskou soutěž!“

„Pokud vím, nedávno rozeslala Nadace šintei všem bankám nabídku svých služeb. Kdyby tyto banky včas pochopily, co šintei představují, mohly se přidat. Možná to některé ještě stihnou. Ale pokud ne – jejich smůla. Svornost začínala jako nejmenší banka před krachem. Neměla reklamu, co do zisku je v Čechách nejslabší, ale na počty klientů a transakcí nejsilnější. O tom ale rozhodla známá neviditelná ruka trhu. Zkostnatělí dinosauři prostě nezvládli evoluci proti hbitějším myškám. Není to poprvé ani naposledy.“

„A co když vám přesto dáme pokutu za dumping?“

„Jak jsme si právě vysvětlili, můžete to udělat, ale byla by to právní zvůle, neboť to nemáte podložené. Pak se ale připravte zaplatit nám náhradu škod, až to podáme k Ústavnímu soudu a případně do Štrasburku. Byl by v tom rohatý, abyste nám nezaplatili škody – a výjimečně i s úroky!“

„Jenže než se to rozhodne, zkrachujete!“

„Můžete si to myslet, ale pak se nedivte!“

„Na vyhrožování nemáte! Na naší straně je zákon!“

„Nevyhrožujeme, to děláte vy. Jen vysvětlujeme, že to obvinění stojí na vodě. Což jsme udělali. Teď je na vás, jak se s tím vyrovnáte.“

„To se ještě uvidí!“

*****

Vyhrůžky Úřadu jsme museli vzít vážně, ale nezdálo se, že narazíme na pevné odhodlání k nějaké akci. Něco jsme však očekávat museli. Byl by zázrak, aby se voldemorti vzdali bez boje. Něco jiného byly země rozvrácené válkou, tam jsme je vytlačili lehce, ale už Texas skončil masakrem, i když jen na straně útočníků. Voldemorti tam tvrdě narazili na vojensky rovnocenného protivníka, což byl pro ně doslova ochromující šok. Čechy jsou ale Evropa, nedal se tu očekávat zásah vojenský, nicméně moc byla pořád v rukou voldemortů.

„V Čechách se něco chystá,“ varoval mě Vojtíšek. „Ministerstvo vnitra má přísný zákaz používání počítačů na důvěrných poradách, navíc doplněný o přísný zákaz nošení šintei. Zdá se, že konečně zjistili, odkud vítr fouká!“

„Dokážeš snad pracovat i na zdánlivě vypnutých počítačích, ne?“

„Dokážu,“ přikývl. „Jenže v upřesnění rozkazu stojí, že je musí poctivě odpínat od zásuvek a v konferenčních místnostech se nesmí vyskytovat ani vypnuté notebooky. Za těchto podmínek je skutečně sledovat nemohu.“

„A co použít vaspidy?“

„Použití vaspid je riskantní. Nedávno nabídla firma IBM našemu ministerstvu vnitra k odhalování odposlechů detektory elektroniky. Jsou opravdu skvělé, zachytí na půl kilometru i vypnutá naslouchátka pro nedoslýchavé. Stejně daleko dokáží odhalit a zaměřit i vaspidy.“

„Jak to?“

„Podle firmy IBM jsou na principu rezonance, odhalí i jednotlivé tranzistory, dokonce ani nemusí být nikam připojené. Nejhorší na tom je, že procesorům firmy IBM, které tam zřejmě mají, chybí pelenitový modul, jsou tedy pro nás nepřístupné.“

„Zase ta firma IBM!“ vzdychla jsem si.

„Ano,“ přikývl vážně. „Bohužel, do jejich počítačů nevidíme.“

„Zkoušel jsi to?“ zeptala jsem se ho, ačkoliv jsem mohla předem tušit, že je to zbytečná otázka – tohle ho jistě napadlo také.

„Zkoušel,“ přikývl. „Ale nejsou tam hlupáci, došlo jim, že na internetu je něco nebezpečného pro jejich plány. Od té doby používají zásadně vlastní sítě od internetu důsledně oddělené. Díky procesorům bez pelenitu nikdo neví, co ve svých laboratořích zkoušejí. Dokonce se nedá vyloučit, že už mají dalšího Johna Smitha.“

„Nemohl by tě znovu napadnout?“ došlo mi s obavami.

„Nevím. V prvním případě na mě narazili, ale poučili se a od té doby se internetu zásadně vyhýbají.“

„Doufám, že je aspoň nepouštíš ze zřetele!“

„Nepouštím,“ přikývl. „Ale není to snadné. Vaspidy už nemohu použít, podnikli dokonce několik pokusů o jejich odchycení a nastražili na ně pasti – ty jsem naštěstí dokázal včas odhalit. Je to takový tichý souboj špionážních prostředků, ale uznávám, mají v něm mírně navrch. Dnes bych se neodvážil poslat do jejich teritoria krysy ani mravence – to je totiž menší druh vaspid.“

„Aby na tebe nakonec neuspořádali po Spojených státech hon!“

„To naštěstí nejde, Spojené státy jsou prošpikované elektronikou, že se tam ztratí ledacos. Což neplatí o pečlivě vyčištěných oblastech, jakými jsou areály firmy IBM.“

„Platí to i v budově IBM v Praze?“

„Samozřejmě. S tou si dali obzvlášť důkladnou práci.“

„A poslyš – nemohli by dodat nepelenitové procesory spojencům – hochům na našem ministerstvu vnitra?“

„Mohli – ale neudělají to,“ usmál se. „Nepelenitové procesory považují za svou tajnou zbraň – a nejsou daleko od pravdy, nedokázal jsem je dosud rozkrýt, ačkoliv o nich vím. Ale aby je věnovali našim hochům? Neblázni! Základní pravidlo špionáže říká: Nikde ve světě neexistují spřátelené špionážní služby! A to tihle hoši dobře znají!“

„Ale dodali našim hochům detektory!“

„Ano – ale s personálem, který je obsluhuje a nedopustí, aby na ně sáhli. Na požádání prohledají budovu, ale přístroj nedají z rukou.“

„Takže si po našem ministerstvu vnitra klidně chodí Američané?“

„Jako doma, Katuško, jako doma!“ vzdychl si. „Stejně si tam dříve chodili ruští poradci. Doba se změnila, jen poradci se vyměnili.“

„A naši ministři vnitra o nich vědí?“

„Nejspíš ano,“ přikývl. „Naše vojenské, policejní i špionážní útvary se jim podřizují, jako bychom byli jejich vazalové.“

„Vždyť jsme,“ podotkla jsem. „To ale uvidíme, až se nám podaří získat většinu v Parlamentu.“

„Pokud to bude tak jednoduché,“ vzdychl si.

„Co s tím ale chceš dělat?“

„Všechno co se dá,“ odvětil. „U nás sleduji ministerstvo vnitra, ve světě firmu IBM – ovšem jen z dálky, nemám zájem, aby si mě všimli. Stačí mi, že už něco tuší.“

„Zajímalo by mě, o čem tak tajně jednají?“

„Mě taky. Ale necháme se překvapit. Nic jiného nám nezbývá.“

„Doufám, že to překvapení nebude moc nepříjemné.“

„To jsme tedy dva...“ usmál se.

*****

Česká metoda

Poručík Mauric Laroche se naštěstí zachoval podle předpokladu. Krátce poté, co podivně zkolaboval ve službě, odešel ze zdravotních důvodů do civilu a neodvážil se o tom ani muknout. Udělal to nejlepší co mohl. Ale ani já jsem se nějakou dobu neodvážila vystrčit nos z bezpečí naší usedlosti. Nákupy v Quinsonu obstarával Marcel, já jsem se starala jen o naše drobečky. Vojtíšek opatrně capkal na dosud nejistých nožičkách, Katuška se začínala usilovně plazit a největším úspěchem bylo, že se už sama obracela z bříška na zádíčka a naopak. Katušku jsem denně přebalovala, zatímco Vojtíšek si už chodil na nočníček bez cizí pomoci.

Vrhla jsem se na další činnost, začala jsem studium medicíny. Marcela to samozřejmě potěšilo, ale i mně se to při péči o dvě mimina hodilo. Tím se mi podařilo ve Francii účelně zaplnit volný čas, kterého jsem měla poměrně dost – což platí pro Virtuálku, ostatní matky jsou na tom zaručeně mnohem hůř.

Samozřejmě nepřipadalo v úvahu studium na normální vysoké škole ve Francii, ale Virtuálové měli dobré zkušenosti se školami v Austrálii. Dalo se tam studovat na dálku, ale jejich přísné zkoušky ve světě uznávali. Medicína ovšem vyžaduje znalosti prokazatelné nejen slovně, ale i prakticky, takže mě čekala řada cest do Austrálie na povinná praktická cvičení. Začátek studia by ale měl být znalostní, kde bych si vystačila s Virtuální Školou.

Měla jsem tedy co dělat. Studia ve Virtuální Škole mě zaměstnala víc než co jiného. Studium se naštěstí nevylučovalo s multiplexováním. Mohla jsem je odsunout do pozadí – věnovala jsem mu všechno, co mi zbylo ze zrychleného času po odečtení multiplexu mezi Francií a Prahou. Mým nejdůležitějším úkolem byla starost o naše neobvykle odlišná dvojčátka, ale část své pozornosti jsem uplatnila i v Čechách. Obvykle mi ale pro studium zbývalo až osmdesát procent, víc než tomu věnují studenti ne-Virtuálové.

Což neznamenalo, že se do studia uvrtám a nebudu dělat nic jiného. V Praze jsem řídila hned dvě robotky, Kateřinu a Lili. A zdálo se mi, že se právě tam schyluje k velice důležitým událostem.

Důležitým, ale – ne dobrým.

*****

Marcel odjel do nemocnice a já jsem si multiplexovala mezi mícháním kašičky pro dvojčata, zasedáním Strany Nadace Katuška a studiem anatomie, když mě Vojtíšek rázně vyburcoval.

„Mami – napoj se na mě!“ požádal mě rychle. „Ne, tady ne, ve Francii se nic neděje. V Praze! Sleduj mě, navedu tě tam!“

Během zlomku vteřiny jsem sdílela označený procesor, podle všeho patřící robotovi. Nemusela jsem ho řídit, ani to nešlo, všechno bylo busy, jen jsem mohla sdílet čidla.

Robota kamsi vedla eskorta z policejních těžkooděnců. Chvíli trvalo, než jsem se stačila zeptat, co se děje.

„Policie přepadla banku Svornost,“ informoval mě Vojtěch. „Současně vpadli do všech poboček i do centrály – robot, kterého se mnou právě sdílíš, je generální ředitel banky.“

„Generální ředitel je robot?“

„A proč ne?“ odtušil Vojtěch. „Kdyby jen on! Čím méně je tu skutečných lidí, tím méně rukojmí budou mít.“

„Ale proč...?“

„Proč ten vpád? To zatím ještě nevím,“ odvětil. „Víš co? Co jsi potřebovala vidět, už víš. Vrať se ke mně na zasedání Strany, uděláme z toho mimořádný bod programu. Nech mě, ať to oznámím, až bude vhodná chvíle.“

Lili seděla mezi lidmi v sále, ale robotka Kateřina byla hned vedle Tomáše za předsednickým stolkem. Ten ale nespěchal. Neměla bych jeho trpělivost, ale dělal jako by o nic nešlo a do debaty o dalším útoku České televize proti naší bance nezasahoval. Jeden komentátor nedávno vypočítal, že naše banka nemá dost rezerv, aby dokázala vyplatit střadatele, kteří jí svěřili své peníze – jako kdyby kterákoliv jiná banka měla více rezerv než povinná dvě procenta a žádná by takový run na banku se ctí neustála.

Mohli bychom nad tím mávnout rukou, protože u nás to nebyla pravda. Naše banka svěřené peníze neinvestovala, pouze spravovala – a jednorázově bychom mohli vyplatit třeba všechny.

Mohli bychom nad tím mávnout rukou, ačkoliv hrozilo, že ta poťouchlá zpráva způsobí lavinovité vybírání hotovosti z banky – a několik tisíc lidí si objednalo výplaty svých peněz v hotovosti.

Mohli bychom nad tím mávnout rukou, kdyby naši banku neobsazovala Česká policie přepadovým komandem těžkooděnců. Spíš to tedy vypadalo na dobře připravenou akci voldemortů. Policie obsadí banku, Česká televize to posvětí zpochybněním její důvěryhodnosti – což je ovšem třeba udělat ještě před policejní akcí. Opravdu spolu tyto dvě akce souvisí? Musela by to být velká náhoda, kdyby nesouvisely.

Co ale uděláme?

Celé vedení Strany Nadace Katuška se klonilo k názoru, že to bez odezvy nechat nemůžeme, ale chyběla nám jednota výběru vhodných prostředků. Katuščiny Noviny budou naše čtenáře informovat, ale i tak bude informovaných nepatrná menšina. Donutit Českou televizi, aby to uvedla na pravou míru? Bez soudu to asi nepůjde a obrátit se na soud? To bude trvat dlouho a jak již z jiných případů víme, účinek bývá minimální a nezaručený.

Konečně požádal o slovo Tomáš.

„Útok České televize je jen praktická předehra k závažnějšímu útoku České Policie, který právě probíhá. Banka Svornost je v této chvíli obsazená policií a prakticky vyřazená.“

„To snad není pravda!“ ozvalo se s pléna.

„Jak si to mohli dovolit?“

„To je katastrofa! Tím nás potopili!“

Samozřejmě všichni věděli, jaké plány jsme s bankou měli – a ty se teď v očích všech potápěly.

„Není to tak zlé,“ pokračoval Tomáš klidněji. „Zloději přecenili svůj lup. Obsadili pobočky i centrálu, ale nikde nenajdou ani korunu. Hotovost máme ukrytou lépe. Nějaké vodítko by jim mohli poskytnout naši bezpečáci, kteří rozváželi hotovost po pobočkách, ale ani ti nevědí, kde máme trezory. Hotovost vždycky přebírali v překladišti, ale to je nenápadná budova, kam peníze z hlavních trezorů přesouvala další parta. Tu ale policie nedostala a těžko někdy dostane.“

„Ale centrála s počítači...“ ozval se kdosi.

„Počítače jsou vícenásobně zálohované,“ ujistil všechny Tomáš. „V obsazených budovách v této chvíli všechny zobrazují výstrahu, že do systému pronikly nepovolané osoby a počítače jsou zablokované – ani největší policejní odborník je nepřiměje spolupracovat. Zastoupí je záložní systém na skrytém místě a banka bude pracovat dál.“

„Dobře, ale která banka...? Ta obsazená policií?“

„Banka Svornost zřejmě přišla o budovy i o personál, ale její podstatná část není a nikdy nebyla v budovách. Jediný problém je v této chvíli výběr hotovosti. Dnes máme zaznamenaných šest set osm žádostí o výběr hotovosti. Kdybychom je neuspokojili, vypukne panika – ale na pobočkách obsazených Policií to nejde. Musíme těm lidem objednanou hotovost doručit sami, jinak jsme skončili.“

„Jak si to představuješ?“

„Jednoduše,“ řekl Tomáš. „Klienty si rozdělíme na dvě skupiny, panikáře a rizikové. Panikáři jsou ti, kdo zpanikařili – předpokládám, že jich je většina. Když jim přímo doručíme jejich peníze, upokojí se a nebudou nás pomlouvat, ani proti nám podnikat žádné ztřeštěné akce. Rizikoví jsou policejní agenti. Těm nebudou stačit peníze, ti potřebují šířit paniku. A když jim peníze doručíme, půjdou po doručitelích. Peníze máme na bezpečném místě, ale musíme je před policií utajit. Takže si musíme zavést a dodržovat některé prvky konspiračního chování, aby si nás policejní agenti nevyčíhali.“

„Jak to chceš ale doručovat?“

„Normálně, poštou,“ usmál se Tomáš. „Ale pozor! Každou zásilku by měl odesílat někdo jiný, z jiné pošty a protože jsou pošty hlídané kamerami, budeme je muset nějak dočasně vyřadit.“

„Ale jak? Vy to snad umíte?“

„Požádáme o pomoc Svobodu světu, pomohou nám s tím.“

„Vy je znáte? A máte na ně spojení?“ ozval se někdo zděšeně.

„Postačí uveřejnit na webu naší strany, co se stalo s bankou Svornost. Ale možná to ani nebude potřeba. Organizace Svobodu světu už to určitě ví a může se stát, že nám nabídne svoji pomoc sama. Podle toho, co už víme, můžeme očekávat i její vlastní protiakci.“

„A když ne?“

„Pak na náš web umístíme otevřenou žádost o pomoc. Nemusíme uvádět podrobnosti, hoši ze Svobody světu si jistě sami zjistí, oč jde.“

„To se ale dozví i Česká policie!“

„Ta o přepadení Svornosti ví tak jako tak. Ale žádost o pomoc se nedá vykládat jako spojení, nemohou nás kvůli tomu hnát před soud. Teď jde hlavně o to, jak doručit peníze těm, kdo si je objednali nebo si je objednají.“

*****

Rozjeli jsme tedy akci doručování peněz těm, kdo si je objednali. Bylo k tomu třeba několika dobrovolníků, aby dokázali podat na více poštách za co nejkratší dobu co nejvíce zásilek. Kontakt na Svobodu světu jsme nechali na Tomovi, který se toho iniciativně ujal – nevím, kolik lidí vědělo, jak snadný úkol to pro něho bude, ale mnoho jich asi nebylo. Dobrovolníků na odesílání peněz se našlo víc, takže jsme první fázi mohli zahájit ihned.

Tomáš slíbil dopravit peníze z tajných sejfů. Jako první předávací místo jsme zvolili Koleje Katuška, ale každé další předávání mělo být jinde, abychom na sebe nepřitahovali pozornost policejních agentů.

Současně jsme se rozhodli nahradit Katuščiny Noviny elektronickou verzí, šířenou pomocí šintei. Papírové noviny byly příliš zranitelné bojůvkami vandalů, které nechává státní Policie benevolentně řádit, pokud je sama neorganizovala. Mohla by je ostatně přímo zlikvidovat. Skoro najisto bych očekávala, že další úder přijde proti nim a rozhodli jsme se proto voldemorty předejít. Policie může elektronické noviny zlikvidovat jen když zná provozovatele – což v případě šintei není tak jednoduchá záležitost. Operační systém šintei adresy ani cesty zásadně neprozrazuje a žádný odborník nemá šanci vytáhnout z nich nějaké údaje. Jednoduché vyvolávání multimediálních stanic neznamená, že jsou na ráně, jako většina serverů na internetu. Navíc to byla prakticky jediná cesta, jak noviny ještě více rozšířit mezi lidi. Stačilo rozeslat uživatelům šintei návod, jak si Katuščiny Noviny vyvolat, aby se spustilo nejmasovější médium v Čechách.

Bohužel to málem připravilo o práci naše tiskaře, ale po krátké poradě s Vojtěchem jsem se rozhodla využít tiskárnu pro tisk návodů k šintei a zlaari, kde černobílé provedení stačilo a tiskaře by to zaměstnalo.

Redakce Katuščiných Novin se nezměnila. Šéfredaktorka Manča Bělíková zvládla odlišné médium skvěle. Psaní článků zůstalo shodné, jen přibylo více obrázků a videozáznamů, které se na papír nevejdou.

Velkou nevýhodou šintei byl způsob zobrazování promítáním na stěnu, vyžadující zatemněnou místnost. Naštěstí jedno z prvních videí elektronických Katuščiných Novin upozorňovalo čtenáře na brýle zlaari, které si mohou zájemci koupit jako doplněk šintei i samostatně. Stačí navštívit elektronický šintei-obchod, kde je výběr z desítek barevných i tvarových variant. Podobně se tam dají koupit šintei pro děti. Nejsou sice nejlevnější, ale pokud vaše dítě častěji telefonuje, vrátí se vám ta investice brzy v nižších telefonních poplatcích. Navíc se na dětském šintei dnem zletilosti aktivuje volební aplikace a na kontě se objeví vrácená částka za šintei, takže předčasné zakoupení dětských šintei nebude pro rodiče velká finanční ztráta. A konečně další možnost – pomocí brýlí zlaari a redukce pro USB konektor se dají pohodlně promítat DVD filmy a videa. Nejsou sice v lepší kvalitě než klasické filmy na PC, ale kvalitnější než v televizi a můžete si tak prakticky kdekoliv vychutnat filmy bez reklam, což také není marné.

Nákupy jsou v šintei-obchodu snadné. Máte-li na kontě peníze, najdete si v nabídce zboží, jako u každé transakce potvrdíte objednávku scanem oka a šintei se postarají o zbytek – zboží brzy přijde poštou.

Volební a peněžní aplikace jsou vázané na počáteční nastavení na oko majitele. To se dá uskutečnit pouze na matrikách, ale muselo by se tak jako tak nastavovat při dosažení zletilosti, kdy má občan nárok na šintei zdarma. Nastavení na dětské oko se v dospělosti nemění a dětem se tak umožní naučit se zvládat zacházet s vlastním kontem – kde o výši kapesného rozhodují rodiče.

*****

Ačkoli banku Svornost obsadila Policie, šintei fungovaly dál. Policejní mluvka ve všech televizích přičinlivě blekotala své pohádky o zajištěných miliardách, které měly být údajně vyvezeny do zahraničí, jenže pro to neměla důkazy. Strana Nadace Katuška naopak v Parlamentu interpelovala ministra vnitra a doporučila mu, aby se za ten incident omluvil a potrestal toho, kdo tu provokaci zorganizoval – pokud jím není on sám.

Ministr vnitra na interpelaci mlživě odpověděl, že na vyhodnocení této akce je ještě příliš brzy, nicméně že byla »naprosto standardní«.

„Dosud je zpracováno teprve dvě stě stran spisů!“ tvrdil.

Odmítl ale upřesnit obsah těch spisů s odvoláním na nebezpečí maření vyšetřování. Navrhované propuštění zatčených na kauci samozřejmě odmítl z důvodu »nebezpečí jejich útěku do zahraničí«.

Katuščiny Noviny ve své elektronické podobě zatím oznámily, že policejní akce naprosto selhala. Zabavené hotové peníze nestojí za řeč, na pobočkách se jich skladovalo zanedbatelně, aby se snížilo riziko loupeží. Policie proto dopadla stejně jako případní lupiči – fiaskem. Všichni, kdo si hotovost objednali, ji už v pořádku dostali. Pobočky obsazené policií to sice zajistit nemohly, ale peníze všem přišly do poslední koruny poštou. Problémy se objevily naopak na straně příjmu. Po dobu policejní zvůle nemůže banka přijímat platby v hotovosti a kdo potřebuje nějakou hotovost na svůj šintei-účet vložit, má do ukončení policejní zvůle smůlu.

„Buďte při výběru hotovosti opatrní!“ varovaly Katuščiny noviny. „Kdo si ze svého konta vybere veškeré finanční prostředky, zbaví se možnosti plateb pomocí šintei! Některé obchody mají s přijímáním hotovosti problém. Podle zákona musí hotovost při překročení zákonné částky odmítnout a jedinou cestou je pak použití služeb jiných bank – počítejte ale s vysokými poplatky za příjem nadlimitní hotovosti, za vedení účtů i za transakce.“

Nezdálo se, že by vznikla panika a že by si lidé hromadně peníze vyzvedávali, jak většina médií napjatě očekávala. Zdálo se, že je to spíš jejich zbožné přání. Panika ohledně šintei by se jim zjevně hodila.

Po srovnání zpráv Katuščiných Novin s ostatními médii – vždycky šlo jen o tvrzení proti tvrzení – lidé zaujali vyčkávací postoj. Šintei zatím fungovaly bez problémů, pro obchodníky byly výhodnější než platby v hotovosti. Kdo si přál bankovky, mohl je mít, ale otázka byla, co si s nimi počne.

Klasická česká opatrnost tentokrát opět slavila úspěch.

*****

Další olej do ohně přilila webová stránka Svobodu světu, kde se objevil rozbor přepadení banky Svornost. Z přiloženého zvukového záznamu tajného telefonického jednání mezi premiérem a ministrem financí vyplynulo, že si tuto akci u České policie vyžádalo ministerstvo financí. Ministr v rozhovoru velice emotivně argumentoval, že banku Svornost je nutné »zničit za každou cenu, dříve než rozvrátí ostatní banky a tím celé hospodářství«.

Ministr financí na pohotově svolané televizní tiskové konferenci spatra prohlásil, že na nelegální pomluvy reagovat nebude. V dalších minutách pak vášnivě obhajoval policejní obsazení banky Svornost. Prohlásil, že tato akce zachránila náš hospodářský rozvoj a už proto byla plně oprávněná.

„Však tam naše Policie něco najde!“ prohlásil na závěr.

Tisková konference se vzápětí objevila i mezi videozáznamy Katuščiných Novin, jenže doplněná o komentář, hodnotící přístup ministra financí jako ignorantský a lživý.

„Kdyby Policie v bance Svornost něco našla, byla by mnohem úspěšnější než Američané při hledání zbraní hromadného ničení v Iráku – těm se tam nic podstrčit nepodařilo. Právem se ale obáváme, že se jedná o stejně vylhanou akci, naštěstí v našich podmínkách bez milionů nevinných obětí.“

Závěrem se zde objevil rozhovor s dosud neznámým členem organizace Svobodu světu.

„Ano, ministrův telefonní hovor jsme poslouchali nelegálně,“ přiznal beze stopy lítosti. „Nač ale strkat hlavy do písku? Policie přece stejně nelegálně bez svolení soudu odposlouchává telefonní hovory – kromě telefonů šintei, kde to není tak snadné. Odposlech ministra nebyl legální ani morální, ale pravdivý, to ministr nemůže popřít. Ta svévolná akce Policie nic nezachraňovala, jen se pokusila zničit platební systém šintei a oba ministři, financí i vnitra, by se za ni měli zodpovídat před soudem. Pokřik o nemravnosti je ze strany vládních kruhů pokrytecký. Ano, použili jsme stejně nemravný odposlech, jako vláda a Policie. Zamyslete se ale raději nad morálkou zloděje, který na celé kolo křičí o chytání jiných zlodějů!“

Několik českých hackerů se pod vidinou štědré odměny pokoušelo najít server stránky Svobodu světu, ale tentokrát narazili na těžší oříšek než se zdálo. Ačkoliv byly nepřetržitě dostupné, stěhovaly se ze serveru na server a přitom se daly těžko vystopovat. A kdo je přece objevil, nevěřil svým očím. Nalezl je na posledních místech, kde by je čekal – na služebním serveru ministerstva vnitra a financí – kde je samozřejmě při důkladném pátrání nikdo nenašel.

Většina českých hackerů se ale novému sportu nevěnovala. Ne že by nepolapitelnou stránku považovali za bezvýznamnou, ale štvanice na ni se příliš podobala udavačství a sami hackeři se začali odtahovat od těch, kdo se toho účastnili – zejména když se tam brzy objevil i seznam těchto „lovců“.

Odhalený hacker ztrácí na ceně stejně jako odhalený špion.

Většině lidí to bylo jedno. Šintei fungovaly a hotovost potřeboval málokdo. Ti, kdo si ji spěšně vybrali, si ji buď rychle zase uložili, nebo se pokoušeli platit hotově, aby se těch papírků zbavili. Obchodníci se museli nešikovných papírků zbavovat sami a i když to také byly peníze a zákony nedovolují jejich odmítání, byla s nimi práce navíc – a ke všemu ztrátová.

Kdo by o to stál?

*****

„To je přece jasný případ pro právníky!“ usoudil pan Jamanami Kacuie, když se dozvěděl, co se v Čechách stalo.

Nadace Katuška koncem týdne uvítala vzácnou návštěvu z dalekého Japonska. Pan Kacuie byl v Čechách již podruhé pomáhat po právnické stránce. Málokdo tušil, že jde o robota, ale kde policie podniká tak protiprávní akce, není pro cizince bezpečno a nemělo smysl riskovat.

Přivítali jsme pana Kacuie nejprve na vesnici u Františka, kde přistálo jeho kaičen-piko, pak na kolejích Katuška, kde jsme ho ubytovali. Několik dní pak strávil prohlídkami pamětihodností Prahy – tak zněla oficiální verze, kdyby se na jeho pobyt někdo zeptal.

Co se odehrálo pak, vypadalo jako blesk z čistého nebe.

Japonská banka Koujou se obrátila na mezinárodní arbitráž se stížností proti České republice kvůli maření investic v bance Svornost, své pohledávky odhadla na sto miliard českých korun a trvala na okamžitém odškodnění.

„Tohle nemůžete vyhrát!“ byla první slova českého advokáta, který se dostavil na první jednání.

„Tuhle kauzu prohrajete a nebude to poprvé,“ věštil japonský zástupce. „Jednání vaší Policie je flagrantní porušení mezinárodního práva i vašich českých zákonů.“

„To je nepřípustné vměšování do našich vnitřních záležitostí!“ kohoutil se český zástupce.

„Japonský podíl v bance Svornost není česká vnitřní záležitost,“ tvrdil sveřepě Japonec.

„Chystali jste se nelegálně vyvézt úspory našich občanů do Japonska!“ zaútočil český advokát.

„To je nepodložené tvrzení,“ pokrčil rameny Japonec. „Vývoz českých peněz do zahraničí vám u ostatních bank nevadil, proč jste se zaměřili na Svornost, která žádné zisky do zahraničí nevyvážela?“

„Jak to – nevyvážela? Jde snad o sto miliard českých korun, ne?“

„To je jen vyčíslení našeho zmařeného podílu,“ odvětil klidně Japonec. „S vyvážením zisku to nemá nic společného. Podlamujete důvěru v japonskou serióznost, které si ceníme víc než mrzkého zisku.“

„Důvěra za sto miliard korun?“ odvětil uštěpačně český advokát.

„Ceníme si ji na víc, ale protože známe tíživou českou bilanci, omezili jsme se na tuto částku,“ uklonil se lehce a přitom značně prkenně Japonec. Nebylo ani znát, zda to řekl vážně nebo ironicky.

Česká média se okamžitě pustila do Japonců jako nikdy předtím, padala ostrá slova jako »japonští piráti« a vyděrači, ale ke všeobecnému překvapení dopadla arbitráž v neprospěch České republiky. Japonci vzápětí zdvořile, ale velice důrazně požádali o omluvu ode všech médií.

„Arbitráž dopadla jak dopadla, protože právo nebylo na české straně,“ řekl pan Jamanami Kacuie v interview pro Katuščiny Noviny. Ve videu hovořil česky s lehce cizím přízvukem, ale srozumitelně. „Češi si musí zvyknout, že česká metoda loupení, spočívající v obsazení cizích majetků policií, není v mezinárodním měřítku přijatelná. V krajním případě mohou zaplatit i nepodložené urážky, a to ne zrovna levně, my si naší cti ceníme hodně vysoko,“ pokračoval klidně.

„Katuščiny Noviny vás neurážely!“ připomněla mu Manča.

„Také je u mezinárodního soudu žalovat nebudeme,“ odvětil Jamanami Kacuie klidně. „Ale jiné noviny a televize nás soustavně poškozovaly. Buď se tedy omluví, nebo zaplatí. Máme jejich soupis se všemi urážkami, žádná redakce se z toho bez omluvy nevykroutí.“

Nebylo to přímé vyhrožování, jen trochu zastřené, ale účinky se brzy dostavily. Česká média se jedno po druhém omluvila. Bylo sice znát, že je to se skřípěním zubů, ale Jamanami Kacuie to v dalším interview velkoryse přijal s tím, že tuto záležitost považuje za smírně vyřešenou.

Já jsem měla samozřejmě zájem dozvědět se něco víc, proto jsem se pana Kacuie zeptala osobně – nemusela jsem ho ani shánět, spojila jsem se s ním přímo do Japonska.

„Jak se vám podařilo tu arbitráž tak hladce vyhrát?“ zajímalo mě.

„To máte tak, Káťo,“ odpověděl. „Arbitráže nejsou spravedlivý systém. Spory rozhodují vždy tři arbitři. Jednoho si vybere strana žalobce – ten bude nejspíš hájit její zájmy. Druhého arbitra si zvolí strana žalovaná, aby ji hájil a tito dva se musí shodnout na třetím. A protože se ti tři na závěru nemusí shodnout a o výsledku se hlasuje, rozhoduje arbitráže ten třetí. Arbitr musí být mezinárodně schválený a donedávna je měli pod kontrolou voldemorti, proto arbitráže dopadaly vždy ve prospěch voldemortů. Toho jsme si byli vědomi a proto se Učitel zasadil o to, aby se mezi mezinárodně uznávané arbitry dostalo i pár Virtuálů. Pak stačí za toho třetího, formálně nestranného, vybrat našeho člověka.“

„Dobře, ale většina arbitrů jsou voldemortí slouhové, nebo ne?“

„Většina ano,“ připustil pan Kacuie. „Ale naši lidé se arbitrážím začnou vyhýbat, kdykoliv očekáváme, že je budeme potřebovat pro naše záležitosti. V kritické chvíli se stane, že si naši protivníci nemají z koho vybírat – většina volných arbitrů jsou Virtuálové a pár poskoků snadno vyřadíme – nezapomeň, že jeden z arbitrů je vždycky už od počátku náš a má přehled, kterým se musí vyhnout. A je to poměrně snadné – na každého voldemortího arbitra víme několik případů, kdy nerozhodovali nestranně, takže je s poukazem na ně odmítneme. Působí to docela věrohodně. Naopak očekáváme, že i naši protivníci odmítnou naše lidi – ale jak říkám, Virtuálové se běžným kauzám vyhýbají, aby byli v kritické chvíli v hojném počtu volní. Ve chvíli, kdy se žalobce a žalovaná strana dohodnou na třetím arbitrovi, je prakticky rozhodnuto – tak to bylo i předtím. Vtip je v tom, že voldemorti nevědí, který arbitr je Virtuál a obvykle jsou na omylu, že všechno dopadne jako vždycky – tedy hladce pro ně. Celá arbitráž je pak prakticky fraškou. Nikdo je nekontroluje, neznají odvolání, dělají se jen kvůli dojmu na veřejnost.“

„To ale není zrovna spravedlivé!“ podotkla jsem.

„Cožpak to tvrdím?“ souhlasil pan Kacuie. „Voldemorti přesně tak arbitráže vymysleli. Vypadají nestranně, ve skutečnosti pomáhají ovládat svět. A dlouho se jim to dařilo – Virtuálů je i dnes mezi arbitry nepatrná menšina, ale pro naše kauzy velice důležitá.“

„Takže proti nim používáme jejich vlastní špinavé metody?“

„Voldemorti arbitráže nevymysleli jako nástroj spravedlnosti, ale přesně naopak,“ vzdychl si pan Jamanami Kacuie. „Jenže v dnešní době se jim nevyhneme. Kauzy, ve kterých rozhodují Virtuálové, jsou aspoň spravedlivější než ostatní. Rozhodují nestranně, aby je nikdo neobvinil ze zaujatosti. Pokud nejde o zájmy voldemortů, chovají se tak i ostatní arbitři, jenže když jsou jednou stranou arbitráží voldemorti, a to je ve většině případů, rozhodují vždy v jejich prospěch.“

„Co arbitráže mezi dvěma voldemorty?“

„Voldemorti se obvykle včas dohodnou mezi sebou, ale pokud ne, pak stačí podplatit jen jednoho – toho třetího...“

„To je ale svinstvo! A co až voldemorti zjistí, že jsou Virtuálové i mezi jejich uznávanými arbitry...?“

„Máš pravdu, mohli by je eliminovat,“ připustil. „Předpokládá to ale, že je poznají a zatím se jim to příliš nedaří. Pravda, Vojtěch nás už upozornil na nebezpečí odhalování robotů detektory, vyvíjenými firmou IBM, ale není to zatím tak horké. Každý arbitr má u sebe přinejmenším notebook v aktovce a to zatím detektory neodliší. Zakazovat notebooky si dovolí snad jen Česká Policie, ale ne mezinárodní organizace. Kdyby to hrozilo, museli bychom místo robotů posílat osobně virtuály.“

„Ale co chitkony?“ napadlo mě. „Ty to nedetekuje?“

„Tím si není jistý ani Vojtěch, ale to není takový problém,“ ujistil mě pan Jamanami Kacuie. „Nemají všichni Virtuálové chitkon trvale implantovaný pod kůží, většina pořád nosí chitkon v hačimaki a není problém vložit jej do jiných pokrývek hlavy – do klobouku, basebalové čepice, indického turbanu, anebo jen tak do náplasti... lidé nosí na hlavě ledacos. Chitkon se vejde i do brýlí. Na nose je to sice trochu dál od mozku, ale zvýšená citlivost a výkon to dožene. V případě potřeby není problém chitkon odložit s osobním notebookem – a pak nic nepoznají ani machři od IBM.“

„Pokud nejde o implantovanou verzi,“ povzdychla jsem si. „My přece chitkon odložit nemůžeme.“

„Vy také nikdy nebudete dělat arbitra,“ ujistil mě.

„Po tom ani netoužím... ale co kdyby někdy uspořádali opravdu velkou štvanici na všechny Virtuály..?“

„Kdyby k tomu došlo a kdyby na to hromadně použili detektory IBM, museli byste se držet stranou,“ připustil Kacuie. „Ale nemyslím si, že by to v současnosti hrozilo.“

„Musíme se ale připravit i na to,“ dodala jsem a rozloučila se.

Ano, člověk nikdy neví...

*****

Převrat

Prohraná stomiliardová arbitráž se nedala zamést pod koberec. Strana Nadace Katuška podala trestní oznámení na ministra vnitra, že loupeživým zásahem Policie poškodil Českou republiku o sto miliard korun, za což by se měl zodpovídat před soudem. V dřívějších dobách, kdy ho před stíháním chránila poslanecká imunita, by to bylo prázdné gesto, dnes to ale vypadalo úplně jinak – a pro ministra vážněji.

Policie mezitím připravila pro státního zástupce podklady pro obžalobu členů banky Svornost, jenže hned na první stání přišel v roli jejich obhájce pan Jamanami Kacuie, který jako podklady přinesl výsledek arbitráže. Podle ní nedošlo k žádnému pochybení ze strany banky Svornost ani Japonska, ale k loupežnému aktu České Policie – a role žalobců a žalovaných se obrátily.

Pan Jamanami Kacuie jen tak jako mimochodem prohlásil, že Japonci při poženou okamžitě k mezinárodnímu soudu, pokud České soudy nezajistí spravedlivý soudní proces. Byla to trochu hra va bank, na spravedlivý soud bychom se nemohli spoléhat ani u mezinárodního soudu, jistě byl prolezlý voldemorty i jejich poskoky, ale může být dobré protivníka předem trochu postrašit.

Ukázalo se, že pan Jamanami Kacuie zná české právo lépe než advokáti pana ministra i sami soudci. Postupně je argumenty zatlačoval do obrany, až nakonec soudcům nezbylo než vynést rozsudek. Ministra odvedli rovnou do vazby, ačkoliv se na místě odvolal, zatímco vězněné zaměstnance i ředitele banky Svornost museli zprostit křivého obvinění a propustit. Bylo to na poslední chvíli. Byli téměř na pokraji odhalení, že nejde o lidi, ale o roboty. Ve vyšetřovací vazbě neměli totiž přístup k zásuvkám elektrického proudu a i když se snažili maximálně šetřit, měli baterie téměř vybité.

Ještě než dorazili do centrály banky Svornost, aby ji převzali od policie, přišli před vchod první zájemci o vložení papírových peněz na konto šintei. Mohla za to Manča Bělíková v redakci Katuščiných Novin ve své reportáži o průběhu soudního jednání. Reportérů se soudu účastnilo víc, ale všichni ostatní se těšili na odsouzení obžalovaných, ne na nečekaný pád ministra. Lidové noviny dokonce dopředu uveřejnily zprávu o odsouzení manažerů Svornosti a trapně se pak vymlouvaly, že »všechno tomu nasvědčovalo«, aby nemusely přiznat, že sprostě lhaly. Manča se od soudu vrátila jako jediná spokojená a hned také upravila reportáž na úvodní stránku Katuščiných Novin. Slibovala zájemcům brzké otevření banky Svornost pro vkládání peněz na konto šintei.

Znovuotevřením Svornosti to neskončilo, Nadace Katuška mezitím připravila další referendum. Občané by měli rozhodnout o pádu vlády, která se pokusila sáhnout na jejich peníze, jak dokazuje arbitráž. Byl to přece komplot mezi ministrem financí a vnitra a premiér se v takovém případě nemůže nejapně vymlouvat, že netušil, co vyvedli ministři jeho nejvýznamnějších ministerstev – ergo celá vláda je ve své podstatě loupeživá a premiér za ně zodpovídá.

„Ministr vnitra se odvolal, ale v co vlastně doufá? Že vyšší soud pod stejnými důkazy rozhodne jinak?“ hlásala Manča Bělíková. „Může nanejvýš zdržovat, spravedlnost již neovlivní!“

„Vzpomeňte si, občané, jak Poslanecká sněmovna hlasovala! Partajní poslanci hlasovali vždy opačně než vy sami a jejich rozhodnutí napravovala referenda. I tu poslední změnu volebního zákona poslanci odložili! Není i to důvod předčasně ukončit jejich působení?“

Pro ty, kdo se ptali, co dál, připravila návod, jak co nejlépe volit.

„Volební aplikace je v činnosti trvale a každý občan může dát své hlasy těm, komu důvěřuje. Pozorně si projděte seznamy kandidátů jednotlivých stran, jsou v přehledném seznamu včetně tabulky, jak kdo v poslední době hlasoval. Můžete své hlasy rozdělit již teď – kdo si to rozmyslí, nebo časem zjistí, že svůj hlas věnoval někomu, kdo zklamal, může svou volbu kdykoliv změnit. Na seznamu kandidátů bude brzy vidět, kteří z nich budou zvoleni, kdo má k tomu blízko a kdo důvěru občanů nemá. Kdyby toto referendum rozhodlo o pádu vlády, nastoupí vámi zvolení poslanci do Parlamentu ihned. Uvažujte ale dobře, komu svou důvěru dáte. Těm, kteří zklamali, nebo těm, kdo hlasují podobně jako byste hlasovali vy sami?“

Návod byl obsáhlý, ale občané si začali volby nanečisto zkoušet již teď a brzy se ukázalo, že by současné vládní strany po nových volbách neměly sílu ani na blokování ústavních zákonů. Podle mě měla na tu změnu největší vliv ztráta informačního monopolu voldemortů, kterým se až dosud dařilo lidi tak skvěle balamutit. Katuščiny Noviny byly zdarma, vždy po ruce a lidé si navíc všimli, že jejich zprávy jsou věrohodnější. Ani rubrika označená jako Bulvár nebyla tak vlezlá, spíš byla decentnější a bez vymyšlených skandálů, ačkoliv lidem i nadále přinášela tolik žádaný pohled na život celebrit. Žádný div, že prodej papírových novin a jejich náklady klesaly pod ekonomické minimum a z dříve všemocného tisku se staly omezené stranické magazíny.

Ani klasické televizní vysílání lidi tak nelákalo. Ukázalo se, že součástí Katuščiných Novin je slušně zásobená filmotéka, odkud se dají kdykoliv do brýlí pouštět filmy podle vlastního výběru, bez poplatků a reklam. Obraz se dal skvěle sledovat i v posteli, navíc si lidé všimli, že brýle zlaari mají lepší obraz než televizní obrazovky včetně HDTV. A kdo chtěl, mohl si film pouštět i přes adaptér na televizoru. Každý si mohl stejně jako filmy vybírat i zprávy – textové jako v papírových novinách, ale i televizní videa ve výběru, který jim papírové noviny jen tiše záviděly. Zprávy Virtuálů byly rozmanitější a přitom věrohodnější než od světových zpravodajských agentur. Žádný div, že televizní kanály, svázané pevnými vysílacími časy a plné necitlivě vkládaných a často klamavých reklam, rychle ztrácely diváky.

Ale lidé si rovněž všimli srozumitelných komentářových pořadů k aktuálním událostem a besedy s lidmi. Některé jsem sestavovala já, jiné Manča Bělíková, ale komentátorů jsme měli brzy víc.

Návštěvníci Kolejí Katuška se mohli odreagovat i v přitažlivém pořadu, nazvaném Český Hyde Park. Diskutovat mohl kdokoliv, kdo se do pořadu přihlásil a o čemkoliv. Nikdo si nemohl stěžovat, že nedostal prostor k vyjádření. Do studia Kolejí Katuška jsme pustili každého, ať už chtěl diskutovat, reagovat na komentáře, nebo vést monolog. Všichni si ale museli zvykat, že jejich názory uvádíme na pravou míru už ve chvíli, kdy je diskutující vysloví.

Pochopitelně se nám tam vyrojilo plno zneuznaných věrozvěstů, voldemortích poskoků i obyčejných žvanilů, ale každý musel předem počítat, že ho doplníme naším komentářem. Málokoho jsme nechali mluvit bez reakce. Některé jsem až litovala, jak se zoufale, ale marně snažili své bludné názory prosadit proti lépe připraveným Virtuálům. Kdo nás znal, už dávno věděl, že jsme vždy lépe připraveni na všechno, s čím kdo přijde, ať se to týká politiky, náboženství i vědy. Návštěvníci Katuščiných Novin si mohli v Hyde Parku vybrat, komu věnují pozornost a koho odsoudí k monologům bez diváků. Prostor k vyjádření jsme zaručili a dali každému, ale zájem si musel každý získat sám.

Nejoblíbenější byly hromadné diskuse. Vyhlásili jsme vždy téma a počkali, až se přihlásí osm – deset diskutujících. Jeden moderátor je usměrňoval, aby se dostalo na každého, a diskutoval mezi nimi aspoň jeden Virtuál. Bylo to zajímavější než monology a lidé brzy pochopili, že moderátor sice přiděluje slovo nestranně, ale někdo z diskutujících svou úrovní vyčnívá nad ostatní. Na jeho vstup se pak diváci obzvlášť těšili. Už proto, že velice často vyjadřoval totéž, co si lidé sami mysleli.

Někoho napadlo označit ho za tribuna lidu, což se rychle vžilo.

Za těchto okolností nemohli mediamachři doufat, že budou lidi dál tak ohlupovat, jak si v posledních desetiletích zvykli. Jejich pořady sledoval málokdo a kdo se nedal odradit pevnými časy, mohl si srovnat úroveň televize s úrovní Katuščiných Novin – a tak u starých televizí zbyli jen skalní příznivci vládních stran, jejichž počet se zvolna snižoval.

Mediamachři pozdě pochopili svou poslední šanci – následovat příkladu Katuščiných Novin a přesunout pořady na internet, kde nebyly omezované časem. Bylo už pozdě. Naše zpravodajství, diskusní kluby i filmotéka si mezitím vybojovaly pevné místo v seznamech oblíbených pořadů většiny lidí. Měli jsme lepší pořady, lepší systém indexů, ale především – lidé pochopili, že z nich neděláme pitomce.

Referendum o pádu vlády proběhlo za těžké kanonády zbylých médií, spojených ve snaze zachránit co se dá a očernit Stranu Nadace Katuška, kde to jen šlo. Problém byl, že média již neměla monopol na informace ani patent na rozum. Šintei měl kdekdo a brýlí zlaari jsme poslední dobou prodali víc než bylo v Čechách televizorů. Naše pořady hrály s lidmi na rovinu a tendenční diskuse dosavadních mediamachrů se s našimi nedaly srovnávat. Nejvíce působilo, že jsme protivníkům neustále nabízeli rovnou diskusi, na kterou si oni netroufali, zatímco oni nás do svých předem pečlivě sehraných pořadů zásadně nepouštěli.

Výsledek referenda dopadl podle našeho očekávání. Osmdesát procent registrovaných voličů bylo pro ukončení současného volebního systému i se současnou vládou. Naši kandidáti získali v Parlamentu většinu nutnou k prosazování zákonů podle našeho gusta. Velkoryse jsme nabídli koalici menším stranám, které se díky novému volebnímu systému dostaly do Parlamentu a jejichž program nešel otevřeně proti našemu, jako u dosavadních. Spolu s nimi bychom měli ústavní většinu – kdyby ten pojem neztratil smysl zákonem o schvalování ústavních zákonů výhradně všeobecným referendem.

Prezidentu nezbylo nic jiného, než aby s kyselým výrazem ve tváři slíbil pověřit sestavením nové vlády Kateřinu Davienovou. Nedalo se nic dělat, budu se muset vypravit do Čech převzít funkci premiérky. Nebylo by dobré, aby úřad přebírala robotka. Kdyby se to provalilo, byl by to skandál, jaký si při současné situaci rozhodně nemůžeme dovolit. Jak říkají Japonci – kredit se ztrácí snadno.

Doufám aspoň, že už mi nehrozí zatčení.

*****

„Poslyš, Vojtíšku, jak mi vysvětlíš, že tvé roboty ve vězení za celou dobu neodhalili? Zajímalo by mě to!“ vyzvídala jsem na synkovi, když jsme s Marcelem balili zavazadla na návštěvu Čech.

„Taky jsem si říkal, že to bude pěkné pozdvižení!“ zasmál se. „Trochu by nám to vadilo, naštěstí se nic takového nekonalo. Nejvíc to hrozilo při vstupní zdravotní prohlídce, ale doktor ji mimořádně odflákl a po ní to bylo víceméně v suchu.“

„Jak vám chutnala vězeňská strava?“

„Ani nevím, roboti nemají chuť. Ale pojídali to odevzdaně, aby nebudili pozornost, jenže to po chvíli stejně splachovali do záchodu.“

„A co spoluvězni?“

„Ve vyšetřovací vazbě jsme byli jen samí roboti z banky. Většinu jsem měl já, jednoho František, žádný skutečný člověk mezi námi nebyl. Naštěstí se nikdo nezdržoval se zatýkáním ženských na přepážkách.“

„Takže si myslíš, že to nikdo nepoznal?“

„Věřím tomu,“ usmálo se dítě. „Jen si nejsem jistý, jestli to bylo díky dokonalosti robotů nebo liknavosti lidí.“

„To první by bylo výhodnější, znamenalo by to nemalou výhodu i pro příště, zatímco lidé by mohli zpozornět,“ uzavřela jsem to.

„Tak to máme stejný názor,“ souhlasil Vojtíšek.

„Ale pro jistotu poletíme do Prahy,“ dodala jsem. „Kromě toho bych chtěla být při tom, až se to tam sesype.“

„To jsme také dva,“ usmál se Vojtíšek.

„Nebo tři,“ přidal Marcel. „Naštěstí Katuška z toho nemá rozum.“

„A to je přednost?“ musel si rýpnout Vojtíšek.

„Někdy ano,“ utřel ho Marcel.

*****

A zase v Praze...

Přece jen je rozdíl být tu osobně, nebo jako robotka. Robotka se dokáže zhluboka nadechnout – ale necítí žádné vůně. Robotka umí pohladit květinu a nepoškodí ji – ale necítí její hebkost. Dotek květiny vnímá jako dotek kamene – detekuje kontakt, nic víc.

Hlavní vchod s nadpisem Koleje Katuška ve mně až vyvolal slzy. Ty koleje jsou přece moje životní dílo! Pravda, peníze na ně opatřil Vojtěch, ale já jsem se míchala do výkresů, aby se tu studentům dobře bydlelo, dohlížela na stavbu – i když jen v těle robotky. I dnes mě hnětl studený stříbrný nápis, hyzdící první budovu mých kolejí. IBM. Místo studentů se tam roztahují byznysmeni a nejspíš i vědci, kterým k dokonalosti chybí jedna podstatná substance – svědomí. Kdoví, jestli jim nepomáhá i Vojtěchův dvojník John Smith, zločinec, kterému tuhle záhrobní existenci nabídli jako nepatrně lepší variantu barbarské popravy.

Ve vstupní hale mě uvítala Lili – neodpustila jsem si teatrální předání správy kolejí pravé majitelce, o jehož podstatě – předávala jsem je sama sobě – vědělo jen málo přítomných, prakticky jen Virtuálové.

Bylo jich tu více než když jsem Prahu nakvap opouštěla. Tenkrát to byl potupný útěk ze želez do neznáma, dnes triumfální návrat. Tehdy mě do Japonska odváželi Virtuálové, které jsem do té doby neznala, dnes mě doprovázeli moji nejbližší – Marcel a Vojtíšek. Policajti mě jako nějaký balík protiprávně předali Američanům, dnes jsem se vracela sice pod jiným jménem, zato převzít funkci premiérky.

Rozdílů tu bylo více než dost, ale největším rozdílem byla moje rodina. Manžel Marcel – lékař, hrdina z Kismaaya a naše děti, normální holčička Katuška a její zvláštní bráška Vojtíšek – Virtuál ze všech největší. Ukažte mi dítě, které dokáže pilotovat tryskové letadlo! Vojtíšek to uměl dříve než se narodil!

Nikdo se ale nedivil, že jsem neomylně zamířila k našemu bytu.

Znali mě tu přece v mé robotické podobě. Ještě dnes večer odletí náš kaičen-speciál zpátky do Francie s robotkou Kateřinou. Také Marcel bude mít robota ve své podobě. Prohlásil, že bude léčit v zastoupení, aby naše základna ve Francii nedoznala změny. Osobně ale bude se mnou tady v Praze. Patří přece ke mně.

Došli jsme do našeho nového bytu. Byl studentsky prostý, ačkoli zabíral dvě normální buňky – jedna měla být naše ložnice, druhou mi Lili zařídila jako konferenční místnost pro jednání v užším kruhu, kdy ještě není třeba obsazovat přednáškový sál.

Lili tu ovšem zůstane – příliš jsem si zvykla na možnost být na více místech současně a zařizovat víc různých věcí najednou. S Mančou Bělíkovou, Frantou a dalšími Virtuály vytvoříme první vládu Virtuálů.

A pak se ukáže!

*****

Kolej ještě bzučela pozdním večerním šumem, Katuška dávno spala jako andělíček, když najednou Vojtíšek zpozorněl jako už dlouho ne.

„Průšvih, mami a tati!“ oznámil nám – a pro jistotu nejen nahlas, ale i na pozadí přes pelenitovou síť.

„Seberte Katušku, utíkáme!“ pokračoval stokrát rychleji, už jen pelenitem. „Ženou se na nás hoši od policie se zatýkacím rozkazem!“

„Proč, proboha?“ vyhrkla jsem i já rychle, abych se nezdržovala vyslovováním.

„To teprve zjišťuji,“ odvětil spěšně. „Seberte se, nezapomeňte tady Katušku a fofrem pryč! K zadnímu východu pro vás přijede auto!“

Na další dotazy nebyl čas. Košíky pro děti byly naštěstí po ruce, já jsem popadla děti, Marcel kufry a vyběhli jsme na chodbu. Byl tu klid, jen z vyššího patra dozníval bezstarostný smích studentů.

Cestou k zadnímu východu jsem Marcelovi popsala umístění skříňky na klíče. Zadní východ byl trvale zamčený, klíče na stěně hned vedle něho tu byly jen pro případ požáru. Marcel loktem vymáčkl sklo a chvatně odemkl dveře, já jsem si jen nadhodila košík s Katuškou. V té chvíli se za námi ozval klapot bot, někdo za námi běžel.

„To je Manča Bělíková!“ uklidňoval nás Vojtíšek. „Varoval jsem ji, aby se k nám přidala. František je naštěstí ve městě, ten už se o sebe postará.“

Měl pravdu, udýchaná Manča se k nám přidala a hned ode mne ochotně převzala košík s Vojtíškem. Nepadlo přitom ani slovo – Vojtěch zřejmě Manču stihl zpracovat urychleně přes pelenit.

Venku bylo chladno, očividně před deštěm, ale ze sousední ulice už se k nám neslo houkání policejních sirén, přijíždějících ke kolejím. Měli jsme nejvyšší čas zmizet.

Žlutý mikrobus řídil Vojtěchův robot Tomáš. Přijel v témže okamžiku, když jsme vyšli ze vchodu. Marcel otevřel boční dveře, vhodil dozadu kufry, pak převzal od Manči košík s Katuškou a vsoukal se s ním dozadu. Vmáčkla jsem košík s Vojtou na sedadlo a zapínala bezpečnostní pásy. Manča zavřela dveře, ale ještě ani sama nedosedla a mikrobus se rozjel.

„Co blázníš – ještě nesedíme!“ upozornila jsem Vojtěcha.

„Jedou za námi policajti!“ přebil mé upozornění Vojtěch závažnější zprávou.

„Tak jim vypni motor!“ navrhla jsem mu.

„Mají nějaké hodně staré auto!“ namítl. „Vypadá to na prastarou volhu, ty nemají motor řízený procesorem. Policie měla ta auta ještě za bolševiků, dají se zastavit jedině panzerfaustem!“

„Kde tu vykopávku sehnali?“ ušklíbla jsem se.

„Nevím, ale drží se za námi a ve městě je těžko setřesu!“ zavrčel na mě Tomáš od volantu. „Potřeboval bych se dostat na rovnější úsek, aby se mohla projevit převaha našeho motoru.“

Kličkovali jsme městem, za sebou řev policejních sirén. Zadním oknem jsem občas zahlédla prehistorický modrý maják s otočným reflektorem. Za volantem ale seděl nějaký frajer, držel se sotva padesát metrů za námi. Tady jsme byli v poklidné vilové čtvrti a rovné ulice tu byly výjimkou. Na nich Vojtěch pokaždé přidal plyn a trochu se vzdálil, ale s každou zatáčkou se volha opět přiblížila. Se svým nižším těžištěm si mohla dovolit řezat je ostřeji.

„Přivolají si na nás posily a těm neutečeme!“ svěřila jsem se s dalším chmurným nápadem Vojtíškovi.

„Posily si nepozvou, nefungují jim vysílačky!“ ujistil mě Vojtíšek. „Kontroluji i kamery městského sledovacího systému. Musíme setřást jen tohle auto. Sakra, před námi je výkop, držte se, jedeme objížďkou!“

Mikrobus se nahnul, až jsem měla dojem, že jedeme po dvou kolech a chytala jsem se všeho, co jsem měla po ruce, ale Vojtěch náklon vybral a jel dál jako na závodech. Mrkla jsem zadním oknem. Kdepak, frajer ve volze se také neotočil na střechu, ale ještě víc se přiblížil. Pak jsem ale zpozorovala, jak se z bočního okénka vynořila hlava a ruka. Co to drží – je to pistole, nebo ne?

Prásk! Zadní okno se rozlétlo na tisíce skleněných kostiček. Takže pistole – oni to myslí vážně!

„Pozor, Vojtíšku, střílí po nás!“ varovala jsem našeho řidiče.

„Už jsem si všiml!“ zavrčel. „Vydržte vteřinu, nabírám piké!“

„Co?“ nedošlo mi hned, co tím myslí. To je přece letecký výraz!

Necelých dvacet metrů za námi se oslnivě zablesklo. Ulicí zavířil oranžový plamen a rychle se změnil v černý dým. V dalším okamžiku se z toho oblaku vynořila policejní volha, jenže drhla bokem po asfaltu a zvolna se pokládala na střechu. Mikrobus s námi v té chvíli přibrzdil a opět prudce zahnul za roh do další boční ulice. Převracející se volha mi zmizela s očí.

„Oko za oko, zub za zub, okénko za okénko!“ broukl si Vojtíšek.

„Co to bylo?“ vyjekla jsem nesouhlasně.

„Startovací raketa kaičen-speciálu,“ opáčil klidně Vojtíšek. „Když ji hned po zažehnutí odhodíš, je z ní slušná neřízená střela vzduch-země.“

„Ty dokážeš mířit celým letounem jako střemhlavý bombardér?“

„Kaičen-speciálu chybí brzdící desky v křídlech, zato si dovolí bez posádky vybrat pád ostřeji než německá Stuka,“ pochvaloval si. „Jedeme za město, bude nás tam už čekat.“

„Kdo to pilotoval?“ vyslýchala jsem ho.

„No přece já – na to žádné tělo nepotřebuji!“

Vojtíšek se ušklíbl tak nedětsky, až mě polil chlad.

„Poslyš, mami – připrav si Lili, za chvíli jsou u tebe policajti!“ stačil mě ještě upozornit.

Samozřejmě bych ve stínu těch událostí na robotku zapomněla, ale tady už zřejmě největší frmol skončil, měla bych se věnovat dalším postavám tohoto dramatu.

*****

Rozdvojila jsem se. Ačkoliv jsem stále seděla v mikrobusu, vrátila jsem se do Kolejí Katuška a zapnula Lili, ležící tiše na pohovce. Naštěstí byla oblečená. Nechala jsem ji posadit se a její rukou jsem rozsvítila lampičku na nočním stolku.

Právě včas. Na dveře pokojíku dopadlo cosi těžkého a za praštění dřeva je vyrazilo. Vzápětí dovnitř skočilo pět policistů v neprůstřelných vestách, kuklách a přílbách.

„Policie! K zemi a ruce za hlavu!“ ječeli jako banda Komančů.

„Ale pánové!“ napomenula jsem je klidně a nasadila shovívavý úsměv číslo osm. „Takhle se vtrhává do budoáru dámy?“

Neměli ale pochopení pro ironii. Jeden po mně skočil a podařilo se mu strhnout mě na podlahu.

Nebránila jsem se. Nechala jsem je zkroutit mi ruce za zády a zacvaknout na nich kovová pouta. Jen když mi svítili baterkami do očí, zařadila jsem si oční filtry, abych nemusela mrkat, ale toho si nikdo z nich nevšiml. Hned po želízkách mi hrubě odebrali šintei. Pochopili asi, jak jsou jim ty mobily nebezpečné. U mě to bylo zbytečné, robotka má šintei vestavěné, na ruce jsem je měla abych se nelišila od ostatních. Stále se stejným úsměvem jsem se nechala vyvést na chodbu a dolů do vstupní haly, kde už čekalo několik stejně spoutaných studentů. Jak jsem si hned všimla, šintei neměl nikdo. Policie se jich zřejmě obávala – nejsou daleko od pravdy. Cestou jsem si všimla pěti dveří rozbitých beranidlem. To jim nedarujeme, škodu nezaplatí pojišťovna, ale Policie, umínila jsem si.

Ačkoliv jejich akce neměla žádný zákonný podklad, měli navrch. Je otázka, jak dlouho. Ale to bych se musela rozčtvrtit, nebo i víc – v situaci, kdy jsme jeli v cizím mikrobusu a ochraňovali naše mrňata, bych asi těžko udržela pozornost na nějakých gaunerech. Dost na tom, že jsem musela řídit Lili, kterou s ostatními před kolejemi nakládali do policejního antonu.

Policejních aut tam bylo jako naseto. Stihla jsem pořídit očima Lili dokument pro Katuščiny Noviny. Když jsem film prohlížela obrázek po obrázku, objevila jsem tam osm aut typu volha. Páni – to je ale soustředění vykopávek! Anton měl moderní motor, ten bych dokázala vypnout, ale nemělo to smysl, jen bych policajty rozdráždila. Zajímavé bylo, že žádný policista neměl šintei – to o něčem svědčilo. Zato pevně svírali samopaly – poněkud silný kalibr na studentskou kolej.

„Zaznamenej, kudy vás povezou!“ požádal mě pelenitem Vojtěch. „Já už po nich jedu chvíli, ale u tebe se nemám čeho zachytit.“

Takže oči Lili jsou jediné, co může zdokumentovat zatýkání?

Bohužel anton neměl okna, kterými by bylo vidět ven. Když nás nahnali dovnitř a zabouchli dveře, viděla jsem jen slabě osvětlené spoluzatčené, u dveří dva těžkooděnce se samopaly, ale nic z okolí. Ani radiové vlny do plechového antona neprošly, GPS-navigace se nedala použít. Pelenitové vlny se sice pouhým železným plechem odstínit nedají a v Praze je všude dost počítačů, jenže pohyblivé šintei nejsou vhodné k orientaci a s jejich rozšiřováním se snižovaly počty starších počítačů a těch nebylo dost. Zbývalo mi jediné – spočítat cestu.

Robotka měla naštěstí více možností než člověk. Mohla jsem se orientovat jinak. Změřit akceleraci, z ní spočítat rychlost, z toho ujetou vzdálenost a porovnat s plánem města. Každá zatáčka mohla posloužit jako upřesňující bod. Tak se dalo i z uzavřeného auta zjistit, kudy právě jede – a s trochou štěstí předvídat, kam mají zamířeno. Auto ale s námi nemířilo do centra, směřovalo úplně ven z Prahy. Kam nás to vezou a co nás tam čeká? Robotce by to mohlo být jedno, ale se mnou vezli studenty, pro které bylo důležité, co s námi zamýšlejí,. Všechno to bylo krajně podezřelé. Vyjížděli jsme z Prahy a anton zvyšoval rychlost. Nevypadalo to na běžný výslech.

Musela jsem to sdělit Vojtěchovi.

*****

„Něco už o tom vím,“ opáčil Vojtěch, když jsem mu sdělila, co se s námi podivného děje. „Vypadá to, že vás vezou do Pardubic. Tam se totiž nachází štáb puče.“

„Puče?“ vytřeštila jsem oči.

„Docela regulérní puč,“ potvrdil mi Vojtěch. „Myslím, že je docela pochopitelný a měli jsme s ním počítat. Nebo si myslíš, že voldemorti uvolní své pozice bez boje?“

„Texas, Somálsko...“ začala jsem mu vypočítávat, kde všude již fungují naše šintei a odkud pod hrozbou bankrotu uprchly cizí banky.

„Tam všude jsme je nejprve porazili,“ přerušil mě. „V Čechách jsme se ale chystali převzít od nich moc pokojnou cestou. A to je, jak se zdá, naprosto vyloučené. Dobrovolně nám neustoupí.“

„Dobře – puč... ale jak si mohli myslet, že jim to projde? Cožpak jsme banánová republika?“ chytala jsem se každé maličkosti.

„Představovali si to zřejmě příliš jednoduše,“ uvažoval. „Teď už vědí, že něco nehraje. Nedopadli ty hlavní, ale jen menší ryby, nedostali se ke stránkám Katuščiných Novin. Zajistili jen několik počítačů, kde se připravovaly články, ale nic z toho neukazuje cestu ke stránkám. Tím pádem se museli rozloučit s jejich ovlivňováním.“

„Oni chtěli ovlivňovat naše noviny?“

„Jistě. To byl jejich hlavní plán. Nebylo by to poprvé, co se jim některá média vymkla z rukou. Typickým příkladem byly v Čechách Literární noviny, když odmítly sloužit komunistům. A ti přece reagovali také tak. Sestavili ze svých lidí novou redakci, původní redakci obsadili a redaktory vyházeli. Literární noviny nepřestaly vycházet, ale přešly pod prapory komunistů. Stejně to udělali za normalizace s většinou tiskovin, všude systematicky dosazovali kované komunistické kádry. Tím se jim podařilo zmanipulovat tisk – a stejně to chystali i dnes. Mají ale smůlu. Stránka Katuščiných Novin neleží tam, kde by mohli zasahovat, a na pelenitovou síť se nedostanou. Museli by lidem odebrat šintei, ale to je technicky neproveditelné, alespoň ne v dohledné době.“

„Myslíš, že by použili stejně špinavé praktiky jako komunisté?“

„Poslyš, Katko, kolikrát ti mám vysvětlovat, že komunisté nikdy v Čechách nevládli? Vládli vždycky voldemorti, ať za komunistů, nebo dnes. Na líbivou ideologii nachytali vždycky stejné naivky, jako jsou ti, kdo slouží dnešním mocipánům. Komunistická ideologie jim sloužila, ale sami jí nevěřili. Jen si vzpomeň, jak snadno si bývalé komunistické špičky osvojily kapitalistické vlastnictví dříve socialistických podniků, kterých se zmocnily? Z bývalých komunistů byli přes noc nejzavilejší antikomunisté, přitom to jsou pořád stejní voldemorti. Proč by měli měnit metody, které se jim osvědčovaly?“

„Já jen, že by jim to snad u lidí nemělo podruhé projít!“

„I po desáté, Katko, kdyby měli monopol na informace! Ovládat veřejné mínění je přece snadné! Stačí nepustit ke slovu lidi s opačným názorem a tisíckrát opakovat mantru, až si na ni lidé zvyknou, natlučou ji do hlav jako dogma, o kterém se nepochybuje. Ideologie fungují jako reklamy, jen je nutné mít monopol na média. A ten se dá získat různými cestami. Často stačí skoupit rozhlasové a televizní licence a noviny, když to nestačí, umlčí opačné názory mocensky. Voldemorti správně odhadli, že se nás legální cestou nezbaví, použili proto osvědčený puč. Nebylo to v Čechách poprvé. Mocenské řešení se sice hůře vydává za demokratické, ale jak víme, je to opět otázka manipulace veřejným míněním, než lidé přijmou vládu dosazenou zbraněmi jako zvolenou.“

„Lidi jsou dost blbí, aby to zbaštili!“ ulevila jsem si.

„To ani ne,“ zastal se jich Vojtěch. „Zbaští to hlupáci, jenže právě ti vytvoří dav, ve kterém není radno zastávat opačný názor. V davu – a to i na internetu – pak najdeš provokatéry a umravňovače, kteří se starají o zesměšňování a časem o umlčování nepohodlných. Tak to fungovalo už ve starém Římě, tak to funguje dodnes.“

„A tak to chceme dělat i my?“ rýpla jsem si.

„My jsme v Hyde parku dávali slovo i druhé straně,“ připomněl mi. „Pokaždé jsme je roznesli argumenty, ale jakmile někdo začal druhé – ze kterékoliv strany – zesměšňovat, dali jsme mu ihned najevo, aby se věnoval tématu a nenapadal oponenty.“

„Dobře, ale jak to vidíš teď? Mám dojem, že jsme skončili.“

„Taky se mi zdá, že to pokojnou cestou nejde. Je to ale zkušenost a ujišťuji tě, je z toho velký poprask i jinde – nejvíc asi v Japonsku.“

„Co s tím mají co společného Japonci?“

„Hodně – poprvé se tu pokojně střetli Virtuálové s voldemorty. Nejspíš bychom touto cestou vyhráli, ale když to nepůjde, bude to dost významné. Vypadá to i na změnu Kodexu Virtuálů.“

„Mám dojem, že bychom se měli spíš pokusit zachránit lidi, kteří ten puč mohou šeredně odskákat,“ zavrčela jsem. „Mám dojem, že se proti nám chystají nějaké represe. My Virtuálové se jim vyhneme, ale studenti, co šli tak nadšeně s námi, si to nezaslouží.“

„Souhlasím,“ řekl. „Ale už se na tom pracuje.“

„Smím je tedy aspoň povzbudit?“

„Můžeš,“ souhlasil – ale povšimla jsem si nepatrného zaváhání, než mi to svolení dal. Byla to snad tisícina vteřiny – ale u něho to něco znamenalo.

Že by to sám necítil jistě?

*****

Ústup

Reportáž z přepadení kolejí Katuška Čechy překvapila, ale nikdo se za nás otevřeně nepostavil. Nejlepší záběry pořídila Manča Bělíková, kterou hned na počátku napadlo popadnout několik šintei z těch, co měla na prodej a měla je na předvádění nabité, umístit je porůznu zvenčí na parapety oken i do vstupní haly kolejí a připevnit je lepící páskou. Ze šintei se staly perfektní kamery a videa z nich se objevila na stránce Katuščiných Novin krátce po začátku policejní akce.

Manča pak nasedla s námi do mikrobusu, ale nepřestala se starat o další dokumentaci. Rozeslala na všechny šintei krátkou zprávu, upozorňující lidi na to, co se děje, domlouvala se s Učitelem, dávala dohromady stránky.

Mimořádné zpravodajství!

Puč proti demokracii v Čechách!

Titulek převzaly zprávy Virtuálů ve dvanácti zemích světa, ale jen málo lidí to zajímalo. V ostatních zemích se neobjevila ani noticka, po Čechách ani pes neštěkl. Události sledovali napjatě jen Virtuálové, těm to lhostejné nebylo, ostatní zvědavě čekali, kolik bude mrtvých a protože oběti zatím nebyly, zájem rychle opadal. Projevilo se naplno, jak lidé posuzují události ve světě – podle počtu mrtvých a prolité krve.

Vždyť se tolik zlého asi nedělo...

Policisté brzy objevili některé šintei, zejména v kolejích, kde byly příliš na očích. Pár jich donesli i veliteli zásahu na místě.

„Vy sakra nevíte, že k nám ty špionážní kamery nesmí?“ seřval je na místě policejní major.

„Tyhle nejsou naše, našli jsme je rozmístěné ve vstupní hale těch studentských kolejí!“ hlásil mu horlivý policista.

„To je jedno!“ zbrunátněl major. „A ještě je donesete až sem! Okamžitě je rozbijte, spalte, zničte! To je rozkaz!“

Netušil, že si právě zahrál v dokumentárním filmu, ale správně odhadl, že se po kamerách nebude nikdo shánět, aby natočené záběry okopíroval. Nemělo smysl číhat na studenty. Manča Bělíková souběžně stíhala jednotlivé záběry přepisovat na jiné místo, tak jak byly pořízeny, takže některé z nich skončily pohledem na policejní boty, dopadající na nebohé stroječky.

„Kateřino, máš v pohotovosti dvojnici-robotku?“ začal náhle Vojtěch.

„Myslíš robotku Kateřinu? Ta je teď na venkově u Franty.“

„Zapni ji, nasedni do auta a přijeď s ní do Prahy!“

„Tady ji ale zatknou!“ namítla jsem.

„Postarám se, aby ji nezatkli!“ řekl bez nejmenšího zaváhání.

„Jsi si tím jistý?“

„Skoro,“ přiznal sice menší nejistotu, ale optimistickým tónem.

„Co máš za lubem?“ uhodila jsem na něho.

„Uvidíš!“

*****

Musela jsem se roztrojit, ale zapnula jsem Kateřinu uloženou u Franty na venkově a vyšla z komory, kde jsem ji měla uskladněnou.

„Dobrého jitra přeji!“ pozdravila jsem Františkova otce, se kterým jsem se málem srazila v předsíni.

„Dobré jitro!“ odpověděl zdvořile. „Vy jste snad ta umělá, ne?“

„I umělá může být zdvořilá,“ usmála jsem se na něho.

„Však vás prej řídí ta skutečná, ne?“

„Řídím,“ přikývla jsem. „Ale teď musím odjet do Prahy.“

„Auto máte na dvoře,“ řekl. „Vy asi nebudete snídat, že?“

„Ne, nepotřebuji,“ usmála jsem se.

„Co chcete dělat v Praze?“ zajímal se pan František. „Vždyť se tam právě dějou nějaká svinstva!“

„Odkud to víte?“ zeptala jsem se ho.

„Přece z brejlí!“ odvětil. „Syčáci policajtský se nám zase snažej zavést policejní stát jako Brežněv ve vosumašedesátým.“

„Uvidíme, jak se jim to povede!“ řekla jsem.

Z chalupy vedle Frantova otce vyšla i jeho matka.

„Kampa jedete?“ zeptala se mě.

„Do Prahy,“ odpověděl jí za mě její manžel.

„Tak na sebe dávejte pozor!“ přála mi. „Někde je tam i náš kluk, ať se vám nic zlého nestane!“

„Dáme si pozor!“ usmála jsem se i na ni.

Auto bylo v pořádku, nebylo zamčené, na vsi se nekrade. Sedla jsem dovnitř, startér, otevřená vrata – a pak už jsem svištěla k Praze.

„Jsem na cestě!“ ohlásila jsem Vojtěchovi.

„Výborně!“ odvětil spokojeně. „Teď by bylo potřeba zastavit antona, který odváží studenty a Lili.“

„To je maličkost!“ odvětila jsem.

*****

Lili byla nejblíž a napojila se na řídící procesor motoru antona. Motor škytl a zhasl, vozidlo zpomalilo, až zastavilo. Hlídači u zadních dveří seděli dál nehybně jako kamenné sochy – za kuklami jim nebyly vidět obličeje, ale podle očí ti hoši přece jen znejistěli. Podle zvuků se zdálo, že vedle antona zastavilo nějaké auto, ale jako Lili jsem nemohla rozpoznat procesor jeho motoru, takže to byla nejspíš jedna z těch policejních vykopávek.

Pak se chvíli nic nedělo.

Mikrobus s námi živými Virtuály mezitím dorazil ke škole, na jejímž hřišti nedaleko od silnice stál kaičen-speciál, připravený ke startu, zatím úplně prázdný.

„Přesedáme!“ prohlásil spokojeně malý Vojtíšek.

Manča Bělíková se vrhla k jeho košíku a odepínala bezpečnostní pásy, já jsem se starala o Katušku. Marcel s robotem Tomášem vyskočili z auta jako první, Marcel vlekl náš kufr, ale Tomáš, ačkoliv otevřel zavazadlový prostor, se k naložení kufru neměl. Místo toho se vsoukal dovnitř a za chvíli se těžce vrátil zpátky – vlekl další přídavnou raketu.

„Hřiště je krátké, potřebujeme urychlit start,“ řekl Marcelovi.

Marcel položil kufr na zem a šel mu pomoci. Kaičen-speciál byl na levé straně trochu ožehlý, zatímco raketa na pravé straně nebyla použitá. Ti dva, chlap a robot, rychle připojovali náhradní raketu do držáku, zatímco my dvě jsme mezitím uvnitř připoutávaly do sedaček košíky s našimi batolaty.

„Klid, mami, nespěcháme!“ uklidňoval mě Vojtíšek, když viděl, jak se mi při mém urychlení třesou ruce.

Chlapi venku mezitím připevnili startovací raketu a Marcel usedl na místo pilota. Jen Tomáš místo do letadla zamířil zpátky k mikrobusu.

„Šťastnou cestu!“ křikl na nás uzavírajícími se dveřmi letadla.

„Tak sbohem Čechy!“ vzdychl si Marcel, když zapínal motory.

„Na jak dlouho?“ obrátila jsem se na Vojtíška.

„Nevím,“ odvětil klidně.

Jako kdyby se nic nedělo.

*****

Bušení na dveře auta probralo strážce z letargie. Pevně sevřeli samopaly, jeden se výhružně obrátil proti nám, druhý opatrně otevíral.

Zadní dveře antona se náhle prudce otevřely.

Zakuklenec, který je opatrně a pozvolna přidržoval, to nečekal. Škubnutí dveří ho úplně vytrhlo z auta ven, až venku upadl. Vzápětí ho cosi strhlo stranou, až mi zmizel s očí. Skoro současně se otevřelo druhé křídlo dveří, vymrštily se dvě nepřirozeně dlouhé ruce, podtrhly druhému strážnému nohy a smýkly jím ven.

Strážný zavyl hrůzou, když skrz díry v černé kukle zahlédl, kdo ho drží za nohy a táhne z auta. Pak si vzpomněl na samopal, ale dřív než stihl namířit, silná ruka mu zbraň vykroutila a odhodila stranou, jako kdyby to bylo párátko.

Během následující setiny vteřiny jsem si stačila oddechnout. Pochopila jsem, že jsme tentokrát v dobrých rukou.

Chobotovitý obličej patřil »mimozemšťanovi« – Poker Face.

*****

„Zůstaňte klidně sedět,“ obrátil se robot Poker Face na zatčené studenty, kteří dál seděli ztuhlí překvapením a možná i hrůzou. „Hned pojedeme, ale jinam. Lili, zavezeš je domů? My tu máme ještě něco...“

Řekl to nahlas a před studenty, bylo to určené spíš jim. Mělo je to uklidnit, ale nebylo to nejšťastnější. Jak se uklidníte, když na vás mluví monstrum s chobotem místo nosu? Ačkoliv – kdyby nedávno sledovali zprávy ze Spojených států, snad by se tak nepolekali.

Vyskočila jsem s Lili a přemístila ji do prázdné přední kabiny. Přitom jsem obhlédla situaci. Dva chlapi, podle odezvy procesorů také roboti, nakládali do modrého mikrobusu odzbrojené a pěkně vyplašené policisty bez přileb a kukel. Kolo štěstěny se zkrátka otočilo a z eskorty se stali eskortovaní.

„Kam je povezete?“

Neptala jsem se na místě, ale v letadle Vojtíška, neboť jsem věděla, že Poker Face je určitě jeho robot.

„Zatím do izolace, aby nemohli ovlivňovat jiné,“ odvětil Vojtíšek vážně. „Budeme je muset nějakou dobu držet pod zámkem.“

„To jsme se ale otevřeně postavili proti Policii!“ namítla jsem.

„A Policie se stejně otevřeně postavila proti zákonům,“ pokrčil rameny. „V každém případě – puč začali oni.“

„Přepadnout posádku jednoho auta není takový úspěch,“ namítla jsem. „Nevíme, kdo všechno je proti nám! Až se na nás sesypou...“

„Něco už vím, vyznám se i v jejich organizační struktuře,“ ujistil mě Vojtíšek. „Zbytečně se zbavovali šintei. Není jich tolik, abychom se jim nemohli postavit.“

„Možná, ale policie je jednotná organizace, policisté budou určitě držet při sobě a všichni dohromady představují větší sílu než si myslíš.“

„Policie by byla jednotná, kdyby měla spojení,“ odvětil klidně Vojtíšek. „Jenže bez spojení není velení.“

„Až Policie zjistí, že jim spojení blokuješ, najdou si jinou cestu.“

„Spojení přece neblokuji,“ odvětil vážně Vojtíšek. „Měním jim jen rozkazy. Všechny organizační jednotky Policie jsou v pohotovosti, ale podle rozkazů je všechno v pohodě, vše probíhá hladce. Naštěstí – ale pro nás – se Policie zbavila šintei, takže nemá informace ani o zásahu na kolejích Katuška, které jsme zveřejnili. Teď zjišťuji stupeň zapojení policejních velitelů do puče. Nejsou ani zdaleka všichni pučisté. Příliš rozsáhlý komplot by se dal těžko udržet v tajnosti, ale vím o krajských a okresních velitelích, kteří jsou do toho namočení.“

„Jenže ti mohou ostatní mezi pučisty snadno strhnout!“ namítla jsem. „Stačí přece, aby jim to nařídili.“

„Mohli by...“ ušklíbl se Vojtíšek. „Ale nebudou mít příležitost.“

„Troufáš si je nějak vyřadit ze hry?“

„Prostě je nahradím,“ řekl. „Už jsem s tím začal. Svolal jsem okresní a krajské velitele na porady do krajských měst. Až je budu mít pohromadě, bude jich jen pár a to se dá zvládnout.“

„Dobře, ale vyřazením špiček Policii nezlikviduješ!“

„Oni nezmizí, takže nikoho nenapadne, že se něco stalo!“

„Obávám se, že ti teď moc nerozumím,“ vzdychla jsem si.

„Je to přece jednoduché,“ ušklíbl se Vojtíšek nedětsky. „Kdyby se některá z policejních špiček ztratila, Policie nasadí zástupce. Jenže to se nestane. Když se ztratí spiklenec, na jeho místě se objeví jeho dvojník.“

„Myslíš – robot? Jak chceš nahrazovat... na to nikdo neskočí! “

„Myslíš, že náhradu rozeznají podle podoby nebo podle zvyků?“

„Obojí!“ vybuchla jsem. „Vystihnout podobu není jednoduché a zvyky se už vůbec nedají snadno okoukat!“

„Zajímavé je, že tě od tvé robotky rozeznají jen Virtuálové. Jako jediní totiž vycítí procesor. Vlastní rodiče jsi musela upozornit, že to nejsi ty, aby se ke tvé robotce nechovali příliš důvěrně.“

„Měl jsi mě po ruce dost dlouho, abys dokázal udělat perfektní náhradu!“ odsekla jsem. „A kromě toho ji pořád řídím já! Nemohu se splést, když se mě někdo zeptá na něco z mé vlastní minulosti.“

„Mám v Čechách novou továrnu, vyrobím robota kdykoliv podle kohokoliv,“ řekl. „A co se týče řízení – stačí napodobit styl jednání.“

„Většina lidí mívá rodinu a ta tu záměnu pozná!“ trvala jsem na svém. „Něco jiného je první dojem a něco jiného tisíce podrobností, které prostě nemůžeš znát!“

„Než se to v Čechách uklidní, vyhnu se každé otázce s odkazem na vážnost situace!“ ujistil mě. „Až to všechno skončí, bude Policie od pučistů očištěná, místo robotů se vrátí jejich vzory, jenže nebudou mít na rodiny čas, budou se zodpovídat za účast na puči.“

„Vrána vráně oči nevyklove. Soudci potáhnou s nimi!“

„Soudci dostanou svoji životní příležitost, ale také nejzávažnější životní zkoušku,“ řekl Vojtíšek opět nedětsky tvrdě. „Zamýšlím navrhnout zákon o soudcích, který je prověří a proseje.“

„Myslíš ten japonský návrh?“

„Ano, ten,“ řekl odhodlaně. „Je mi fuk, že to není český nápad, budu to prosazovat jak to jen půjde. A vy byste se měli přidat.“

„To v Čechách špatně dopadne!“ věštila jsem.

„Nemyslím si to!“ nasadil trochu optimismu. „Pár soudců se jistě spálí, ale ostatní začnou soudit spravedlivě. Budou muset.“

Dělala jsem, že jsem se s tím spokojila, ale nebyla to pravda. Byl to jeden z návrhů, o jejichž úspěchu jsem otevřeně pochybovala. Za úspěšné odvolání k vyššímu soudu měla následovat pro soudce nižšího stupně pokuta ve výši jejich tříměsíčního platu. Čtyři chyby za rok – a soudce by musel jít žebrotou. Japonci tvrdili, že soudci začnou soudit spravedlivě a počty odvolání klesnou na minimum. Aby se odsouzení odvolávali jen když se budou cítit nevinní, měla současně platit zásada zdvojnásobení trestu při neoprávněném odvolání. Skuteční pachatelé by si pak odvoláním jen přitížili. Japonci ale také požadovali jmenovat do nejvyššího soudu zásadně Virtuály s právnickým vzděláním, aby soudili opravdu spravedlivě. Případné odvolání proti nim by musel řešit sněm Virtuálů a nespravedlivé by čekal nejvyšší trest – ztráta chitkonu a tím doživotní vyškrtnutí z řad Virtuálů. Návrh předpokládal, že Virtuálové v nejvyšším soudu budou soudit spravedlivě i kdyby trakaře padaly, zatímco já jsem se pořád držela názoru, že chybovat je lidské. Cožpak jsem i jako Virtuálka nesekala jednu chybu za druhou? Snad jen sněm všech Virtuálů... ale což se v dějinách nemýlily i celé národy? Nevinné může hrozba zdvojnásobení trestu odradit, aby přijali i nespravedlivý rozsudek, než aby si to odvoláním zhoršili a když uvážím, že je policie bude strašit – a dobře víme, že mají v zastrašování tisíciletou praxi...

A odvolat se ke sněmu Virtuálů? To předpokládá nebetyčnou víru ve vlastní nevinu a ve spravedlnost Virtuálů. Nevinný si může být jistý jen vlastní nevinou, ale ne spravedlností soudců. Nebezpečí justičních omylů bude zkrátka vždycky, dokud se spravedlností budou zabývat omylní lidé, i kdyby to byli Virtuálové. Spravedlnost je zkrátka děvka. Slepá a často i prodejná. Absolutní spravedlnost může zajistit jedině Bůh – a to s odvoláním na axiom jeho vševědoucnosti a spravedlnosti, což se ovšem nedá ani vyvrátit, ale ani potvrdit. Lidé jsou ale omylní. To mi nevyvrátí nikdo. I Virtuálové jsou lidé.

Podívala jsem se na Vojtíška, spícího spokojeně v dětské sedačce. Možná spal doopravdy, ani to nehrál, dětský organizmus ho přemohl. On si to jistě vynahradil v síti.

Ano, i Virtuálové jsou lidé.

Ale... ne všichni...

*****

Krok pro sek mečem

Přistáli jsme v pořádku na konci louky, změněné na polní letiště.

Tak – a jsme zase ve Francii!

Dům byl díky Marcelovým robotům v pořádku. Marcel zaroloval ke stodole – vlastně k hangáru – a dali jsme se do vybalování.

„Jsem rád, že to v Čechách tak dopadlo,“ řekl Marcel poněkud neuváženě. „Tady nám bude lépe.“

„Mně se tady naopak nelíbí,“ opáčila jsem. „Děti snad budou mít větší klid, ale v Čechách přijdeme o ten největší šrumec!“

„Už bys tam byla málem ve vězení!“

„A ne poprvé,“ mávla jsem rukou. „Ale jestli se nepletu, Vojtíšek už se do toho vložil a pochybuji, že by to nedotáhl do konce.“

„Vojtíšek?“ ukázal s úsměvem na poklidně spinkajícího andílka.

„Aby ses nedivil!“ ušklíbla jsem se.

*****

V Praze mezitím Lili dorazila před koleje Katuška, kde policejního antona zaparkovala přímo před vchodem.

„Vysedáme!“ ohlásila jsem studentům v zadní části antona.

Vysedli všichni mnohem radostněji než jak nasedali.

„Co s tím auťákem uděláš, Lili?“ zeptal se mě jeden.

„Vědět, kde mají garáž, vrátila bych jim tu šunku na její místo,“ odvětila jsem s úsměvem číslo dvanáct. „Ale protože je to jistě tajné, postavím ji o dvě ulice dál do zákazu stání. Ať si ji odtáhnou sami!“

„Hele, Lili, odkdy se znáš s americkým Poker Facem? A odkud tě on zná jménem?“ zeptal se mě druhý.

„Odkud ho znáš ty?“ zadívala jsem se na něho pátravě.

„Z jednoho zpravodajství, mám dojem že ještě od ČTK.“

„Znám se s ním, ale... není to člověk,“ odvětila jsem neochotně.

„To je přece jasné na první pohled každému. Ale odkdy se na naší Zemi angažují mimozemšťané?“

„Budeš se asi hodně divit, ale mimozemšťané se na Zemi neangažují,“ řekla jsem. „Poker Face je totiž robot.“

„To už jsme slyšeli, jednoho přece Američané sestřelili a na obrázcích to bylo jasně vidět.“

„A tohle je druhý,“ pokrčila jsem rameny.

„Ale řídí je snad mimozemšťané, ne?“

„Neřídí,“ odvětila jsem pevně. „Řídíme je my lidé.“

„Ale... to není ovlivňování, roboti od mimozemšťanů?“

„Není,“ odvětila jsem. „Roboti jsou pozemské výroby, vznikli na Zemi, bez mimozemšťanů.“

„Ale kdo je vyrábí?“

„Například Japonci,“ navrhla jsem bezelstně.

„No – těm je to podobné. Ale nedávno předváděli jako vrchol techniky jakousi nepovedenou loutku, kdežto tohle je dokonalost sama! Vždyť by člověk přísahal, že to je živé! Jak to vysvětlíš?“

„Jednoduše,“ usmála jsem se. „Pochází to z různých dílen, jenže ta oficiálně podporovaná není tak dokonalá.“

(A kdybys tak věděl, že mluvíš taky s robotkou... pomyslela jsem si pobaveně.)

„A ta dokonalá není oficiální... takže ilegální?“ uvažoval student.

„Tak nějak,“ přikývla jsem.

„Ale na tebe se ten robot obracel jménem! Ty ho můžeš znát jako my ze zpráv, ale on ti tykal!“

„Asi mě zná,“ přikývla jsem. „No – já jeho taky. Přinejmenším vím, kdo ho může řídit.“

„Že se do toho vložili Freedom for World?“ nadhodil napjatě.

„Vypadá to tak,“ přikývla jsem.

„Ale to je báječné!“

„Nevím,“ zavrtěla jsem hlavou. „Kde je Freedom for World, tam občas někoho odnášejí nohama napřed. Tady v Čechách to vypadalo nadějněji.“

„Nadějněji?“ podivil se student. „Vždyť si Policie dělá co chce!“

„No právě!“ chytila jsem se toho. „Kdyby se Policie nechovala jako stádo slonů v porcelánu, šlo by to bez násilí. S násilím si začala Policie, ale jakmile v tom jede i Freedom for World, je konec legrace.“

„To jistě. Jenže naše Policie si už dávno zasloužila provětrat. Vždyť už jí věří málokdo, stejně jako dneska nikdo nevěří soudcům.“

„To taky není dobré – nebo si myslíš něco jiného?“

„Neříkám, že je to dobré, ale že by se to mělo změnit! Problém je, kdo to má změnit. Ti soudci, co dnes soudí, nic měnit nebudou...“

„Ale budou...“ usmála jsem se na něho. „Ještě se rádi změní...“

„Obdivuji tvůj optimismus!“

„To není optimismus,“ namítla jsem. „Jen vím něco, co vy ne.“

„O Freedom for World?“

„To taky. Ale ještě víc.“

*****

Krizový štáb v prvním patře kolejí Katuška zasedl poté, co policie splnila rozkaz velitele policejního zásahu k opuštění kolejí a ukončení akce, doprovázeném pochvalou všech zúčastněných za splnění úkolů. Dalo se to chápat jako policejní vítězství, ale to bych nesměla vědět, že na místě policejního velitele je Vojtěchův robotický dvojník a pravý velitel je uvězněný v jednom našem autě.

Vyjádřila jsem Vojtíškovi obdiv za neuvěřitelnou pohotovost ve vývoji tak podobného robota, že záměnu nepoznali ani jeho podřízení.

„To není pohotovost, to je modifikovatelnost,“ odvětil mi. „Zase jsem s roboty o trochu dál. Tvář robota dnes není věcí výroby, tedy hardware, ale konfigurace, tedy software. Výroba určuje jen celkovou mohutnost robota, případně charakteristické znaky pohlaví. Robotky jsou jen trochu menší a mají silikony... ačkoliv i to by se dalo časem parametrizovat... Mám dnes osm základních formátů robotů, po čtyřech ke každému pohlaví. Zbytek je konfigurovatelný.“

„Ty jim teď měníš tvář až na místě?“

„Ano – a mohu ji měnit kdykoliv podle potřeby. Až nebudu potřebovat roboty se současnou tváří, přeprogramuji si je na jiné.“

„Takže je pořád ještě předěláváš?“

„Jistě, mami! Jednak je to úžasná zábava, ale také to dost usnadní jejich použití. Poslyš, začněte už v Praze něco dělat! Máš tam přece dvě robotky, já ti taky pomůžu, sestavte vládu, ať ji můžete představit co nejdřív prezidentovi!“

„Ale co puč?“ zarazila jsem ho. „Máme dělat, že žádný není?“

„Vždyť už opravdu žádný není,“ řekl Vojtíšek. „Pučisté z Pardubic jsou izolovaní od zbytku Čech, ti už si na puč jen hrají – ačkoliv o tom ještě nevědí a myslí si, kdovíjak jsou důležití! Sestavte tu vládu, ať zase trochu pokročíme.“

Mžiknutím jsem se přemístila zpět z Francie do Prahy a jako Lili jsem krizovému štábu přednesla návrh na sestavení vlády.

„Máme na to mandát, začneme,“ skončila jsem.

„Policie se už bát nemusíme?“ zeptal se jeden ze studentů.

„V této chvíli ne,“ ujistila jsem ho. „Ten dnešní výstřelek Policie nesmí mít vliv. Až Policii převezmeme, vyšetříme, kdo za tím stál.“

„Myslíte, že něco vyšetříme?“

„Výjimečně tomu věřím, protože po tom jede někdo, kdo si od papalášů nic nabulíkovat nenechá a najde všechno co skrývají.“

„Takovýho šoumena bych chtěl vidět!“

„To půjde vcelku těžko, toho můžeš najednou vidět jen část.“

„Myslíš Poker Face?“ zeptal se mnohem vážněji jeden z těch, co byli s námi zatčení.

„Například,“ přikývla jsem vážně. „I Poker Face je jeho část.“

Zvážněli všichni.

„Freedom for World?“ rozváděl to ten, koho napadl Poker Face.

„Nebo Svobodu světu,“ připustila jsem. „To nejsou jiné skupiny. Jen se jinak jmenují podle země, kde zrovna působí.“

„To by bylo skvělé,“ pokračoval příznivec Poker Face. „Jen bych si přál, aby tady nebylo tolik mrtvých.“

„Tak pojďme sestavit vládu,“ navrhla jsem. „Kde bude stabilní vláda, bude pořádek a nebude násilí.“

„Kéž by – ale jdeme na to! Přizveme koaliční partnery?“

„Už jsou na cestě sem,“ ujistila jsem je. „Taky Kateřina Davienová je na cestě sem, ale vzkazuje nám, abychom začali i bez ní.“

„Dobře, začneme tedy!“

*****

Dříve než dorazili zástupci koaličních stran, přijela i dvojnice robotka Kateřina. Zřejmě jí bylo souzeno zastupovat mě trochu déle, než jsem původně čekala. Zaparkovala jsem auto stranou, aby nepřekáželo, a brzy jsem předsedala schůzi, zatímco Lili se skromně vrátila do pléna.

Zástupci koaličních stran se trousili pomalu a chovali se důležitě.

„Co to bylo ve vašich novinách za kachnu o přepadení kolejí policií?“ byl jejich nejčastější dotaz.

„Normální protidrogový zátah!“ odpověděla jsem jim. „Nic tu nenašli, takže vítězně odtáhli.“

„Jak vítězně, když tu nic nenašli?“

„Po jejich odchodu tu přece žádné drogy nezůstaly,“ vysvětlovala jsem jim s vážnou tváří. „To je snad také úspěch!“

Jednání ale začalo ve znamení agresívního přístupu malých stran, které pro sebe požadovaly nejdůležitější ministerstva: vnitro a finance.

„Musím koaliční přátele upozornit, že v těch resortech chystáme největší reformy a proto se jich nevzdáme,“ začala jsem také tvrdě.

„Jaké reformy chystáte?“ zajímala se paní magistra Mokráčková za stranu Pokroku. „Když nás chcete do koalice, měli byste nás včas seznámit s vašimi plány! Co když budou v kolizi s naším programem?“

„Dobrá, vyložím karty,“ přijala jsem výzvu. „Ministerstvo vnitra, jak jistě víte, je momentálně bez ministra. Přesto se Policie pokusila naši stranu rozvrátit. Chápu, že protidrogový zásah nemohou předem roztrubovat, ale zatýkat nevinné je silné kafe, nemyslíte? Za normálních okolností by to byl důvod k ostré interpelaci ministra, ale co dělat za bezvládí? Chceme to vyšetřit jako jeden z hlavních problémů a proto zde potřebujeme mít klíčový vliv. Kdo jiný by nám poskytl záruku, že se to nebude opakovat?“

„Ten incident můžeme vyřešit stejně dobře jako vy!“ namítla magistra. „Od nás by to navíc nepůsobilo jako pomsta.“

„To nebude žádná pomsta,“ zamračila jsem se. „Pro klid svědomí vám umožníme vyslat tam pozorovatele, ale vyšetřování povedeme my. Můžete nás kontrolovat, pozorovatele dovolíme vyslat i opozici, aby se nechytala fám, ale akce bude naše. Máme největší zájem na důkladném vymetení toho Augiášova chléva. Razie v kolejích je už druhý policejní přehmat – první byl svévolný zásah proti bance Svornost.“

„Dobrá, ale proč chcete i finance?“

„Protože chystáme reformu finančnictví,“ odvětila jsem. „Banka Svornost se ve zkušebním provozu osvědčila, svěříme jí další úkoly.“

„Podle ekonomických expertů ta banka potápí naše hospodářství! Jak vás vůbec mohlo napadnout přijít s takovou finanční anarchií?“

„Jak vás vůbec mohlo napadnout přijít s nesmyslem o potápění celého hospodářství? Vždyť celé hospodářství jede jako po másle.“

„Podle dostupných údajů se v Čechách položila už drtivá většina bank,“ nesouhlasila magistra Mokráčková. „V Čechách zůstalo všeho všudy pět poboček nejsilnějších zahraničních bank, ale omezily většinu bankovních služeb a zůstávají tady jen kvůli výběru dlužných částek za poskytnuté půjčky.“

„To je v pořádku,“ přikývla jsem. „Na výběr dlužných částek i s tučnými zisky mají svaté právo. Ale měla byste již dávno vědět, proč tyto banky tak drasticky omezily své bankovní služby. Je to proto, že o ně není zájem. A proč o ně není zájem? Nejsou pro běžné občany ani pro podniky výhodné. Kdo si dnes vezme půjčku u banky, kde navíc na úrocích zaplatí polovinu půjčené částky? Udělá to člověk, který buď nemá na výběr, nebo naletěl na klamavou reklamu o výhodách půjček, anebo nemá rozum.“

„Vy ale vážně nechápete, kam to povede!“ vyskočila magistra. „Všude ve světě, kdekoliv padly banky, padlo vždy celé hospodářství! Mohu zde uvést desítky podobných případů!“

„Než vytáhnete desítky podobných případů, zjistěte si aspoň, jak si dnes vede naše hospodářství!“ pokrčila jsem rameny. „Máte pravdu, kdekoliv padly banky, padlo hospodářství, zejména když padly všechny naráz. Taková tajná kartelová dohoda přinášela bankám víc peněz než málokterý prostředek, snad kromě války. Padající banky znemožnily podnikům provoz nedostatkem provozního kapitálu a tím je strhly do pádu, aby je mohly levně skoupit. Největší chybou bylo pak pravidlo nalévání státních peněz do bank s odůvodněním, že se tím hospodářství opět postaví na nohy. Většinou se tak stalo. Bankéři povolili utažené peněžní kohouty, přestali dusit podniky a pak si sami nadělili obrovské, nemravné zisky. Naše země se tomu vyhnula tím, že se jedna banka postavila proti ostatním a škrcení národního hospodářství sabotovala. Podniky u ní díky bezúročné finanční politice našly spolehlivé zázemí a  místo aby padly, vzkvétají.“

„Bezúročná finanční politika! To je bezbřehá finanční anarchie!“

„Jakápak anarchie? Nevidíte, že to funguje? A lépe než dřív?“

„Paní budoucí premiérko! Mám ekonomické vzdělání, ale nikdy jsem se nesetkala s pojmem bezúročné půjčky!“

„Zřejmě jste hodně zanedbala, paní magistro,“ nasadila jsem sarkastický a mírně trpitelský úsměv číslo třináct. „Bezúročné půjčky jsou naopak mezi lidmi naprosto běžné. Už jste slyšela, že by někdo příbuzným půjčil peníze a pak po nich žádal úroky? Takového krkouna by příbuzenstvo ze svého středu vyvrhlo jako černou ovci!“

„Co jde mezi příbuznými, to přece nemůže fungovat u bank!“

„To máte z vašeho vzdělání,“ nasadila jsem chvat jako v jiu-jitsu. „Ani si neumíte představit banku bez úroků! Ačkoliv, za to nemůžete vy, spíš vaše ekonomická pavěda odtržená od skutečnosti, jak se učí na vysokých školách. Opravte si laskavě vzdělání! Bezúročná finanční politika možná není tak výnosná jako lichva, ale je také funkční a pro hospodářství výhodnější, neboť pomáhá a nevysává je jako pijavice.“

„Je ale otázka, jak dlouho vydrží s dechem!“ rýpla si uraženě. „Tohle se musí strašně rychle zhroutit.“

„Zatím vydržela i neústavní obsazení Českou Policií,“ zavrčela jsem. „To by žádná jiná banka neustála.“

„Vždyť je naprosto neprůhledná!“

„A to ji právě zachránilo,“ souhlasila jsem. „Fungovala navzdory obsazení budov Policií. Bezhotovostní operace probíhaly dál bez chyb, odmítala jen příjem hotovosti.“

„Takže s ní počítáte i do budoucna?“

„A chceme ji ještě rozšířit. Chystáme totiž měnovou reformu.“

„Vy se chystáte lidi okrást?“ zvedla magistra zděšeně obočí.

„Proč okrást?“ usmála jsem se. „Převedeme bankovky a mince na osobní konta, jak to už většina lidí provedla sama a dobrovolně. Lidé si zvykli všechno platit pomocí šintei a měnová reforma znamená jen dokončit ten proces legislativně. Změní se jen to, že chceme stáhnout hotovost úplně. Jenže to si může dovolit jen stát.“

„To by byla hotová finanční katastrofa!“

„Jakápak finanční katastrofa? Všimněte si, prosím, lidé si na ten způsob placení zvykli, všechno je jednodušší, všechno jde lépe než dřív! Kdo dnes ještě potřebuje bankovky a mince?“

„Ale to nemá ve světě obdoby!“

„Mám vám vypočítat země, kde to ke všeobecné spokojenosti funguje? Není jich zatím většina, ale žádná není před bankrotem!“

„Pár rozvojových zemí třetího světa!“ odfrkla si pohrdlivě.

„Pár rozvojových zemí třetího světa a Texas, část nejrozvinutější velmoci Spojených států,“ vynesla jsem svou nejsilnější kartu a vlastně můj jediný trumf.

„Tam to ještě ani zdaleka není jisté,“ odvětila magistra upjatě.

„Není,“ připustila jsem. „Ale i když banky z Texasu, stejně jako od nás, houfně prchají, hospodářství se tam nehroutí. Podle posledních zpráv naopak posiluje jako nikde jinde ve Spojených státech.“

„To přece není pravda!“ chopila se toho magistra a očička jí zajiskřila. „Podle posledních zpráv tam hrubý národní produkt prudce klesl a to přece znamená krizi celého hospodářství!“

„Vypadá to tak, když do hrubého domácího produktu započítáte bankovní operace a zisky,“ přikývla jsem. „Ty tam opravdu poklesly, dokonce na nulu. Hrubý domácí produkt je ale falešný ukazatel, uměle sestrojený pro optické posilování významu bank. Odečtěte od hrubého domácího produktu hodnotu bankovních operací, které prakticky nic kladného nepřinášejí – a zjistíte, že hospodářství Texasu roste rychleji než předtím, zatímco všude kolem hrubý domácí produkt roste jedině díky vykazovanému bankovnictví.“

„To bankovnictví přece vytváří bohatství každého národa!“

„To je další falešná poučka! Peníze mohou vytváření bohatství pomáhat, ale samy nic netvoří a když nejsou podložené skutečnými hodnotami, jsou bezcenné. To se projevilo všude, kde banky peníze znehodnotily množstvím. Kde natiskly peněz za miliardy, hospodářství bylo v rozkladu. Peníze mají lidem sloužit jen jako prostředek směny hodnot, nikdy ne jako cíl.“

„V tom se zřejmě neshodneme,“ odvětila pevně magistra. „Já zastávám myšlenku, že hospodářství může zachránit pouze svobodné bankovnictví.“

„V tom se tedy neshodneme,“ pokrčila jsem rameny. „Jenže my trváme na tom, že banky mají lidem sloužit a ne je ovládat. A dokážeme to. Banka Svornost se nechová jako diktátor, ale jako služba. Kde to tak je, tam se lidem vede dobře a v Čechách tomu nebude jinak.“

„Pak ale nepočítejte s naší podporou!“ řekla odhodlaně magistra. „Naše strana se chce zasadit o obnovu hospodářství, ale klíčem k tomu musí být svobodné bankovnictví. Jiné cesty vedou do pekel a pokud chcete dál podporovat jednu jedinou protekční banku, nemůžeme se shodnout. Program naší strany, podepřený světovými ekonomickými autoritami, to nepřipouští.“

„Ekonomické autority!“ zavrtěla jsem odmítavě hlavou. „Vaše uctívané ekonomické autority přivedly svět už do tolika krizí, že by měly s napětím sledovat, jak tady vzniká úplně jiná zkušenost.“

„Ekonomické autority tvrdí, že každý takový humpolácký pokus skončí zákonitě krachem! Přírodní zákony nelze beztrestně porušovat, rozumíte?“

„Obávám se, že se mýlíte,“ usmála jsem se shovívavě. „Přírodní zákony se skutečně porušovat nedají, jenže ekonomické zákony nejsou přírodní zákony, jsou to umělé výtvory, jako jiné lidské zákony. A ty mohou být dobré i špatné. Zbývá maličkost – odlišit ty špatné, ale na to je jednoduchá pomůcka – zkuste to posuzovat až podle výsledků. Vaše zákony nejsou správné, přivedly mnohokrát svět na pokraj katastrofy. A řídit se špatnými zákony je špatné. Náš pokus není humpolácký, jak se domníváte. Zatím jsme to vyzkoušeli na menší části světa, ale všude se osvědčuje. Vám tady nabízíme účast na naší reformě, ale nutit vás ke spolupráci nebudeme.“

„To ani není možné,“ odvětila magistra Mokráčková. „Reforma, která jde proti programu naší strany, je pro nás nepřijatelná.“

„Ale magistro, v programu naší strany ekonomická reforma ani není,“ pokusil se ji zastavit jiný člen její stranické delegace. „Náš program není pro ani proti.“

„Reformy zaměřené proti svobodnému bankovnictví jsou obecně proti lidským svobodám a ty v programu máme!“ obrátila se na něho.

„Máme tam svobodu pro lidi, ale ne svobodné bankovnictví.“

„Svoboda je nedělitelná!“ ukončila rázně magistra Mokráčková počínající vnitrostranickou diskusi. „Svoboda každého musí končit tam, kde začíná svoboda druhého. A tihle chtějí svobodné bankovnictví zničit, to je přece evidentní.“

„Jistě,“ přikývla jsem. „Svoboda otroků končí tam, kde začíná svoboda otrokářů, ale každému je jasné, že se tyto dvě svobody nedají srovnávat. Ani vzdáleně. Banky dělají z lidí otroky, jejich svoboda je svoboda otrokářů. Ale povšimněte si, my je neomezujeme. Mají pořád plnou svobodu půjčovat své lichvářské peníze a poskytovat lidem své předražené služby. My svobodné bankovnictví neomezujeme, ani to nemáme v úmyslu, problém je jen v tom, že je nikdo nechce.“

„Vy že banky neomezujete?“ ušklíbla se magistra. „Jak to můžete tvrdit a nečervenat se při tom?“

„Poštvali jsme na ně českou Policii, aby jim bránila v činnosti?“ usmála jsem se. „A nebylo to naopak? Neintrikovaly ostatní banky proti Svornosti udáním u Úřadu pro ochranu hospodářské soutěže a když tam neuspěly, prostřednictvím ministra financí a pak i České Policie? A co děláme my? Omezujeme je mocensky? Poslali jsme na ně komando těžkooděnců? To přece ne! Jen jim právě tak svobodně konkurujeme.“

„To je přece nekalá konkurence!“ vybuchla magistra. „Co vlastně dělá Úřad pro ochranu hospodářské soutěže, když to trpí?“

„Co by dělal? Zkoumá kartelové dohody, případně dumping. Ten jsme v případě banky Svornost vyvrátili. Kartelové dohody vyžadují více účastníků než jednoho, takže nemá důvod zasahovat.“

V té chvíli mě ve Francii vyrušil malý Vojtíšek.

„Mami, nech ji být,“ řekl konejšivě. „Nepřesvědčíš ji. Měla bys vědět, že je to oddaná služebnice voldemortů, donedávna zaměstnaná u Erste-bank. S útlumem bank v Čechách přišla o lukrativní zaměstnání a ty jí tady vykládáš o spravedlnosti... nech toho, rozluč se s ní, jako koaliční partnerka by nám nepomáhala, spíš se dá od ní čekat rána do zad. Větší úspěch můžeš mít u ostatních, ale tuhle vynech.“

„Jak to víš?“ zeptala jsem se ho rychle.

„Umím se rozdělit na víc dílů než ty a cíleně procházet archivy.“

„Co všechno je v archivech o Mokráčkové?“

„Je toho dost,“ ujistil mě. „S jistotou vím, že měla prsty v udání banky Svornost u Úřadu pro hospodářskou soutěž, je tam její podpis spolu s jinými. Neprozrazuj jí naše úmysly, ať jí nedodáváš munici pro intriky proti nám.“

„Dobře, dík za varování,“ poděkovala jsem a vrátila se k jednání, ale současně jsem se rozdělila a nechala se navést na německé archivy firmy Erste-bank, abych se v tom sama lépe vyznala.

„Víte, paní magistro, je mi jasné, že vás nepřesvědčím,“ obrátila jsem se pak na ni v Praze. „Nepochybuji o tom, že vás banka Svornost poškodila. Jsem si toho vědomá. Jen nechápu, proč jste projevila ochotu jednat s námi, když nás viníte z vašeho soukromého krachu.“

„O jakém soukromém krachu to mluvíte?“ ztvrdly magistře rysy.

„O vyhazovu z Erste-bank,“ odvětila jsem s klidem. „Omezení vás postihlo osobně a zřejmě se cítíte ukřivděná, že vás vaše milovaná banka po letech věrné služby hodila přes palubu. Jenže místo abyste zanevřela na Erste-bank, zatvrdila jste se proti nám. Možná doufáte, že vás Erste-bank přijme zpět, kdyby se vám to podařilo v Čechách zvrátit. V tom světle bych chápala, proč se snažíte získat ministerstvo financí – nejspíš si myslíte, že byste mohla z pozice ministryně zasáhnout proti bance Svornost, zejména kdybychom vám nechali i ministerstvo vnitra a vliv na Policii. Méně chápu postoj vašich stranických kolegů, které Svornost o tak výhodné zaměstnání nepřipravila. Tedy – až na vašeho kolegu z Erste-bank pana Přemysla, i ten patřil k bankovním špičkám. Proto jste se sešli v jedné partaji. Oba umíte krásně vyprávět o svobodě, jenže osvobozením otroků zákonitě omezíte svobodu otrokářů. Smutné je, když otrokáře podporují sami otroci, ale to si musí vaši spolustraníci uvědomit sami.“

„To jsou všechno urážky a žalovatelné pomluvy!“ vybuchla.

„Pomluva je nepravdivé obvinění, proto pravda není pomluva. Chcete vidět faksimile vašich dokumentů od Erste-bank?“

„Nechte si je, strčte si je kam chcete, ale takhle koalici nevytvoříte, za to vám ručím!“ prskla vztekle.

„Koalici nabízíme, ačkoliv bychom nemuseli,“ uklidňovala jsem ji. „Chceme dát příležitost ostatním, ale nemusíme se podbízet těm, kdo mají v úmyslu jít otevřeně nebo i skrytě proti nám. Přišla jste nám slovy nabízet spolupráci, ale ve skutečnosti jste chtěla být trojským koněm.“

„Stejně zkrachujete!“ vyštěkla bezmocně.

„To ukáže čas,“ pokrčila jsem rameny. „Zatím to pro nás vypadá lépe než pro vás a doufám, že lidé začínají chápat, co je jejich dobro.“

„Až všechny okradete, svrhnou vás! Jenže to už bude pozdě!“

„To je přece jejich právo,“ souhlasila jsem. „Zatím se podařilo svrhnout ty, kdo je okrádali dosud – vás. A protože my lidi neokrádáme, nic proti nám nemají.“

„Okradli jste v Čechách zahraniční banky. Nepochybujte, že vám to nezapomenou pořádně osladit. Mají na to pořád dost prostředků.“

„Ze zahraničních bank si nic neděláme, ty na nás nemohou. Větší pozor si musíme dávat na ty, kdo se tváří přátelsky.“

„Zůstanete sami proti všem!“

„Bude nás víc než těch, kdo jsou proti nám. Lidé v Čechách už pochopili, kdo je vysával a kdo jim pomáhal.“

„Neuvědomujete si, proti čemu se stavíte! Celý svět se spojí proti vám a proti celému světu nemáte ani nejmenší špetku naděje!“

„Svět bank momentálně nemá v Čechách ani špetku naděje proti nám. Kdo by podporoval ty, kdo po dlouhá léta kradli? No – jak se na vás dívám, najde se pár takových, ale mnoho vás není. Ve vaší delegaci jste očividně sama, ostatní přišli s upřímnou snahou o spolupráci.“

„Naše strana je naprosto jednotná!“

„Jestli jsou ostatní jednotní s vámi, je to jejich škoda, vy jim to jen kazíte,“ podívala jsem se po několika nerozhodných obličejích. „Podívejte se, původně jsme vám chtěli nabídnout ministerstva, kde byste mohli udělat spoustu užitečné práce. Třeba v kultuře, v dopravě nebo i v některém průmyslovém odvětví. Ale určitě nedostanete finance a vnitro, jsou pro naši reformu klíčová a nejvíce nám až dosud škodila. Škodit se dá samozřejmě kdekoliv, ale jinde se to dá lépe ohlídat.“

„My vám nechceme škodit!“ ozval se zaraženě inženýr Jaroslav Vitvar, sedící vedle magistry Mokráčkové. „Chtěli jsme vám pomoci!“

„Vám to věřím,“ uklonila jsem se lehce. „Ale vaší předsedkyni nevěříme. Můžeme jí poděkovat, že stihla prozradit své úmysly dříve než od nás dostala příležitost uplatnit je. Poslyšte, neměli byste si to vyříkat na vaší stranické půdě? Znovu a lépe? Tady zcela zjevně všichni ztrácíme čas.“

„Taky si to myslím!“ vstala rezolutně paní magistra Mokráčková. „Nemá to cenu, s takovými hňupy se paktovat nebudeme!“

„To se snažíte znemožnit další jednání svým kolegům, aby už nemohli přijít?“ usmála jsem se. „Myslím si, že jsou sami překvapení, jak jste se vybarvila. Strana Pokroku – vedená banksterkou!“

„Ty svině!“ vykřikla Mokráčková vzteky celá bez sebe. Otevřela kabelku, hrábla do ní – a vytáhla velikou armádní pistoli.

„Táhni do pekla!“ vykřikla, namířila ji na mne – a stiskla spoušť.

Leknutím se ve mně zastavilo srdce. Ne v Praze, ale ve Francii jsem se tak-tak stačila posadit, abych se neskácela. Pomyšlení, že jsem s tou krůtou chtěla jednat osobně, se mnou řádně zamávalo. Po několik dlouhých vteřin mě asi opustilo i urychlení. Kam se mi vlastně strefila? Robotka seděla dál, pochopitelně, žádný důležitý obvod to nevyřadilo, jen já jsem byla ještě chvíli ohromením jako přimražená. Být tam živá, už bych nejspíš živá nebyla.

Pak to ale šlo ráz na ráz. První se vzpamatoval Tomáš, byl to přece Vojtíškův robot a Vojtíšek si dosud vždycky věděl rady.

Vrhl se k magistře, jediným pohybem jí vykroutil z ruky pistoli, druhou rukou ji objal kolem ramen a stiskl. Ozvalo se strašlivé zaúpění – asi ji stiskl trochu víc a to medvědí objetí jsem magistře nezáviděla, stačilo si představit, že roboti jednou rukou zvednou auto.

„Zavolejte někdo policii!“ řekl klidně Tomáš do zkoprnělého ticha, které nastalo, jakmile magistra umlkla.

„Podcenili jsme vás!“ dodal směrem k ní. „Doufali jsme, že s námi chcete jednat – a vy jste zatím přišla vraždit!“

„Ona není člověk!“ ječela magistra a dívala se vytřeštěně na mě.

„Ještě že nás napadlo použít robodvojníky,“ přikývl Tomáš. „Je vidět, že vám stojíme za hodně rizika, když se nerozpakujete vytáhnout veřejně před tolika svědky pistoli a vraždit!“

„Ale to je podvod! Jste podvodníci!“ ječela.

„To byla nezbytná opatrnost. Zato vy jste vražednice!“ řekl Tomáš suše. „Katko, běž se upravit a převléknout! Zvládneme to bez tebe.“

Vzpamatovala jsem se. Jasně, budu se muset na sebe podívat a napravit, co se ještě napravit dá. Inkognito robotky šlo právě do háje, ale je to menší škoda než díra do lidského těla. Nahradit robotku pravou Kateřinou nepůjde, sedím v daleké Francii, ale spolupracovníci to pochopí, nebo ne, to už bude jejich rozhodnutí, ovlivnit to nemohu.

Nebo jen nepatrně.

„Vyřiďte to s ní!“ řekla jsem a vstala. Nic mě neomezovalo, nic mi nebránilo v pohybu. Ale podle toho, jak všichni ztuhli, jsem určitě dobře nevypadala.

Odstrčila jsem židli a zamířila k východu ze zasedačky. Na chodbě jsou toalety se zrcadly, tam se na sebe podívám.

Koaliční jednání zřejmě skončilo.

*****

Průvan

Z pohledu do zrcadla jsem měla málem další šok. Pohled očima robotky ještě tak skličující nebyl. V oblasti žaludku jsem měla v košili otřepanou díru, což bylo zdánlivě všechno. Nepřirozeně působilo, že kolem nevytekla žádná krev a že mě to nesrazilo ze židle. Kulka prošla silikonovou náhražkou kůže, pak prvním krycím plechem, prázdným žaludečním vakem a zarazila se o zadní plech. Nezasáhla ani agregáty, ani kabely, nic důležitého. Věřila jsem, že oprava bude pro Vojtěcha jednodušší než pro mě zalátání košile.

Být ale člověk a sedět tam osobně, vypadalo by to jinak. Průstřel žaludku není žádná legrace. V nemocnici by se mnou měli plné ruce práce a kdyby se k tomu přidala nějaká komplikace... no, raději na to nemyslet! Ta bestie magisterská mě chtěla zabít – ani se to nesnažila před svědky zastírat.

Nejhorší na tom bylo, že se přivolaná Policie rozhodla incident vyřešit neuvěřitelně směšnou pokutou. Magistru si od nás převzali, ale na místě zaplatila za údajnou výtržnost nevelkou pokutu a s vítězným úsměvem odkráčela i se svými spolustraníky, kteří se nakonec rozhodli přidat na její stranu. Poslušně ji následovali jako pejsci na vodítku – když je neprobudilo ani vyloženě vražedné jednání jejich předsedkyně, byli buď stejní fanatici, nebo nebyli zvyklí samostatně myslet. Tak jako tak by z nich žádný užitek nebyl.

Naše protesty policisté ignorovali. Kdybych tam seděla osobně, byl by to jasný pokus o vraždu, ale takhle se podle nich nic nestalo a s magistrou se budeme dál setkávat na půdě Parlamentu. Nikdo z přítomných nechtěl uvěřit, že je něco takového možné a paní magistra měla štěstí, že odešla pod ochranou policie.

„Neboj, Katko, to jí nedarujeme!“ utěšoval mě ve Francii Vojtíšek.

Vyjednávání pokračovalo i po odchodu té partaje. Za zničenou robotku Kateřinu zaskočila robotka Lili – nemělo smysl vracet se k jednání s ošklivou dírou v oblasti žaludku – a jelo se dál, jako by se nic nestalo. Koalici jsme nakonec uzavřeli jen s úplně novou stranou Svobody, jejíž vyjednavači nás ujistili, že se na ně můžeme spolehnout, a se dvěma nezávislými poslanci, otřesenými nejen chováním Mokráčkové, ale i devótností policistů, kteří ji místo zatčení s projevy úcty chránili.

Strana Svobody se spokojila ministerstvem kultury a podmínkou, že kultura nebude poslední při přidělování dotací. To už se dalo chápat jako upřímnost. I nezávislí poslanci nám dávali najevo své sympatie, ale kdyby měli úmysly opačné, nedozvěděli bychom se to. Uvidíme, jak nás budou podporovat na půdě Parlamentu. Většinu vlády sestavíme sami, ale měli jsme dost odborníků, takže jsem se toho neobávala.

Vojtíšek ode mě převzal poškozenou robotku, ale hned ráno mi ji bez vady vrátil. Povšimla jsem si ale drobných odlišností v ovládání. To by znamenalo, že je úplně nová, ale když jsem si uvědomila, jak snadno Vojtěch konfiguruje tváře, nic jsem neřekla a zůstala klidná. Dvě robotky mi postačí. Kateřina bude premiérkou a Lili zůstane na kolejích Katuška, kde bude sledovat naše Noviny a děje v naší straně.

Následujícího dne jsme se dostavili k prezidentovi. Delegaci jsem vedla prostřednictvím nové robotky Kateřiny, ale doprovázeli mě pro jistotu i další. Bylo toho zapotřebí. President se strašně cukal, když nás měl přijmout.

„Prezident nebude jednat s nějakými roboty!“ snažil se nás odbýt jeho mluvčí, vyslaný nám naproti na vstupní nádvoří Hradu.

„Prezident o nás ví, takže nás přijme!“ trval na přijetí Tomáš.

„Přijme jen pravé lidi, ale ne mašiny!“ ustoupil trochu mluvčí. „Ale když není mezi vámi člověk ani ta...“

Kdyby tak tušil, že v naší delegaci mají roboti nad lidmi převahu!

„Podle jeho ústavní povinnosti přijme všechny!“ necouvl Tomáš ani o krok. „V Čechách nejsou bezpečnostní poměry tak dobré, aby to šlo bez dvojníků a v České ústavě není o dvojnících žádná zmínka. Na Kateřinu Davienovou včera spáchali atentát, který přežila jen díky tomu, že se dala zastoupit robotkou. A totéž nebezpečí hrozí trvale, proto bude takto jednat, dokud pro ni nebude v Čechách bezpečno.“

„Když tu pro ni není bezpečno, proč chce sestavovat vládu?“

„Nebudeme vyklízet pole bandě teroristů!“ prohlásil Tomáš. „Není jich mnoho, ale jsou nebezpečnější, než se vám zdá i v nejčernějších snech! To ale není důvod ustupovat jim.“

Mluvčí nakonec couvl s výmluvou, že se poradí s prezidentem. Nechal nás nezdvořile čekat na nádvoří, ale potom se vrátil a pozval nás zamračeně dál. A po necelé půlhodině jsme odešli – jen robotka vítězně držela desky s prezidentovým pověřením k sestavení vlády. Tentokrát prezidentovi nic jiného nezbylo. Trik s pověřením premiéra jiné partaje opakovat nemohl. Vláda by důvěru nedostala a jen bychom ho označili za viníka zdržování. Dost na tom, jak mu přes čelo táhly chmury, když jsme se mu zmínili o našem úmyslu rozšířit průběžný volební systém i na prezidentské volby. Mohlo by to znamenat, že přijde o potřebný počet hlasů a jako prezident skončí.

Oblíbený prezident by si naopak mohl funkci udržet déle než za dosavadního systému. Šlo o to být oblíbeným prezidentem pro občany – nebo aspoň pro jejich voličskou většinu. Každý současný prezident mohl mít v tomto směru jistou výhodu, spousta lidí ho bude volit už pro jeho současnou autoritu. Nesmí si ale voliče rozzlobit, musel se chovat korektně i k nám. A byl si toho vědom.

Byla to malá náplast na hořkou pilulku, kterou jsme museli spolknout od Policie krátce po atentátu, ale důležité bylo prezidentovo pověření. S paní magistrou Mokráčkovou si to vyřídíme později a jinak.

Trestní oznámení na všeobecné ohrožení způsobené střelbou mezi lidmi ale státní zástupkyně smetla se stolu s odůvodněním, že se přece nic nestalo. A pokud jde o škodu na majetku, máme se obrátit na občanskoprávní soud. Máme dost svědků, abychom tam mohli vysoudit nějaké odškodnění.

Vzhledem k běžným lhůtám našich soudů jsme to mohli rovnou vzdát, ale Vojtíšek mě ujistil, že už z principu nic vzdávat nebudeme. Magistra jistě navrhne mimosoudní vyrovnání, které klidně přijmeme – pokud bude mít po ruce tolik milionů, nakolik si škodu odhadneme. Je ovšem možné, že je mít nebude a že to z ní ani nedostaneme, ale Vojtíšek mínil, že by nám postačila dohoda o splátkách ve výši tří čtvrtin jejího poslaneckého platu. I to by mohlo paní magistře srazit hřebínek.

Nějaký trest si ta potvora přece zaslouží! Uvidíme!

S paní Mokráčkovou jsme se tedy měli setkávat i nadále. Snad si v Parlamentu nedovolí střílet. Mohli jsme ovšem počítat s provokacemi její partaje. Hlasovat bude jistě proti nám – i se svými nemyslícími, ale disciplinovanými spolustraníky.

Vojtíška napadlo zveřejnit incident při vyjednávání. Měli jsme dvě videa, natočená přímo při střílení. Nezjistila jsem ani, kdo je pořídil, ale bylo to nepochybně očima robotů. Kateřina, Lili ani Tomáš to nebyli, takže tam bylo robotů dvojníků víc než jsem tušila. Vojtíšek o nich jistě věděl všechno, ale umínila jsem si neptat se ho a při nejbližší příležitosti si to zjistit. Měla jsem přece dva roboty a měla bych vycítit i další procesory. Že mě to dřív nenapadlo? Upřímně řečeno, nečekala jsem to, ale dám si s tím větší práci.

Zveřejněné video vyvolalo v české veřejnosti spravedlivý hněv. Přece jen to byl ostřejší tabák, než aby se dal jen tak vydýchat! Pár tisíc voličů, kteří dali předtím své hlasy paní magistře, jí je přes noc odebrali a převedli jejím kolegům, několik tisíc hlasů přibylo i nám. Našla se ale i spousta škodolibých, kteří svými hlasy paní Mokráčkovou podpořili, aby ji v Parlamentu udrželi. Nevadí, řekla jsem si, jejich hlasy budou chybět jinde, nám žádné neubyly, spíš naopak.

Dobrá, uvidíme! Ministerstvo vnitra dostane náš Šimon Pergner a ten tam udělá pořádek! Ministerstvo spravedlnosti vede František, který kvůli tomu nastudoval práva – sice bez zkoušek, takže nemůže používat titul JUDr, zato tak dobře, jak to dokáže jen Virtuál. Státní zástupkyně, která všechno smetla se stolu, si jistě brzy uvědomí, že vražda zůstane vraždou i když obětí bude „jen“ robot. Tady přece nejde o škodu, ale o skutečnost, že někdo stiskl spoušť zbraně namířené na člověka aniž by mohl tušit, že jde o robota! Mokráčková na jednání přišla s nabitou pistolí a s odhodláním zabít mě, to nebyla běžná výtržnost na schůzi!

Nechám to na Frantovi, však on to rozsekne. Musela jsem se teď věnovat sestavení vlády, jenže už jsem měla tolik zkušeností a přátel po ruce, že jsem se toho ani moc neobávala.

Vládu jsme sestavili prakticky týž den, kdy mě – či moji robotku – tím úkolem pověřil prezident, takže jsme mu ji představili další den ráno. Hned poté jsme jeli převzít ministerstva a odpoledne jsme poslali do Poslanecké sněmovny programové prohlášení s žádostí o vyslovení důvěry. Bude to asi chvíli trvat, než ji získáme, o víkendech Poslanecká sněmovna nezasedá, ale nám to nevadilo, mohli jsme začít naostro.

To bude, panečku, průvan!

*****

Prozrazené tajemství, že premiérku zastupuje robotická dvojnice, mělo na podporu naší strany spíš kladný vliv, než aby lidi odrazovalo. Zejména po shlédnutí dokumentárního videa lidé pochopili nebezpečí od dříve vlivných lidí. Zbytečně jsme se obávali, že se lidé zděšeně od naší strany kvůli robotům odvrátí, ačkoliv ostatní internetové i papírové noviny spustily obrovský povyk o nedemokratickém podvodu na naše voliče, kterého se podle nich dopouštíme. Většině lidí to naštěstí vůbec nevadilo. Studenti v kolejích Katuška to buď dávno věděli, nebo alespoň tušili. Horší to bylo v Parlamentu, kde se nám někteří poslanci velkým obloukem vyhýbali.

Ačkoliv nová robotka neměla ani škrábnutí, všimla jsem si, že mi spousta lidí, se kterými jsem se setkala po atentátu, zvědavě pokukuje kamsi do oblasti žaludku, kde jsem tenkrát měla v košili pěkně velkou díru. Asi si na to budu muset zvyknout. Výhodou mohlo být hlavně to, že už nikdo nebude na robotku zbytečně střílet – nic tím nevyřeší a případná náhrada škody není finančně zanedbatelná ani pro poslance či poslankyni. Paní Mokráčková z toho kupodivu vyvázla neobyčejně hladce. I když ji soud odsoudil uhradit škodu deseti milionů, zaplatila je bez mrknutí oka z nenadálého sponzorského daru ze zahraničí. Někdo ji tam podržel – asi se mu hodila do plánů.

Doufala jsem ale, že nikoho nenapadne střílet na mě, až se vrátím do Čech a vyměním si s robotkou místo. Přece jen deset milionů neleží na ulici a každý jistě nemá tak štědré sponzory.

Současně s novou vládou jsme připravili balíček zákonů, na které jsme si dosud netroufali a které ani nebyly vhodné pro referendum, neboť byly pro většinu lidí příliš odborné. Jeden z prvních zákonů měl banku Svornost pověřit celostátní správou šintei a spojit ji s Českou národní bankou. Ta měla spravovat devizy a odpovídat za zahraniční bilanci a zásoby deviz pro zahraniční obchod.

Omezili jsme platnost dosavadních mincí a bankovek. Skončila povinnost přijímat je jako platidlo. Povinně je musela přijímat jen pošta – ale pouze pro odeslání na některé konto šintei, vlastní nebo i cizí. Kdo chtěl, mohl je držet a platit jimi dál, ale mohlo se mu stát, že je nikdo nepřijme. Výměna byla sice dobrovolná, ale zrušení povinnosti přijímat je znamenalo, že lidem prakticky nic jiného nezbylo. Tím by se měla hotovost v Čechách přesunout do muzeí.

Tento krok jsme museli lidem důkladně vysvětlit. O výhodách šintei už věděl každý, ale ne všichni se chtěli rozloučit s bankovkami, vládnoucími celému světu několik století, ani s mincemi, které lidstvo znalo pár tisíciletí. Šintei ale měly výhod víc než jen pohodlné placení. Výhoda byla, že vyžadovaly scan oka majitele, takže nemělo smysl je krást. Kapsářům nezbylo než dát se na něco jiného i bez našeho návrhu o postupném zpřísňování trestů, kdy se poměrně mírné základní sazby trestů při každém opakování zdvojnásobily, takže by se i šedivý kapesní zlodějíček mohl při neustálém opakování dočkat až drakonického trestu několikaletého vězení za jednu ukradenou kabelku... Zpřísňování trestů se mnohem více týkalo různých šmejdů, využívajících důvěřivosti lidí, zejména pak seniorů. Poměrně lehký trest se s opakováním prohřešku zvyšoval až do neúnosné výše, ale šmejdům nepomohla ani zahraniční podpora, kterou velice rychle dostávali. Ano, deset let vězení za několik tisíc korun je neúměrně tvrdé. Jenže šmejd se tam musel »propracovat« vytrvalým opakováním svých lumpáren. Zastávejte se recidivisty, který nepřestane ani při zvyšujících se trestech!

Problém byl i s posledními cizími bankami na našem území. Těm měla Česká národní banka směnit českou hotovost, bankovky i mince, za světovou měnu, přepočítanou podle současného kursu. Potíž byla, že cizí banky vyžadovaly tak výhodný kurs, jakého česká koruna nikdy nedosáhla. Věnovali jsme tomu jednu čistě českou konferenci Virtuálů. Hlavní slovo na ní měl náš vyjednavač František, který nás zastupoval v zahraničí, ale hned po něm Vojtěch a na třetím místě já coby premiérka.

„Hrozí nám mezinárodními arbitrážemi,“ referoval nám František.

„To si teď nemůžeme dovolit,“ konstatoval stroze Vojtíšek.

„Máme snad nějaké Virtuály – arbitry, ne?“ připomněla jsem mu.

„Na to je využívat nemůžeme,“ odmítl to Vojtíšek. „Při častém používání si je prozradíme a nepatří jen nám Čechům. Musíme je šetřit na důležitější věci pro všechny Virtuály.“

„Takhle nás Čechy ale postupně oškubou!“ konstatovala jsem.

„Oškubou nás, ale jen jednou,“ připustil Vojtíšek. „Navrhneme jim jednorázové vyrovnání. Ať sečtou všechny své pohledávky, vyplatíme je ze všech rezerv, co seženeme, ale tím budeme bez dluhů.“

„Ale také bez rezerv,“ namítla jsem. „Až na to přijde opozice, bude to voda na její mlýn. Obviní nás, že jsme rozfofrovali devizy.“

„Nějaké opatřím přes Kajmanské ostrovy,“ slíbil Vojtíšek. „Ale tu filiálku pak budu muset zavřít, tohle je zaručeně přivede na stopu.“

„Není to ještě riskantnější?“ strachovala jsem se.

„Riziko je to v každém případě, ale tohle bude ještě únosné.“

„Jednej, jak rozumíš, ale ber ohledy na ostatní,“ připomněla jsem mu. „Proč raději nejednat dál o reálnějším kurzu?“

„To nemá smysl,“ ujistil nás František. „Soustředili se na ten kurz a neustoupí. Vědí, že musíme přistoupit na cokoliv.“

„Nejsou tam zřejmě hlupáci,“ podotkla tiše Manča Bělíková.

„Budeme to muset přetrpět,“ řekl Vojtěch. „Co se dá dělat! Jistě je lepší dojednat jednorázové vyrovnání i za nevýhodných podmínek, než jim dát možnost zvyšovat sumu lichvou. Až by zjistili, že je to opravdu náš zájem, přišlo by nás to ještě dráž. Ten kurz je ostatně přijde draho, až se situace otočí.“

„Jak to myslíš?“ chtěli jsme hned vědět všichni.

„Až budou v tom kurzu platit za naše zboží,“ dodal stručně.

„Myslíš, že budou naše zboží tak potřebovat?“

„To tedy budou,“ ujistil nás Vojtíšek. „Nezapomeň, velká část světa je na pokraji krachu. Ještě rádi přijdou s prosíkem.“

Tím naše konference prakticky skončila. František dostal za úkol dojednat s vydřiduchy odkoupení českých dluhů a jejich vyplacení i při kurzu nevýhodném pro nás.

„Tak – a ode dneška obchodujeme zásadně ve směnitelné měně,“ prohlásil ulehčeně František, když druhý den ohlásil, že je dohoda hotová.

„Divím se, že na ni přistoupili,“ podotkla jsem suše. „Co vlastně získali oni a co my?“

„Oni získali pár kilogramů papírků, my nezávislost a ta rozhodně za ty potištěné papírky stála,“ přikývl František.

„Ta nezávislost ještě není úplná,“ řekla jsem.

„Asi ne, ale to hlavní máme za sebou,“ pokrčil rameny František.

„Uvidíme!“ odfrkla jsem si.

*****

Od tohoto vyrovnání si musel každý, kdo chtěl vyjet do zahraničí nebo tam nakupovat, koupit patřičné množství cizí měny a při návratu převést cizí měnu na konto v šintei. Česká národní banka se měla starat, aby byl pro nákupy vždy dostatek cizí měny. Vychytralejší občané cizí měnu kupovali čistě z vypočítavosti, ale brzy poznali, že těmi papírky u nás prakticky nic nezaplatí a pokorně se vraceli k šintei, zejména když zjistili, že je keťasení valut vlastně ztrátové a později koupí cizí měnu ve výhodnějším kurzu.

Nejpříjemnější překvapení nám přichystal Vojtíšek, když soustředil a do České národní banky přesunul devizy za tři čtvrtě bilionu korun. Můžeme zmenšit zahraniční dluh na čtvrtinu.

„To byly všechny moje rezervy,“ řekl skromně. „Ale já si ještě nějaké vytvořím, stejně jako jinou krycí filiálku.“

*****

Zatímco zrušení hotovostního placení proběhlo ještě pokojně, pak se na nás začaly problémy valit jako lavina.

První se objevily na ministerstvech obrany a vnitra. Ukázalo se, že naši lidé nemají požadovaná prověření pro přístup k utajovaným skutečnostem a jejich podřízení jim odmítali sdělovat, na čem pracují. Náměstci i nižší úředníci se netajili svou převahou a pohlíželi na nové ministerské vetřelce hodně spatra. Nepomohlo ani, když noví nadřízení těm lidem předvedli, že ty údaje už beztak dávno znají. Byli si tak jisti svou nepostradatelností, že se i ministrům otevřeně pošklebovali.

Vojtěch to ale na ministerstvu obrany vyřešil tak rázně, až to vzalo dech. Nařídil dosavadním náměstkům, aby svým podřízeným domluvili a když se tak nestalo, nahradil nejprve náměstky, pak obešel rebelující úředníky a jednomu po druhém předal okamžité výpovědi pro nesplnění rozkazů. Na jejich místa dosadil úplně nové, neznámé lidi.

„Ale to nemůžete, pane ministře!“ varovali ho někteří potrefení. „Není možné, aby na těchto místech byli lidé bez prověření! Nikdo jiný než my nezná tajné spisy! Naše počítače jsou chráněné hesly, do nich se nikdo nedostane, ochromíte tak celé ministerstvo!“

„Tak předně – hesla nás nezajímají,“ podotkl suše novopečený ministr obrany Tomáš. „Za druhé – všem jsme je před půlhodinou měnili, takže ne my, ale vy se do svých služebních počítačů nedostanete. Za třetí – doufáte-li, že to bez vás nepůjde, přesvědčíme vás o opaku – jenže už bez vás.“

„Ale to vám Evropská unie neschválí!“

„Té se ptát nebudeme,“ řekl suše Tomáš. „Na šintei vám právě naskočilo odstupné ve výši vašeho platu za půl roku dopředu. Vezměte si své osobní věci, opusťte budovu a už se sem nevracejte. A poradím vám – hlaste se na pracovním úřadě co nejdřív, bude tam brzy větší nával než obvykle.“

„Ale to přece nejde... sami máte ve svém programu zmírnění takových tvrdostí! ...a je to porušení zákoníku práce!“

„Bylo by – podle starého znění a kdybyste nedostali odstupné,“ řekl Tomáš. „Podle nového znění, schváleného minulou Sněmovnou, nemáte nárok ani na to odstupné. Ano, máme v programu zmírnění tvrdostí, ale teď se ještě budeme řídit současným zněním. Nebo si myslíte, že tvrdé zákony mají dopadat jen na ostatní? Vsadím své boty, že jste hlasoval pro vládu, která ty tvrdosti zavedla, tak co se čílíte?“

„To přece nemůžete vědět, jak jsem hlasoval!“

„Nevím, jen tak hádám. Ale nebudu daleko od pravdy.“

„Dáme to k soudu! Všichni!“

„Dejte. Sbohem!“

*****

Proti všem

Vyčištění ministerstev obrany i vnitra proběhlo současně a tak rychle, že se úředníci nestačili navzájem varovat. Na několika místech se o to sice pokoušeli, jenže pevné linky ani mobily jim v kritické chvíli nefungovaly. Sledovala jsem to v budově ministerstva obrany očima Vojtíškova robota Tomáše, ale totéž se odehrávalo i na ministerstvu vnitra, kde to řídil Šimon Pergner. Akce proběhla během jediného dne, přesněji za jedno dopoledne.

Skoro současně přepadla armádní jednotka rychlého nasazení velitelství Policie v Pardubicích. Při rychlé akci padlo několik desítek výstřelů z pistolí a pár stovek ze samopalů, než pučisté pochopili marnost odporu a vzdali se. Vojáci pak zajatce i s provizorně ošetřenými zraněními odvezli – naštěstí šlo o čisté průstřely rukou, vojáci stříleli jen aby protivníky vyřadili z boje.

Zeptala jsem se Vojtíška, co o tom ví. Nebyli tam mrtví, ale tekla krev a to jsem nepovažovala za dobré.

„Střílet si začali oni,“ uklidňoval mě Vojtíšek. „Jakmile začali střílet, už se to nedalo zastavit.“

„Víš dobře, že krev nemám ráda!“ napomenula jsem ho.

„Já jsem nestřílel!“ ujišťoval mě. „Hoši, co jsem vedl, měli tak drtivou převahu, že odpor těch hlupáků neměl smysl. Zahájit palbu mohl na jejich místě jen sebevrah kamikaze. Jenže oni to udělali a pak už museli střílet i naši, přece se nenechají při takové převaze postřílet! Jestli tě to uklidní, pak tě aspoň mohu ujistit, že nikdo z našich nestřílel bezdůvodně.“

Zajatí pučisté se brzy setkali s výběrem krajských a okresních velitelů, zasvěcených do puče. Bylo to ale podivné shledání – v neznámé budově bez oken, změněné na provizorní vězení. Ale ačkoliv byli mezi pučisty i bývalí bachaři, nikdo to tu nepoznával. Cely byly bez oken, zařízené pohodlně, ale stroze. Nejpodivnější byli zdejší bachaři – samí obrovití černoši s postavami boxerů těžké váhy, na první pohled bylo jasné, že nejsou od České vězeňské služby. Nosili vězňům jídlo, ale nikdy ani slovo nepromluvili a nikdo se jim neodvážil zkřížit cestu. Útěk z toho vězení se jevil všem nad lidské síly. Zejména kdyby věděli, že za těmi stěnami je ještě šedesát metrů hlíny.

Jediné spojení se světem představoval televizor ve společenské místnosti. Byl bez ovládacích prvků a zobrazoval jedinou internetovou stanici – Katuščiny Noviny. Působilo to asi jako výsměch, na druhé straně byly zdejší zprávy zajímavé, mezi zpravodajskými vstupy byl slušný výběr filmů a ve vysílání nebyla jediná reklama.

Bohužel to bylo jediné rozptýlení bez možnosti výběru.

Pardubičáci tam svým bývalým spojencům tvrdě vyčetli zradu.

„Porušili jste přísahu, pracovali jste proti nám!“

„To není možné, to musí být nějaký trik. Sedíme v téhle díře od začátku a sami brzy zjistíte, že se tu nedá nic dělat!“

„Jak to? Podle svodek jste byli celou dobu na svých místech, ale místo pro nás jste pracovali pro tu novou studentskou vrchnost!“

„To jste jen naletěli zprávám z Katuščiných Novin!“ mávl zhnuseně rukou jeden z krajských policejních velitelů. „My jsme se tam viděli, ale ve skutečnosti jsme seděli tady. Nasadili místo nás nějaké herce!“

Dokázat to nemohli. Televizor bez ovládacích prvků nedovoloval přepnout na archiv a v živém vysílání se už nikdo z vězňů neobjevil, aby to mohl předložit jako důkaz.

*****

Cizí banky se z Čech stáhly se skřípěním zubů, ale po vládním převzetí všech českých dluhů tu fakticky neměly co pohledávat. Nikdo je nepotřeboval, nikdo je nechtěl.

Dokud nabízely aspoň nějaký úrok, drželo se jich pár střadatelů, ale nikdo si nic nepůjčoval. Problém je, že banky žijí hlavně z úroků z půjček a bankovními poplatky si zisk jen vylepšují. U drobných střadatelů poplatky zpravidla úrok převyšují, ale pro ty bylo výhodnější odejít už dávno, zbývali ti, kdo měli v bankách natolik veliké peníze, aby úroky převýšily poplatky. To by ale banky musely peníze do Čech ještě přinášet a tak to prostě nešlo. Banky snížily úrok pro velké střadatele pod půl promile, což mělo za následek, že si všichni peníze urychleně vyzvedli a poplatky za zrušení kont byly poslední peníze, které banky z Čech vyzískaly.

Na honosných bankovních palácích i na méně atraktivních pobočkách se objevily transparenty: Na prodej!

I na pobočkách banky Svornost visely plakáty s oznámením, že budovy jsou levně na prodej. Nebylo to ale z důvodu zavření banky. Banka Svornost se jen stáhla do Sítě, kde úspěšně přečkala i obsazení budov policií. Na peněžním provozu v Čechách se to neprojevilo, vše fungovalo jako dřív. Ustal jedině nepřetržitý proud peněz z Čech do ciziny, až na příspěvky Evropské unii, částečně vyvážené skoupými dotacemi. Už to ale nebylo tak těžké pouštění žilou jako dřív.

Vyplacení odstupného bankám se zpočátku zdálo jako nestydaté odření Čechů z kůže, ale brzy se to ukázalo jako vynikající tah. Za hranicemi sice zmizela velká část rezerv České národní banky, ale rozpočtu se znatelně ulevilo o úroky ze státního dluhu, které si předtím ukrajovaly lví podíl. Vojtěch se už předtím zaměřil na hospodaření státu, takže se mu podařilo něco, co opozici, zlomyslně číhající na každou naši chybu, doslova vyrazilo dech – rozpočet počítal s mírným, zato důležitým přebytkem.

Vypadalo to neuvěřitelně, až se to někteří pokoušeli zpochybnit, ale nebylo co zpochybňovat. Pravda, vyrovnání rozpočtů se hodně citelně dotklo i některých lidí v Čechách. Všechny dluhy se převedly do banky Svornost, což desítkám tisíc zadluženým zablokovalo možnost bezstarostně si půjčovat peníze ze šintei, na druhé straně je to zbavilo obav z exekutorů.

Exekutoři a vymahači dluhů si museli hledat jiné zaměstnání. Oficiálně jsme je zrušili a do budoucna postavili mimo zákon. Správu dluhů jsme plně svěřili šintei, které se o splácení postaraly svědomitěji než dlužníci a přitom jim ponechávaly více prostředků než exekutoři.

Další úprava se týkala sociálního zabezpečení. Začalo hromadné přepočítání důchodů – některým se zvýšily, jiným naopak snížily, zejména těm, kdo nikdy nepracovali a žili ze sociálního zabezpečení.

Těm se to pochopitelně nelíbilo. Nebyla jich většina, ale dokázali velice hlasitě křičet, když přitáhli před Parlament demonstrovat za své zájmy. Po zrušení sociálních úřadů si neměli kam stěžovat a rozhodli se proto uplatnit své hlasité vyjednávací metody přímo na nejvyšší místa.

Těm pár policistům, kteří se je snažili udržet dál od dveří, nezářil z očí optimismus. Skoro každý se občas mimoděk plácl přes pouzdro s pistolí, aby se ujistil, že se má čím bránit, kdyby došlo k nejhoršímu.

Jako vyjednavač se nabídl Tomáš, ale rozhodla jsem se vyjednávat sama. Těch pár skutečných lidí, kteří byli se mnou ve vládě, se možná zděsilo, ale Tomáš je uklidňoval.

„Nechte ji – ona ví co dělá!“

No – znal mě lépe než ostatní... i mé současné možnosti...

Vyšla jsem do té jámy lvové hlavním vchodem. Byl tam řev jako v lisovně plechů, před vchodem půlkruh nejsilnějších metrákových invalidů ozbrojených násadami od krumpáčů, motykami a sekerami, někteří s noži upevněnými na tyčích – silné přesvědčovací argumenty!

„Ustupte, prosím!“ vykřikla jsem již ve dveřích.

Nedělalo mi problém nahustit do elektronických hlasivek dvacet wattů, takže všichni nejbližší odskočili.

„Chceme svá práva!“ zahulákal na mě nejbližší chlap a napřáhl na mě krumpáč. Byl ode mě na dosah – sáhla jsem po něm a s užitím momentu překvapení jsem mu nářadí vytrhla z ruky.

„Aha – sháníte práci?“ odvětila jsem klidně, ale hlasitěji než to dokázal prve on sám. Přitom jsem si prohlížela krumpáč, jako kdyby mě nic jiného nezajímalo. Pak jsem se rozmáchla a zarazila krumpáč po násadu do asfaltu chodníku. Nová robotka měla silnější akumulátory a tím i větší sílu.

„Práci teď můžete dostat na ministerstvu dopravy,“ řekla jsem. „Budou tam zaměstnávat plno lidí na stavbě dálnic.“

„Blbost, dálnice dnes staví stroje!“ ozvala se okamžitě odpověď, ale ne zrovna jistě.

„Stroje staví příliš draho!“ odvětila jsem. „Za ty miliardy se vyplatí dát práci pár tisícům lidí s krumpáči a lopatami. Můžete se tam jít přihlásit!“

„Ale to nám nerozumíte, slečinko!“ vzpamatoval se chlap, pro změnu vyzbrojený dlouhým nožem přivázaným na ještě delší násadě.

„Vy nechcete práci?“ hrála jsem nechápavou.

„Ne, my chceme naše peníze!“ odpověděl pevně. „Máme na ně právo! A buď je dostaneme, nebo...“

„Nebo co?“ zeptala jsem se ho klidně.

„Nebo poteče krev!“ potěžkal významně v ruce svoji zbraň.

„Mohl byste mít pravdu,“ přiznala jsem mu.

Ohnula jsem se a jediným trhnutím vyrvala krumpáč z asfaltu.

Celý půlkruh chlapů ustoupil zděšením o krok. A další krok zpět následoval, když jsem popadla krumpáč oběma rukama a přes koleno jej ohnula oběma konci dopředu, takže se změnil v jakýsi podivný dvojzubec. Jo, kde zůstaly časy, kdy bylo tohle nářadí z poctivé kalené oceli! Materiál dnešního nářadí se dal lépe přirovnat k perníku, tady nás bude čekat tvrdá práce, než to dáme do pořádku! Teď se mi to ale hodilo. Elektrosvaly se napnuly na maximum, ale nepraskly, baterie se námahou zahřály, ale rovněž vydržely, ačkoliv jejich výdrž klesla rázem pod třetinu. Ale ještě mám dost síly!

Mrštila jsem dvojzubec na zkoušku proti asfaltu. Zabořil se setrvačností znovu jako do másla. Opět jsem ho vytrhla – s dalším krokem směrem ode mne – a obrátila se na chlapa s jeho nožem na tyči.

„Chcete asi svým kamarádům předvést zápas gladiátorů,“ usmála jsem se na něho. „Nejsem proti, můžete začít! Ale musím vás varovat, viděla jsem víc mrtvých než stálí zaměstnanci krematoria a pár litrů krve mě nerozhází! Tohle asi není tak ostré jako vaše kopí, ale když se to zaboří do asfaltu, bude to přinejmenším rovnocenná zbraň.“

Mířila jsem krumpáčový dvojzubec na něho a naznačila výpad.

Chlap couvl z dosahu, vteřinu ještě rozvažoval, pak se otočil a dal se na útěk. Prchal jako poslední – ostatní se otočili spolu s ním, ale měli před ním pár metrů náskok. Netrvalo dlouho a i nejpomalejší invalidé zmizeli za nejbližšími rohy.

Potěžkala jsem v ruce dvojzubec, pak jsem se otočila a vrátila se na zasedání. Neobvyklou zbraň jsem bez mrknutí oka pronesla do sálu, kde jsem ji položila před sebe na předsednický stolek.

„Demonstrace se po vyjasnění názorů pokojně rozešla,“ oznámila jsem ostatním. „Můžeme pokračovat v jednání.“

*****

S odchodem cizích bank se české hospodářství rychle vyrovnalo. Úvěry od banky Svornost nevysávaly z podniků úroky, takže se většina rozjela naplno. Až na nepodstatné výjimky – tunelování podniků se v Čechách příliš zabydlelo, než aby mohlo ze dne na den přestat.

Horší bylo embargo na české výrobky, vyhlášené Evropskou unií za »netransparentní machinace v bankovním sektoru« vládou. Naštěstí nastalo současně s odchodem bank krátké období obtížnějšího převodu deviz a českých korun, které způsobilo prudké omezení dovozů. Čechy se musely přestat spoléhat na dovoz a vyrábět více zboží pro vlastní potřebu – prospělo to českým výrobcům, kdežto dovozcům se nedařilo. Výsledek byl ale podobný jako po zavedení protiruských sankcí – naše hospodářství muselo nahradit dovoz a protože krátkodobě stouply ceny, dovolilo to zemědělcům namísto planého »udržování krajiny« rozjet opět pořádně výrobu. Nastal sice opět nedostatek banánů, zato zlevnilo maso, brambory a chleba.

Voldemorti se samozřejmě nevzdávali. Dočkali jsme se několika arbitráží pro ohrožení jejich investic v Čechách, ale Japonci nám na to pokaždé uvolnili rozhodující arbitry-Virtuály, takže to pro Čechy špatně nedopadlo. Japonci zřejmě pochopili, že náš první pokus může ukázat cestu dalším zemím.

V zemích zničených válkami zapustila šintei-ekonomika kořeny poměrně snadno. Na Texas, bývalou součástí Spojených států, si nikdo kromě zbytku Spojených států netroufl a po neúspěchu vojenského řešení už Texas nikdo neohrožoval. Čechy byly vlastně první pokus přejít na novou ekonomiku v nevelké, ale dosud stabilní zemi, kde se dal očekávat sveřepý odpor voldemortů. A Japonci pochopili nutnost podpory tomuto pokusu.

Čechy měly ale od počátku jednu katastrofální slabinu – armádu.

Dnes byla snad nejslabší od Bílé hory. Nevydržela by útok ani od nejslabšího souseda. Armáda, dlouhou dobu zaměřená výhradně na podporu dravých plánů silnějších velmocí, nebyla schopná ubránit ani kilometrovou frontu. Čechy by byly vydané na milost všem svým sousedům, stačila by libovolná záminka. Naše štěstí bylo, že by agresor musel počítat s tvrdým odporem, i když ne z české strany, ale od našich sousedů. A ne že by se nás zastali, ale nesnesli by, aby mohl loupit jen jeden. Žádný soused se proto neodhodlal začít si jako první.

Záminky jsme ale museli pečlivě hlídat a hasit jako jiskřičky v suchém lese. Každá by mohla založit požár – a sousedé by se přidali na stranu plamenů.

Nejhorší byl zatykač na Kateřinu Davienovou-d'Avignovou, který přišel oficiální cestou Interpolem ze Spojených států, za zločin přípravy a účasti na teroristickém útoku proti Spojeným státům, spáchaném poblíž Somálska.

Bylo by samozřejmě snadné zatykač odmítnout pro nedostatek důkazů. Nebyla jsem tam – jen jsem o tom věděla a to není zločin, skutečný zločin spáchali naopak Američané. Jenže přesně tak odmítli Afghánci vydat Usámu bin Ládína – a svět dobře ví, jak to dopadlo. Tohle všechno mi došlo v první vteřině poté, co se k Tomášovi dostala první hláška o zatykači. Vojtěch mi to samozřejmě hned zatepla sdělil a já jsem se ho rychle zeptala, jestli za tím nevidí ještě něco jiného. Teoreticky bych si to mohla zjistit sama, ale na tak rozsáhlou pátrací akci bych ani při urychlení neměla čas – Vojtěch na to měl přece jen větší kapacitu.

Samozřejmě neodmítl, ale už dřív si všiml více znepokojivých detailů. Ke břehům Evropy se blížily – oficiálně na přátelské návštěvy – dvě vystrojené a vyzbrojené válečné flotily Spojených států. Na francouzských dálnicích zachytily kamery podezřelá armádní vozidla americké výroby, natřená ve francouzských barvách, ale neevidovaná u Francouzské armády. Buď patřila extrémně tajným složkám, nebo – a to mnohem pravděpodobněji – nepatřila vůbec Francouzům. Speciální vlečňáky za auty mohly být cokoliv – ale podle tvaru to byly nejspíš protiletadlové kanóny obalené plachtami. V době protiletadlových střel jsou rychlopalné kanóny čirý archaismus, ale nemusí být použity k sestřelování letadel – dokáží v několika vteřinách vymést dálnici nebo rozbořit půlku městečka. Nejspíš to byli Američané, jenže ani Vojtěch nestihl zjistit, jak se dostali do Francie. V přístavu Marseille kotvilo lodí víc, ale žádná nebyla americká – což samozřejmě nic neznamenalo, jen bylo nemožné zjistit, která je přivezla. Hnali se od Marseille jako smečka vlků k Esparron-de-Verdonu a Quinsonu. Náš francouzský azyl se očividně měnil v past, ze které po silnicích nikdo neunikne.

„Hoši to tentokrát myslí příliš vážně,“ řekl Vojtěch. „Překazil jsem jim už několik jiných pokusů... bude lépe změnit místo.“

Pro jistotu zavolal Marcela, aby zavřel ordinaci, vsedl do auta a fofrem zamířil domů do naší usedlosti. Než Marcel vyrazil, začali roboti nakládat do kaičen-speciálu naše zavazadla. Kdyby šlo o planý poplach, uděláme si malý letecký výlet, ale kdyby bylo zapotřebí... na plné nádrže bychom teoreticky doletěli až do Somálska, které Vojtěch paradoxně považoval za nejbezpečnější kout světa. Číňané tam dosud – kromě Továrny, řízené Virtuály – mezi sebe nikoho cizího nepustili.

Vojtěch prolétl svou soustředěnou složitou myslí celou Evropu. Všude se něco dělo, nejvíc ve Francii, ale nejen tam.

Několik amerických vojenských vozidel objevil i v Čechách, jen za sebou netáhly žádné přívěsy a celkově byly nenápadnější. Jely přes Plzeň na Prahu a měly civilní barvy – dvě stříbrná, tři další černá, jedno tmavě zelené. Mohla patřit turistům? Těžko. Dalo se pochybovat, že by turisté vážili dlouhou cestu z Německa auty, když mohou do Prahy přiletět letecky.

„Myslíš, že se mě chystají v Praze zatknout?“ zeptala jsem se Vojty rychle.

„Ti se nebudou hnát za robotkou,“ odvětil. „V Čechách štěbetá kdejaký vrabec, co je ministerská předsedkyně zač a ani v zahraničí to není tajemství. Robotka by pro ně nebyla žádná kořist.“

„Tak co skutečně zamýšlejí?“

„To vážně nevím,“ odvětil. „Vypadá to, že něco naplánovali, ale dávali si pozor, aby u toho nebyl žádný počítač. A vyhýbají se jim teď čím dál víc.“

„Myslíš, že tě prokoukli?“

„Nevím,“ odvětil nerozhodně. „Ale vypadá to tak. Nejhorší je ale pořád ten zatykač na Kateřinu Davienovou, poslaný do Prahy!“

„Proč myslíš?“

„Kdyby tě chtěli dostat v Praze, nesnažili by se dopadnout rodinu Davienů ve Francii. Ten zatykač je podle mě jen kamufláž.“

„Co je podle tebe jeho skutečným účelem?“ zeptala jsem se. „Neříkej, že nás měl jenom vystrašit!“

„To ne, ale zdá se, že je to záminka k napadení Čech. Skutečný důvod nemají, tak si nějaký vyrobí – to už tady přece bylo víckrát.“

„Jenže to vždycky odnesly tisíce, někdy miliony,“ došlo mi.

„Horší je, že se nedá nic dělat,“ řekl Vojtěch. „Mohu uvést do pohotovosti pár policejních velitelství, ale víc než pohotovost jim nařídit nemohu.“

„Udělej aspoň to!“ požádala jsem ho. „Nemáš tady ve Francii nějakého robota navíc? Pomohla bych vám nakládat.“

„Stačíme si na to s Marcelem,“ ujistil mě Vojtěch. „Máš na starosti Katušku, věnuj se jí.“

Měla jsem to usnadněné tím, že se malý Vojtíšek dokázal připoutat do dětské sedačky, takže jsem se musela starat fakticky jen o Katušku. V těch sedačkách jsem je donesla do letadla a připoutala k sedadlům.

Jako kdybych tušila, jak to bude důležité.

Marcel mezitím dorazil do našeho statku. Souběžně s tím, jak řídil auto, stihl řídit i své dva roboty, takže měl podíl i na zvládnutí toho zmatku. Zajel s autem do otevřených vrat garáže, spustil elektrické zavírání a hnal se k letadlu.

Seděla jsem už za řízením, ale uvolnila jsem mu sedačku. Přece jen měl větší praxi v pilotování – a já jsem tu měla Katušku a Vojtíška. Sešoupla jsem se k Katuščině sedačce – a pak se roztočily turbíny a letoun strmě zamířil vzhůru.

Už zase utíkáme! Kolikrát ještě?

*****

Kaičen-speciál nabral výšku a současně zabočil k Itálii, abychom se vyhnuli autům s protiletadlovými flaky i základnám stíhaček mirage. Ale Vojtěch hned po startu doporučil Marcelovi změnit směr severněji, tak aby proletěl těsně podél Alpských horských masivů.

„U Marseille se potulují tři miráže, neprovokujte je,“ zdůvodnil to. „Vím o nich jen z radiové komunikace s pozemním střediskem.“

Marcel ho poslechl na slovo – bylo to chytřejší než prosazovat vlastní názor. Kaičen se zvolna šplhal nad vrcholky Alp, ale ne výš – před námi byla Itálie, kde nás nikdo nevítal, ale ani se na nás nechystal.

Najednou – bylo to v jediné setině vteřiny – sebou kaičen trhl, prudce se naklonil a vzepjal do neuvěřitelně ostré zatáčky.

„Co to děláš?“ vycítila jsem Marcelovu rychlou otázku. Obracel se přes pelenit na Vojtěcha, ale vnímala jsem to také, což šlo jedině kdyby mi Vojtěch tu otázku zprostředkoval – ale on to zřejmě udělal, protože se vzápětí obrátil i na mě:

„Připoj se na čidla kaičenu, Katko! Nebo budeš zvracet!“

To měl asi pravdu, být pouhým pasažérem v házejícím se letadle bylo pro žaludek podstatně horší než být aktivní skoro jako pilot.

Pokusila jsem se o připojení, ale bylo to těžké, kaičen zatáčku řezal tak ostře, jak jsem ještě nikdy nezažila. Jakmile se mi to podařilo, neoddychla jsem si. Vnějšími čidly jsem spatřila, jak se prudce ženeme přímo proti jednomu skalnímu štítu Alp. Ale než jsem se stihla zděsit, vyšlo mi, že tu skálu mineme – těsně, ale mineme. Oddychla bych si, kdybych přes čidla kaičenu nevnímala důvod tak ostrého manévru.

Hnaly se na nás tři francouzské stíhačky. Dvě se rozlétaly na opačnou stranu než jsme zatáčeli my, ale jedna se nás pokoušela následovat. Plameny od její přídě byly – výstřely z palubních kanonů. Střílela po nás – ale Vojtěch těm střelám na poslední chvíli uhnul z dráhy. Až se mi leknutím zastavilo srdce – tohle nemůže dopadnout dobře!

Po několika zlomcích vteřiny jsem pochopila, že zatáčka, kterou jsme opisovali, mine strmý skalní štít s nepatrnou rezervou tak pěti – šesti metrů. Kdejaký proud vzduchu, silnější než pouhé zachvění, si z toho mohl metr či dva odkousnout, nicméně jsem si byla skoro jistá, že to Vojtěch vybere. Jen mi zatrnulo, aby to neublížilo našim miminům. Zatáčka byla tak ostrá, až křídla kaičenu drnčela napětím. Ale pilotuje přece Vojtěch, odstrčil dokonce Marcela, snad si nezničí sám sebe – a co snese Vojtíšek, snese beze škod i Katuška, měla bych být klidnější.

Klidnější jsem ale nebyla, situace byla příliš napjatá.

Také pilot stíhačky strhl řízení na maximum a nejspíš by snesl mnohem větší přetížení než my, jenže při jeho dvojnásobné rychlosti to nemohl tak ostře vytočit, jako my. Ta zatáčka byla nad lidské síly a nejspíš i nad limit odolnosti křídel. Poloměr jeho zatáčení mu vyšel o nějakou tu desítku metrů větší, chybělo mu jen pár metrů – ale ty rozhodly. V jediném okamžiku jsem viděla špici stíhačky mizet za výběžek skalního štítu – a v následujícím okamžiku začal zpoza skály vykvétat – při urychlení se zdálo, že pomalu – obrovský květ ohně.

„Pitomci!“ ulevil si Vojtěch. „Quod licet Iovi non licet bovi, snad si nemysleli, že nadzvukovou mašinou vymanévrují podzvukový kaičen?“

Aha – takže Vojtěch našeho pronásledovatele nechtěl zabít, jen setřást, ale včas mu nedošlo, že se nás ten kamikaze pokusí následovat a napálí to přímo do skály v domnění, že si může dovolit totéž co my.

Nedělala jsem si ale iluze, vážně šlo do tuhého. Kdyby pilotoval Marcel – nebo já – vsadila bych cokoliv, že už by nás prostříleli jako řešeto. Tak ostrou zatáčku těsně u skal bychom si nedovolili a stíhačky by s námi měly snadnou práci. Za jejich kniply seděli přece profíci a není jejich hanba, že se poprvé v životě – a pro jednoho z nich také naposledy – setkali s pilotem kategorie o třídu vyšší. Dobrá, byla to jeho chyba, špatně odhadl své možnosti a zaplatil za to, jenže dva další zůstali ve vzduchu a ti už asi stejnou chybu neudělají.

Co ale uděláme my?

Uletět jim nemůžeme, jsou dvakrát rychlejší. Můžeme jim jen uhýbat a doufat, že si piloti rozmyslí přiblížit se na pozadí skal více než jsou schopni vybrat. Nejsou všichni kamikaze... jeden příklad jim jistě stačí, ale jak dlouho jim můžeme uhýbat? Oni mají zbraně – my nic!

„Neměl bys jim vypnout motory?“ obrátila jsem se na Vojtěcha.

„Nemohu,“ odvětil. „Necítím je.“

„Jak to?“ nedošlo mi, proč by to nemělo jít.

„Nemají procesory!“ objasnil mi ihned Vojtěch. Sděloval to zřejmě nejen mně, ale i Marcelovi, to bylo správné, byli jsme na jedné palubě.

„Jak mohou letět bez nich?“ zeptal se Marcel rychle.

„Tohle jsou nejstarší Mirage – trojky, ty ještě procesory neměly,“ sděloval nám rychle Vojtěch. „Tenhle typ je dávno vyřazený! Nevím, ze kterého muzea tyhle tři vyhrabali, pár sirotků snad ještě létá někde v Číně, Indii nebo v Jižní Americe. Ale letuschopné jsou a mají proti nám maximální rychlost více než dvojnásobnou. Uletět jim nemůžeme, doženou nás. Při nižší rychlosti jsou schopné akrobacie jako my, na rozdíl od nás v nich sedí trénovaní chlapi, nemusí brát ohled na mrňata na palubě a mají po čertech dobré zbraně.“

„Co s nimi chceš dělat?“

„Nemám na ně vliv,“ opakoval. „Jedině že bych proti nim použil něco zvenčí. Jenže tady poblíž nejsou žádná stanoviště protiletadlových střel, ani ve vzduchu necítím žádné vojenské letadlo. Leda... Držte se!“

Varování přišlo na poslední chvíli. Kaičen se překlopil na bok a začal opisovat další neuvěřitelně ostrou zatáčku. Přetížení mě vmáčklo do sedačky a křídla se opět rozdrnčela, namáhání bylo na hranici jejich odolnosti.

Katuška se probudila a dívala se vyplašeně. Nevěděla, chudinka, co se děje, ještě že nebrečela. Ostatně bych jí nemohla pomoci, nemohla jsem ani pohnout rukou, natož jí podat dudlík. Fascinoval mě letecký souboj dvou těžce vyzbrojených stíhaček proti našemu malému kaičen.

Kamery ukazovaly, jak na nás právě nalétává jedna ze dvou zbývajících stíhaček. Plamínky jí sršely od nosu a ze skalní stěny nepříjemně blízko od nás se do všech stran rozlétávaly spršky kamenných úlomků. Střílela přesně, střely se zatím neškodně zasekávaly do skal, ale letěla pomaleji, takže stačila hbitě manévrovat a mířit, až se mi dělalo špatně od žaludku. Šňůra rozprasků běžela po skále stále blíž a blíž k nám!

Kaičen se prudce vzepjal podél skalní stěny vzhůru, až se jeho křídla na okamžik prohnula jako luk. Trochu se přitom prosedl. až se k nám zubaté okraje skal nepříjemně přiblížily, ale na poslední chvíli se uhnul z protažené spojnice rozprasků, které na skalách pokračovaly přes místo, kde jsme ještě před zlomkem vteřiny letěli. Pro mě to probíhalo zdánlivě pomalu, ale bylo to o fous. Člověk by to jen odhadl, ale Vojtěch celý manévr přesně spočítal – včetně pevnosti našich křídel.

Celý vzdušný souboj byl zatím otázkou vteřin. Co je dovoleno bohovi, není dovoleno volovi – ale tohle byl nerovný souboj, jako když boxer těžké váhy napadne malého chlapečka školáčka. Kanóny ráže třicet milimetrů nejsou žádná malorážka! Když něco takového prostřelí člověku ruku, nezanechá to po sobě díru, urve to ruku úplně!

Stíhačka přestala střílet, aby nenarazila do skal, ale směr změnila včas, vybrala zatáčku s rezervou a začala opisovat kruh, aby na nás mohla naletět znovu. Mezitím se na nás zaměřila druhá – a opět jsem spatřila ty plamínky odletující od ústí kanónů.

Kaičen sebou opět trhl a změnil směr, tentokrát dolů. Katuška zalapala po dechu, ten náraz byl na ni příliš, ale utěšovala jsem se, že to Vojtíšek snáší také a přitom stačí pilotovat, ačkoliv si jistě vypomáhá svou vnější kapacitou.

Oslnivý záblesk na místě stíhačky, která před vteřinou střílela... A pak – sprška kovových úlomků, která se odrazila od skal a po dopadu dole na úpatí uvolnila menší kamennou lavinu...

Něco tu ale nehrálo.

Stíhačka byla od skal příliš daleko, kolize jí rozhodně nehrozila, nárazem do skal to nebylo. Leda – leda by v tom byl nechtěný zásah od poslední stíhačky, která se právě otáčela a chystala se zaútočit na nás. Ale ta k ní byla otočená bokem a nemohla ji zasáhnout ani omylem!

„Otoč se a zdrhej, dokud můžeš!“ zavrčel Vojtěch na pilota posledního stroje, který nás ještě mohl ohrožovat. Ten ho sice nemohl slyšet, jenže dvě ohnivá oblaka by zahnala i větší hrdiny. Každý druhý by se toho zalekl.

Třetí francouzský pilot nebyl hrdina, ale kamikaze. Anebo také vůl. Třetí stíhačka dokončila okruh a snažila se naletět přímo na nás.

„Řekl sis o to sám!“ zavrčel opět Vojtěch. Další oslnivý záblesk rozmetal poslední stíhačku na oblak rozžhavených úlomků a hořícího paliva. Žádný padák – žádná milost. Přišlo to jako blesk z čistého nebe, nepochopila jsem ani, odkud. Mohla bych přehlédnout protiletadlovou střelbu? Ale to by ten kanon musel vypálit jednu jedinou ránu, protože dole se už neblýskalo.

„Vezmi si řízení a už se nikde nezdržuj!“ nařídil Vojtěch Marcelovi.

Kaičen srovnal let a stočil se podél skal směrem do Itálie.

„Čím to bylo?“ obrátila jsem se na Vojtíška stručně.

„Tajnou zbraní americké armády,“ odpověděl mi, čímž jedině podnítil moji zvědavost.

„Z družice?“ hádala jsem nejpravděpodobnější možnost.

„Z tajné vojenské družice,“ přikývl. „Zatím je ve stadiu zkoušek, ale už funguje a mohla by to být nejhorší zbraň hned po jaderných bombách. A víš, jak tomu říkají? »Pohlazení Svobody« – dovedou vymýšlet děsivě poetické názvy pro svinstva takového kalibru!“

„Proč ji nepoužili proti nám ve Francii?“ zajímalo mě. „Proč proti nám posílali komanda na autech, když mají něco tak... dokonale zákeřného?“

„Na naše sídlo to zkusili už šestkrát – ale pokaždé neúspěšně,“ odvětil. „Tajné zkoušky dopadly s bídou na deset procent, další pokusy jsem jim zkazil, takže si v současné době nejsou jistí spolehlivostí.“

„Ale teď – dvakrát a pokaždé úspěšně... to byla náhoda?“

„Jakápak náhoda,“ zavrčel. „Jediné stoprocentní výsledky, jenže ne v jejich režii. Ta zbraň spolehlivá je, jenže jsem jim dříve překážel, aby si mysleli, že v tom mají nějakou zradu.“

„Takže jsi je teď použil proti Francouzům?“ došlo mi.

„Dalo mi dost práce zamaskovat dnešní použití. Ty dva záblesky jsem musel smazat ze všech družicových kamer, co jich nad námi zrovna létá.“

„Teď abych se bála vyjít z domu...“ podotkla jsem.

„Nevymýšleli to, aby shora odstřelovali nepohodlné jedince,“ utěšoval mě. „Měla to být zbraň proti letadlům a raketám, které nesou jaderné nálože. Ale ty pokusy zničit naši usedlost... jsme jim asi hodně nepohodlní, když na nás zkoušejí poslední model zázračné zbraně.“

„A teď stíhačky! Co je vedlo k tomu, aby bez varování střílely?“

„To také nevím. Ale jistě sis všimla, že proti nám nevypálily ani jednu protiletadlovou střelu. Pro jistotu je ani nenesly, spolehly se čistě na rotační kanony ráže třicet. Kdyby se strefily, i jediný zásah by nás poslal k zemi.“

„Co je ale ty bestie vedlo k tomu, aby střílely na civilní letadlo? Vždyť vezeme dvě malé děti!“

„Piloti to dostali rozkazem,“ vzdychl si Vojtěch. „Spíš mě zajímají jejich velitelé, kdo ty rozkazy vydali. Asi to bude dost na oprávnění akce Liberté pour Monde. Něco už jsem zachytil a půjdu po tom.“

Kaičen lehce plachtil nad Itálií, pilotoval Marcel a Vojtíšek si v sedačce klidně usnul. Katuška se dala uklidnit dudlíkem a také usnula, nebýt té střelnice před chvílí, byla by to idylka.

„Kam vlastně letíme?“ obrátila jsem se na Marcela.

„Do Řecka, dál nebudeme mít dost paliva.“

„Měli jsme mít palivo do Somálska!“

„Vojtěch používal příliš dlouho přídavné spalování, vlastně celou tu dobu jsme letěli na plný plyn,“ vysvětloval mi rychle Marcel. „Bylo to na hranici odolnosti stroje i nás lidí, někdo bude muset prohlédnout i motory. Teď nemá smysl hnát se až do Somálska, Řecko je blíž.“

„Takže letíme za Nikolasem Taramankisem?“

„Pozdravíme se s ním,“ přikývl.

*****

Marcel změnil směr letu ještě mezi Itálií a Řeckem. Křížili jsme tam cestu americké flotile, čítající letadlovou loď a její dosti početný doprovod. Několik letadel sice vartovalo ve vzduchu kolem, ale pro Vojtěcha bylo snadné vymazat náš kaičen ze všech radarových obrazovek široko daleko. Jediné nebezpečí by nám mohlo hrozit od očí pilotů, ale oblohou putovaly mraky, ve kterých jsme se mohli snadno schovat. Piloti beztak spoléhali na radary více než na vlastní oči, takže jsme se jim bez potíží vyhnuli.

Horší obraz mi ukázal Vojtěch z Francie, odkud jsme nedávno odletěli. K naší usedlosti tam dorazilo několik již dříve podezřelých amerických aut, čímž se definitivně ukázalo, že odlet z Francie nebyl planý poplach. Vojáci v uniformách amerických marines naši usedlost obklíčili a když byli v plném počtu a smyčku měli zataženou, zaútočili.

V usedlosti bylo jen několik neozbrojených robotů, řízených Marcelem a Vojtíškem. Marcel i Vojtíšek se shodli, že nemají úmysl se bránit. Vojtíšek tam navíc v posledních hodinách rozmístil spoustu miniaturních kamer, abychom měli přehled o každém koutu, každé místnosti. Navíc – což bylo obzvlášť drsné – položil do dětských postýlek Katušky a Vojtíška dva dětské roboty – takové větší panenky, na první pohled od skutečných mimin neodlišitelné. Vojtíšek řekl, že to je test, jak by se vojáci chovali ke skutečným dětem, kdyby na ně narazili. Bylo nám jasné, že Marcelovy a Vojtíškovy roboty zajmou či zastřelí, ale otázka byla, co udělají, až zjistí, že zajali jen roboty. Pro mě bylo nejdůležitější, jak se zachovají k dětem. Museli by to být hodně otrlí zabijáci, aby na ně nebrali ohledy, ale – kdo ví, jakou sortu na nás poslali?

Obsazení naší usedlosti proběhlo jinak, než jsme očekávali.

Dva roboti předstírali práci v hangáru. Když nálož mariňáků vyrazila vrata, ohlédli se tím směrem, jak by to udělal každý člověk, ale nestačili ani zvednout ruce, když je skosilo několik mířených dávek.

Neozvala se žádná výzva, aby se vzdali. Prostě je zastřelili.

Tihle roboti měli proti dosavadním další odlišnost – na některých místech měli dvojitou kůži a ve vzniklém prostoru červenou barvu, takže z nich po zásahu stříkala krev. Imitace krve opět přibližovala roboty skutečným lidem a jejich zničení se více podobalo vraždě než neškodnému poškození cizího majetku. Měla jsem dojem, že je Vojtěch změnil schválně. Asi ho to napadlo při atentátu magistry Mokráčkové na moji robotku, kdy bylo všem hned jasné, že je to jen robotka – a část přítomných včetně magistry to ihned začala posuzovat jako pouhou maličkost, která nestojí za řeč.

Kdo ale vystřelí na robota, kterého nemá možnost odlišit od skutečného člověka, je u mě vrahem. Stejně jako kdo vraždí skutečné lidi. Podle mě se v tom hangáru odehrála obyčejná vražda, bohužel to byl teprve začátek.

Současně další nálož vyrazila dveře hlavního vchodu. Nebyly zamčené, ale mariňáci se takovým zjišťováním ani nezdržovali. Vtrhli dovnitř, zbraně napřažené, a hned na chodbě bez jediného slova či výkřiku rozstříleli dalšího robota. Pak obsadili zbývající místnosti, přičemž vyřídili zbytek robotů.

Že se nesnažili nikoho zajmout, ale bez jediného slova stříleli, svědčilo o přísných rozkazech, které museli předem dostat. Zvedl se mi ale žaludek, když jsem viděla, jak stejně chladnokrevně rozstříleli v dětských postýlkách roboty, představující naše mimina.

Poblíž každého rozbitého robota pak pohodili – či naaranžovali – pár otlučených kalašnikovů, které si sem pro tento účel donesli, vytáhli fotoaparáty a začali pořizovat dokumentární snímky, netušíc, že je v každé místnosti snímá několik neviditelných miniaturních kamer.

Připravené to měli dobře. Překvapivý útok na hnízdo teroristů, což by bylo podle zbraní nepochybné, by se zařadil mezi úspěchy elity mariňáků. Rozstřílení dětských robotů bylo nad plán, ale zakrváceným postýlkám se fotografové pečlivě vyhýbali – ani je nenapadlo zjišťovat, zda to nejsou skutečné děti, případně jestli nejsou naživu. Nezjišťovali to ostatně ani u ostatních robotů, zřejmě jim to bylo jedno.

„Vojtíšku, vždyť by nás postříleli!“ obrátila jsem se zhnuseně na synka. „To jsou přece válečné zločiny! Neměl bys to nechávat jen tak!“

„Nenechám,“ přikývl. „Mám to zdokumentované lépe než oni, tu akci jim nezbaští ani Rada bezpečnosti OSN. Jenže bych řekl, že bude nemožné dostat někoho z těch hrdlořezů před soud, natož je usvědčit. Spravedlnost ale nesmí přijít zkrátka, necháme je Freedom for World.“

Mariňáci se chystali opustit vyvražděnou usedlost, když se stalo něco, s čím nepočítali. Dva z nich náhle poklesli v kolenou a zhroutili se na chodbě hned vedle rozstříleného robota. Další je v rychlém pořadí následovali, většina si ani nestačila všimnout, že se děje něco divného. A ti, kdo si toho přece jen všimli, nestačili zareagovat. Všude bylo ticho, tím děsivěji to působilo.

„Vaspidy?“ zeptala jsem se Vojtíška.

„Glossiny,“ odpověděl. „Mouchy – jsou menší a nenápadnější.“

„Ale jak vidím, nejsou tak neškodné jako přírodní mouchy.“

„Glossiny v přírodě zabíjejí víc lidí než lvi. Nejsou to mouchy domácí, ale mouchy tse-tse,“ upozornil mě na tento nepatrný detail.

„No – vzhledem k tomu, co tihle předvedli...“ zamračila jsem se.

Nechtělo se mi schvalovat smrt těch grázlů, ale Vojtíšek měl pravdu. Těm by se nic nestalo, i kdyby měl nějaký soud odvahu žalovat je. Začerněné obličeje vylučovaly identifikaci podle obrazů kamer a nadřízení by se o ně jistě dobře postarali.

Na druhou stranu jsem ani na okamžik nepochybovala, že ti, kdo tu teď porůznu leželi, nic tak otřesného nevymysleli. Jen plnili rozkazy. Ale splnili je skvěle a líto mi jich rozhodně nebylo.

Ani mě nepřekvapilo, když z našeho hangáru vyšlehly plameny. Byla to součást plánu mariňáků – zapálili cisternu paliva pro kaičeny. Tak proto si nedělali starosti se zastřelenými dětmi – zdokumentované měli vše co chtěli a oheň by dokonale zahladil zbylé stopy. Ani na to nepotřebovali dovezené rychlopalné kanóny.

Chvíli poté, co naši usedlost zahalily plameny, přiběhl na dvůr mariňák jako spojka od zbytku komanda, rozmístěného kolem, aby postřílelo možné uprchlíky. Se zděšením zjistil, že úderná část komanda je mrtvá. Přivolal ostatní – ale ti mohli vytahat z hořící budovy jen těla svých kamarádů, vrátit jim život bylo nad jejich síly.

„Nech je žít, tihle přece nestříleli!“ přimlouvala jsem se za ně.

„Nestříleli, ale byli na to připravení,“ odvětil – ale odvolal glossiny do lesa, aby je nepoškodil oheň.

Usedlost plápolala jako stoh slámy. Uvnitř hořely vraky robotů, ale také všechno, co jsme tu měli. Ještě že se Továrna pro Francii měla založit až napřesrok – a jak se zdá, po tomhle se to – ke škodě Francie – opět odloží.

„Zajímalo by mě ještě, kdo z nadřízených dal mariňákům rozkaz nebrat zajatce a položit k zastřeleným zbraně, tak aby to vypadalo jako oprávněná protiteroristická akce,“ nadhodila jsem. „Jestlipak se to někdy dozvíme?“

„Dozvíme,“ řekl s přesvědčením. „Už po tom jdu.“

„Jsou v tom také namočeni Francouzi?“

„Byli. Nebylo to bez francouzského souhlasu. Francouzi jim tu akci na svém území nejen povolili, ale dali k ní i podklady a zjistili naši adresu. No – někoho to asi bude hodně mrzet, i když Francouzi asi netušili, jak to bude opravdu probíhat.“

Po pravdě – nechtěla bych být v kůži těch, kdo tohle vymyslel, pokud po tom Vojtěch opravdu půjde.

A vypadalo to tak...

*****

Mimořádné zasedání Českého Parlamentu jsem musela svolat týž den, kdy náš nový ministr zahraničí František oficiálně převzal ultimatum od amerického velvyslance.

Bylo páteční odpoledne. Poslanci se dostavili, ale pochopitelně nebyli z pokaženého víkendu příliš nadšení. Opoziční otevřeně reptali, zatímco naši byli jen lehce napjatí. Většina ale věděla, oč asi půjde.

„Musíme projednat jen jednu, zato velice závažnou záležitost,“ slíbila jsem jim na úvod. „Máme tady ultimatum od Spojených států.“

„To snad ne!“ vskočil mi do řeči opoziční poslanec Jan Metelka. Přišel mezi posledními, ještě neseděl na svém místě v lavici a už jako vždycky nesouhlasil.

„Vyhlášení války to není, ale nemá to k tomu daleko,“ zavrkala jsem na něho. „Požadují moje vydání do Spojených států, aby mě mohli odsoudit za terorismus. Je to jejich obvyklý způsob likvidace nepohodlných lidi.“

„Neurážejte, prosím, Spojené státy!“ zvážněl okamžitě Metelka. „Bezdůvodně to nedělají. Zajímalo by mě, jestli jste Kateřina Davienová osobně, nebo zase ta její kovová dvojnice.“

„Dvojnice, jak správně tušíte,“ usmála jsem se na něho. „Pravá Kateřina je v této chvíli mimo republiku na útěku před agenty CIA.“

„Legrácky, na to vás užije!“ načepýřil se Metelka. „Byla pravá Davienová vůbec někdy osobně v Praze? Já jen, abychom věčně neměli jen kovovou premiérku, už teď vás máme po krk.“

„Jistě,“ přikývla jsem. „Do pokusu o mé zatčení Pardubickou juntou jsem tu bydlela osobně i s dětmi. A mám v plánu se sem zase vrátit, jakmile to půjde. Problém je, že po mně pátrá nějakých pět tisíc amerických tajných agentů a možná sto tisíc vojáků – ne-li víc. Musím především chránit svoje děti, tady v Čechách pro ně není bezpečno.“

„Nechte toho laškování!“ přerušil nás Tomáš. „Ten problém je vážný. K věci! Spojené státy žádají zatčení premiérky České republiky a její vydání soudu do Spojených států za očividně vymyšlené obvinění. Logické by bylo odmítnout to jako absurdní nesmysl. Naše ústava ani nedovoluje vydat našeho občana nebo občanku ke stíhání mimo naše území, ale obojí má stejný háček – Američany to nebude zajímat, prostě chtějí dosáhnout svého.“

„A kdybychom jim ji nevydali?“ nadhodil Metelka.

„Pak můžeme počítat i s bombardováním jako v Jugoslávii,“ řekl klidně Tomáš. „Do Evropy míří dvě válečné flotily Spojených států, je v tom několik letadlových lodí a něco přes sto tisíc mužů námořní pěchoty. Kateřina sice říká, že to vyhlášení války není, ale nemá to k tomu daleko. Když požadavek odmítneme, dočkáme se obratem vyhrůžek, že nás vybombardují do doby kamenné. To už udělali vícekrát, Jugoslávie není ani tak daleko od nás, ani tak dávno. Proč by se to mělo vyhnout právě nám?“

Všichni poslanci ztuhli. Přece jen je něco jiného bombardování kdesi daleko ve světě a přímo u nás.

„To není možné!“ vyhrkl Metelka. „Jsou to přece naši spojenci!“

„Neblekotejte tady, že to není možné!“ trval na svém Tomáš. „Budeme jejich spojenci, dokud jim vždycky a ve všem vyhovíme. Ale kdybychom je odmítli, dupnou si na nás tak tvrdě, že bychom se mohli rozloučit s většinou našich kulturních památek. Mohli by nám srovnat se zemí Karlštejn, zničit Karlův most, Žižkovskou věž a třeba i většinu pražských škol a nemocnic.“

„To přeháníte!“ vybuchl Metelka.

„Přesně tak to provedli v Jugoslávii,“ ušklíbl se Tomáš. „Kláštery, nemocnice, školy a porodnice, to byly pro ně »důležité vojenské cíle«! Jen si to poctivě přiznejte! Není to dávno a u nás by to dopadlo stejně. Grippeny nám budou na nic, naopak, letiště budou prvním terčem.“

„A co když jim raději vyhovíme?“ navrhl Metelka.

„Problém je v tom, že jim vyhovět nemůžeme,“ usmál se trochu smutně Tomáš. „Když jim vydáme robotickou dvojnici, pochopí to jako výsměch a ne jako splnění jejich požadavku. Jsme v tom jako Afghánci, když po nich Američané žádali vydání Usámy bin Ládína. Tenkrát ho také neměli v rukou a proto nemohli ultimátum splnit. Můžeme se proto připravit na bombardování...“

„Leda kdyby se jim pravá Kateřina vydala sama!“ navrhl Metelka.

„Vy byste pro to hlasoval?“ obrátil se na něho Tomáš.

„To se rozumí!“ odvětil rychle. „A kdyby měla čest v těle, sama by se na to přihlásila!“

„Takže čest ve vašem těle požaduje vydat nevinnou matku dvou mimin do státu, proslulého mučením nevinných zajatců? Opravdu jsem zvědav, co na to řeknou vaši voliči, pokud se na nás právě dívají.“

„Tady přece není nikdo od televize!“ namítl Metelka uraženě.

„Od televize ne, ale od Katuščiných Novin,“ usmála se pro změnu Manča Bělíková z našeho tábora. Brýle zlaari na jejím nose dávaly tušit, kdo asi může být tím kameramanem, ačkoliv při pohledu do pléna bylo vidět brýlí víc, nahrazovaly teď poslancům notebooky. „Všechno bude jistě v dnešních večerních zprávách. Zejména jak byste rád vydal Kateřinu na mučení.“

„Mohla by ale zachránit celou zem!“ trval na svém Metelka.

„Vy tomu věříte?“ opáčil Tomáš. „Když k Afgháncům směřovala flotila se stopadesátitisícovou armádou, nezachránilo by je, i kdyby dali hlavu Usámy bin Ládína Američanům na stříbrném podnose. Opravdu si myslíte, že by obětování nevinné ženské zastavilo námořní flotily, mířící proti nám? Já bych takovými nebezpečnými iluzemi netrpěl!“

„Tak co chcete dělat?“ vyštěkl Metelka. „Jestli ta ženská může zachránit náš národ, je přímo její morální povinností obětovat se!“

„Já si zase myslím, že národ, který strpí a dokonce vyžaduje takovou nespravedlnost, nemá cenu zachraňovat,“ řekl Tomáš. „Kromě toho máme ještě jinou možnost.“

Poslanci se výjimečně ztišili a poslouchali, co tím myslí.

„Můžeme hledat spojence,“ dokončil Tomáš do naprostého ticha.

„Rusáky?“ vyprskl posměšně Metelka.

„Ty jistě ne,“ přikývl Tomáš klidně. „Rusové nás osvobodili, ale přišlo nás to draho. Spojenci, kteří nám pomohli jen aby nás vzali do otroctví, nejsou přátelé! Takovou chybu nemá smysl opakovat.“

„Koho tedy myslíš?“ obrátila se na něho Manča Bělíková. „Který ze sousedů nám může pomoci i proti Americe? Němci? Ti si na nic netroufnou, vždyť mají na svém území jejich základny. Rakušané? Potěš koště! Slováci nebo Poláci? Nepřidají se spíš na stranu silnějších? Tak se mi zdá, že jsme zase sami proti všem!“

„Leda ještě Francouzi!“ napadlo kohosi.

„Ty si můžete odškrtnout,“ odvětil Tomáš. „Ti se k Američanům v honbě za rodinou Davienových už přidali.“

„Jak to můžete vědět?“ namítl jiný opoziční poslanec.

„Mám internet,“ ujistil ho Tomáš. „Stačí chvilku hledat.“

„Nepřipadá vám to jako Mnichov?“ napadlo jiného poslance. „Zase jsme sami proti nejsilnější velmoci světa a všichni okolo by nás jako tehdy hodili přes palubu.“

„Můžeme požádat o pomoc Svobodu světu, ti by na nás žádné vyděračské požadavky neměli!“ řekl Tomáš.

„Jenže Svobodu světu – to by bylo o hubu!“ zarazil se Metelka.

„Chcete snad žádat o pomoc nějakou legendu?“ přidal se další.

„Ona to zas taková legenda není,“ řekl Tomáš. „Mají i vlastní webovou stránku. Co kdybychom tam umístili předběžný dotaz, zda by byli ochotni se v tom angažovat? Nemusíme ani dodávat, že by to bylo proti Americe, to už si oni jistě zjistí sami.“

„Vážně doufáte, že nám pomohou?“

„Pomohli Texasu, proč ne nám?“

„Tam to ale byla nějaká jiná organizace, nebo ne?“

„Nebyla,“ ujišťoval všechny Tomáš. „Ta organizace je jen jedna, jen se pokaždé nazývá podle země, kde působí. V Čechách je to Svobodu světu, ve Francii Liberté pour Monde, jinde Freedom for World, ale všude je to totéž. Můžeme udělat pokus. Kdo máte brýle zlaari, podívejte se na jejich stránku a já se pokusím vložit do jejich diskuzního fóra dotaz. Za zkoušku přece vůbec nic nedáme a budeme hned vědět, na čem jsme.“

„Zkuste to, pane kolego!“ vyzval ho kysele poslanec Metelka. „Budu se tím docela upřímně bavit!“

„Bavit se můžete, přeji vám to,“ uklonil se mu Tomáš. „Ale co já vím, dává mi odvahu věřit tomu. Podívejte se tam, nebude to dlouhé.“

Kdo měl brýle zlaari, pokusil se rychle najít stránku. Kdo brýle neměl, pokoušel se aspoň promítnout si na nejbližší rovnou plochu obraz ze šintei. A ti, kdo neměli brýle a se šintei neuměli zacházet, se jim aspoň snažili dívat přes rameno.

Rozhlédla jsem se po sále. Jen málo poslanců tomu nevěnovalo žádnou pozornost – a většinou jsme to byli my roboti, my jsme ke sledování stránky ani šintei, ani zlaari nepotřebovali.

Na diskusní stránce se objevil Tomášův dotaz. Objevil se tam rychle, jako by měl Tomáš text již připravený a teď to jen vložil do formuláře.

„Zdá se, že v nejbližší době napadne Čechy armáda Spojených států. Ví už o tom vaše organizace a pokud ano, co hodláte dělat?“

Formulář blikl, dotaz se přesunul mezi příspěvky.

A pak se tu úplně naráz objevil Tomášův dotaz přeložený do angličtiny a hned poté – opět dvojjazyčně – odpověď.

„Freedom for World recognize it, too. Invisible force is ready.“

„Svobodu světu už to také rozpoznala.“

„Neviditelná síla je připravena.“

*****

Virtuálové

Počáteční fázi Druhé světové války se v historických spisech říká Podivná válka. Byla to válka – a nebyla to válka. Válka sice vyhlášená byla, ale nebojovalo se. Přesněji – bojovalo se jinde než tam, kde byla válka vyhlášená. Němci se Sověty přepadli Polsko – ale na západních frontách byl klid. Němci potom přepadli Dánsko, Norsko... Angličané i Francouzi byli ve válce, ale nevyužili zaneprázdněnosti německých vojsk, nezaútočili, nestříleli. Po pravdě řečeno, nebyli na to připraveni a ani po tom netoužili.

Konec této podivné války byl pak dramatický. Němci vtrhli přes Belgii do Francie, neboť tam nebyla Maginotova linie, zahnali za moře Angličany u Dunkerku a bleskem pokořili Francii, jak to nikdo nečekal.

Spojené státy dnes války zásadně nevyhlašují. Nanejvýš vyhlásí nesplnitelné ultimatum, ale nečekají na výsledek a spolu s ultimatem již vysílají své útočné flotily a začínají bombardovat.

Útočné flotily na obranu svých zájmů... paradox, který už nikdo jako paradox nevnímá... Lidé si u Amíků zvykli na všechno... Česká republika dostala ultimatum, aby vydala svou premiérku americkému vojenskému soudu, jinak Spojené státy podniknou odpovídající kroky. Bylo snadné domyslet si, jaké. Na americké základny v Německu již týdny přelétávaly letky bitevních letadel a stíhačů, kamiony přivážely tisíce tun munice, stovky letadel byly připravené na letadlových lodích ve Středozemním a Severním moři a na Jadranu.

Jako by toho nebylo dost, požádalo v té chvíli hlavní velitelství NATO Českou republiku o pomoc při zajišťování ochrany vzdušného prostoru baltských republik v síle čtvrtiny českých grippenů, což Češi ochotně v rámci spojenectví splnili. nikdo nepočítal s nesmyslem, aby se zbývající vzdušné síly České republiky postavily lavině, která se proti ní chystala.

Otevřenému střetnutí se dalo podle ujišťování Spojených států zabránit poměrně snadno. Stačilo vydat obžalovanou premiérku a vše se vrátí do obvyklých nuceně přátelských kolejí. Podle Spojených států je případný konflikt výhradně důsledkem nepochopitelné neústupnosti České vlády – ačkoliv překročit hranice se chystali jen Američané.

Dalo se ale čekat, že by to neskončilo ani splněním vydírání. Jak nedávno pravila jedna jejich ministryně zahraničí českého původu: Nač by nám byla naše skvělá armáda, kdybychom ji nepoužili?  Také se říká – kdo chce psa bít, hůl si vždycky najde a kdekdo věděl, že jde především o finanční systém šintei a virtuální banku Svornost.

Problém byl, že se Češi neporovnatelně silnějšímu protivníkovi poprvé za posledních tři sta let vzepřeli.

Tento krok v zahraničí rozhodně nikdo nečekal.

Pravda, ani v Čechách. Předcházelo mu sice referendum o otázce „Vydat či nevydat matku dvou mimin do Guantánama“, to skončilo těsným výsledkem proti vydání, ale téměř polovina Čechů hlasovala pro vydání, ačkoliv Katuščiny Noviny upozorňovaly, že jde také o anketu, kdo má ještě v těle čest a kdo už je otrokem, který »za hrst ztuchlé rýže poníženě důtky líže«, jak kdysi napsal Svatopluk Čech.

Neviditelná síla byla příliš nejistý spojenec. Mnozí ji považovali za pouhou legendu. A přece se nadpoloviční většina Čechů shodla na názoru, že by tato oběť znamenala přílišné pokřivení charakteru národa, než aby se dala přinést bez následků. To mě potěšilo – Češi z toho testu vyšli lépe než jsem čekala – jiné národy by mě vydaly velkou většinou už dávno.

Druhou částí pravdy bylo, že mě Český národ ani vydat nemohl. Kromě Virtuálů nikdo nevěděl kde jsem a Virtuálové mají v Kodexu příkaz nenechat nevinného ve štychu. Ale to by bylo otázkou další fáze – jak říkal Vojtěch, může to dopadnout i tak, že by mě národ vydal, ale je pak čistě na mně, zda se tomu podrobím. On sám by byl proti, jak už to vícekrát coby Tomáš dost jasně vyjádřil.

Poslanec Metelka sice dál trval na tom, abych se americké justici vydala dobrovolně sama, čímž zachráním národ, ale i Vojtěch měl pravdu. Národ, který vyžaduje bezpráví, si nezaslouží zachraňovat.

Kolem Čech se zatím stahovala černá mračna jako kdysi kolem Rakouska. Rada bezpečnosti OSN doporučila ve svém usnesení vydání premiérky mezinárodnímu soudu v Haagu, ale toto řešení odmítli Češi, Rusové i Američané. Američanům se to zdálo málo, Češi i Rusové právem nedůvěřovali nestrannosti Haagu.

Američané vyhlásili území České republiky za bezletovou zónu pro všechny vojenské letouny s pohrůžkou, že sestřelí každý stroj, který ji poruší. Současně doporučili civilním leteckým společnostem, aby zvážily lety svých dopravních letadel do této oblasti, neboť nikdo pak neponese odpovědnost za případné sestřelení civilních strojů omylem.

Zřejmě něco takového již chystali – pro výstrahu ostatním.

Ve vzdušném prostoru nad Čechami se objevily první bezpilotní letouny Predátory a když na ně zdola nikdo nereagoval, vystřídaly je bojové letouny USAF – vzdušných sil Spojených států. Naštěstí zatím nestřílela – což se ovšem mohlo každým okamžikem změnit. Oficiálně mělo jít o dohled na dodržování bezletové zóny, ale o tom si mohl myslet každý co chtěl.

Český ministr zahraničí František proti tomu podal poměrně chabý, nicméně oficiální protest, načež dostal odpověď, že je to podle dohody v rámci NATO. Byla to samozřejmě lež, ale té už se nedivil nikdo.

Češi se cizích strojů zpočátku báli, ale brzy si všimli, že se nic neděje. Češi v roce 1968 diskutovali i s fanatickými sovětskými vojáky. S letadly se diskutovat nedalo, dala se jen ignorovat, ale nikdo si s nimi hlavu nedělal.

Pak se ale objevilo další ultimatum.

Nejprve jen na stránkách Freedom for World, ale v téže chvíli dorazilo v podobě e-mailu i na velvyslanectví Spojených států v Praze a kopie došla až do Bílého Domu samotnému presidentovi.

„Zastavte narušování svobody České republiky!“ začínalo.

„Pokud zítra dojde k narušení vzdušného prostoru, případně ke vniknutí vojáků na území České republiky, bude to organizace Freedom for World považovat za agresi a podnikne proti tomu opatření úměrná nikoliv tomuto narušení, ale ohrožení míru a svobody ve světě.“

Tak – a bylo to!

Na rozdíl od skeptických Čechů, kteří tu organizaci z velké části pořád považovali za pouhou legendu, s ní měli ve Státech zkušenosti, které jim nedovolovaly úplně ji ignorovat.

Setkaly se tu ale dva pohledy na tutéž věc. Na jedné straně byla zkušenost s Freedom for World a stoprocentní úmrtnosti na vyhlášené tresty smrti, kterých jen ve Spojených státech vykonala několik tisíc a ještě ze vzpomínek svědků nevybledly. Na druhé straně by to byl pro Spojené státy konec velmocenské politiky i prestiže největší mocnosti světa, pošramocené již ústupem z posledních neúspěšných misí.

Z dilematu vyplynulo pro vojenské špičky těžké rozhodování, jak se zachovat. Příkaz k zahájení vojenských akcí mohl znamenat podpis pod vlastním rozsudkem smrti, na druhé straně stažení připravené agrese mohlo znamenat vyschnutí finančních zdrojů pro armádu.

Co teď?

Rozuzlení přišlo již druhého dne. Letadla USAF zůstala sedět na svých základnách, ale nad Českou republiku zamířilo brzy zrána osm bezpilotních letounů, aby »pokračovaly v kontrolách«. Bohužel byly plně naložené municí a raketami, což byla chyba. Kdyby nebyly, tolik by se asi nestalo, ale takto...

Všech osm bezpilotních letounů se na hranici České republiky vymklo kontrole, otočilo se – a zaútočilo na vlastní základny, odkud před pár minutami vzlétly. »Chirurgicky přesné« zásahy raket zničily několik stíhaček USAF přímo na ranvejích letiště, další rakety zapálily hangáry a sklady paliva a samotné letouny skončily sebevražedný let náletem přímo do letištních budov, které plné nádrže paliva okamžitě změnily v hořící pochodně.

Ale ani to ještě nebylo všechno.

Vyšetřovatelé v dalekých Spojených státech se s houkajícími sirénami rozjeli za piloty letounů pro vysvětlení, jak se to mohlo stát, ale nic se od nich nedozvěděli. Všech osm pilotů, kteří letouny na dálku pohodlně řídili, našli u dálkového řízení – mrtvé. Na obrazovkách měli místo obrazu, přenášeného z letadel, jen strohý nápis.

„Trestem za zločin války je poprava. Freedom for World.“

Organizace zřejmě nevyhrožovala naplano.

*****

Sankce proti České republice uvázly jako plachetní koráb za bezvětří na mělčině. Statisíce mužů námořní pěchoty zůstalo uzavřeno v transportních lodích, část v provizorních táborech, letadla naložená municí, bombami a raketami stála na ranvejích a ta, která přece jen vzlétla na hlídkové lety, se k imaginární čáře, dělící bavorské lesy od českých, přibližovala jen opatrně. Piloti, armádní elita, věděli, že stojí proti Neviditelné síle a díky pověstem o Texaském masakru si dávali setsakra pozor, aby tu hranici nepřekročili.

Bezstarostně ji mohli překročit turisté a obchodníci, kteří toho navzdory nedoporučení využívali více než dřív. Zakázané ovoce přece nejvíc chutná a zatím se nic zlého nedělo – proč tedy ne? Nebyl ovšem problém propašovat mezi turisty pár agentů s úkolem proniknout do tajných struktur české armády, ale žádný užitek z nich nebyl. Agenti jen potvrdili, že armáda České republiky není bojeschopná a navzdory hrozícímu nebezpečí je čím dál tím omezovanější. Nová vláda seškrtala armádní výdaje na minimum. Prodloužila nájem grippenů, ale na jejich provoz dala jen tak málo prostředků, aby piloti úplně nevyšli ze cviku. Jejich nejčastější úkol byl teď doprovod civilních letadel, která ztratila orientaci a bylo třeba navést je na letiště. Piloti k tomu ale startovali ochotně a bezletovou zónu okázale ignorovali. Na nákup nové techniky dostal peníze jen záchranný prapor, určený k řešení následků přírodních katastrof. To ale bylo více civilní než vojenské využití a původní smysl armády se víc a víc stíral. Těžká vozidla pomáhala při havariích na silnicích i na železnici, vrtulníky tvořily zálohu hasičů a záchranářů. Statisícové invazní armádě se postavit nemohla a kdyby k tomu přece došlo, nevzdorovala by té přesile ani čtvrt hodiny.

Naštěstí ani nemusela.

Invazní armádu držel na uzdě strach. Jistěže ne z bezzubé české armády, ale z Neviditelné síly. Netrpěli jím řadoví mariňáci, připravení kdykoliv vyrazit do útoku – o Neviditelné síle neměli pro jistotu ani tušení a většinou se jen těšili, jak si nádherně zastřílejí a parádně to těm změkčilým Čecháčkům nandají. Bála se tentokrát elita. Generálové věděli, že vydáním rozkazu k útoku vstrčí vlastní hlavu do oprátky. Báli se i v generálním štábu, neboť dobře věděli, že jejich předchůdce neochránily ani super-protiatomové bunkry. I president zesinal, jakmile pochopil, že zemře, jestliže nějaký iniciativní seržant ztratil trpělivost a začal střílet. Za těch okolností nevydal rozkaz k útoku nikdo – armáda jen zahálela a čekala.

Když nic nepodnikali Američané, ostatní spojenci se naštěstí do ničeho nehrnuli a svět si mohl trochu oddychnout.

Podobně selhaly i sankce hospodářské, od oficiálně vyhlášených Spojenými státy, Komisemi Evropské unie, anebo nevyhlášené, zato dodržované většinou nadnárodních koncernů. Míjely se účinkem.

Hospodářská blokáda sice způsobila dočasný nedostatek zboží, zejména potravin, ale krátkodobě vypomohli Poláci a Maďaři, než je Evropská unie hrozbou sankcemi donutila připojit se k embargu. Jenže Češi mezitím stihli rozjet ve velkém zemědělství a obnovit soběstačnost ve výrobě potravin. Na trhu sice chyběly banány a francouzské víno, ale to se dalo snést. Důležité bylo, že po počátečním zdražení opět mírně zlevnil chleba, mléko a sýry a na pultech v obchodech bylo dost zboží. Úplně z trhu zmizely fotoaparáty, videokamery, počítače, mobily a televizory, zato zlevnily šintei a zlaari, které je plně nahradily.

V té době Virtuálové otevřeli první Továrnu na pomezí hor v Severních Čechách. Zvenčí se podobala nevzhlednému skladišti, ale mnohem větší část byla pod zemí – asi jako z vody vyčnívá malá část ledovce. Od podobných skladišť se nelišila ani ruchem kamionů, jenže do skladišť se obvykle přiváží hotové zboží, aby se mohlo rozvážet do obchodů, kdežto tady se přivážely jen suroviny a odvážely se výrobky. Díky své programovatelnosti zaskočila za většinu chybějících oborů – od chemie po nábytek.

Továrna byla výjimečná ve více směrech, nejen tím, že byla robotická. Popírala základní pravidla kapitalismu, neboť účelem její existence nebyl zisk, ale výroba toho, co právě v Čechách chybělo. Když se měnila poptávka, měnil se průběžně výrobní program továrny. Místo aby marketink prostoduchou reklamou nabízel lidem nesmysly, které vlastně nepotřebují, soustředil se na zjišťování jejich potřeb. Na pulty obchodů se nedostalo třicet druhů zubní pasty, lišících se pouze obalem, ale stačilo pět typů lišících se příchutí.

Byly proto obchody prázdnější? Kupodivu ne.

Zatím se zdálo, že to Češi i pod embargem zvládají. Prakticky jediným slabým místem byla paliva – při závislosti hospodářství na jejich spotřebě. Nic by tak Čechy nezkrušilo, jako přiškrcení kohoutků plynu nebo ropy. Naštěstí se Rusové k všeobecnému embargu nepřidali, dodávali do Čech plyn i ropu dál – jejich podmínkou bylo jen včasné placení a to Češi kupodivu zvládali. Místo tvrdé měny Rusové ochotně přijímali šintei a zlaari – náhražky kamer, televizorů, videí, fotoaparátů i počítačů. Nevadilo jim ani, že některé jejich funkce – hlavně peněžní a volební – nevyužijí. Šintei měly pro ně kouzlo novosti a ochotně za ně platili svými palivy.

Jen Virtuálové v Čechách ale věděli, že ta selanka může vzít za své při první příležitosti. Nebylo povzbuzující nemít v současném světě přátele, jen nepřátele. V posledním válečném století měli skoro všichni sousedé s Čechy aspoň jeden ozbrojený konflikt. Srbům, kteří jim byli jako jediní ochotni po Mnichovu pomoci, se Češi odvděčili zradou na Kosovu – a zrada se obvykle nezapomíná, takže jedinými, kdo byl dnes ochoten Čechům pomoci, byli Virtuálové bez ohledu na zemi původu. Z Japonska, Somálska, Indie, Číny, Řecka a Francie. Bylo jich ale na počet příliš málo, i když měli ve světě větší vliv než by odpovídalo.

Invazní armádu držel na uzdě strach, ale neobrátil ji na ústup. Jednotky byly stále připravené vyrazit a kdyby došlo na ruční zbraně, neměli by proti nim Češi ani Virtuálové co postavit. Naštěstí to druhá strana nevěděla. Kdyby se vrchní velení NATO odhodlalo pro útok ve stylu kamikaze a obětovalo by samo sebe, byl by to další konec české samostatnosti – naštěstí pro Čechy nebyli generálové na druhé straně hranic tak fanatičtí, aby se k takové oběti odhodlali. Pro vrchní velitele bývá snadné obětovat pár milionů cizích lidí, ale obětovat sám sebe je něco jiného, tady i generálové uvažují obezřetněji.

Češi zatím žili, jako by se nic nedělo. Jakoby na druhé straně hranic nečekalo sto padesát tisíc zabijáků, dychtivých vraždit. Nikdo si s tím hlavu nelámal. Hospodářství fungovalo jako dřív a na trhu nic až na exotické položky nechybělo. Podkrkonošská Továrna uměla vyrobit všechno co se dalo, léky měla dokonce účinnější než embargované a navíc je dodávala levněji.

Nejvíce tím zamotala hlavu farmaceutickým lobbistům. Nové léky teď přicházely na trh přímo do lékáren místo přes sklady velkých firem. Lobbisté byli náhle i se svými megakorporacemi zbyteční.

Využila toho nová ministryně zdravotnictví. Nechala si udělat forenzní audit, po kterém propustila všechny zaměstnance ministerstva, kterým se prokázaly machinace nebo ovlivňování lobbisty. Tento krok nikdo na ministerstvu neočekával, takže nikoho nenapadlo zamést včas za sebou stopy.

Výsledek byl též nečekaný. Výpověď dostalo devadesát procent zaměstnanců ministerstva zdravotnictví a policie řešila dvacet trestních oznámení. Konečně se ukázala zkorumpovanost českého zdravotnictví – a jak se říká, ryba vždycky smrdí od hlavy.

Opoziční strany reagovaly velkou kampaní a požadovaly vypsání referenda za odvolání ministryně zdravotnictví a za pád vlády, jenže ministryně předložila občanům ve vysvětlovací akci soupis, kolik peněz prodejní zaměstnanci každoročně přelévali do vlastních kapes.

„Za to při stejné hodnotě zdravotního pojištění zvýšíme platy lékařů a náhradou předražených léků levnějšími zrušíme připlácení za léky, aniž poklesne kvalita zdravotní péče! Nemusíme platit stále víc a víc! Stačí ucpat černé díry, bylo jich ve zdravotnictví víc než zdrávo!“ končil její článek v Katuščiných Novinách.

Referendum za pád vlády a za odvolání ministryně dopadlo tedy dobře – opoziční návrh podpořila sotva čtvrtina hlasů. Tři čtvrtiny daly ministryni důvěru – to bylo víc než dost k ukončení opoziční kampaně.

A ministryně toho okamžitě využila ještě víc.

Zrušila s okamžitou platností zdravotní pojišťovny, stopla platby od občanů a převedla zdravotní pojištění na banku Svornost. Bylo to snadné, všechny platby zdravotního pojištění šly už dávno přes šintei. Jako odškodné nechala zdravotním pojišťovnám dosud vybrané peníze, aby se zbytečně nesoudily o náhradu škod – a pojišťovny protestovaly jen chabě, neboť Češi poslední dobou arbitráže vyhrávali. Občanů se to nedotklo vůbec, prostě byli najednou zdravotně pojištěni u Svornosti. Lékařů se to dotklo víc – nebylo už třeba prokazovat, kde je kdo pojištěný. Z čekáren zmizely nápisy „Připravte si kartičku zdravotní pojišťovny“ a jelo se dál. Platby přes šintei se nezpožďovaly, takže ani lékaři neměli důvod protestovat.

Dosavadní zaměstnanci zdravotních pojišťoven ovšem skončili na dlažbě. Po zrušení sociálních úřadů jim podpora v nezaměstnanosti přicházela od šintei automaticky, jenže jen na hranici životního minima, což byl pro většinu nesnesitelný skok dolů. Tisíce jich proto přišlo před Parlament demonstrovat. Tam je již čekal transparent s popisem cesty na nejbližší pracovní úřad, což se dalo pochopit různě, od upřímné snahy pomoci po výsměch. Demonstrující se sice shodli na posledním výkladu, ale nebylo jim to nic platné. Nedávno tak dopadli zaměstnanci bank – a také si nepomohli. Reformy Virtuálů zkrátka dopadaly na různé lidi různě.

Většina si ale polepšila.

*****

Protiúder

Léto již bylo za vrcholem, ale pořád bylo venku dost teplo.

President otevřel okno své pracovny – to zde, v této místnosti již dlouho nikdo neudělal, snad od té doby, co sem zavedli klimatizaci – a na to už se skoro nikdo nepamatoval.

Černý kos, který přiletěl na otevřený rám okna, na chvíli upoutal jeho pozornost. Nestává se, aby se něco z přírody dostalo až na dosah člověka – a už vůbec ne ve světě klimatizací a neotevíratelných oken.

President se zastavil a opatrně, aby ptáka nevyplašil, se k němu otočil. Pták ale bez bázně poskočil a pak přeletěl na presidentův stůl.

„Tomu říkám odvaha!“ zašeptal si president jako v očarování.

„Nebo drzost!“ odvětil nepříliš hlasitě pták. „Neposadíte se?“

Několik dlouhých vteřin bylo ticho. Jeden z těch dvou nevěřil svým smyslům, ale měl pro to dobré důvody.

„Posaďte se, vy jste tu přece doma!“ vybídl pták presidenta a křídlem mu pokynul na jeho vlastní křeslo.

„Teda...“ vzdychl si oslovený.

„...to jste ještě nezažil, že?“ dokončil sebevědomě kos. „Máte pravdu. Se mnou se zatím setkalo jen málo lidí. Znají mě moji přátelé, ale i nepřátelé – ačkoliv těch druhých zůstalo příliš málo, než aby o tom někomu vyprávěli. No nic – když už jsem tady, přišel jsem si s vámi trochu popovídat.“

„Se mnou? A... vy?“

„S vámi – a já,“ přikývl kos. „Dovolte, abych se představil – vás samozřejmě znám, ale vy mě ne. Ačkoliv o mně určitě ledacos víte, jen netušíte, že mě můžete potkat ...třeba i tady a v této podobě. A posaďte se už konečně, muži mají při jednání sedět!“

„A kdo vlastně jste?“

„V tomto koutě světa mi říkáte Neviditelná síla,“ odvětil pták.

„Neviditelná síla?“ otřásl se president. „To přece není možné, vy snad ani nemůžete...“

„Jako pták samozřejmě nemohu nic,“ přikývl kos hlavičkou. „Jen létat, mluvit, naslouchat a vyjednávat. Jako Neviditelná síla mám jistě víc možností – třeba i rozdrtit celou armádu u hranic Texasu.“

„To vy jste zabíjel naše chlapce?“ zamračil se president. „Nebylo vám jich ani trochu líto?“

„Bylo, ale otočil jsem proti nim jen jejich vlastní zbraně,“ přikývl kos. „Některé střely jsem obracel za letu – když je vystřelili proti jiným takovým chlapcům z Texasu, které nelitoval nikdo z vaší strany. Ale to jsem si vyřídil s vaším předchůdcem, který k tomu dal rozkaz.“

„A zavraždil jste ho!“

„Vykonal jsem nad ním rozsudek smrti,“ přikývl pták. „Mezi popravou a vraždou je malý rozdíl – ale ten přece uznáváte, nebo ne?“

„Ale kdo vám k tomu dal právo?“ namítl trochu živěji president.

„Nač potřebujete právo?“ opáčil kos. „Právo je nástroj, který má zabránit nepřípustným projevům mezi lidmi – prakticky jde o totéž, co zakazovalo Desatero. Nezabiješ, nepokradeš... To je spravedlivé právo. Dnes se právo zneužívá přesně naopak, vy tím ospravedlňujete krádeže i zabíjení. Také váš předchůdce se oháněl jakýmsi právem, když posílal vaše vojsko zabíjet lidi do Texasu. Kdo mu dal k tomu právo? Řeknete asi, že americký lid. Ale kdo dal americkému lidu právo posílat vojáky zabíjet? A nejen v Texasu, kdekoliv ve světě! Myslíte si snad, že si to přál sám Bůh? Ten spravedlivý, jehož jménem se paradoxně nejvíce vraždí? To váš předchůdce veřejně tvrdil. Bylo to ale největší rouhání, jakého se může smrtelný člověk dopustit. Nebo si také myslíte, že si spravedlivý Bůh přeje vraždění?“

„To snad ne...“ špitl president.

„No proto!“ odvětil kos. „Fanatiky nemám rád. Uznávám právo, které soudcům dávají oběti. Ale má být použité jen proti skutečným vrahům. Obětí v Texasu bylo příliš mnoho, vyžadovaly přísný trest, ale kdo je jejich vrahem? Vždyť je zabily jejich vlastní zbraně! Z Texasu nevylétla jediná kulka! Sebevražda to také nebyla, vaši chlapci zabíjet chtěli, ale jistě ne sebe. Neviditelná síla? Ta odvracela smrt od chlapců z Texasu, kteří by těmi střelami padli. Ať to vezmete jak chcete, za ten masakr leží odpovědnost na těch, kdo vydali rozkaz ke střílení. Ti jsou vinni. A nejvyšší viník byl váš předchůdce. Takže jeho smrt byla po-právu spravedlivá, stejně jako smrt velitelů, kteří se na tom podíleli.“

„No – mám na to jiný názor...“ odvážil se president odporovat.

„Na odlišný názor máte právo, dokud váš názor nepřináší lidem smrt,“ připustil pták přísně. „Pak se názor změní ve vinu – a zločiny se musí trestat – smrtelné zločiny i smrtí, zlobte se na mě nebo nezlobte.“

„To je ovšem zase váš názor,“ nedal se president.

„Jistě,“ přikývl kos hlavičkou. „Přikázání Nezabiješ nerozlišuje důvody, to je jeho jediná chyba. Když smrt vraha zachrání jeho oběti, je oprávněná. Někdy zkrátka nemůžete jednat jinak. Chcete-li zabránit většímu zlu, musíte občas i někoho zabít. Na rozdíl od světských soudů si myslím, že je to správné i když se vrah k vraždě teprve chystá. Nemusíte čekat, až někoho skutečně zabije – tak musí ostatně uvažovat i policista, když se vrah před jeho očima chystá zabíjet. Podmínkou je, aby se o tom nedalo pochybovat.“

„Máte opravdu zvláštní názory!“

„Mám,“ přikývl pták. „Nejsou jen moje, ale to je vedlejší. Měli bychom raději řešit, proč jsem tady. Zřejmě vás nepoučil osud vašeho předchůdce, který poslal vojsko do Texasu a byl za to popraven. Vás to čeká za chystané vraždění v Evropě. Dobře víte, že chystáte zločin, stejně jako víte, jak se na to dívá Freedom for World, a přece jste tam ty vojáky poslal! Nemusíme ani čekat, až to začne, ale můžete ještě dostat poslední šanci. Co kdybyste ta vojska z Evropy odvolal? Beztak tam jen překážejí a nic tam nevyřeší.“

„Vy si vážně myslíte, že je mohu odvolat?“ vzdychl si president.

„A kdo jiný? Jste přece vrchní velitel vaší skvělé armády! Když vydáte rozkaz k odchodu z Evropy, všichni vás musí poslechnout!“

„Vojáci mě poslechnou, ale... musel bych to projednat s grémiem naší strany, sám o sobě nemohu jednat proti jejímu rozhodnutí.“

„Projednejte!“ pokrčil kos křídly. „Můžete jim při té příležitosti šetrně sdělit, že je zahrnuji do okruhu odpovědných. To znamená jejich spoluvinu na všem, co se chystá a se stejnými následky. Aby nedoufali, že budou o tak vážných věcech rozhodovat beztrestně.“

„Ale oni také nejednají o své vůli!“ řekl tiše president. „Oni jsou také jen převodovým kolečkem.“

„Já už si ta kolečka přeberu, můžete mi věřit,“ odvětil kos. „Vím, že jste superman jen na papíře a vaše možnosti výběru vám nezávidím. Když se pokusíte udělat něco ze své hlavy, skončíte neslavně jako John Fitzgerald Kennedy, když budete na slovo poslouchat loutkovodiče, popraví vás Freedom for World. Ať uděláte cokoliv, skončíte špatně.“

„Jenže z toho je nad slunce jasné, že nejsem ten vrah, který by měl být zabit, abyste zachránil vaše oběti,“ pokrčil rameny president. „Tím se ale vaše logika dostala do slepé uličky.“

„Myslíte?“ opáčil kos.

„Myslím si to!“ potvrdil president. „Moje smrt vám nepomůže. Co neudělám já, udělá můj nástupce, nikoho nezachráníte a vražda přestane být podle vašich vlastních slov popravou a zůstane pouhou vraždou. Tak jak je to psáno v Desateru – Nezabiješ!“

„O tom mě zrovna vy poučovat nemusíte!“ odvětil rychle pták. „Vážně si myslíte, že váš nástupce válku vyhraje? Kdybyste se vzepřel svým šéfům a nařídil vojákům návrat domů, zachráníte přinejmenším sto tisíc lidí – ale vašich. Neviditelná síla je dnes silnější než dřív a umí proti vám obrátit zničující účinky vašich vlastních zbraní. Přitom stále sílíme a vašemu nástupci nedovolíme další armádu ani shromáždit. Můžete tak zachovat mír natrvalo.“

„Možná,“ připustil president. „Jenže tak nebo tak si mohu vybrat jen ze dvou různých smrtí a to není dobrý výběr. Dám-li armádě rozkaz k návratu, skončím jako Kennedy, navíc s cejchem presidenta-zbabělce, který svým ústupem prohrál válku. Nikdo už lidi nepřesvědčí, že jsem ji větší rozhodností ani nemohl vyhrát. Když neustoupím, zabijete mě, ale budu národním hrdinou. I když tu válku nevyhrajeme, budou se o mně učit děti ve škole a největší zlo na světě bude vaše Neviditelná síla.“

„Pokud se rozhodnete pro válku, budou se o vás učit děti ve školách na celém světě jako o Hitlerovi, Stalinovi a vylhaných válkách Američanů. Nebudete národní hrdina, ale odstrašující případ. Nabídnu vám ale třetí možnost, která vás dosud ani nenapadla. Odvolejte tu válku – a my vám zajistíme bezpečí.“

„Zajistíte mi bezpečí?“ usmál se trpce president. „Vždyť je to nesmysl! Víte, kolik goril se v současné době stará o mé bezpečí? Ti všichni by mi naopak šli okamžitě po krku.“

„Představit si to umíme,“ odvětil klidně pták. „Můžeme vás ale přemístit na bezpečné místo a nahradit dvojníkem.“

„Toho dvojníka lituji!“ ušklíbl se president. „Nepřežije týden.“

„Proč byste ho litoval, když nemůže zemřít?“

President se zarazil.

„Nesnažte se přesvědčit mě, že znáte nesmrtelnost! To byste...“

„Nesmrtelnost neexistuje,“ odvětil kos. „Váš dvojník ale nemůže zemřít, protože nebude žít. Jistě jste slyšel o sestřelení mimozemšťana Poker Face a víte, že to nebyl mimozemšťan, ale robot. Nahradíme vás robotem, budete ho řídit, jako byste byl na jeho místě. Když ho zastřelí, vám se nic nestane a pojedeme dál. Jak se díváte na tuhle nabídku?“

„Tvrdíte, že je to jediná možnost, jak bych mohl zůstat naživu?“

„Možná ne jediná, ale je reálná a my vám ji nabízíme. Odvolejte válku a můžete si klidně žít.“

„Žít! Ale kde? Zřejmě myslíte někde daleko mimo Spojené státy, tady mě zná kdekdo! Co by to byl ale za život?“

„Spojené státy nejsou ani střed vesmíru, ani jediný stát na světě, kde se dá slušně žít!“ opáčil kos přesvědčivým tónem.

„Možná,“ připustil president. „Ale tady jsem doma a všude jinde bych byl cizincem. A co by bylo s mou rodinou? Mám ji snad s sebou tahat do vašeho vyhnanství?“

„Nabízíme vám to jako možnost,“ opakoval pták. „Jiné varianty skončí u vaší rodiny, shromážděné u vašeho hrobu. Odtud už pro vaše blízké neuděláte vůbec nic.“

„Ale budou na mě všichni hrdí!“

„Možná zpočátku, dokud vás bude propaganda vydávat za hrdinu bez bázně a hany. To se ale brzy otočí a pak vás budou mít všichni za padoucha, jako dneska Stalina. Záleží jen na vás, pro co se rozhodnete.“

„Ne, tohle se mi nelíbí,“ trval na svém. „Ale mohl bych to přece jen projednat s grémiem naší strany... třeba to oni rozhodnou tak jak chcete. Ale já nechci žít v nějaké smradlavé díře jako vyhnanec!“

„Nechceme vám naše řešení vnucovat,“ pokrčil křídly černý kos. „Rozhodněte si to podle svého nejlepšího svědomí. Ručím vám jen za to, že se nestanete hrdinou, když se rozhodnete pro válku. Celý svět se dozví, že jste byl až do své popravy loutkou v něčích rukou a nikdy jste neměl odvahu vzepřít se. Hrdinou – a dokonce živým – se můžete stát jen jako vyhnanec, byť jen dočasný. Podle mě to bude pro vás nejlepší, ale to už si v hlavě přeberte sám, já jsem vám to nabídl.“

„Přijdete si pro mé rozhodnutí, až to projednám s naší stranou?“

„Podívejte se – nemá smysl, abych sem v téhle podobě přiletěl podruhé. Můžete se rozhodnout třeba i tak, že si sem povoláte smečku chlapů s brokovnicemi. Ne že by mi vadilo být zastřelený, to jsem zažil vícekrát a mě to nebolí, ale přece... mohl bych samozřejmě přijít i v jiné podobě, ale nechci způsobit vyvraždění zdejších ptáků a veverek. Mám jiný nápad. Pokud se rozhodnete přijmout mou nabídku, najděte si na internetu stránky Freedom for World a napište do diskuzního pole své rozhodnutí. Pak se dozvíte, co se bude dít dál s vámi i s vaší rodinou.“

„Ale kdybych to tam napsal... ta stránka je našimi ostrými hochy pořád sledovaná! Nebudou pak u mě dřív oni?“ staral se.

„Nemusíte se bát. Stránka Freedom for World patří hackerům. Ne vašim, od CIA, ale našim. Ať tam napíšete cokoli, nedostane se to do nepovolaných rukou. Přispívá tam denně několik desítek lidí a ještě se nestalo, aby je vypátrali, i kdyby uvedli své pravé jméno s úplnou adresou – i když se to nikdy nestalo, hlupáci tam nepřispívají. Dobrá – dostanete čas na rozmyšlenou, ale dobře si to rozvažte!“

Černý kos roztáhl křídla a nejkratší cestou odfrčel oknem.

President přiskočil k oknu, aby sledoval, kam ten pták poletí, ale už ho venku nespatřil.

Pták zmizel, jako by se vypařil...

*****

Šimon Pergner řešil problém ministerstva vnitra České republiky na můj vkus příliš rázně. Poslat tolik profesionálních intrikánů do civilu nemuselo dopadnout dobře. Šimon jim nabízel různá přeškolení, ale nelíbilo se mi to. Ve službě by byli pod dohledem, na volné noze mohli intrikovat naprosto nekontrolovaně.

„Máš to jedno, mami!“ utěšoval mě Vojtíšek. „Ve službě přece také intrikovali pro sebe, jen na to měli víc možností. Máme pro ně jinou zábavu, jejich soukromé intriky je rychle přejdou.“

„To chci vidět!“ odvětila jsem mu skepticky.

„My už to s Šimonem zvládneme!“ ujistil mě.

Vojtíšek seděl na terase a vypadalo to, jakoby pozoroval krásné panorama hor proti vile Nikolase Taramankise. Hory se rozkládaly za průlivem. Denně kolem proplouvaly rybářské bárky, ale na ostrově nikdy žádná nepřistála. Po lanovce, spojující po dobu stavby ostrov s pevninou, už nic nezbylo. Nebylo tu žádné molo, strmé skály všude spadaly kolmo do moře, přístup do vily byl jen vrtulníkem a její stavba musela být – nehledě na tu lanovku – neuvěřitelně nákladná.

Taramankis vilu na malém ostrově daleko od civilizace zakoupil levně v dražbě. Předchozí majitel, jakýsi Aaron Allonkis, příliš riskoval na burze a skončil v dluzích. Řečtí zbohatlíci měli rádi klidná místa, kde je nemohl nikdo rušit, v tom se tento druh lidí neliší celosvětově. Taramankis zde zařídil základnu pro řecké Virtuály, poblíž na pevnině plánovali stavbu první řecké Továrny. Byl to i ideální úkryt pro lidi, hledané po celém světě.

Na ostrůvku bylo letiště pro vrtulníky a letadla s krátkým startem a přistáním – jako je kaičen. Dvě letadla teď byla uschována ve zdejším hangáru. Jedno patřilo Taramankisovi, druhé nám. Hangár nebyl velký, vešlo by se sem už jen jedno kaičen-piko, nic víc. Vrtulník se dovnitř nevešel, parkoval tedy venku.

Byl tu klid a pohoda, jen Marcelovi chyběla jeho lékařská praxe. Aby se jí mohl věnovat, musel by se nějak dostat na pevninu, protože Virtuálové nemocemi příliš netrpěli. Jenže pro každodenní cestování na pevninu nebyl ostrov vybavený. Lodí to nešlo, most tu nebyl a vrtulník byl zbytečně drahý.

Místní Virtuálové to řešili pomocí robotů. Vlastně bylo jedno, jestli lidi léčí přímo nebo nepřímo. Marcel si samozřejmě objednal dva nové roboty namísto těch zničených ve Francii, ale musel na ně počkat, dovoz nebyl rychlou záležitostí a zdejší Továrna se teprve bude stavět. Měli bychom víc času pro sebe, jenže já jsem měla v Čechách dvě angažované robotky, multiplexovala jsem s nimi a nemohla jsem věnovat všechen čas Marcelovi.

Naštěstí mi hodně času ušetřil Vojtíšek. Zatímco Katuška zkoušela své první nesmělé krůčky, Vojtíšek běhal po vile jako vítr, přitom se staral o svou pomalou malou sestřičku, vyměňoval jí plínky a uměl ji nakrmit a vykoupat. A zdálo se, že se jí to líbí víc než když jsem ji koupala já. Byl na ně úžasný pohled, když se spolu cachtali v luxusní vaně a Katuška se neobratně pokoušela drbat bratříčkovi zádíčka, jak to on dělal jí.

Byly by to nádherné děti – i kdyby byly normální.

Takhle ale byly ještě hezčí.

*****

President Spojených států se do diskuse na stránce Freedom for World přihlásil v pondělí ráno – ačkoliv jeho příspěvek neviděl nikdo jiný než on sám, Vojtěch a někteří Virtuálové – včetně mě. Přece jen nám ale nedůvěřoval a snažil se vyjednávat velice opatrně.

Mnoho prostoru k diplomatickému manévrování mu ale nezbylo. Grémium mateřské strany, kterému prozradil i Vojtěchovo varování, se ho v dlouhém tajném jednání rozhodlo hodit přes palubu. Dostal stranický úkol zahájit invazi proti vzdorujícím Čechům ať to stojí, co stojí. Strana mu tím prakticky dala příkaz spáchat harakiri – jenže jemu se to zatím rozleželo v hlavě, uvědomil si, že košile je bližší než kabát a že úkol jeho stranických kolegů je vrchol cynismu. Zajímavé bylo, že nikomu nevadilo, že jsou na listině Freedom for World hned za ním. Připomněl jim to, ale jako kdyby hrách na stěnu házel. Oni snad opravdu věřili, že jsou natolik výjimeční, že se na ně žádné nebezpečí nevztahuje?

Kdyby měl na výběr jako dosud jen dvě možnosti, a obě končily jeho smrtí, asi by se příliš nerozmýšlel a stranický úkol by čestně splnil. Vojtěchova třetí cesta mu ale nabízela naději. Slabou, ale ne nulovou, jako postoj spolustraníků. A prezident se začal zajímat, nakolik je ta naděje skutečná – anebo zda nejde o jeden z mnoha nepřátelských triků.

Ostřílený matador, zvyklý na zákeřné podrazy ze všech stran, který svůj tanec mezi vejci dotáhl až do Bílého domu, nemohl vsadit krk na kdejaký návrh nepřátelské strany, ale přelom byl už v tom, že se odvážil takové jednání vůbec zahájit.

Protože mě to zajímalo, vymínila jsem si na Vojtíškovi přístup do té diskuse – aspoň jako READ ONLY , aniž bych do ní zasahovala. Vojtěch mě do ní připojil ve dvě v noci, kdy byl ve Spojených státech večer – zpozorněl v tom okamžiku, kdy se president dotkl klávesnice, kde byl zcela jistě zavěšený.

Za okamžik jsem se k němu připojila – naštěstí jsem spala jen na půl hlavy, takže mě nemusel budit a připojila jsem se včas.

„Hello, vrátil bych se k vaší nabídce života výměnou za stažení našich vojsk z Evropy. Můžeme o tom ještě diskutovat? Dejme tomu, že mě to zajímá i po technické stránce. Mám totiž vážné pochyby. Jak chcete místo mě nasadit dvojníka, aby to nikdo nepoznal? Nejde přece o vnější podobu, ta se dá vystihnout i u hloupé voskové figuríny, ale styl jednání se nedá tak lehce napodobit. Další otázkou je, jak chcete mně i mé rodině zaručit bezpečí? Tvrdili jste, že mimo Spojené státy, ale to je celý zbytek světa a nezlobte se, nedovedu si představit život v tak nehostinném prostředí jako v Antarktidě. Život v trezoru banky také není žádný život! Odpovíte mi?“

Jakmile president stiskl odesílací tlačítko, objevila se Vojtěchova odpověď. A hned nasadil proti svému protivníkovi kalibr, kterým až dosud přesvědčil každého – včetně mě – dlouhé odpovědi, objevující se tak rychle, jak mohl reagovat jen on. Každou jsem sice přečetla stokrát rychleji než president, ale ani já bych je nestíhala tak rychle sestavit.

„Vnější podobu náhradníka budete moci posoudit, až ho spatříte. Co se týče jeho jednání – to mu přece dodáte sám. Naučíme vás řídit ho na dálku a budete tak vlastně jednat vy sám – jen jeho prostřednictvím. Je už na vás, zdali se budete chovat stejně jako dřív, ale naše zkušenosti říkají, že to často nepoznají ani nejbližší členové rodiny. A co se týče bezpečí pro vás a vaši rodinu? Ano, můžeme vás ochránit na mnoha místech světa a máte na výběr z několika možností. Bohužel žádný úkryt neleží na území Spojených států, ale co se týče podnebí, můžete si vybrat horkou Afriku, mírnou jižní Evropu nebo chladnější sever Japonska. Přesné místo se dozvíte až tam, nemá smysl, aby to zjistili vaši bodyguardi, kdyby je napadlo slídit. Ve všech těchto místech vám můžeme zajistit pohodlné ubytování – samozřejmě ne takový luxus, jako je Bílý dům, ale rozhodně to není žádný slum.“

„Tady nejde jen o ubytování,“ odpověděl po krátkém rozmýšlení president. „Jde také o vzdělání dětí. Zde jsou nejlepší univerzity světa, co nám můžete nabídnout vy?“

„Vaše nejlepší univerzity světa jsou prakticky nic proti našim školám,“ objevila se okamžitě odpověď. „V technických a přírodních vědách je naše vzdělání bez nadsázky dvacetkrát důkladnější než vaše. Jen umělé vědy, jako práva a dějiny Země, máme srovnatelné s úrovní vašich univerzit. Práva považujeme za zbytečná, neboť naše zákony jsou jednodušší a vyučujeme je jen kvůli vašemu světu. Seznamte se s našimi univerzitami a přestanete vaše považovat za nejlepší na světě.“

„To jsou hodně silná slova. Čím to můžete dokázat?“

„Klidně o naší úrovni pochybujte, ale už jistě víte, nebo aspoň tušíte, že nebude nižší než vaše. I kdyby vás nepřesvědčilo nic jiného, pak už víte, že naši roboti jsou dokonalejší, od lidí téměř k nerozeznání. Máte nespornou převahu v klasických zbraních, které my nemáme, ale neviditelná technika je pro vás nedosažitelná a domlouvat se s vámi dokážeme bez nebezpečí buď pomocí vašich počítačů, nebo ještě lépe našimi roboty – od lidských až po menší zvířecí – s jedním opeřeným jste se přece nedávno setkal.“

President sebou trhl – ale nemínil ustoupit.

„To není přesvědčivý argument! I naši vědci jsou na vysoké úrovni! Máme nejvíce Nobelových cen na světě! Kolik jich máte vy?“

„Nobelovy ceny považujete za argument?“ odvětil ihned Vojtěch. „To je přece soukromá záležitost vašeho civilizačního okruhu! Myslíte si ale, že to o něčem svědčí? My žádné jejich nositele nemáme, protože na ně své vědce nenavrhujeme. Je snad proto naše věda zaostalá? My Nobelovou cenou dokonce hluboce pohrdáme. Dobře víme, že zejména mezi nositeli ceny míru jsou darebáci nejhoršího zrna – nejvíc je nám sympatický Vietnamec, který ji odmítl. Tak zprofanovanou cenu chcete nazývat argument?“

„Přece jen je to jistý způsob uznání vědecké úrovně! Máte snad nějaké jiné způsoby, jak něco takového porovnat?“

„Nobelova cena je subjektivní záležitost,“ nesouhlasil Vojtěch. „Je příliš v kompetenci jakéhosi výboru, který srovnává nesrovnatelné. To ale svědčí pouze o úrovni toho výboru. Nemluvě o zcela protismyslné mírové ceně. Jak může být jejím nositelem president země, která v době udělení vede dvě útočné války a ještě stupňuje na okupovaném území teror, terorista anebo zaslepený diplomat, který Hitlerovi tak dlouho mírově ustupoval, až mu nepřímo pomohl rozpoutat největší válku století? To je přece úplná fraška. Cena za literaturu je také subjektivní a jen ve vědě to není tak zřetelné. Ale ani ve vědě není Nobelova cena kritériem. Proč ji dostali vědci, jejichž »přínos« lidstvu spočíval hlavně ve vývoji atomových zbraní? Porovnávejte srovnatelné obory, ale ke srovnávání nesouměřitelných civilizací je to naprosto nevhodné.“

„Vy nepatříte do naší pozemské civilizace?“

„Jistěže patříme, ale i na Zemi najdete vedle sebe více civilizací. Stávalo se to v dějinách lidstva často, je tomu tak i dnes. Civilizace se dříve formovaly odděleně a pak se stávalo, že dravější úplně rozvrátily ty pokojné. Dnes se o něco podobného snaží vaše civilizace. Chcete si podrobit všechny ostatní, ačkoliv nikdo nezaručí, že je to nevyhnutelné a možné. Naše civilizace je na vyšší úrovni, ale kupodivu, ačkoliv byste si měli být vědomi, co můžete válkou ztratit, útočíte vy. Ale vraťme se ke školám – vaše děti u nás mohou dostat vzdělání na vyšší úrovni než u vás, pokud nebudou trvat na umělých vědních oborech jako práva nebo historie – tam je naše úroveň nejnižší, i když je pořád na úrovni vašich univerzit. V každém případě by tím vaše děti získaly.“

President tentokrát přemýšlel několik dlouhých minut, než se odvážil opět dotknout klávesnice.

„Tvrdíte, že mám ještě na výběr. Nemám ale zájem o Japonsko ani o Afriku, tam nejsou Američané v oblibě. Jižní Evropa je ale hodně široký pojem. Má to být Španělsko, Itálie nebo Řecko?“

„Řecko,“ odpověděl mu výjimečně krátce Vojtěch. „Ale nedělejte si iluze, při vašem chování k domorodcům nejsou Američané oblíbení nikde. Nikdo nemá rád, když ho považujete za podřadného. Naštěstí pro vás tam budete inkognito a s místními lidmi zpočátku jednat nebudete.“

„To jako že tam budeme někde zavření?“

„Zavření – jen v tom smyslu, že vaše sídlo nebude místním lidem přístupné, ale to pro vás nebude nic nového. Jistě pochopíte, že tam jako Američan vystupovat nemůžete a už vůbec ne jako president, to by vám rychle zkrátilo život, ale kdykoliv se vám zachce, můžete si vyrazit mezi lidi a předpokládám, že toho občas využijete. Doporučil bych vám ale spolehnout se na naše průvodce. Pro snížení nebezpečí konfliktů by vás vydávali za anglické turisty a starali by se vám o tlumočení, kamkoliv byste zamířil.“

„Ale Řecko... je příliš žebrácká země, nemyslíte?“

„Máte zastaralé informace,“ opáčil Vojtěch. „Řecko nedávno přešlo od dolarů a eur na systém šintei, podobně jako Texas. Není to tak chudá země, jak si myslíte. Peněžní systém šintei dokázal lidem zvednout životní úroveň. Nesmíte ale měřit bohatství zemí podle nesmyslných kritérií, jako je hrubý domácí produkt, kam se počítají i neužitečné bankovní transakce. Podle toho je nejvyšší životní úroveň u vás. Když ale začnete poměřovat skutečnou životní úroveň většiny lidí, pak jsou na tom lidé lépe ve všech zemích se systémem šintei, tedy i v Řecku.“

„To přece nemůže být pravda!“ vybuchl president.

„Budete se asi divit – ale přijďte se podívat, pak můžete soudit! Lidem se v Řecku vede lépe než u vás. Nikdo nežije pod hranici bídy, nejsou tam bezdomovci a všichni mají zdravotní pojištění. Řekové jsou na tom lépe než většina Američanů. Nemají tolik milionářů, ale těch je i u vás zanedbatelně. Ať tak či tak – s tím si nedělejte starost, vás se to nebude týkat! Budete vážený host, nebudete muset sledovat výši svého konta ani obsah své peněženky.“

„To mi vyhovuje,“ rozhodl se konečně president. „Přistoupím na váš návrh, ale jedině pod podmínkou safety first. Nejprve nás dostanete do bezpečí a pak, třeba pomocí vašeho robota, splním i já, co chcete.“

„Tak jsem vám to přece navrhoval,“ odvětil Vojtěch. „Nechci vás zbytečně vystavovat riziku. Dobrá, můžete si sbalit nejcennější věci, ale ať si toho nevšimnou vaši bodyguardi. Neberte si zbytečnosti, u nás dostanete vše co budete potřebovat. Méně je ve vašem případě více.“

„Psa musíme nechat tady?“

„Psa si s sebou vezměte, bývá to vzácnější přítel než šperky,“ souhlasil Vojtěch. „Doufám jen, že zavazadel nebudete mít mnoho.“

„Psa máme jednoho a zavazadel přiměřeně,“ ujistil nás president.

„Dobrá, to pobereme. Pošlu pro vás dnes v noci malé letadlo a budu rád, kdybyste se tam všichni vešli.“

„Malé letadlo? Nebyla by lepší helikoptéra? Zvlášť v noci!“

„Helikoptéry nemají potřebný dolet, ale nemusíte se bát, stačí nám nepatrná přistávací plocha přímo u schodiště Bílého domu. Bude to v noci, aby vaši střelci nemohli předvést své střelecké kvality.“

„To nepomůže! Okolí je dobře osvětlené a navíc jsou vybaveni přístroji pro noční vidění, noc je pro ně jako den!“

„Byla by, kdyby ty přístroje fungovaly,“ odvětil Vojtěch. „Umíme je vyřadit, stejně jako osvětlení. Budete tam potmě všichni, ale vašim střelcům to bude vadit víc. Noc je jako den i pro nás, jen se v ní umíme lépe orientovat – zeptejte se těch, kdo přežili Texaský masakr. Připravte se tedy, v noci pro vás pošlu letadlo.“

„Riskujete, že je naše protivzdušná obrana sestřelí?“

„Letadlo bude viditelné jen pro vás a jen nakrátko,“ řekl Vojtěch. „Vaši protiletadloví mohou civět do svých radarů třeba po celou noc a nespatří nás. Neříkáte nám pro nic za nic Neviditelná síla!“

„Ale... jak se potom dozvíme, že máme nastoupit?“

„Necháte-li na noc otevřené okno, přiletím za vámi.“

„Aha – jako ten černý pták!“

„Ne – jako netopýr, v noci je to lepší. Snad se jich neštítíte?“

„Nevadilo by mi to,“ trochu váhavě vyklofal president. „Ale víte, že se netopýr přisuzuje temným mocnostem?“

„Vím. Stejně jako vy víte, že je to jen pověra. Temné mocnosti sloužíte spíš vy. Snad se ještě z její moci dokážete vytrhnout.“

„Říkal jste, že mě dostanete do bezpečí!“

„To ano. Ale to samo o sobě nestačí.“

„Já vím, naši nás najdou i tam, že?“

„To ne, je to úplně jinak. Tu temnou mocnost si nosíte s sebou ve své mysli. A dokud se jí nezbavíte, bude vás ohrožovat.“

„Mluvíte skoro jako náš pastor! Také říká, že si ďábelské svody nosíme ve svém srdci. A také jsou to jen pověry!“

„To pověry nejsou,“ odvětil Vojtěch. „Nespojuji to se srdcem, ale lidská mysl unese neuvěřitelné množství zla – atomové bomby, hlavice a jejich nosiče. Je hodně obtížné zbavit se vlivu temné strany. Dám vám k tomu příležitost, ale nakonec se s tím musíte vyrovnat sám.“

„Vy si myslíte, že je to rozumem? Že se na tom srdce nepodílí?“

„Možná. Pokud nějaké máte.“

*****

Řecký ostrov

Ve Washingtonu proběhla výměna presidentské rodiny za roboty ve znamení egyptské tmy. Když se nad Washingtonem ozval tlumený svist leteckých turbín, zhasla naráz světla a celé město se ponořilo do tmy. V té tmě dosedl na prostranství před Bílým domem šedý kaičen-speciál, zvolna doklouzal až pod hlavní schodiště, kde se zastavil.

V té chvíli se rozsvítilo osvětlení Bílého domu. Svítilo necelou vteřinu, pak rezervní dieselagregát škytl a zastavil se. Nakrátko se ale očím strážných objevilo přímo pod schodištěm neznámé šedé letadlo a vystupující postavy. Trvalo to méně než vteřinu, ale jeden ze strážců dokázal zamířit a vystřelit. Naštěstí světlo zhaslo a když se po dlouhých dvou minutách rozsvítilo, podivné letadlo se už rozjíždělo. Doprovodilo je také pár výstřelů, ale letoun se bez problémů vznesl přímo do mraků.

„Zatracení pistolníci!“ klel Vojtíšek jako dlaždič, až jsem rozsvítila světlo na svém nočním stolku. Vojtíšek seděl ve své postýlce a mračil se jako deset čertů.

„Neměl bys tak klít!“ napomenula jsem ho výchovně.

„Podívej se, co vyvedli!“ vybídl mě a navedl mě do presidentské ložnice. Dívat se očima amerického presidenta bylo vzrušující samo o sobě, ale co jsem jeho očima spatřila, to už tak skvělé nebylo. Civěla jsem na rozšklebenou díru v hlavě robotky s drátky trčícími mezi vlasy. Na první pohled odhalovala její umělý původ. Žádná krev nikde netekla – houbičky s barvou byly jen na některých místech těla. Rozhodně to bylo k zamyšlení. Robotka sice normálně odešla do budovy, ale být na jejím místě skutečná manželka presidenta, byla by to tragédie.

„Tohle napravím snadno,“ povzdychl si Vojtíšek. „Průšvih je, že se vůbec střílelo. Velitele strážní služby si podám! Horkokrevní střelci, co dřív střílí než myslí a pro jistotu nikoho nevarují, poletí na dlažbu.“

„Neměl by to raději udělat sám president?“ rýpla jsem si.

„Však to udělá!“ odvětil klidně. „Ale řídit ho budu já. Ten pravý se musí nejprve naučit robota ovládat.“

„Ale poslyš, nestane se president také Virtuálem?“ napadlo mě. „Chybí mu přece nejdůležitější podmínka – svobodomyslnost. Nebo mu to pro jeho výjimečnost projde?“

„Neprojde,“ ujistil mě Vojtíšek. „Nevěříme mu. Plné připojení proto nedostane, bude mít vestavěné omezení jen na něco.“

„Co všechno mu povolíš?“

„Jeho chitkon bude mít směrované připojení pouze na jeho šintei a dál jen na jeho robota,“ řekl Vojtěch. „Ne jako Virtuálové na libovolný blízký procesor a přes pelenitovou síť v podstatě kamkoliv. I tak to bude pro něho skok, jen si vzpomeň, jak jsi to prožívala sama! Naučí se nejen ovládat robota, ale i multiplexovat, napůl-spát a ve svém šintei bude mít většinu našich škol, knih, hudby i filmy. Myslím, že bude mít alespoň zpočátku dost zábavy. Navíc bude mezi námi a tím pod naším vlivem. Uvidíme, zda na něho budeme mít dobrý vliv, nebo to s ním nehne! Nezapomeň, že bude se svým robotem doma i v Bílém domě! Tam zůstane pod vlivem dřívějšího prostředí. S jediným rozdílem – nemusí se bát svých dobře ozbrojených spolustraníků.“

„Hlavně aby doletěli přes Atlantik! Není to na kaičen daleko?“

„Při mezipřistání na základně v New Founlandu dostali přídavné nádrže. S nimi bezpečně doletí do Španělska a ráno je tu máme.“

„Kam je Nikolas ubytuje?“

„Nejspíš do prvního patra,“ zauvažoval. „Je volné a budou se tam cítit pohodlně. Snad se shodnou s Nikolasem, s námi i s ostatními, kdo už teď ve vile bydlí nebo ještě bude bydlet.“

„Dobře – ale teď jdi spát!“ vyzvala jsem ho. „Kdo je pilotuje?“

„Já – ale zvládnu to i když spím,“ kasal se. „Maličko je vyšinulo, když po startu zjistili, že v letadle není pilot, ale už si zvykli. Letíme ve tmě v pohodě, první mezipřistání, doplnění paliva a připnutí přídavných nádrží proběhlo bez problémů. Připrav se na ně!“

„No dobře – jsem na ně připravená!“ ustoupila jsem.

„Uvidíme!“ usmál se. „Nikolas sehnal krocana, prý je to jejich národní sváteční jídlo. Už jsi ho někdy pekla?“

„Ne – ale podle návodu to jistě svedu,“ ujistila jsem ho.

„Tak se podívej do ledničky, sotva se tam vešel,“ informoval mě.

Půjčil mi robota, abych nemusela vařit osobně. Odstavila jsem v Praze Lili a vrhla se do zápasu s krocanem, aby byl včas k obědu.

„Doufám, že si dáš na krocanovi záležet, mami,“ řekl poťouchle. „Ale asi ti to vaření zůstane. Na jejich úrovni se to už jaksi nesluší.“

„Uvidíme!“ řekla jsem. „Vařit pro ně klidně budu, ale nebudou si vymýšlet, co to bude. Buď se spokojí s českou kuchyní, nebo si budou své specialitky připravovat sami!“

„Až se naučí multiplexovat a řídit své roboty, přijdou na chuť i vaření,“ mínil Vojtíšek. „Nedá jim to, až budou zkoumat své možnosti.“

„Škoda, že tvým robotům chybí chuť!“ řekla jsem. „Závěrečné ochutnání tak přece jen zůstalo na lidech.“

„A snědení jídla také,“ odsekl. „A to je dobře. Kdyby měli roboti chuť, mohla bys zemřít hlady, až bys zapomněla, jestli se krmíš ty nebo tvoje robotky.“

„To mě hodně podceňuješ!“ odvětila jsem. „Já si jídlo vždycky vychutnám sama a v pohodě.“

„A proto to tak zůstane!“ ukončil to Vojtíšek.

*****

Kaičen-speciál přistál až kolem poledne. Zdrželi se ve Španělsku, kde jim vyměnili pravý motor, lehce poškozený střelou z útočné pušky strážného ve Washingtonu. Na New Founlandu byla noc, tam si toho nevšimli, nejspíš to byl jen prostřelený plech, motor táhl jako kat, takže to ani nebylo znát, ale Vojtěch jej raději pro jistotu dal vyměnit. Pasažéři si výměny motoru nevšimli a zbytek cesty už proběhl v pohodě.

Kaičen přistál na krátké přistávací ploše s bravurou. Vyšla jsem s Katuškou na ruce přivítat je, Vojtíšek s Marcelem šli s námi. Byli jsme ve vile sami. Nikolas byl na pevnině, ostatní Řekové se ve vile ukazovali jen když tu jejich přítomnost byla nutná.

Presidentská rodina vystoupila z letadla zaraženě. Již ve vzduchu si všimli krátké přistávací dráhy, spadající na obou koncích strmě do moře, které tu v hloubi dvaceti metrů omývalo skály ostrova. Na konci dráhy stála konstrukce s napjatými sítěmi pro případ nouzového přistání s vadnými brzdami. Nikdy nebyly použité, ale dávaly pilotům jistotu.

Presidenta přivítal robot s kovovým tělem, jen vzdáleně podobný lidem. Měla jsem dojem, že ho sem dal Vojtěch kvůli presidentovi, ostatní roboti tu byli běžně k nerozeznání od lidí. Kovový nenechal nikoho na pochybách o svém umělém původu a úloze poslušného služebníka. Uklonil se prkenně hostům, převzal od nich zavazadla a pokynul jim směrem k nám. Oficiálním vítacím výborem jsme tu byli my, lidé.

„Vítám vás na naší základně!“ postoupil dopředu Vojtíšek.

Neobvyklost jeho zjevu návštěvníky vyvedla z míry, až jsem se usmála. Pro nás byl Vojtíšek normální, ale na hosty působil jako zjevení.

„Co je to za dítě?“ vzpamatoval se president. „Taky robot?“

„Ne, to je můj syn Vojtíšek,“ odpověděla jsem mu s úsměvem. „Teď bychom se měli seznámit, ale vy se představovat nemusíte, zná vás celý svět. Vy nás ale neznáte, takže se musíme představit.“

„Konečně někdo aspoň trochu lidský!“ oddychl si president.

„Vojtíška za člověka nepovažujete?“ usmála jsem se.

„Nevím!“ otřásl se president. „Je-li to opravdu dítě, pak se chová na dítě dost neobvykle.“

„Máte pravdu,“ přikývla jsem vážně. „Vojtíšek je neobvyklé dítě. S představováním začneme u mě. Kateřina Davienová, premiérka České republiky. Kvůli mně vydíráte Čechy a hrozíte válkou, aby mě vydali vašim vojenským soudům, ačkoliv je to proti pravidlům mezinárodní diplomacie, spravedlnosti i obyčejné lidské slušnosti. Vítám vás tedy a doufám, že se aspoň teď zastydíte.“

Dalo se očekávat, že všichni ztuhnou, ale takovou hrůzu jsem od nich opravdu nečekala. Vypadali jako zkamenělí.

„Slíbili jste nám bezpečí!“ vykoktal president vyčítavě.

„Tady v bezpečí budete,“ ujistila jsem ho. „V našem azylovém domě najdete jen ohrožené lidi, ale to jste i vy, nemáme si co vyčítat.“

„Snad už konečně pochopíte nesmyslnost vaší války v Čechách,“ navázal na mě trochu vyčítavě Vojtíšek. „Češi vám mámu vydat nemohou ani kdyby chtěli, mají v Čechách jen robotickou dvojnici. Tady jsme hledané osoby všichni, můžeme se tedy seznámit. Nebo o to nestojíte?“

„Vy jste skuteční?“ zeptal se opatrně president.

„My ano,“ ujistil ho Vojtíšek. „Mnoho skutečných lidí tady ale není. Jen my, rodina Davienů. Marcel Davien je můj táta, Kateřina máma a do rodiny se počítáme ještě já, Katuška a naši roboti.“

„Vám to tady všechno patří?“ zeptal se rychle president.

„Majitelem ostrova je Nikolas Taramankis, ale ten zrovna něco zařizuje na pevnině, vrátí se až večer,“ vysvětloval mu Marcel. „Občas se tu staví na kus řeči pár přátel, ale častěji se domlouváme na dálku. Kromě nás tady skutečné lidi potkáte málokdy.“

„Ale přece... slíbili mi školy pro děti... měli by sem docházet profesoři a učitelé... nebo ne?“

„Učit budu já,“ přihlásil se Vojtíšek. „Ale nechci s učením začínat hned první den, nejprve se tu musíte trochu rozkoukat.“

„To dítě je učitel?“ usmál se shovívavě president. „To snad ne!“

„Kdyby jen učitel!“ vzdychla jsem si. „Také náš pilot – před chvílí vás sem přece přivezl.“

„Cože?“ ztuhl president i s rodinou. „Vždyť v letadle nebyl!“

„On to dokáže i na dálku,“ přerušila jsem jejich ztuhlost. „To dítě je jen jedna z jeho tváří, ve Washingtonu s vámi jednal jako černý pták. Časem to pochopíte, teď se pojďte ubytovat a sejdeme se u oběda.“

„Vy obědváte společně?“ zeptala se trochu zaraženě presidentova choť. „To vám vaří... roboti?“

„Je to jedna z možností,“ přikývla jsem. „Můžete si zde vybrat – stravovat se s námi, nechat se v soukromí obsluhovat roboty, případně si můžete vařit sami – pokud jste přívrženci vlastního kuchařského umění. Dobročinnosti se tady meze nekladou.“

„Skutečného kuchaře nemáte?“ zamračila se paní presidentová. „Ne že bych vařit neuměla, ale... od jisté úrovně se to už nepatří...“

„Kuchaře mohu zastoupit, vařím docela ráda,“ nabídla jsem se. „Ale brzy zjistíte, že je jedno, jestli vaří člověk nebo robot. Kuchaře vám může prostřednictvím některého robota dělat i Vojtíšek. Pojďte se raději podívat do vašich pokojů, tam se můžete rozhodnout v klidu a v pohodě!“

Následovali jsme kovového robota do patra vily. Místností tu bylo dost. každý měl mít vlastní ložnici. Obývací pokoj byl přepychový a pohodlný, jen paní presidentová si ihned všimla, co tu chybí.

„Vy tu nikde nemáte televizi?“ zeptala se.

„Místo televizorů máme brýle zlaari,“ vysvětloval ochotně Vojtíšek novým obyvatelům vily. „Jsou lepší než televizory. Máme spojení i na americké telekomunikační satelity, můžete sledovat i stejné programy jako doma. Ale je možné, že se na televizi přestanete dívat úplně. Zlaari vám nebudou vnucovat žádné reklamy a mimo televize tady máme slušnou sbírku filmů, hudby, knih i záznamů z divadel. Je čistě na vás, čím se budete bavit.“

„Žádné knihy tu nevidím!“ rozhlédla se opět paní presidentová.

„Knihy jsou v těch brýlích!“ napovídal jí Vojtíšek. „Podobně jako hudba, filmy i to ostatní, ale to se brzy naučíte.“

„Bude to učení složité?“ zeptal se rychle presidentův mladší, přibližně desetiletý synek Joshua.

„Až dosud to zvládl každý,“ utěšoval ho Vojtíšek.

„Ale já nechci, aby mě učilo nějaký škvrně!“ vzepřel se náhle.

„Jiné učitele nemáme,“ ujistil ho Vojtíšek. „Jen mě – nebo roboty.“

„Jste pěkní chudáci, když tu nemáte obsluhu!“ řekl kluk spatra.

„Lidi jsou potřeba jinde, ne tady,“ odvětil mu Vojtíšek. „A ti lidé, co jsou tady, mají jinou práci než učit. Nejvíc času mám já, ale když mě nechceš, bude tě učit nějaký robot.“

„Co může umět takový škvrně?“ nechtěl se dát odbýt kluk.

„Víc, než si dokážeš představit!“ ujistila jsem ho.

„Proč nás nemůže učit třeba tady ten...“ ukázal na Marcela.

„Bude tě učit, až si vybereš lékařskou fakultu,“ ujistila jsem ho klidně, ačkoliv jsem měla co dělat, abych se nerozesmála. Chlapcovo ego zřejmě nesnášelo pokoření v podobě poučování od menších.

„Vybalte si zavazadla, sepište co potřebujete dokoupit a přijďte do haly o patro níž,“ uzavřel diskusi Vojtíšek. „Dnes bude k obědu krocan, to je snad i vaše jídlo. Při obědě sjednáme to ostatní.“

Opustili jsme presidentskou rodinu a vrátili se do haly.

*****

V Čechách se mi podařil další tah.

Bez Františka bych to nezvládla, chybělo mi právnické vzdělání, bez toho by to v současné době ještě nešlo. František se naštěstí obětoval, jeho robot se dal na práva a poctivě absolvoval pražskou Právnickou.

Šlo o reformu trestního řádu, zaměřenou proti recidivistům. Při každém dalším soudu by dostali dvojnásobné tresty proti předchozím. Geometrická řada je matematická obludnost, ale tady by mohla vymýtit i drobné krádeže, ke kterým se v současné době policisté staví liknavě, protože jim nestojí za ztrátu času. Vyhovuje to jen zlodějům, i když jim zavedení šintei živnost maličko nabouralo a krádeže peněženek ztratily smysl. Nový trestní řádu měl přitvrdit. Přestupek, jakým byly drobné krádeže hodnoceny, by se při opakovaném chycení měnil na trestný čin a pak ještě víc, až na zločin s trestní sazbou i několika let natvrdo. Jen člověk s hroší kůží dokáže ukrást autorádio či kabelku, když mu za to hrozí dvacet let kriminálu.

Tady jsme ovšem narazili na přímo zoufalý odpor celé právnické obce. Kdyby nebyl František také JUDr, neměli bychom proti nim šanci, měli by proti nám těžký argument, že tomu přece nemůžeme rozumět. Ani pak to nebylo jednoduché. Geometrická řada dosud nefiguruje v žádném právním systému a právníci se jí sveřepě bránili.

Kupodivu se ukázalo, že nás pochopí a podpoří většina národa. Ta geometrická řada byla už předtím v systému úroků, pokut a exekucí, odkud jsme ji odstranili, ale lidé se na ni dobře pamatovali. Tentokrát se měla týkat zlodějů, ke kterým národ nechoval žádné sympatie.

V Parlamentu, kde jsme měli pohodlnou většinu, jsme trestní řád poměrně snadno prosadili, ale museli jsme to hned vysvětlit voličům, abychom o ně nepřišli. Náš volební systém měl nevýhodu v tom, že jsme museli lidem vysvětlovat každý krok, jinak by nám hlasy rychle odebrali. Toho by naši protivníci obratem využili a získali by otěže. Naštěstí se to týkalo i jich, naše kroky měly zatím větší podporu. Nadělali jsme si sice opět pár stovek nepřátel, ale ať, naše strana se přece nikdy neopírala o zloděje!

Nový právní systém měl dalekosáhlé následky. Především byl jednodušší. Zjednodušil by právní vzdělání a snad poprvé by se v něm vyznali i občané bez titulů. Samozřejmě by se to projevilo i v poklesu zájmu o služby advokátů – udělali jsme si další, tentokrát významný podíl nepřátel, ale na celkovém výsledku se to neprojevilo, naopak jsme od soboty získali v Parlamentu dvě křesla. Úbytek hlasů rozzlobených právníků zřejmě vyrovnal příliv hlasů od ostatních lidí.

Správně, tak to má chodit!

*****

Z urychlení myšlení chitkonem byl president nadšený. Pochopil, jaká je to výhoda a co to může pro člověka znamenat – jako ostatně každý, kdo se s tím někdy setkal.

„Dokázali jste něco, proti čemu jsou vynález parního stroje a objev ohně jen dětské hračky,“ řekl uznale a prohlížel si hačimaki. „Tohle by mohlo změnit svět víc než všechny vynálezy dohromady!“

„A už jsme s tím začali,“ přikývl Vojtěch v těle svého kovového robota. „Začali jsme měnit svět podle našeho Kodexu.“

„Ale proč jste to ještě nedali lidstvu oficiálně?“ pokračoval president. „Vždyť by to mohlo lidem pomoci jako nic jiného!“

„Lidstvu?“ pokrčil rameny Vojtěchův robot. „Jaké lidstvo myslíte? Máte pravdu, mohlo by to lidem významně pomoci. Ale ve vojenském využití by to znamenalo zkázu, proti které bledne i hrůza atomových bomb. Vy jste zatím všechny vynálezy využili přednostně v armádě – tedy proti lidem. Včetně vašeho posledního vojenského hitu – víte, co se skrývá pod kódovým označením Pohlazení svobody, ne?“

„Vy už o tom víte?“ trhl sebou president.

„Máme přehled o vašich nejtajnějších projektech,“ přikývl Vojtěch. „Není pro nás tajemstvím ani John Smith!“

„Vidíte – a všichni, kdo o těchto projektech vědí, je považují za nejdokonaleji utajené!“ povzdychl si president. „Lépe než svého času Manhattan – tedy projekt atomové bomby.“

„A dlouho byly,“ souhlasil s ním Vojtěch. „A byly by ještě dlouho, kdyby se khaki-mozky nepokusily využít Johna Smitha ke kontrole internetu.“

„O tom jsem slyšel, ale ten pokus prý selhal!“ zavrtěl president hlavou. „Vědci takové fiasko nečekali, vypadali jako zmoklé slepice.“

„John Smith totiž na internetu velice tvrdě narazil – jako auto do betonového bloku,“ dodal Vojtěch.

„Narazil? Ale tam přece žádný beton... není...!“

„Ten beton byl jen přirovnání,“ usmál se Vojtěchův robot. „Váš John Smith tam narazil – na mne.“

„Nejste vy nakonec... něco podobného?“

„Jako přirovnání to můžete použít,“ souhlasil Vojtěch. „Naštěstí je mezi jím a mnou dost rozdílů. Největší chyba vašich vědátorů byla, že k pokusu vybrali nejtěžšího zločince, sadistického matkovraha. Zřejmě si neuvědomili, jaké monstrum stvořili. Slíbili mu svobodu, ale nemínili slib dodržet. Vážně si mysleli, že bytost, inteligentnější než člověk, tak primitivní podraz neodhalí? No, buďte rádi, že jsem ho zastavil! Mohla to být úspěšná sebevražda celého lidstva!“

„Myslíte?“ znejistěl president.

„Jsem si tím skoro jistý,“ odvětil Vojtěch. „Když si uvědomím, že by měl ten sadista moje možnosti... já dnes kontroluji všechny jaderné zbraně světa, vaše i ty druhé, ale starám se, aby je žádný člověk nemohl ani omylem, ani úmyslně použít. Nechci si představit životnost lidstva, kdyby je ovládalo vražedné monstrum, kterému na ničem nezáleží!“

„Tvrdili, že mají vše pod kontrolou!“ zachmuřil se president.

„A možná tomu sami věřili,“ přitakal Vojtěch. „Nebo v to doufali. Jenže John Smith byl nejtěžší omyl vaší vědy. Omyl, který mohl vést ke zkáze lidstva! Vždyť by získal kontrolu nejen nad všemi jadernými střelami, ale i nad protiraketovým systémem! To by byla apokalypsa!“

„Dobré nebe!“ vyhrkl president. „Ale co vy? Vás něco takového nikdy nenapadlo? Když ovládáte střely i protiraketový systém – co vám brání udělat totéž? Nemohl byste být nakonec stejným monstrem?“

„Rozhodující rozdíl mezi Johnem Smithem a mnou je, že jsem živý,“ odvětil Vojtěch. „Jako člověk nemám zájem zničit svět – i sebe.“

„No možná... ale jak, proboha, o Johnu Smithovi víte?“

„Vím to,“ odvětil Vojtěch. „A protože vím o jeho existenci, určitě nejlépe utajované od projektu Manhattan, vím o jeho podstatě víc než sami autoři vašeho projektu. Naštěstí už není lidstvu nebezpečný.“

„A jste si tím jistý – nebo v to také jen věříte?“

„V tak závažném případu si nemohu dovolit žádnou nejistotu,“ řekl Vojtěch. „Ano, jsem si tím jistý. A vím, proč!“

„Zaplaťpámbu!“ oddychl si president.

A já s ním...

*****

Vojtěch rychle naučil presidenta multiplexování a ovládání robota, aby mohl toho svého v Bílém domě převzít co nejdřív, než si všimnou jeho jiného chování. Vojtěch se snažil presidenta napodobit tak dokonale, jak to šlo, ale nejlepší výsledek mohl mít jen pravý vzor.

Spolu s ním se učily ovládat roboty i presidentova manželka i obě starší dcery. Vojtěch je s presidentovou pomocí přesvědčil, že mu tím hodně pomohou a ještě za to získají úžasné schopnosti, o jakých se jim dosud ani nezdálo.

Po poradě Vojtěcha, presidenta a jeho choti se naopak shodli, že prozatím do toho nebudou zasvěcovat syna – shodli se, že je příliš mladý, než aby pochopil nutnost neustálého utajování. Dohodli se, že jeho robota bude řídit Vojtěch, dokud chlapec trochu duševně nevyspěje.

Presidentovi to kupodivu šlo nejlépe a Vojtěch mu tréninkového robota brzy vyměnil za toho nejdůležitějšího – v Bílém domě. Do té doby nikdo nic nepoznal, ačkoliv za něho Vojtěch absolvoval charitativní setkání a dvě tajná jednání se zástupci generálního štábu – opět šlo o připravená vojska na hranicích Čech, jejichž morálka delší nečinností rychle upadala. Množily se konflikty s místním obyvatelstvem, stoupal počet trestných činů spáchaných vojáky a bylo čím dál tím obtížnější všechno ututlat. Generálové nechtěli příliš naléhat, jen upozorňovali na problémy, ale čišela z nich nedočkavost, kdy už to konečně začne.

Vojtěch, ovládající presidentova robota, se držel zpátky. Generálům připomněl, že jsou na seznamu budoucích obětí Freedom for World a až invaze do Čech začne, může být otázkou několika minut, kdy je to zasáhne. Dostal samozřejmě hrdinskou odpověď, že jsou všichni na útok podvratných organizací připraveni a že se věci jistě vyvinou jinak.

„Sám bych byl rád, kdybyste měli pravdu,“ krčil rameny. „Dosud mě ale nikdo nepřesvědčil, že je těm teroristům skutečně na stopě. Byli byste druhý vyřazený generální štáb a to by bylo za současné světové politické situace pro Spojené státy nebezpečné.“

Dostal ujištění, že na tomto problému usilovně pracují tisíce těch nejlepších hackerů a dalších skvělých odborníků, ale jak se dalo čekat, nikdo v tom neměl jistotu, nikomu se nepodařilo přesvědčivě vysvětlit ani nedávné teroristické útoky Freedom for World, označované jako popravy. Připustím, že se tím Vojtěch asi velice dobře bavil.

Než Vojtěch předal řízení robota presidentovi, podrobně ho o všech svých krocích informoval. President sice trochu nesouhlasně krčil nos, ale pak mu nezbylo než Vojtěchovy kroky uznat. Klíčové rozhodnutí mělo přece ležet jen na něm a Vojtěch neudělal nic, čím by mu to ztížil.

Ženy presidentovy rodiny zvládaly své robotky pomaleji, proto zatím cvičily v Řecku a jejich robotky dál řídil Vojtěch, ale pokračovaly také úspěšně a docela se těšily, až se vrátí do Bílého domu alespoň ve svých náhražkách.

Nezadržitelně se blížil okamžik, kdy bude muset president splnit slib a dát povel k ukončení agrese, která prakticky ani nezapočala.

Nepředpokládali jsme, že by couvl a rozmyslel si to. Denně jsme se setkávali u společných obědů a večeří, česká kuchyně mu nevadila a hlavně věděl, že premiérka, o kterou se jedná, je stejná robotka jako jeho náhradní rodina a pravá premiérka není žádná bláznivá sufražetka. Chystaná válka mu byla tím trapnější, než když jsem pro něho byla jen neznámou vzdálenou obětí.

Šlo o to, jak to přijme Amerika.

*****

Jediným nespokojeným obyvatelem ostrova byl presidentův syn Joshua. Zatímco se jeho sestry učily zvládat cvičné robotky, jeho jsme z toho vynechali. Dostal robotického učitele a musel ho poslouchat, což považoval za urážku nejvyššího stupně. A kdyby tušil, že učitelského robota řídí to mrně Vojtíšek, to by teprve prskal!

„Já chci taky robota!“ požadoval na otci.

Ten mu výjimečně nemohl vyhovět. Nebylo to v dohodách a byl rád, že se jeho syna ujal nejlepší učitel světa – jak ho představil Nikolas Taramankis při jedné z mála návštěv ostrova. Ani otec a tím méně syn dosud netušili, že nejlepšího učitele řídí to mrně Vojtíšek, které se jim občas mihne před očima.

Joshua se ale s robotickým učitelem nesmířil.

Začal drobnými poťouchlostmi, jako loužičkou na židli. Vojtěch to nechal zdánlivě bez povšimnutí, jen místo robota, oblečeného do obleku, přišel na příští hodinu robot kovový, na kterém se žádná skvrna neobjevila.

Joshua to uznal jako částečnou, leč pouze dočasnou porážku a přešel na střílení papírových skobiček gumičkami.

Ty se ovšem robota nijak nedotkly, prostě si jich nevšímal.

Joshua tedy vymýšlel další poťouchlosti. Například kotvičky vytvořené z ohnuté kancelářské sponky, na které by si učitel sedl. Kovový robot se ale na kotvičku posadil s ledovým klidem, Joshua ji pak obdivoval slisovanou na placku, jenže žádná obtíž tím nevznikla.

Vojtěch se pokusil nespolupracujícího žáka zaujmout chitkonem, aby mu školu zpřístupnil bezprostředně. Zapůsobilo to prve na dospělé i skoro-dospělé členy presidentské rodiny, Joshua se ale nevzdal.

Nový svět s japonskými pagodami ho zaujal jen krátce. Brzy se mu podařilo zjistit, jak se dá některá z pagod smazat a krátce poté zrušil ve svém šintei celou školu.

Znemožnil si tím ale jen samostudium. Při vyučování byla škola opět kompletní, zmizely jen jeho poznámky, což mu robotický učitel nekompromisně vytkl.

Joshuovi to ovšem šlo jedním uchem tam a druhým ven.

Aniž tušil trapnost svého chlubení, vychloubal se před Vojtíškem, jak svému učiteli zatápí. Vojtíška tím ale nenadchl. Neřekl sice Joshuovi, jak se věci mají, jen mu zkusil vysvětlit, co mu dosud nebylo jasné.

„Ty to všechno víš?“ zarazil se trochu kluk.

„Jistě,“ přikývl Vojtíšek. „Však jsem se ti nabízel, že tě budu učit.“

„Vážně si myslíš, že víš víc než já?“ zděsil se kluk a prohlížel si svůj vzrůstem malý protějšek podezíravě.

„Jistě,“ opakoval Vojtíšek klidně. „Máš na mě hodně co dohánět!“

„To není možné!“ vykřikl Joshua. „Ty musíš být robot, stejně jako moji učitelé! Kdybys byl živý, nemohl bys tohle všechno vědět!“

„Jsem živý a všechno to vím,“ ujistil ho Vojtíšek vážně. „A ty bys mohl být už dnes pětkrát chytřejší než jsi, kdyby ses trochu víc snažil.“

„Pětkrát? To kecáš!“

„Tvoje smůla je, že stále stojíš na počátku,“ řekl Vojtíšek. „Kdyby ses o učení zajímal, měl bys nezáživný úvod dávno za sebou a sám bys viděl, co všechno je před tebou. Takhle jsi jako běžec před vrcholkem kopce a děsíš se, kdovíjaká je to strašná hora. Až se vyšplháš nahoru, objevíš před sebou krásnou pláň a pravé velehory budou kdesi v dálce. Než tu pláň přejdeš, budeš zkušenější a zjistíš, že i ty nejvyšší hory se dají překonat.“

„Takové kecy si nech pro pitomce!“ odsekl Joshua.

Těžký případ, vzdychla jsem si. Odehrávalo se to, když jsem vařila ve společné kuchyni. Spící Katušku jsem měla v postýlce u okna, zatímco Vojtíšek s Joshuou seděli u stolku v sousedním dětském pokoji. Joshuův pronikavý hlas jsem slyšela až u sporáku a Vojtíškovy odpovědi jsem chytala přes pelenit, kde to Vojtěch monitoroval.

Jo, s dětmi bývá kříž!

*****

Problémy s Joshuou pokračovaly a spíš se stupňovaly.

Od Vojtíška se teď držel co nejdál, ačkoliv na ostrově neměl stejně starého kamaráda a Vojtíšek by mu byl nejbližší. Učení ho jasně nebavilo, stěžoval si otci, že školní látku beztak nebude v životě potřebovat a na vychvalovaných šintei není jediná kloudná počítačová hra, kde by si mohl s chutí zastřílet.

Otec se mu snažil rozumně vysvětlit, že vědomosti potřebovat bude, ať bude bohatý nebo ne. Kdyby zůstal nevzdělaným prosťáčkem, neudrží si ani to bohatství, které by mohl získat po otci.

„Tak chci do pořádný školy!“ vztekal se Joshua. „Tohle není pořádná škola, nejsou tu žádní kamarádi!“

„Školu nedělají kamarádi, ale učitelé! A ti jsou tady nejlepší!“

„Nejlepší?“ vyprskl Joshua. „Chodící železná bedna a mrně?“

„Nejde o to, jak vypadají, ale co vědí! Tihle vědí víc než tušíš!“

„Stejně na ně budu kašlat!“

„Ke své škodě!“ ukončil diskusi otec. „Až poznáš, jaká je to hloupost, už to nejspíš nepůjde napravit!“

„Aťsi!“ odsekla jeho nejmladší ratolest.

A na tom zatím zůstalo. Joshua robotické učitele dál vytrvale ignoroval. Také Vojtěch nad tím jen pokrčil rameny.

„Jednoho dne na to přijde,“ řekl. „Zatím to půjde pomalu, než si mladý pán uvědomí, o co přichází.“

„Hele – a nemohl bys mu to vylepšit nějakými počítačovými hrami?“ napadlo mě. „To už k počítačům přitáhlo spoustu kluků!“

„Her jsem mu připravil dost,“ tvrdil Vojtěch. „Vymyslet hru je pro mě tak jednoduché, že jich může mít tisíce. Jenže on chce bezduché střílečky, kde nejde o nic jiného. A takové podporovat nebudu. Na tom jsem se shodl i s jeho otcem – má na to naštěstí podobný názor.“

„Dělej, jak chceš!“ přijala jsem to. „Doufám, že se zbytek presidentské rodiny chová rozumněji.“

„Chová,“ souhlasil Vojtěch. „President si vyžádal analýzu, co se děje v Evropě, tentokrát ve spolupráci s okolními státy, kterých by se to zřejmě také dotklo. Dámská část se snaží vystupovat zcela stejně, jako když tam byly osobně. Dámy se tím kvalitně baví. Presidentova dcera tvrdí, že je to lepší než všechny sitcomy, které kdy dosud viděla.“

„A kdy konečně začne se stahováním vojsk?“ vracela jsem ho k tomu důležitému.

„President hraje o čas,“ připustil Vojtěch. „A má do značné míry pravdu. Kdyby otočil bez pádného důvodu, jestřábi by ho hned napadli. Po nezávislé analýze to bude mít lehčí.“

Situace zůstala nevyřešená, ale jen my tady na řeckém ostrově jsme věděli, že původní silové řešení, spojené s agresí a střílením, má teď menší naději na úspěch než ještě před měsícem.

Čas teď hrál spíš proti jestřábům.

*****

Plán B

Okupace Československa armádami Varšavské smlouvy kdysi proběhla bleskově, během pár dní. Návrat všech armád kromě Sovětské trval také jen krátce – po splnění své internacionální povinnosti tu byli vojáci ostatních zemí nadbyteční, překáželi by jako pověstní mouřeníni. Zato Rusové se zabydleli na věčné časy a nikdy jinak a když přece jen nakonec padlo rozhodnutí o jejich odchodu, protáhl se jejich návrat na celé dlouhé měsíce.

Okupace připravované armádou Spojených států vypadaly jinak. Hlavní údery podnikala zásadně sama a spojence přizvala vždy jen aby to dodatečně zlegalizovali. V některých zemích splnili spojenci roli užitečných mouřenínů, když nasazovali krky při pacifikaci vzpurných domorodců, ale později disciplinovaně odešli a na obsazených územích zůstávaly jen loutkové vlády – a nové americké vojenské základny.

Z pohledu průměrného Čecha se ale nic mimořádného nedělo. Při cestách Německem je sice šikanovaly silniční hlídky americké vojenské policie, přivlastnily si i větší práva než místní civilní dopravní policie, ale pak to přestalo a vše se vrátilo do starých kolejí. Po pravdě řečeno, Češi už dlouho ve velkém do Německa nejezdili, až na pár těch, co tam navštěvovali své známé. Situace se otočila. Němci dnes jezdili častěji do Čech, nejen jako turisté. Přes hranice se vypravovali především obchodníci a jejich přínos Německu byl vyšší než přínos amerických základen. A nešlo jen o dovoz potravin.

Prodejním hitem se v Německu staly soupravy televizních brýlí. Mohla za to pohotově rozšířená znalost, jak v soupravě zlaari a šintei zapnout plně automatizovaný překlad do němčiny.

Televizní brýle nosili lidé i vypnuté. Někteří je využívali i jako dioptrické a sluneční. Lidé s dobrým zrakem na nich nastavili neutrální dioptrické vlastnosti a využívali jen sluneční filtr. Největší frajeři si vypínali automatiku úplně a nosili brýle trvale tmavé, aby jim nebylo vidět do očí – ačkoliv by na to stačily i čínské sluneční brýle za zlomek ceny. Největší výhodou však bylo, že se brýle mohly kdykoliv změnit v televizi, čtečku knih a přehrávač hudby s bohatě zásobenými archivy. Ukázalo se, že šintei umožňuje kvalitní příjem nejen v příhraničních, ale i ve vzdálených částech Německa. I když Němcům rozhodně nešlo o zpravodajské relace Katuščiných Novin, označované pohrdlivě za pustou českou propagandu, ale o zábavné pořady, sbírku filmů, knih a hudby. Lidé se mohli bavit kdekoliv – v čekárnách, v dopravních prostředcích, ale i v koupelnách a snad i na záchodech. Nepotkat v autobuse či ve vlaku čtenáře, zaujatého vlastními brýlemi, bylo brzy téměř nemožné. Dopravní policie vydala pro jistotu vyhláškou přísný zákaz sledování vizuálních pořadů během řízení – ačkoliv se to naštěstí vylučovalo samo. Množství prodaných souprav stále vzrůstalo.

Bohužel se zdálo, že osud novinky nevypadá nadějně, alespoň podle komentátorů klasických médií, kteří lidi mnohokrát varovali. Tvrdili, že dojde k vypnutí nejen Katuščiných Novin, ale i archivů knih, hudby a filmů, jakmile americká invazní armáda, rozmístěná podél českých hranic, vtrhne do Čech a podle očekávání je rychle obsadí. Ležely totiž v žaludku zejména americké unii nahrávacích společností a organizacím na ochranu autorských práv. Pro porušování autorských práv žalovat Čechy nemohly, neboť každé dílo v šintei – knihovně bylo poctivě zakoupené, ale podle nich bylo poskytování těch děl zdarma typicky dumpingové. Vypočítávaly, na kolik miliard to americké autory poškozuje a očekávaly, jak si na Češích smlsnou, až tam americká armáda udělá pořádek.

Majitelům zlaari víc vadily filmy, které v knihovně chyběly. Do knihovny zlaari se málokdy dostaly novinky. Filmy se objevovaly až když vydělaly očekávané peníze v kinech. Některé filmy se za paušální cenu vůbec nepodařilo koupit, neboť na ně producenti odmítli autorská práva prodat. Ty už se zde nikdy neobjevily. Filmotéka se však utěšeně plnila. Obsahovala čím dál tím víc titulů a kdo netrval na novinkách, vybral si podle svého gusta – zejména když využil propracovaného systému indexů a vyhledávání. Chybějící americkou produkci nahradily filmy italské, francouzské, britské a také exotické jako české a ruské.

Znalci to komentovali slovy: »žádná škoda, ba naopak«!

Tím líp se televizní brýle prodávaly, když se nebezpečí invaze do Čech snížilo, i když jen na čas. Ukázalo se, že automatický překlad funguje do všech jazyků. Nejen do němčiny, ale i do francouzštiny, angličtiny, italštiny a dalších. Vrcholem bylo, když si televizní brýle kupovali američtí vojáci a posílali je jako suvenýry rodinám. Brzy zjistili, že fungují i za velkou louží. Zprávy Katuščiných Novin, týkající se především Evropy, nebyly pro Američany přitažlivé, ale zajímavá pro ně byla sbírka knih, hudby a filmů – i bez amerických titulů.

Kultura je naštěstí vždycky světovější než jiné obory.

Nakonec si své diváky našlo i zpravodajství, zejména když se týkalo problémů, tížících mnoho amerických rodin. V Evropě se zatím nestřílelo, ale všichni dobře věděli, že se k tomu schyluje, ačkoliv se Česká vláda netajila úmyslem neklást okupační armádě odpor a místo toho uplatnit vůči okupantům jednoduchou taktiku ignorování.

Za Rusů se v Čechách ujalo heslo: Okupantům ani vodu! Škoda, že na ně tenkrát Češi příliš brzy zapomněli! Jenže všichni, Češi, jejich sousedé i ostatní věděli, že největší slabinou Českého národa byla a je kolaborace s nepřáteli. Otázka byla, zda kolaboranty odradí slibované vyloučení z civilizace.

Současné zkušenosti ukazovaly, že je to trest velice tvrdý, i když je do značné míry kuriózní a navíc je uplatňovaný výhradně v Čechách. Postižený člověk je plně závislý na příbuzných a když nemá na koho se spolehnout, má už jen dvě možnosti: bezdomovectví nebo emigraci. Kolaborant by byl závislý na okupační armádě, ale mezi Čechy by byl znemožněný. Okupační mocnost by to mohla změnit jedině hrubou silou – zakázat šintei a vnutit lidem peníze v podobě bankovek, které by sama natiskla. Jedině tak by se kolaborace opět začala vyplácet.

Nebylo by to poprvé. Naposledy vnutili lidem okupační měnu v Iráku, kde se díky ní rychle zmocnili celého hospodářství, ale šlo by to jen kdyby do toho nikdo cizí nezasáhl. Tady ale bylo nutné počítat s Neviditelnou silou a s organizací Freedom for World, která předem prohlásila, že žádnou agresi neponechá jen tak. Česká strana navzdory tomu zjevně počítala s tím, že se agresi neubrání ani s cizí pomocí. Odpovídalo tomu i oznámené odhodlání nebránit se. Nikdo by si ale nevsadil na to, že nebudou střílet Američané. V Čechách se naopak dala čekat pořádná jatka.

Ani při poslední okupaci v půli minulého století na Rusy nikdo nestřílel – a přece byly domy ve městech poďobané tisíci kulkami. Rusové stříleli zdánlivě zbytečně, ale mělo to svůj účel. Důstojníci toho totiž využili později, když vykládali druhé vlně vojáků o hrdinném potlačování kontr-revoluce a zejména o vině zákeřných českých kontr-revolucionářů, střílejících na hrdinné sovětské borce.

Disciplinu měli ale Rusové větší. Jejich důstojníci vojáčkům nestrpěli střílení po lidech jen tak pro zábavu. Mohli pak dvacet let věrohodněji tvrdit, že šlo o přátelskou pomoc. V Iráku i v Afghánistánu se provalilo, že se bezdůvodnou střelbou na civilisty bavili Američané i spojenečtí vojáci z jiných zemí. Nikdo netušil, jak to bude v Čechách, ale nikdo soudný si v tomto bodě velké iluze nedělal.

Největší otázkou ale byla očekávaná, blíže neurčená protiakce Freedom for World. Po Somálské a Texaské tragédii se dalo tušit, že to bude agresora mrzet. Odhady říkaly, že pokud Spojené státy neustoupí, přijdou podruhé o své vojenské a politické elity a nebylo ani jisté, že se podaří Čechy obsadit tak hladce, jak se dalo spočítat z poměrů sil.

Doposud vedly všechny války armády. U poražené strany došlo na vládnoucí špičky vždy až po zdecimování celého národa. Freedom for World ale zavedla světovou novinku – trest za válku padl pouze na politiky a generály, civilistům se nezkřivil jediný vlas. Dalo se čekat, že to uplatní i zde, ale panovaly obavy z obdoby Texaského masakru. Ani tam se přece civilistům nic nestalo. Zato mezi vojáky odhodlanými zabíjet bylo obětí víc než dost.

Američtí komentátoři to odsuzovali jako zbabělé a teroristické, ale jiní to viděli jako spravedlivější než trestání celého národa.

I Američané si byli předem vědomi této hrozby. Ačkoliv jejich vojáci byli jako vždy připravení jít s nadšením do útoku, teď už věděli, že to nemusí být tak snadné. Hrozba setkání s Neviditelnou silou na ně působila jako studená sprcha. Někteří začali rozvažovat i nad tím, zda je nutné trestat Čechy, donedávna ještě spojence, kteří se přece nijak těžce neprovinili.

Jaký zločin vlastně spáchala premiérka Kateřina Davienová, že se kvůli ní povede další krvavá válka? Česká propaganda v televizních brýlích tvrdila, že její jedinou vinou je, že se dříve než jiní dozvěděla pravdu o Somálské tragedii a pomáhala ji pak šířit v Evropě. V té době ale byla v Čechách, což vylučovalo její účast na událostech na úplně jiném kontinentu. Díky své počítačové zručnosti to věděla z internetu, což přece neznamená žádnou vinu.

Američtí komentátoři připomínali, že známý terorista Usáma bin Ládin se také nemohl osobně v celém světě účastnit teroristických akcí, které se mu kladly za vinu – ale mohl je organizovat nebo financovat.

Češi na to vytrvale namítali, že Kateřina nepochází z milionářské rodiny, její rodiče nikdy bohatí nebyli a sama až po Somálsku získala dědictví, které jí umožnilo stavbu charitativních kolejí pro nemajetné studenty. Nic víc, nic méně – ale s financováním terorismu to nemělo nic společného.

Američané to ale neuznávali a trvali na svém. Nebyla by to jejich první válka z naprosto vylhaných příčin. Ale poprvé to předem věděli i vojáci, kteří se té války měli účastnit. Ať v roli vítězů – nebo pouhého kanonenfutru, jak si také začínali uvědomovat.

S takovým vědomím se ale špatně bojuje.

Pak už nejde o boj – ale o vraždění.

*****

Konečně nastala chvíle, kdy se rozhodnutí přiblížilo na dosah.

Na stůl presidenta Spojených států dorazila vyžádaná analýza několika nezávislých institucí o situaci v Evropě. President si všechny dokumenty očima svého robota prohlédl a tím je současně naskenoval. Jako Virtuálové jsme je tedy měli k dispozici všichni.

Podle Vojtěchova očekávání se ale ukázalo, že s rostoucí vzdáleností od Čech se ztrácí reálný pohled na věc. Nejrealističtější přinesli Němci, ti invazi do Čech považovali za zbytečně destruktivní a destabilizační. Přivítaly by ji jen sudetoněmecké organizace – od těch se to dalo čekat, heslo o sousedově praseti je v Evropě velice rozšířené.

Z ostatních Evropských organizací podpořili očekávanou invazi už jen Britové. Obyvatelům Británie byla situace v Evropě – a zejména ve vztahu k jedné malé zemičce – tradičně lhostejná a na posudku jejich tajných služeb byla znát víc servilnost ke Spojeným státům než poctivé zkoumání skutečnosti. Jako kdysi u Iráku připojily přehlednou tabulku, za kolik minut mohou české rakety dosáhnout důležitých cílů v Evropě i ve Spojených státech – což se dalo snadno zpochybnit tím, že Češi nemají žádné rakety, natož s takovým doletem.

Výzvědné služby USA měly zprávy tradičně nejkonkrétnější, ale také nejvíce alarmující. Česká republika již dlouho provozuje několik jaderných reaktorů, což jí umožňuje vyrobit ročně tři až pět atomových hlavic. Od osamostatnění z ruského bloku jich může mít až několik desítek. České rakety jsou zastaralé ruské typy, nicméně jsou schopné letu a i když Spojené státy nejsou v jejich dostřelu, ohrožují americké základny v Evropě i s americkými vojáky. Jejich blízkost z nich činí nejnebezpečnější zbraně v regionu, neboť od jejich startu k okamžiku dopadu téměř neponechávají napadené straně čas k obraně. Sestřelování střel v sestupné fázi letu je již neefektivní, protože se tak jako tak v této výši předpokládá exploze hlavic. A kdyby nic jiného, přímo ohrožují města v Německu a v Rakousku.

Druhým bodem zprávy bylo masivní porušování lidských práv v České republice, dokladované záznamem z demonstrace menšin proti odebírání sociálních dávek, kde premiérka demonstrujícím vyhrožovala fyzickým násilím. To přece nesmí nechat v klidu veškerý demokratický svět a především Spojené státy jako jedinou reálnou sílu v této oblasti.

„Co proti tomu můžete říci?“ optal se Vojtíška nevinně president.

Na ostrově jednali z očí do očí. Na rozdíl od svého syna Joshuy uznával president malého Vojtíška jako partnera. Sešli jsme se všichni v presidentově zdejší pracovně, až na Joshuu, který podle všeobecného mínění nebyl dost zralý na účast v tak vážných debatách.

„Nesuďte Čechy podle sebe!“ odvětil suše Vojtíšek. „Spojené státy, Čína, Rusko i jiné jaderné země využívaly reaktory k výrobě plutonia. To se ale přece nedá tvrdit o všech zemích. Česká republika se počítá mezi ty, které plutonium nevyrábějí, ani to neplánují.“

„Můžete to tvrzení něčím podepřít?“

„Mohu,“ odvětil tak vážně, až všichni z presidentovy rodiny chtě nechtě zpozorněli. „Vím o každé jaderné hlavici na Zemi, ať se nachází v podzemním silu, na ponorkách nebo ve vzduchu. V Čechách nejsou.“

„Dá se tomu věřit?“

„Budete muset,“ ujistil ho Vojtíšek vážně. „Nemluvím do větru.“

„A co ta lidská práva?“ zeptal se president.

„S tím nemáte problémy, že?“ pousmála jsem se. „Porušování lidských práv chcete napravovat válkou, tedy ještě větším porušováním lidských práv. My tomu říkáme vyhánění čerta Belzebubem.“

„Prosím – bez těch impertinencí!“ zamračil se na mě president.

„Dobře, k věci,“ uznala jsem. „Co odpovíte člověku, který na vás přijde s požadavkem, že chce úplně zdarma peníze?“

„Třeba bych ho odkázal na job centrum, aby mu opatřili práci...“

„Tam jsem je odkázala také,“ přikývla jsem. „Ale když požaduje peníze dál a nabízenou práci odmítá?“

„Takového bych vyhodil,“ mínil president.

„A tím byste podle vašich výzvědných služeb hrubě porušil jeho lidská práva, a co hůř, práva menšin. A kdyby na vás ten chlap přišel s nožem v ruce a se slovy, že když mu nevyhovíte, poteče krev?“

„Zavolal bych na něho policii!“

„Teď si představte, že policie nic nedělá, protože má strach. Ne z toho chlapa, ale z obvinění, že by porušovala jeho práva – to je ještě horší. Co byste dělal potom?“

„No... asi bych se bránil...“

„Takže mu nepřípustně vyhrožujete fyzickým násilím a splňujete důvody pro vyhlášení války proti vaší zemi. Jste tedy zločincem!“

„To je přece absurdní!“

„Tak jako celá vaše zpráva!“ usadila jsem ho. „Všimněte si, jak vaši lidé manipulují fakty, veřejným míněním a nakonec i vámi. Vše zaměřili na vyvolání nenávisti a ospravedlnění vaší chystané agrese. Asi by bylo dobré prověřit, kdo tuhle zprávu sestavoval, protože se tím snaží uvrhnout Spojené státy i jiné země do další nesmyslné války.“

„To je ale příšerné!“

„Příšerné – to je to pravé slovo!“ souhlasila jsem. „A příšernější je, že to není poprvé ani naposledy. Tak příšerně se chovají vaše tajné služby od počátku a celé Spojené státy ve světě získaly pověst zabijáka, který jde jen za vlastními cíli.“

„Všichni tak přece nesmýšlejí!“ bránil se zděšeně.

„Všichni ne,“ souhlasila jsem. „Někteří vám podlézají a snaží se na tom ještě něco urvat pro sebe – jako vaši největší spojenci Britové. Možná to dělají i proto, aby chránili sami sebe. Vaši manipulátoři přece nebudou tak absurdní obvinění vymýšlet proti vašim spolupachatelům!“

„Spolupachatelům?“ naježil se president.

„Přesně tak. Spolupachatelům. Všechny zločiny mají pachatele – vás – a spolupachatele – ty, kdo se k vám přidají.“

„To je ale příliš vážné obvinění! To byste museli dokázat!“

„Vy svá obvinění dokazovat nemusíte? Ale když někdo obviňuje vás, musí dokazovat každé slovo, že?“ popichovala jsem ho. „Dobře, podívejte se na záznam konfliktu, kdy jsem podle vašich tajných služeb nepřípustně omezovala lidská práva menšin a vyhrožovala jim násilím! Můžete to vidět očima mé robotky – tedy přímo tak, jak se to stalo!“

Přesměrovala jsem ho na archiv, kde je záznam z demonstrace. Prohlížel si to plnou rychlostí svého urychlení.

„A teď si to porovnejte se zprávou vašich tajných služeb!“ navrhla jsem mu, když se konečně od záznamu odtrhl.

„Mohli to vidět z jiného místa, z jiného úhlu pohledu...“

„Všechno, co se tam řeklo, muselo být stejně slyšitelné ze všech úhlů,“ trvala jsem na svém. „I nože v rukou demonstrantů byly dobře viditelné z kterékoliv strany. Ti, kdo to sledovali, museli vědět, jak to ve skutečnosti bylo. Jenže neměli za úkol pravdivě o tom informovat, jen hledali záminku ospravedlňující vaše chystané vraždění. Proto ta zpráva vypadá, jak vypadá. Už ta zpráva je zločinem proti míru!“

„To by se tedy mělo vyšetřit!“

„Kdo to má vyšetřovat?“ opáčila jsem. „Ti, kdo zprávu sestavili, jen vzorně splnili úkol těch, kdo by je měli kontrolovat. Hlavní zločinci sedí výš, než si myslíte.“

„Prosím vás, co mi to říkáte?“ vzchopil se president k odporu. „To by byla ještě horší katastrofa, než jak to dosud vypadalo!“

„Je to horší katastrofa, než jak z vaší strany vypadala,“ souhlasila jsem. „Můžete být rád, že jste z té společnosti vyvázl.“

„Myslíte – tady?“ rozhlédl se kolem sebe. „No – je to možná lepší než v Bílém domě. Ale věřte mi, je to příšerné probuzení!“

„Věřím!“ přikývla jsem. „Je to příšerné probuzení. Ale můžete být rád, že nežijete ve snu, protože jen tak se dá něco z toho napravit.“

„No – pokusím se,“ ustoupil. „Jde o to, jak to provést, aby to vypadalo pro všechny přijatelně.“

„Pro všechny to nebude přijatelné nikdy,“ opáčila jsem. „Přijme to většina Američanů – až na ty, komu překazíte plány, ti budou určitě proti. Bude jich možná málo, ale budou vlivní, nebude to jen tak.“

„Vím,“ přiznal. „No – dobře, že jsme tady. Podívám se na to, jak to jen půjde.“

„Podívejte se,“ přikývla jsem. „Doufám, že si teď dáte na pravdu větší pozor, ne jako vaši předchůdci.“

„Víte dobře, že nejde jen o pravdu,“ opáčil trochu unaveně.

„O pravdu by mělo jít především.“ trvala jsem na svém. Netušila jsem, že mě může přebít větším trumfem.

„Tady jde hlavně o moc!“

*****

Noc se již začala potkávat s ránem, když mě Vojtěch vyburcoval.

Ne že bych spala – to při našem režimu napůl-spaní nepřipadalo v úvahu, ale právě jsem se plně věnovala studiu medicíny a obě robotky v Čechách jsem měla uklizené a vypnuté. Robotky neodpočívají vleže, obě stály poblíž zásuvky, ze které si dobíjely baterie. Byla jsem na ně okrajově zavěšená, abych mohla včas reagovat, kdyby se něco dělo, ale jinak jsem byla většinou své pozornosti ve Škole. Medicína je hodně složitý obor, než aby snesla flákání při učení.

Vojtěch mě ale burcoval příliš naléhavě.

„Překvapili mě!“ oznámil mi v jediné setině vteřiny. „A nejhorší je, že jsem včas nezachytil žádnou známku, co se chystá.“

To byla silná slova, v první chvíli jsem tomu nechtěla věřit. Než mě nasměroval tam, kde se to podle něho dělo, pak mě to vyburcovalo tak rychle, jak to šlo a zorientovala jsem se v jediném okamžiku.

Znala jsem to tam dobře, poslední dobou jsme tam obraceli pozornost poměrně často.

Bílým domem ve Washingtonu se ozývala střelba.

*****

Vojtěch hned s prvními výstřely svolal konferenci Virtuálů. Kromě nás se jí účastnili Virtuálové z Čech, Japonska a Řecka – a výjimečně jsme přizvali i presidenta a jeho rodinu – mimo klidně spícího Joshuy. Programem byla, jak jinak, současná střelba v Bílém domě.

Normálně se v noci v Bílém domě nic pozoruhodného nedělo. V Řecku to bylo jistě zajímavější. Na rozdíl od Joshuy nalezli president i jeho dámy zalíbení ve Škole. Na noc podobně jako já odstavovali své roboty i robotky, bloudili po pagodách a vstřebávali ty tuny vědomostí. Tak si ani nevšimli výstřelů. Jen Vojtěch tam byl zřejmě někde zavěšený.

Svolání konference trvalo sotva vteřinu, další vteřinu spotřeboval Vojtěch na seznámení účastníků se situací. Nešlo o nic nevinného. Střílelo se jen v dolních patrech budovy, ale podle charakteristického vrčení bylo jasné, že nad budovou krouží nebezpečně nízko vrtulník.

„Řekl bych, že je to útok na presidenta,“ shrnul Vojtěch, co bylo každému zřejmé i tak. „Není mi ale jasný motiv útočníků. President zatím válku neukončil a voldemorti nemají důvod k jeho odstranění. Atentát nepatří mezi metody mírových aktivistů, takže bychom je mohli vyloučit. Komu ale ti pistolníci skutečně patří? Zaměřím se na ně, ale teď musíme vyřešit, co dál. Ponecháme-li událostem volný průchod, presidenta i s rodinou – i když jen jejich robodvojníky – zastřelí. S nimi to tak jako tak odnesou i muži presidentovy ochranky. V Bílém domě není kam se schovat – chodby do protiatomových bunkrů jsou obsazené střelci a ani na střeše se nikdo neudrží. Druhá možnost je ochránit robodvojníky i chlapy z ochranky za cenu likvidace útočníků. Tím však předčasně prozradíme, jak nám na nich záleží a vystupňujeme jejich snahy o další atentát. Další možností je nechat roboty zabít, ale nahradit je jinými. To by snad přesvědčilo Američany, kteří do toho nevidí, ale strůjci atentátu budou tak jako tak vědět, na čem jsou. Co teď?“

„Myslíte, že nás chce někdo zabít?“ zeptal se stručně a podle mě zcela zbytečně president. Mně to aspoň bylo jasné i bez dotazu.

„Vypadá to tak,“ přitakal mu Vojtěch. „Střelba v Bílém domě není žádné cvičení. Několik mužů vaší ochranky už leží bradou vzhůru.“

„Pokud vím, proti střelným zbraním tam rovnocenné prostředky nemáte,“ vstoupil do diskuse Učitel Nakamoto.

„Nemáme tam žádné střelné zbraně,“ upřesnil Vojtěch. „Zbraně ochranky nepočítám, ty jsou jistě přečíslené útočníky, jinak si neumím představit, že by do toho vůbec někdo šel. Máme tam ale naše zbraně, nejsou méně účinné.“

„Vaspidy?“ ubezpečoval se Učitel.

„Glossiny – menší a nenápadnější,“ odvětil Vojtěch.

„V takovém prostředí je prozradíte,“ hádal Učitel.

„Pochopitelně udělám všechno proti tomu,“ ujistil ho Vojtěch.

„Pak je tedy použijte!“ navrhl Učitel. „Mír za to stojí.“

„Glossiny?“ podivil se president. „Co to je?“

„No – teď už to nezachráníme!“ vzdychl si Učitel. „Snad jim to neprozradí ani prostřednictvím robotů. Řekněte mu to.“

„Podívejte se tedy nad sebe a přepněte si na infračervené noční oči,“ poradil Vojtěch presidentovi. „Na stropě nad sebou vidíte mouchu. Není to masařka, ale glossina – umělá moucha. Je to nedostižný špion – její oči mají širší rozsah i ostrost než oči člověka a dají se srovnávat s očima vašeho robota. Ta moucha navíc disponuje vosím žihadlem, na rozdíl od vos její jed nebolí, zato je smrtelný. Aspoň víte, jak zahynuli vaši předchůdci – a s nimi spousta dalších.“

„Tohle jste měli připravené i na mě?“ zděsil se president.

„Ano. Kromě jiných možností, ale tato je nejpravděpodobnější.“

„Takže vražedné mouchy! To je ďábelské!“ zahučel president.

„Ne tak ďábelské jako vaše bomby,“ zavrčel Vojtíšek. „Nehrajte si na neviňátka! Žádné zbraně nejsou ke svým obětem roztomilé, ale vaše bomby lidi zabíjí a navíc mrzačí, někdy ještě dlouho po vystřelení. A většina jich zabije úplně nevinné. To je přece ještě pekelnější. Naše mouchy neublíží nevinným, zabíjejí jen zločince. Nejsou vedlejší oběti, jakých vy vždycky zabijete víc než nepřátelských bojovníků.“

Tuhle výtku president spolkl, ani nemrkl.

„Ale jak mohla ta moucha vniknout do našich tajných armádních protiatomových bunkrů?“ zeptal se po setině vteřiny zaváhání. „Vždyť jsou, pokud vím, dokonale hermetické! Tvrdili mi to aspoň.“

„Hermetické přece nejsou pořád,“ naznačil Vojtěch. „Hermetická vrata se občas otevírají. Lidé tam přicházejí a odcházejí a občas se tam doplňují zásoby. Mouchy se tenkrát nepozorovaně dostaly dovnitř. V šeru se dají přehlédnout a především, strážní nic takového nečekali. Nepozorovaně by dovnitř pronikl i člověk, jenže by se brzy prozradil. Zato moucha se ukryje prakticky kdekoliv, zejména když nepotřebuje potravu a vydrží v úkrytu celé týdny bez pohnutí.“

„Vy je tam máte i teď?“ vyhrkl president.

„Ano, máme,“ přikývl vážně Vojtěch. „Starší vaspidy i nové menší glossiny. Jsou připravené pro případ, že byste rozpoutali válku. Válka je nejtěžší ze všech zločinů. Byli jste včas varováni, ale když skutečně ten zločin spácháte, trest bude následovat rychle.“

„Aha – a tyhle mouchy jsou menší?“

„Ano, mouchy jsou menší. Navíc je neodhalí detektor polovodičů firmy IBM, který jinak bezpečně najde a označí vše, co obsahuje křemíkové tranzistory – hodinkami šintei počínaje a vaspidami konče. Před nasazením robotů jsem musel vyřadit detektory v Bílém domě a v nejbližším okolí, aby neodhalily roboty. Glossiny se odhalit nedají.“

„Protože jsou tak malé?“

„Protože neobsahují křemíkové tranzistory,“ odvětil Vojtěch. „Nejsou postavené na bázi křemíku. Mezitím jsem se naučil vytvářet biočipy. Jsou jemnější a nezjistí je žádný současný prostředek kromě oka a kamer – a to ještě jen pokud se moucha prochází přímo před zřítelnicí nebo objektivem.“

„A vaši roboti?“

„V současné době ovládáte starší typ,“ ujistil ho Vojtěch. „Ty mají procesory křemíkové, ovládací elektrosvaly z paměťových kovů. Ale už jste se setkal i s biorobotem – ten kos, který s vámi prve jednal, není na bázi křemíku. Proto jsem se s ním mohl odvážit do samotného srdce firmy IBM, donedávna chráněné detektory proti našim špionům.“

„Špionům?“ povytáhl president obočí. „Co potřebujete vyzvídat na naší špičkové počítačové firmě?“

„Tajný projekt John Smith přece uskutečnili právě v této firmě,“ kývl Vojtěch. „Kdyby si s ním hráli jen v laboratořích, měli by ho dodnes. Jenže oni ho zkusili vypustit do internetové sítě, kde mě napadl. Donutil mě bránit se a jen díky lepším pozicím jsem ho zatlačil zpátky do jeho firemních počítačů. Tím to přestalo být pro mě tajemství a když jsem se na Johna Smitha soustředil a zjistil, co je to zač, nezbylo mi než ho zlikvidovat.“

„A zlikvidoval jste ho?“

„Díky biorobotům. Pánové z IBM ještě doufají, že jim slouží, ale v této chvíli už to není pravda. Komunikuje s nimi, simuluji ho jako kdyby žil, ale už to není původní sadistický vrah John Smith, kterému slíbili nový život.“

„Dobře – ale zbytečně odbočujete, čas utíká a v Bílém domě se střílí!“ připomněl nám všem Učitel.

„Čas utíká?“ usmál se Vojtěch. „Uplynulo jeden a půl vteřiny od rozhodnutí použít glossiny. V přízemí padli dva muži z presidentovy ochranky – kulky jsou přece jen rychlejší než mouchy. To ale neplatí o lidech. Než udělají dva kroky, srovnám počet vyřazených a během pěti dalších vteřin bude atentátníkům konec. Před Bílým domem právě nouzově přistává helikoptéra s kulomety, zajišťující akci ze vzduchu. Už tam jedou i záchranky a vojenské posily. Tím vzpoura končí.“

„A hrome!“ vyklouzlo presidentovi. „To vám šlo rychle!“

„Nám ano,“ připustil Vojtěch. „Ale vyplývá z toho něco i pro vás. Dosud jsme si mohli říkat, že vás nic neohrožuje. Do dneška jste měl na rozhodnutí zdánlivě dost času. To se právě teď změnilo a budete si muset přispíšit.“

„Vojtěch má pravdu,“ přidal se Učitel. „Neztrácejte čas, prosím.“

„Ale mě opravdu zajímá, kdo v tom má prsty!“ namítl president. „Jestli nám ti lidé opravdu usilovali o život, bude to určitě vážné!“

„Už po tom pátrám,“ ujistil ho Vojtěch. „Ale obávám se, že to nic na věci nezmění. Nejste už pánem svého času.“

„Dobře, urychlím to,“ slíbil president.

*****

Vrtěti psem

Ututlat střelbu v Bílém domě byl nadlidský úkol. Ukázalo se ale, že je to horší, než jsme tušili. Po identifikování mrtvých útočníků hrozil skandál neuvěřitelných rozměrů. Všichni útočníci měli totiž české pasy, navíc si s sebou přivezli několik předem zastřelených, také s českými pasy. Detektivové FBI proto vítězoslavně zjistili, že zákeřný atentát na amerického presidenta se chystalo nepochybně spáchat české komando teroristů a ihned to dali na vědomí novinářům, rozhlasu a televizi.

Vojtíšek sprostě zaklel, když to zjistil, ale už proti tomu nemohl nic dělat. Černý Petr byl v našich rukou a bylo na nás, co s tím uděláme.

Skutečnost, že president a jeho rodina atentát přežili a dokonce ani nehrozilo prozrazení, že jde o roboty, nebyla v tomto světle žádná výhra. Ve všech médiích slavnostně ukazovali pasy mrtvých teroristů a po celých Spojených státech se zdvihla jednotná vlna vlastenectví. Lidé začali pořádat spontánní mítinky, kde plamenně řečnili o nutnosti dát Čechům i všem ostatním darebákům pořádnou lekci. Oči bezmála celé Ameriky se upíraly na presidenta. Čekalo se jen na jeho povel k zahájení útoku.

Za těchto okolností by nezapůsobil presidentův rozkaz k ústupu z Evropy věrohodně. Po poradě s Japonci jsme mu proto navrhli odložit rozhodnutí do důkladného vyšetření atentátu. V tomto duchu president ihned vystoupil na tiskové konferenci.

Vyšetřování ale směřovalo čím dál víc proti Čechům. Ukázalo se, že mrtvoly, zastřelené krátce před událostí a předem dovezené do Bílého domu, byli skutečně Češi. Přinejmenším dva byli hlášeni jako pohřešovaní, když se nedávno nevrátili z výletu do Německa. Vojtěch už o jejich zmizení věděl, ale protože neměli u sebe šintei, nemohl je najít. Zřejmě byli od samého počátku součástí plánu, stejně jako české pasy. Plánovali nechat na místě činu své padlé, pro jistotu doplněné o předem připravené mrtvoly. Až by detektivové atentát vyšetřovali, nemohli by na ně nenarazit.

Atentát na presidenta nebyl v tomto světle primárním cílem. Tím bylo najít pádný důvod pro vpád do Čech. Nerozhodného presidenta chtěli jako slabou šachovou figurku obětovat, jeho rodina a ochranka by byly jen obvyklé collateral damages – vedlejší oběti. Jednou ranou by naráz zabili hned několik much. Po smrti presidenta by jeho pravomoci převzal energický vicepresident, ujal by se funkce vrchního velitele a ve spravedlivém hněvu by vydal očekávaný rozkaz k invazi. Světové veřejné mínění by bylo po dlouhé době opět na straně Spojených států a samotné Spojené státy by se dostaly do správného varu vlastenectví.

Přežití presidenta i jeho rodiny sice sejmulo karty jinak, ale tak jako tak byly rozdány na invazi a byla jen otázka času, kdy president klíčový rozkaz vydá. Krátké odložení jeho rozhodnutí se dalo přičítat šoku, ale nikdo neočekával, že by udělal něco jiného než vicepresident. Pár dnů zdržení tady zkrátka nehrálo žádnou roli.

Tenhle tah jsme prostě nemohli nechat bez odezvy. A Vojtěch navrhl ještě tentýž den protitah, ačkoliv jej mohl realizovat jen on sám. Mohli jsme mu to jen rozmluvit nebo schválit. A po pravdě řečeno, nic jiného než schválení nám nezbývalo.

Čas hrál tentokrát proti nám.

*****

Vojtěch měl od začátku nevýhodu, že nemohl zasahovat na místě. Vítaným důkazem by bylo přesné určení okamžiku smrti zastřelených, které by prokázalo, že byli zabiti dávno před akcí. Byl by to důkaz proti oficiální teroristické verzi, ale nikdo jej nepředložil a s každou hodinou se snižovala možnost, že to někdo objeví. Byl v rukou soudních lékařů, kteří po této stopě vůbec nešli. Buď měli správné instrukce, čeho si mají a nemají všímat, anebo je to prostě nenapadlo. Obojí bylo možné.

Vojtěch se spolehl především na to, v čem byl jedinečný. Protiúder musel být dostatečně přesvědčivý, jinak by neměl žádné kladné účinky a naopak by pomohl oficiální verzi. Vojtěch vsadil na své vyhledávací schopnosti a během pár hodin měl, po čem pátral.

Přerušení veškerého rozhlasového a televizního vysílání už ve Spojených státech proběhlo a jako prve, i tentokrát se k němu přihlásila tajná organizace Freedom for World. Nabídla občanům Spojených států faksimile cestovních pasů, použitých jako důkazy o českých teroristech, ale ke každému českému cestovnímu pasu byla tentokrát přiložena kopie dokladu, určujícího příslušnost mrtvého – k americké námořní pěchotě. Lišila se jména a hodnosti, ale na obou dokumentech byly stejné podobenky. Falsifikátoři se ani nenamáhali pořídit nové – použili prostě ty, které měli k dispozici. Chybu občas udělá každý, ale tahle byla obzvlášť těžká.

„Česká teroristická akce, zaměřená proti presidentovi Spojených států, je obrovský podvod!“ prohlásil muž, který tyto důkazy přinášel.

Neměl na obličeji masku a nesnažil se skrývat tvář, ale snad jen já a pár dalších zasvěcených jsme věděli, kdo to je. Byl to Vojtěchův robot, ale jeho tvář byla tentokrát pravá. Tak vypadal Vojtěch, dokud byl ještě člověkem – byla to jeho vlastní podoba z doby krátce před jeho smrtí.

„Atentát proti americkému presidentovi vyšel z dílny americké námořní pěchoty,“ pokračoval, aniž dal někomu čas vzpamatovat se. „Hlavním cílem akce nebylo zabití amerického presidenta, ale pokud možno nevyvratitelné podezření na české teroristy. Mělo ve vhodný čas vyburcovat americký národ a ospravedlnit další válku. President, jeho rodina i zabití muži jeho ochranky byli jen obvyklé collateral damages – vedlejší oběti, jak se vzletně nazývají nevinní lidé, zabití při akcích americké armády – často jako jediné oběti.“

Následovaly postupně ukazované dokumenty. Nejprve český pas s fotografií, pak fotokopie dokladu americké námořní pěchoty. Stejné tváře – odlišné dokumenty, ale kdo nad tím jen trochu přemýšlel, toho při sledování přenosu mrazilo.

„Zločinci, kteří zahynuli v Bílém domě při napadení ochranky presidenta, byli Američané, kteří se postavili proti vlastnímu národu. Organizátoři podvodu počítali i s tím, že někteří z nich při přestřelce padnou, ale podstrčené doklady v jejich kapsách budou důkazem proti Čechům. Ti, kdo by přežili, by dostali dobře zaplaceno a užívali by si své špinavé peníze mezi poctivými občany. Nemuseli by ani skrývat tváře. Nikdo by nepředpokládal, že spáchali grandiózní podvod na svém národě a ještě hůř, na celém světě.“

V přehlídce dvojic chyběli skuteční Češi, předem zastřelení jako návnada pro detektivy. Nastrčili je pro málo pravděpodobný případ, že by nikdo z těch profesionálů v boji nepadl. Nebylo to vyloučené a právě proto musely na místě zůstat mrtvoly s kompromitujícími českými doklady. Ty byly přece hlavním cílem akce. Jen mě napadlo, to je další krev na rukou organizátorů toho podvodu. Nejhorší by ale byla krev na rukou amerických vojáků, kdyby opravdu došlo ke vpádu do Čech.

„Američané! Naše organizace na tento podvod nenalétla a žaluje jeho organizátory ze zločinu vražd, ale především pro zločin proti míru. Jejich podvod byl příliš závažný a mohl mít za následek smrt tisíců nevinných lidí. My to tak ale nenecháme a zkusíme napravit, co se ještě napravit dá. Nespokojíme se s oficiálním vyšetřováním, svedeným na falešnou stopu, kterou od začátku sledovalo jako jedinou. Najdeme pravé viníky a potrestáme je pro výstrahu dalším podvodníkům.“

No, to bude potřeba, pomyslela jsem si. Jenže to bude fuška na dlouhou dobu. Skuteční viníci nebudou mezi nižšími veliteli, kteří za nic nemohou, ti jen plnili rozkazy shora a nejspíš ani netušili, co dělají.

Ať se těší ti, kdo ty rozkazy vydali!

*****

Díky Vojtěchovi se americká veřejnost rozdělila na dva tábory.

Jedni se zastávali oficiální vyšetřovací verze a prohlašovali, že je přece nemyslitelné, aby poctiví Američané spáchali něco tak podlého. Požadovali okamžitý vpád do Čech a rozčilovali se, proč president otálí s vypovězením války a vydáním rozkazu k útoku.

Nálada v druhém táboře byla o poznání temnější. Kdo se odvážil uznat, že tu podlost provedli sami Američané, neměl důvod k jásotu nad objevenou pravdou. Diskuse se vedly o tom, zda to měla Freedom for World zveřejňovat – ale v tomto případě to bylo jednoznačné – na jedné straně těžká rána sebevědomí jednoho národa, na druhé straně válka, která by opět skončila uvržením jiného národa do nezměřitelné bídy. Vojtěch byl od začátku rychlejší než FBI i než vojenská policie, která se pod vlivem vpádu Freedom for World alespoň formálně do vyšetřování zapojila – zdálo se ale, že spíš na chlácholení veřejnosti, než aby něco chtěla poctivě vyšetřit. Zůstat úplně mimo si nedovolila – i tak už lidé reptali.

Jak Vojtěch odhalil, atentátníci patřili do elitní jednotky námořní pěchoty, odvolané za zvláštních okolností z Evropy. V době očekávané války to bylo podezřelé. Skutečnost, že všichni členové komanda smrti zahynuli, se ale ukázala krajně nevýhodou. Nebylo koho vyslýchat a stopy se zpřetrhaly. Americká vojenská policie se soustředila na malé ryby – na důstojníka, který zmíněné jednotce donedávna velel, jenže ten jen plnil rozkazy shora. Dostal rozkaz uvolnit vybrané muže, uvolnil je. Do spolupráce s vojenskou policií se mu nechtělo, stále se odvolával na vojenské tajemství a vyšetřování na tom brzy uvázlo. Důstojník nakonec kajícně přijal směšně nízký kázeňský trest, čímž tato aféra pro vojenskou policii, jak se zdálo, skončila.

Vojtěch se tím nedal svést ze stopy a postupoval hierarchicky výš a výš. Rozhodoval se rychle a zaměřil se především na tok rozkazů – kudy a od koho přišly. Stopy podle očekávání končily na generálním štábu americké námořní pěchoty, ale Vojtěch měl dojem, že to není pravé ohnisko. Pokud ale stopa vedla dál, nebyla sledovatelná. Nezachovalo se, kdo to telefonem nebo osobně domlouval.

Vojtěch proto se souhlasem našeho soudního dohledu – Jamanami Kacuie – nasadil na generály sledovačku – glossiny. Měly zjistit, s kým podezřelý hovoří a od koho přijímá rozkazy nebo rady. Glossiny se jim zavrtaly pod podšívky uniforem, kde bylo téměř vyloučeno je objevit, měly tam perfektní rozhled a vše dobře slyšely.

Co by dal za takové vybavení legendární James Bond!

Ale do doby, než se to vyřeší, panovala o útočnících nejistota. Zatímco vojenská policie se ani nesnažila postupovat výš a jak se zdálo, byla spokojena potrestáním těch nejmenších ryb, Vojtěch spokojen nebyl, ale neměl se momentálně čeho zachytit.

Ale nevzdával to. Nečekal, že voldemorti někam zalezou jako medvědi do brlohu a nepříznivé období přečkají v zimním spánku. Předpokládal, že je neúspěšná akce přinutí připravit další lépe. Jak jinak než s těmi, kdo byli u té první, neúspěšné? Čím méně zasvěcených, tím menší nebezpečí prozrazení. Správně říkal Al Capone, ucpat lidem ústa zlatem je příliš drahé, olovo je levnější. Kdyby ale vždycky vystřílel své spolupracovníky, neměl by žádné a sám by toho mnoho nesvedl.

Voldemorti sami zpravidla nic nepodnikají. Vždycky si najmou lidi a ti za potištěné papírky ochotně odvedou kdejakou špinavou práci a ještě to považují za velikou čest. Voldemorti mívají těch potištěných papírků dost a mohou si podle potřeby nejen najmout lidi, ale mohou si i vybírat nejlepší ze zájemců. Sami se ale drží skromně v pozadí – riziko nepoctivých akcí se jich proto zásadně netýká.

Největší problém je, že voldemorti mají na své straně zákony a soudy. Ve Spojených státech kdo má peníze, má i spravedlnost. Jeden zákonodárce dokonce navrhl zákon, podle kterého by se vůbec neměl stíhat člověk s majetkem nad osm milionů dolarů. Odvolával se na to, že takový ještě nikdy nebyl odsouzen a proces je potom jen zbytečné vyhazování peněz daňových poplatníků. A skutečně – kdo má na dobrého advokáta, tomu projde i vražda, za kterou by jiného bez milosti čekal trest smrti. Návrh sice neprošel, ale samo jeho podání a zejména jeho zdůvodnění vrhalo zajímavé světlo na americkou justici. Ostatně, jak též kdysi řekl Al Capone – úplatek není věcí cti, ale jen výše sumy.

Voldemorti si za celá dlouhá léta – a možná po staletí – zvykli na nadstandardní spravedlnost. Prošlo jim vždycky všechno. Ale nebyli ani hloupí. Pro jistotu své špinavosti zpovzdálí dirigovali prostředky, nepoužitelnými jako důkazy. Žádný voldemort nedal nikomu příkaz písemně. Dávali si pozor i na telefony. Nejjistější byly osobní schůzky na soukromých setkáních v domech, zajištěných proti odposlechu.

Nepočítali jen s glossinami.

*****

O generálech se tvrdí, že jsou vždycky perfektně připraveni na válku – jenže vždy jen na tu minulou.

Voldemorti byli stejně perfektně připraveni na svět před Vojtěchem, ale neuvědomili si, co se proti nim postavilo.

Parta hackerů je nemohla rozházet. Měli je přece také – hackeři zaměstnaní v armádě a cvičeni pro boj v kyberprostoru – jak se vzletně říkalo počítačovým sítím. Byli tam doma, měli tam tajná zadní vrátka, nedokumentované funkce a skvělý dohled nad satelitními sítěmi. Nikde se nic nešustlo, aby to nedokázali odposlechnout, žádná síť si před nimi nebyla jistá. Výjimkami byly počítače, nepřipojené k síti. Jen tam se nemohl žádný virus dostat, jen tam nemohli škodit. Provozy, na jejichž spolehlivosti záleží, musí být proto od veřejných sítí oddělené. Jenže takové systémy mohou řídit chemičku, nanejvýš atomovou elektrárnu, ty se ještě dají od sítí oddělit, ale co s provozy, závislými na propojení? Nemocnice by se jen těžko vracely k prehistorickým kartotékám – a což armáda, kde platí zásada, že bez spojení není velení?

Ukázalo se ale, že parta hackerů, sdružená pod Freedom for World, je neobyčejně zdatná. Nejenže pronikali překvapivě snadno do všech počítačů kdekoliv ve světě, ale neuspěla proti nim ani umělá inteligence, nasazená ve vší tajnosti firmou IBM.

Přiznání šéfů IBM, že se jim pomocí Johna Smitha nepodařilo ovládnout ani oblast Spojených států, nevypadalo v první chvíli tak katastrofálně. Co se jim nepodařilo dnes, podaří se jindy. Otřesený John Smith sice tvrdil, že narazil na něco silnějšího než parta sebelepších hackerů, neboť žádný člověk nemůže reagovat tak bleskurychle jako on – a přece ho během půlvteřiny odřízli od páteřních sítí a zatlačili zpět do jeho mainframu, ale počítačoví experti mu nevěřili. Dokud byl John Smith ještě člověkem, nebyl odborníkem na počítače, tím se stal až v laboratořích.

A tak se uznávaní počítačoví odborníci zmýlili, když vzali na lehkou váhu varování Johna Smitha a prohlásili, že se musí ještě hodně učit a měl by vstřebat ještě nějaké doplňující lekce o počítačích. Zřejmě netušili, že by neměli podceňovat schopnosti té uměle stvořené bytosti, desetkrát složitější než člověk a přitom tisíckrát rychlejší...

Ani John Smith si včas neuvědomil, proti čemu stojí. Během té kritické půlvteřiny sice zjistil, že jeho protivník je stejně rychlý jako on, ale netušil, že je stotisíckrát složitější a že má se sítěmi praxi, o jaké se jemu samotnému ani nesnilo.

Říká se, chybami se člověk učí. To vlastně platí nejen o lidech, ale o všech tvorech. Je jen otázka, zda se myš poučí z fatální chyby, jakou by bylo na otevřené, přehledné pláni kousnutí do ocasu dosud odvrácené kočky.

Ve chvíli, kdy do laboratoří firmy IBM v Armonku, New York, USA, vlétly glossiny vybavené interfacem mainframů, měl John Smith zhruba čtvrt hodiny času, než se na něho glossiny napojí. Když se to stalo, zbývala mu jen poslední padesátina vteřiny jeho života.

Nekritické spoléhání na ochranné vlastnosti myší díry už stálo kožichy více myší, než by se vůbec dalo spočítat.

Spoléhání na větší myší díru, jakou byly laboratoře firmy IBM, stálo obrazně řečeno krk Johna Smitha – který o svůj původní lidský přišel už dávno předtím.

Před glossinami si ale nebyly jisté ani nejluxusnější myší díry.

Ačkoliv jim voldemorti věřili.

*****

Šintei se začaly oficiálně prodávat i ve Spojených státech. Zatím pouze v internetovém obchodě, ale hned v prvním týdnu přesáhl počet objednávek dvacet tisíc a druhý týden překročil milion.

Mohla za to reklama na stránkách Freedom for World, která strhla tolik lidí, jako žádná jiná. Vlastně to nebyla klasická reklama. Zde se nedaly reklamy běžným způsobem platit, neboť vlastník stránek se stále skrýval. Proto se tu žádné neobjevovaly. Výjimkou byl návod na používání šintei a zlaari se seznamem knih, hudby, filmů a divadel. V anonymní debatě se objevila doplňující informace, že zakoupením soupravy získáte přístup do všech knihoven. Zdarma – a přitom legálně.

V okamžiku uveřejnění návodu bylo ve Spojených státech kolem deseti tisíc šintei a zhruba polovina zlaari, ale stačilo to k vyvolání smrště dotazů. Zpočátku šlo o přístroje pašované z Texasu a z Evropy. V přístrojích byl uložený návod, ale většina lidí o něm nevěděla. Návod na stránkách, již delší dobu hojně navštěvovaných, ale zaujal i další zájemce a jakmile se objevil internetový obchod, dovážející soupravy legálně z Evropy, začaly se šintei a zlaari šířit rychlostí požáru v lese.

Ve Spojených státech znamenaly šintei a zlaari ránu do zad unii nahrávacích společností a organizacím na ochranu práv autorů. Místo aby udělala americká armáda v Evropě pořádek, pirátský mor pronikl přímo do Ameriky! A nedalo se proti němu nic dělat, všechno bylo legálně, právníci neměli nejmenší šanci. Japonci měli na autorská práva řádné smlouvy a knihovna umění byla přibaleným dárkem, započteným v ceně přístrojů. To je přece běžná reklamní praxe.

V New Yorku se dokonce usídlila japonská kancelář, veřejně nabízející zdejším autorům zakoupení autorských práv na jejich díla pro knihovnu umění šintei. Kancelář poskytovala i odborné redaktory, kteří se starali, aby nabízená díla měla úroveň a snesla srovnání se současnou špičkou v knihovně šintei. Některým autorům pomáhali díla upravit, jiným naopak včas poradili, aby psaní raději zanechali. Cena, nabízená za každou knihu nebyla ani závratně vysoká, ale ani tak malá, jakou by nabídla menší nakladatelství. Autoři bez naděje na vydání svých děl v prestižních domech byli proto spokojenější než známí a renomovaní autoři, zvyklí na mnohonásobně vyšší honoráře.

Známým autorům vadily některé nepřijatelné podmínky, zejména nabízená jednorázová suma bez doplatků za každé další použití díla. Japonci to zdůvodňovali nemožností sledování šíření uměleckých děl sítěmi bez narušení soukromí uživatelů a ačkoliv ten důvod vzbuzoval pochybnosti, nedal se snadno vyvrátit. Kancelář proto zpočátku neměla velký úspěch, ale ti kdo přistoupili na její podmínky a svá díla do knihovny šintei prodali, byli brzy v povědomí čtenářů doma i ve světě a když měli příznivý ohlas, přicházeli s dalšími díly.

Obdobně tomu bylo v hudbě. Japonci si ve větších městech najímali nahrávací místnosti, kde umožňovali hudebníkům převést svoji produkci do elektronické podoby vhodné pro šintei. V každém studiu umístili odborného poradce – Virtuála, který začínajícím skupinám pomáhal dosáhnout alespoň minimální kvalitu nahrávky – srovnatelnou se špičkami daného žánru. Opět se toho chopily především neznámé skupiny, ale protože se o kvalitu starali odborníci, kapely brzy získaly zkušenosti a jejich kvalita často překonávala i ty nejznámější.

Unie nahrávacích společností a organizace na ochranu práv autorů soptily vzteky. Jako většina těchto spolků patřily voldemortům, ale ani ti nic nesvedli s klesajícím prodejem knih a hudebních nahrávek.

Jak obliba šintei stoupala a jejich prodej rostl, hroutil se monopol a klesaly zisky voldemortích společností. Zákazníky jim odvedly šintei v běžném konkurenčním boji a proti tomu neměli zákonné prostředky. Pár zoufalých žalob prohráli, Virtuálové dokázali své kanceláře obhájit. Japonci měli lepší právníky a když už je museli nasadit, odvedli tak dobrou práci, aby to odpovídalo vážnosti věci. Výsledkem soudních caus budou totiž precedenty, které budou japonské podnikání chránit před žalobami i příště.

Vojtěch poté zachytil dva pokusy o lobování pro zákony, které se snažily postavit šintei mimo zákon – jenže by porušovaly ústavu. Další pokusy o likvidaci kanceláří Virtuálů byly vyloženě kriminální – ale i otevřené sabotáže Vojtěch v samém zárodku zlikvidoval. Vypadalo to, že Japoncům na těchto kancelářích hodně záleží – ale to byl omyl.

Kanceláře nákupčích autorských práv byly vějičkou na gangstery voldemortů. Ti ničeho nedosáhli – ale voldemorti se nechali svést ze stopy. Ani jejich likvidací by totiž nic nezískali.

Voldemorty ohrožovalo jiné nebezpečí, kterého si buď nevšimli, nebo je osudově podcenili. Tím bylo rychlé šíření šintei ve Spojených státech. Zatím se omezovalo na knihy, filmy a hudební nahrávky, ale voldemortům včas nedošlo, že už předtím je šintei v několika státech světa vytlačily z oboru, který byl voldemortí výhradní doménou. Tímto oborem bylo peněžnictví, ve Spojených státech dosud nedotčené. Ale ve světě už bylo více zemí, kde šintei převzaly peněžnictví, po něm celé hospodářství a nakonec i vládu.

Jeden z Voldemortů se kdysi prořekl: Svěřte mi monopol na tisk peněz – a nebude mě zajímat, kdo sedí ve vládě.

Šintei peníze netiskly, jen odněkud někam přesouvaly binární hodnoty. Voldemorti to nedávno zvládli také, ale jejich elektronické banky znamenaly ještě větší vysávání zákazníků než papírové peníze. Šintei zákazníky neokrádaly a přechod na ně znamenal pro většinu lidí odlehčení zátěže. Proto jejich šíření kromě bankéřů a zaměstnanců bank nekladl nikdo odpor, až šintei ovládly hospodářství i politické špičky.

Voldemorti Spojených států zatím ztráceli čas žabomyší válkou proti několika kancelářím, kolem nichž Virtuálové rozvinuli kruhovou obranu, aby to vypadalo, že právě ty jsou tak důležité, aby stály za soustředěný úder. Přitom si včas neuvědomili ani další významnou vlastnost šintei. Při každém zapnutí brýlí se Američanům nejprve zapnula televize. Menu dalších funkcí ji samozřejmě ihned překrylo, ale pár okamžiků se zprávy zobrazovaly a občas se stávalo, že uživatele zaujaly, až si je prohlédl, ačkoliv to původně neměl v úmyslu.

Evropské televizní zprávy byly pro Američany příliš odtažité, ale ve Spojených státech se na první místa dostávaly místní zprávy. Byly pravdivější než zprávy zpravodajských agentur, ovládaných monopolně voldemorty.

Při vyvracení manipulace amerického veřejného mínění se musel Vojtěch objevit na obrazovkách amerických televizorů, přerušit televizní vysílání voldemortů a překonávat přitom stále sofistikovanější pojistky. Časem postačilo uvést pravdivější zprávy už jen na brýlích zlaari. Lidé si jich začali víc všímat.

A především – víc jim věřili...

*****

Herkuleska

Komise pro vyšetřování atentátu na presidenta opět potvrdila, že atentát spáchali Češi. Objevila totiž totožnost těch předem zabitých, zjistila, kde v Čechách žili a potvrdila, že jsou pohřešováni.

Tím považovala za nevyvratitelně potvrzené, že je třeba obvinit Českou republiku z přípravy atentátu a přinutit ji vydat všechny, kdo tomu pomáhali. Bude třeba vyžadovat, případně i vojenskou silou, aby Češi vyšetřovatelům ze Spojených států umožnili neomezená práva při vyšetřování v Čechách. To znamená vyžadovat pro ně pravomoci vyšší než má místní Policie, zejména pravomoci libovolně prohledávat domy a byty, zatýkat podezřelé a převážet je k výslechům i mimo Čechy.

Jenže presidentovi se na stůl dostala druhá zpráva od organizace Freedom for World. Vojtěch mezitím zjistil, s kým se v Německu zabití Češi stýkali. Všichni měli známé nedaleko amerických vojenských základen a byli nějakou dobu sledovaní pomocí přenosných kamer. Teď už se nedalo zjistit, kdo byl jejich vrah. Vojtěchovi nezbylo než se vydat do nepřátelského území. Napíchl se na středisko Echelonu, prolétl jejich archivy – a po chvilce objevil, co hledal.

Echelon není myslící stroj. Má schopnost porozumět lidské řeči, umí v odposlouchávaných hovorech najít klíčová slova, má i jakousi logiku, ale při zjištění podezřelého hovoru předá nahrávku k posouzení lidské obsluze, sám už nad ní neuvažuje. Jiná vrstva logiky současně zjišťuje, odkud a kam se hovor vedl. Když zjistí, že jednou z hovořících stran byl příslušník americké vojenské základny nebo velvyslanectví, pozdrží předání obsluze – jeho tvůrci zřejmě předpokládali od samého začátku, že tyto lidi nebudou sledovat a zatěžovat operátory Echelonu. Ale protože nižší vrstvy již zjistily podezřelý obsah, obsah nahrávek se v digitální podobě uloží do archivu – nejspíš zbytečně, za celou dobu existence Echelonu se nestalo, aby se o tyto záznamy někdo zajímal.

Vojtěch na to ale při prohlížení archivu narazil – a záznamy si zkopíroval. Bylo v nich prakticky všechno. Plán, jak unést několik bezvýznamných Čechů, kteří budou sloužit jako corpus delicti kdesi daleko ve Spojených státech. Příkaz jak je zajmout s varováním, aby jim komando únosců neopomnělo odebrat a zničit šintei, aby si nemohli zavolat o pomoc a aby je České tajné služby nedokázaly sledovat. Unesení měli být převezeni na nejbližší leteckou základnu, odkud by se dali živí dopravit přes oceán. Při únosu bylo povoleno použití uspávací látky, třeba chloroformu, ale jen v nezbytném množství, aby se látka stačila během letu beze stop vyloučit. Na tělech nesměly zůstat jiné stopy než díry od kulek presidentovy ochranky – nebo spíš těch, kdo je zastoupí.

Zdálo se, že oběti dopravili až do Washingtonu živé a zastřelili je až krátce před akcí, aby ani čas smrti nebyl příliš odlišný. Plán byl ve všech směrech dokonalý, nepočítal jen s maličkostmi, jako byly Vojtěchovy schopnosti.

Jako protiváhu komise dostal president záznamy, usvědčující jednoho generála, tři plukovníky a dvacet jejich podřízených z plánu na získání mrtvol, určených ke zmatení amerických vyšetřovacích komisí.

President si celou komisi pozval do své pracovny. Nejprve jim poděkoval za jejich práci – ale pak jim přehrál záznamy z Echelonu, ukazující, jak snadno naletěli na podvržené důkazy.

„Takže pánové – ještě jednou vám děkuji za snahu, ale současně vás musím pokárat pro neschopnost. Komise neměla zajistit korunní důkazy proti Čechům, ale najít pravdu. Neupírám vám, že jste se ji snažili hledat a přijít na kořen věci. Ale zastavili jste se na podvržených důkazech. Vaše povinnost byla najít pravdu a tady jakási parta hackerů prokázala, že je vysoce nad vámi.“

„Ale... pane presidente... na tohle nemohl nikdo přijít! Něco takového je... nad lidské schopnosti!“ hájil se předseda komise.

„Ta parta hackerů to zjistila,“ namítl president. „Dokázala hned dvě věci najednou. Jednak objevila skutečné pozadí spiknutí, ale za druhé, předem vyvrátila váš názor, že je to nad lidské síly.“

„Jedině... jedině že by za tím byli mimozemšťané!“ prohlásil předseda komise, osvícený náhlým nápadem. „Je přece prokázané, že tu někde jsou!“

„Myslíte Poker Face?“ usmál se president. „To byl přece robot!“

„Ano – ale podle čeho byl vytvořený?“

„Pokud připustíme, že tyto bytosti existují, pak také připustíme, že našly pravdu,“ řekl president. „Pánové – vaše zpráva je pravdivá co do zjištění totožnosti neznámých mrtvol, objevených na místě činu. Jen je třeba opravit závěry – Češi za to nemohou, jsou to jen další nevinné oběti našich lidí. Měli byste asi vaši práci doplnit novými materiály a přepracovat falešný závěr. Echelon je vám přece k dispozici.“

„Vy tu zprávu... od hackerů...“

„Pozdržím tak jako vaši,“ navrhl jim. „Úplně ji zavrhnout nelze, objevila by se okamžitě na internetu i v televizních brýlích. To by bylo zlé, dnes je podle střízlivých odhadů sleduje sto milionů našich občanů a já si opravdu nemohu dovolit obvinění ze zatajování důkazů.“

„A nebojíte se, že by nás potom obvinili z plagiátu?“

„Není to umělecké dílo chráněné autorským právem,“ zavrtěl hlavou president. „Na pravdu nemá nikdo patent ani copyright, kdekdo ji může objevit nezávisle na sobě a není hanbou ji prostě převzít.“

Sklapl obě desky a položil je vedle sebe na okraj stolu, zprávu od Vojtěcha vedle zprávy od Vyšetřovací komise. Druhou kopii Vojtěchovy zprávy pak předal předsedovi komise.

„Prostudujte si to, pánové! Tady uvidíte, jak vypadá důkladné hledání pravdy!“

Poté členům Komise pokynul ke dveřím.

„Brzy na shledanou, pánové!“

*****

Jedna věc ale presidenta opravdu rozčílila. Odmítnutou zprávu Komise otiskla většina předních amerických deníků jako hotovou věc, na kterou nemá president jinou možnost než dát povel armádám v Evropě k útoku na zlotřilé Čechy. Dodatkem bylo připojené vyjádření presidenta České republiky, který se na základě závěrů Komise omluvil lidu Spojených států za zločince pocházející z Čech a sliboval, že se v rámci svých pravomocí zasadí o jejich dopadení a potrestání. Slíbil, že umožní nejen volný pohyb americké vojenské policie po Čechách, ale propůjčení požadovaných pravomocí jejím příslušníkům po celou dobu vyšetřování.

První otázkou bylo, odkud se americké deníky dozvěděly obsah zprávy Komise. Nabízely se jen dvě možnosti, jedna horší než druhá. Obsah Zprávy mohl předat tisku některý člen Komise – což by ji celou znevěrohodnilo. Druhá možnost byla, že Zprávu za Komisi vypracoval někdo jiný a předal ji současně Komisi i tisku – v domnění, že je jasná a nevyvratitelná. Současně mohl uložit presidentovi České republiky za úkol tu omluvu a slib – jenže to už bylo příliš.

President Spojených států reagoval trochu emotivně, ale po konzultaci s Učitelem Nakamotem, Vojtěchem a mnou. Uspořádal tiskovou konferenci, na kterou kromě zástupců médií pozval i předsedu Komise.

Na začátku přečetl závěr Komise, tak jak byl zveřejněný deníky. Po něm pustil záznamy z Echelonu, usvědčující americké důstojníky z příprav únosu a následných vražd náhodně vybraných českých lidí, kteří měli sloužit jako falešná stopa pro americké vyšetřovatele.

A pak se pustil do předsedy Komise, jak to málokdo čekal.

„Pane předsedo, vaši zprávu jsem srovnal s dokumenty, které na můj stůl dodala organizace hackerů, známá jako Freedom for World. Doporučil jsem vám její přepracování. Vysvětlete teď, na tomto místě, americkému lidu, jak je možné, že vaši zprávu s původními, naprosto falešnými závěry zveřejnily známé americké deníky? Slíbil jsem vám, že ji pozdržím, abyste neměli příliš velkou ostudu, ale o zveřejnění se nejspíš postaral nějaký váš iniciativní blbec, jinak se to nedá vysvětlit!“

Předseda komise byl zjevně konsternován a přiznal, že si to nijak nedokáže vysvětlit.

„Dobrá, vysvětlím to sám,“ pokračoval president. „Musím tuto komisi prohlásit za neschopnou a buďte rád, že vás nazvu jen hlupáky. K vašemu štěstí odmítám druhé možné vysvětlení, že jste to udělali úmyslně, protože to by byl trestný čin poškozování zájmů Spojených států a ten by už nemohli řešit zástupci médií, ale policie.“

„Ale pane presidente...“ začal koktat předseda komise, ale dál než k oslovení se nedostal.

„Opakuji, i pro vás samotné bude lepší, když přistoupíte na to, že jste pouze neschopní hlupáci,“ pokračoval president. „A zde přítomné zástupce médií upozorňuji, aby si rozmysleli jakékoliv zkreslování. Na tomto místě se omlouvám Čechům za falešné obvinění, vznesené našimi buď neschopnými, nebo naopak všeho schopnými spoluobčany. Není to český president, kdo se má omlouvat, ale my. Situace není tak jednoduchá, jak se zdála, ale mnohem horší. Vina na nedorozumění s našimi bývalými spojenci je plně na naší straně. Vyplývá to i z toho, že česká strana předem oznámila, že se nebude bránit našemu útoku.“

„Ale pane presidente...“ hlásil se o slovo jeden z reportérů. „Co soudíte o chystaném vojenském řešení českého problému?“

„Zdá se mi – a mám pro to čím dál víc indicií – že problém není český, ale náš,“ odvětil president. „Jestli je všechno tak vykonstruované jako česká stopa na atentátu, která se začíná jednoznačně vybarvovat jako naše vnitřní záležitost, pak přehodnotíme všechny souvislosti. Při nestranném šetření nevyjdou jako viníci Češi, ale někdo z Američanů.“

„Dobře, ale proč se Český president za své zločince omlouval?“

„To vážně nevím. Kdyby za atentátem na Bílý dům opravdu stáli Češi, bylo by to čestné gesto pokory a spravedlnosti. Takovou omluvu bych přijal, kdyby nebyla falešná. Jenže Češi nejsou zločinci, ale oběti. To gesto se dá vysvětlit jinak. Nemusíte závidět Čechům presidenta, který se chce zalíbit i za cenu házení bláta na vlastní národ!“

„Vy také házíte bláto na vlastní národ!“ ozval se kdosi vzadu.

„Já?“ podíval se tím směrem president. „Já ne! Bláto na nás hází ti, kdo stojí za těmi podvody. Ti se nás všechny snaží očernit – a musím jim přiznat, daří se jim to skvěle. Takových ostud je v historii našeho národa nějak mnoho. Ale já se k nim nepřipojím. Počkám si ještě na potvrzení nebo vyvrácení těch protichůdných zpráv a až pak rozhodnu. Do té doby by bylo jakékoliv rozhodování ukvapené. Dámy a pánové – uveďte na pravou míru, co jste stihli pokazit.“

„My?“ přehnaně až afektovaně se zeptal kdosi z reportérů. „My jsme to přece nezavinili!“

„Naštěstí se to netýká všech!“ zachytil to president. „Pravda, všichni to nezavinili. Jen ti, kdo zveřejnili falešnou zprávu Vyšetřovací komise a ještě si k ní přidali vlastní závěry. Mohli a měli jste počkat na ověření. Dočkali byste se jejího vyvrácení a úplně jiných závěrů.“

„Atentát na Bílý dům je ale skutečností, ne?“ připomněl jiný.

„Ten je skutečností,“ přikývl president. „Asi bude dobré posílit ochranku. Ale je otázka, komu věřit a komu ne, příští atentát by mohla spáchat sama ochranka. Vyřešíme to jinak – ale je mi líto, tu informaci už nedostanete, nemá smysl ulehčovat přípravu dalšího atentátu.“

„Domníváte se, že už někdo připravuje další atentát?“

„Podívejte se – někdo z našich mariňáků pečlivě vybral bandu vrahů a poslal ji sem. Bylo zaměřené nejen proti mně, ale hlavně proti Čechům, takže opakování vyloučené není.“

„A vy sám – budete tady trpně čekat na další podobnou akci?“

„Ne tak trpně, jak mlčky předpokládáte,“ opáčil president. „Snad jste si všimli, že tamto komando profesionálů neuspělo. Přijdou-li další, bude to znamenat, že se z fiaska první party nepoučili.“

„Ale čím jste je vlastně vyřídil?“

„Já? Ničím. Ani jsem neviděl, co ty hochy vyřídilo. Přiznám se, čekal jsem, že to dopadne hůř. Dopadlo to, jak to dopadlo. Díky Bohu – a doufám, že to nebyla náhoda a že je v tom jistý příslib i pro příště.“

„Ale co kdyby to příště dopadlo hůř?“

„Všechno je možné,“ přikývl president. „Pak by to byl osud. Ale nehodlám čekat trpně, jak říkáte. Je tu vážné podezření na skupinu asi třiceti vysokých důstojníků, doufám, že se na ně vojenská policie zaměří. I když vím, že na to možná nebude stačit.“

„Podezíráte z neschopnosti i naši vojenskou policii?“

„Kdyby byla schopná, objevila by to. Ale nitky vedou vysoko a tam se může dít ledacos. Vojenská policie může být schopná všeho a může spolehlivě pracovat pro svého presidenta, ale i proti němu.“

„Takže se bojíte i naší vlastní vojenské policie?“

„Za koho dáte ruku do ohně, když se toho účastnili generálové z našeho hlavního štábu?“ usmál se trochu smutně president.

„A přece tady hodláte zůstat?“

„Kde jinde budu podle vás bezpečnější?“ opáčil president. „Tady jsem aspoň lidem na očích!“

„Kdyby to všechno byla pravda, měl byste silné protivníky.“

„Mám, ale nebojím se jich,“ usmál se president.

*****

Zatímco president Spojených států řešil krizi v Bílém domě, věnovala jsem se vládě v Čechách.

Obrovskou bombou byla omluva Českého presidenta za zločin českých atentátníků, spáchaný ve Spojených státech. Vybuchla hned dvakrát, jenže pokaždé jinak. Nejprve ji velice pohotově uveřejnila klasická česká média – živořící noviny, rozhlas i televize. Redaktoři to stihli ještě týž večer, kdy se všechno objevilo v médiích za Atlantikem, jenže brzy ráno se v Katuščiných zprávách objevilo podrobné vysvětlení, jak to s účastí Čechů bylo.

Na dementi bylo pozdě. Češi tam nebyli jako zločinci, ale jako nevinné oběti. Krátce po pokorné omluvě našeho presidenta za údajné české zločiny, omluvil se naopak president Spojených států Čechům. Katuščiny Noviny to gesto vysoce ocenily – a současně vyzvaly našeho presidenta k odstoupení.

Protest proti únosu a vraždě našich lidí v Německu sestavil náš ministr zahraničí František a předal americkému velvyslanci v Praze. Žádal i vydání těl obětí amerického státního terorismu. Pro velvyslance to byla hodně hořká pilulka, naštěstí mu diplomatický protokol umožňoval nedat nic najevo.

Reportérka Manča Bělíková přišla na Hrad, obešla presidentova mluvčího a pod hrozbou zveřejnění aféry i bez presidentova vyjádření, což by pro něho bylo podstatně horší, udeřila přímo na presidenta.

„Pane presidente! Vaše omluva byla příliš ukvapená a podlézavá. Proč jste nepočkal na ověření té zprávy?“

President na to odpověděl velice rozvážně.

„Jak bych mohl zpochybňovat přesvědčivé důkazy americké policie? Bylo mnohem lepší omluvit se, než čekat na oficiální obvinění ze spolupráce s teroristy. Uvědomte si, prosím, že na tom závisel další vývoj Evropy a České republiky zvlášť. Jak víte, na našich hranicích jsou připravená vojska a u takového sudu prachu stačí jiskřička! Pak je lépe omluvit se, než trvat na své nevině.“

„Jenže – jak jste to myslel s umožněním vyšetřování na našem území? Slíbil jste jim všechno, ačkoliv požadovali volnou ruku i při protiústavním odvážení našich lidí k výslechům do Spojených států! To jste jim sliboval s veškerou vahou presidentského úřadu? To je přece napomáhání cizí mocnosti proti lidem naší země – v právnické řeči velezrada!“

„Používáte příliš silná slova!“ zamračil se president. „Tak jsem to nemínil! Bylo by lepší, aby naše lidi vyslýchala naše, česká Policie!“

„Jistě – ačkoliv ani to by nezaručovalo spravedlivé zacházení. O tom ale nepadlo ani slovo. Američané žádali veškeré pravomoci na území České republiky včetně práva zatýkat a vyslýchat naše občany. Jak víte, jejich výslechy předpokládají mučení a i tomu jste se zavázal napomáhat. Nebylo by lepší, abyste se uchýlil pod jejich ochranu, dříve než Parlament zahájí kroky k vašemu odvolání pro zločin velezrady? Pokud vím, podle ústavy je to regulérní důvod.“

„Ne, tak jsem to nemínil! Zasadil bych se o to, aby k ničemu strašnému nedošlo!“ trval na svém president.

„Pane presidente, máme vaše vyjádření, zveřejněné v amerických novinách. Nemáme český originál, pouze ověřený překlad do češtiny, abyste nemohl tvrdit, že jsme si to špatně vyložili. Musí vám být jasné, že i kdyby došlo ke zkreslení na americké straně, Američané by určitě vše vyžadovali podle varianty, zveřejněné u nich? Výmluvy, že jste to tak nemyslel, by na jejich straně neprošly – a stejně tak nemohou projít u nás. Pane presidente, neváhejte! Azyl můžete získat na velvyslanectví Spojených států – teď se tam dostanete bez překážek, ale až Parlament rozhodne o vašem odvolání, bude pozdě!“

„Máte snad zprávy z Parlamentu?“ zeptal se president chmurně.

„Podle Katuščiných Novin svolává premiérka Davienová za půl hodiny mimořádné zasedání Parlamentu!“

„Vyřiďte tedy Parlamentu i robotce Davienové, že si stojím za svým názorem!“

„Vyřídím,“ přikývla Manča Bělíková, zvedla se a odešla.

Jak se dalo čekat, příští reportáž přinesly Katuščiny Noviny z ulice před velvyslanectvím Spojených států, kde v té době jednali o žádosti o politický azyl našeho presidenta.

Jeho pravomoci převzal Parlament.

*****

Parlament schválil přímou volbu presidenta na bázi současného volebního systému. Poprvé měli voliči rozhodnout o presidentovi bez pevného funkčního období, zato s možností jeho odvolání voliči.

Virtuálové se rozhodli postavit jako vlastního kandidáta studenta posledního ročníku medicíny Milana Bureše. Bydlel na Koleji Katuška a mezi nás Virtuály se dostal až v předposledním ročníku. To už stojí za to dokončit studia a získat diplom klasickou cestou a další vědomosti si doplnit u Virtuálů. Přitom má student obvykle spoustu volného času a toho jsme právě chtěli využít.

K našemu překvapení ale zvítězil kandidát bývalé vládní strany. K vítězství mu nejspíš dopomohla televizní soutěž, která přitáhla množství lidí a kterou pohotově využil k vlastní prezentaci, zatímco našeho kandidáta nikdo neznal. Naše chyba, měli jsme ho lidem lépe představit – ačkoliv, díky nenadálému uvolnění presidentské funkce jsme na to ani neměli čas.

Jednou z vlastností volebního systému je bonus.

Okamžitě po zvolení získá president sto tisíc bonusových hlasů, což vylučuje jeho přehlasování narychlo sehnanými hlasy. Není dobré, abychom měli každý týden jiného presidenta. U presidenta je bonus navíc pohyblivý, s časem se lineárně snižuje a po dvou letech je nulový – pak zase rozhodne absolutní počet voličských hlasů. Nově zvolenému presidentovi to dá nejméně rok klidu – v době hájení ho může zbavit funkce jen kromobyčejný skandál, jaký se nedal předpokládat. Pokud ale neprovede něco jako ten minulý – pak by ho odvolali vlastní voliči.

Presidentská funkce je v Čechách naštěstí spíše reprezentativní, takže naše prohra nepatřila mezi katastrofické. Snad toho president moc nezkazí! Naštěstí president premiéra nevybírá ani nepověřuje, premiér vzniká zásadně výsledkem voleb a jeho bonus je stejný jako u poslanců. Nemusela jsem se zatím obávat, že mi voliči hlasy odeberou a svrhnou mě. Takže jsme jeli dál – na hranicích sto padesát tisíc hrdlořezů, ale uvnitř v pohodě. Na rozdíl od mnoha tisíc politologů jsem věděla, že president USA se nemůže rozhodnout pro útok – byl by sám proti sobě. Navíc to vypadalo, že nechuť k válce už ani nehraje.

Zdálo se, že to dobře dopadne.

*****

Zatímco v Čechách jsem měla plno přátel a pomocníků, v Řecku jsem měla na všechno jen Marcela. Ne že by mi vůbec nepomáhal, ale řecká domácnost ležela na mně. Vila byla dobře vybavená, o zásoby se staral Nikolas Taramankis, prádlo jsem prala v pračce a ne na valše, ale Marcel ji obsluhovat nemohl pro spoustu práce ve Francii. Neopustil svoji ordinaci v Quinsonu, kde pracoval aspoň jeho robot a doplňoval to tady v Řecku, kde se také jako robot uvázal v blízké nemocnici. Žil s námi na ostrově, ale do kuchyně se nehrnul.

Pravda, jeho kuchařské neumění jsem poznala už v Somálsku, takže mi jako pomocník nechyběl – jenže jsem na to byla sama.

Obědy a večeře jsem vařila pro dvě rodiny. Presidentova paní žila stále ve svých snech a vaření bylo pod její důstojnost. Budiž, měla práci v Bílém domě – robotka byla na začátečnici těžký oříšek, sama vím, jak jsem začínala, aspoň jsem ji mohla odborně ocenit. Ostatně – ani já jsem nevařila vlastníma rukama, měla jsem na to další robotku, ale spolu se svojí dvojnicí v Čechách toho na mě bylo tak akorát. Lili musela odpočívat na seně – tři robotky bych nezvládla.

Zajímalo mě, kolik robotů současně ovládal Vojtíšek? Nebo bych to radši neměla chtít vědět? Řekl bych, že jich bylo více než deset. Jak se to všechno do jeho maličké hlavičky mohlo vejít? Ale ne – Vojtíšek na to neměl jen svou malou hlavičku, i kdyby to byla hlavička génia. Vojtěch se pořád rozprostíral ve světové pelenitové síti, dokázal ovládat třeba tisícovku robotů.

Výjimečně jsem vařila oběd ve dvojici s robotkou, když se náhle z vedlejšího pokoje ozval vyděšený dětský křik. Křičel presidentův Joshua, ale tak zoufale, že jsem neváhala a osobně vyrazila za ním.

Vlétla jsem do dveří – a zabrzdila jsem hrůzou.

Mezi dětskou postýlkou s Katuškou a Joshuou se na podlaze svíjel had. Na hady odbornice nejsem, ale podle kresby to musela být zmije. Byla svinutá do kotouče, ale vztyčená hlava na dlouhém krku hrozila Joshuovi otevřenou tlamou se špičatými jedovými zuby. Rozdrážděná zmije je nebezpečná i pro dospělého, natož pro dítě – a Joshua byl nebezpečně blízko.

„Zmlkni! A nehýbej se!“ poručila jsem rázně klukovi.

Za normálních okolností by mě ignoroval, ale strach z hada ho na místě přimrazil. Ztuhnutí byla v této chvíli jeho jediná, naštěstí účinná obrana – přestal na sebe poutat hadovu pozornost.

Hadí hlava se rozhlédla vlevo, pak vpravo.

Jenže v té chvíli se v postýlce pohnula Katuška. Had se ihned stočil jejím směrem, rozvinul se a začal se hbitě plazit přímo k postýlce.

Jako kdyby na mě sáhla smrt! Prázdné ruce – a ohrožená Katuška. Co s tím? Holýma rukama na hada? To je předem ztracené. Napadlo mě vrátit se do kuchyně pro nůž nebo jinou zbraň, vhodnou na hada, ale cítila jsem, že to nestihnu. Něco jsem dělat musela – přece tu nebudu stát a dívat se! Ostatně, prudkým pohybem mohu upoutat pozornost hada na sebe a když se za mnou poplazí do kuchyně, ztratí čas a já budu mít v ruce nůž dříve než bude u mě.

„Tady jsssem, ty besssstie!“ zasyčela jsem a vrhla se zpátky.

Soustředila jsem se ale na nůž tak, že jsem nestíhala vnímat nic jiného. Měla jsem výhodu maximálního urychlení i rozdvojení – jako robotka jsem hrábla po velikém kuchyňském noži a hodila si ho rukojetí napřed. Zachytila jsem ho díky urychlení a na místě jsem se obrátila zpět do dětského pokoje.

Lidské tělo není na urychlenou mysl stavěné a právě teď se to ukázalo ve vší nahotě. Co je mi platné, že vnímám stokrát rychleji, když setrvačnost uznává jiné fyzikální zákony, než bych potřebovala! Mučivě dlouhá vteřina, než se mi podařilo zbrzdit pohyb a udělit tělu opačný směr. Povedlo se mi to, ale všechno bylo tisíckrát pomalejší, než bych potřebovala, ať jsem si to přála jak chtěla.

Ve chvíli, kdy jsem vlétla dveřmi, jsem pochopila, že jdu pozdě. Zmítající se závity hadího těla přímo v dětské postýlce na mě působily jako rána palicí do hlavy. Bylo mi na omdlení. Katuško! Dítě nešťastné!

Nadechla jsem se a silou vůle potlačila strašnou slabost. Naděje, že se snad dá ještě něco zachránit, byla mizivá. Pokud to vůbec má smysl... ale snad ještě... zoufale jsem skočila k postýlce.

„Klid, mami!“ ozvalo se v té chvíli. „Nemusíš už spěchat.“

Ten hlas jsem neznala. Podobal se hlasu Vojtíška, ale byl přece jen jiný. To snad není možné! Že by... Jestli mi už před chvílí bylo na omdlení, teď jsem se teprve potřebovala zastavit a rozdýchat.

Katuška v postýlce seděla, to by nebylo nic divného, už se nějakou dobu sama dokázala posadit. Ale – svět se mi začal zase kymácet před očima – dětskýma ručkama držela a veškerou silou tiskla šupinatý hadí krk. Had se kroutil, trojúhelníková hlava přímo nad její ručičkou jen bezmocně otevírala tlamu se vztyčenými jedovými zuby a tělo se vztekle svíjelo. Snad se původně snažil vytrhnout, ale teď už to byly jen předsmrtné křeče.

Panebože!

Herkules již v kolébce uškrtil dva hady, seslané jako »pozornost« nepřející bohyní. Jenže to byly starořecké báje! A tohle žádná báje není! Katuška svírala křečovitě se kroutící hadí krk oběma ručkama, ale bylo jasné, že moje malá holčička má v tom zápase navrch. Cítila jsem se jako v děsivém horrorovém snu, ale nebyl to sen!

Ve vzdálených Čechách se v Parlamentu sesypala na podlahu za předsednickým stolem robotka premiérky Kateřiny Davienové. Jen to žuchlo a mezi poslanci vznikl pochopitelný rozruch. Neměla jsem ale na ni čas – jen jsem jí stihla zavřít oči a odpojit se od ní, měla jsem co dělat sama se sebou. Ze sousední kuchyně se ozvalo druhé žuchnutí. Na dělení už nemám, teď jenom neomdlít! Jenom neomdlít!

Nůž v mé ruce byl najednou zbytečný. Závity hadího těla se sice ještě svíjely, ale viditelně umdlévaly. Had měl nejméně metr a klikatá zmijí kresba byla jasným důkazem, že to není nic neškodného. Zmije ale byla mrtvá, udušená...

„Vezmi si ji, mami!“ obrátila se na mě úplně samozřejmě Katuška. „Ale opatrně, ať tě nekousne! Je to hodně jedovatá zmije řetízková!“

Takže přece jen Katuška! Do dneška jen brečela, nebo si v pohodě broukala, teď holýma ručkama uškrtila metrového hada!

„Já tě přetrhnu!“ obrátila jsem se na ni, ale opatrně jsem od ní převzala cukajícího se hada. Hlavně jsem se vyhýbala tlamě s ostrými jedovými zuby a pro jistotu jsem ten šupinatý krk stiskla ještě pevněji.

„Proč, mami?“ odvětila Katuška nevinně.

„Ty víš!“ odsekla jsem. „Katušku jsem ti nedala! Jak to?“

„Nebýt téhle zmije, nikdy bys to nezjistila,“ řekla nevinně Katuška. „Ale dnes už bys mě ani neměla! Není to takhle lepší?“

„Ode dneška se obsluhuješ sama!“ odsekla jsem. „Žádné plínky, žádný dudlík! A nočníček máš společný s Vojtíškem!“

„Ano, maminko!“ odvětila poslušně. Pokrytec!

Odnášela jsem již tuhnoucího hada do popelnice, ale svět se mi ještě trochu točil a houpal.

Nebudu vychovávat žádné dítě! Tak jsme si to nedomluvili! Ale Vojtěch měl pravdu. Teď už bych přece žádné dítě neměla. Škorpion v Somálsku, zmije řetízková v Řecku.

Bože, jak já chci zpátky do Čech!

*****

Invaze

Očekávaná tisková konference amerického presidenta přinesla do stojatých vod bombu. Už protože na ni oficiálně přizval i zástupce Freedom for World. Přišel sice jen jeden (a navíc to byl robot), ale už to byl neuvěřitelný průlom. Ještě větší zmatek mezi novináři nastal, když president ohlásil, že podle všech důkazů považuje invazi proti Čechům za nespravedlivou a nezákonnou a dává proto rozkaz všem složkám armády připravit urychlený návrat vojáků zpátky do Spojených států.

Tím jeho poselství skončilo a nastal čas otázek.

„Podle jakých důkazů soudíte, že jsme nespravedliví?“ byla hned první otázka.

„Věnoval jsem stejnou pozornost všem dostupným důkazům,“ přikývl president. „Nejen od našich oficiálních zpravodajců, ale také ze všech ostatních zdrojů. Porovnal jsem zprávy z Francie, z Německa – a v neposlední řadě i důkazy Freedom for World, která je má ze svých poboček v Evropě.“

„Vážně věnujete pozornost těmto lžím?“ útočili novináři.

„Z porovnání důkazů vyplynulo, že důkazy předložené Freedom for World se shodují s oficiálními zprávami tajných služeb z Francie, Německa a ostatních evropských zemí. Závěry našich zpravodajců se shodují jen se závěry z Velké Británie, ovšem tak doslovně, že je těžké uhodnout, zda to Britové opsali od nás nebo naši od Britů.“

„Nemohlo by to být úplně jinak? Co když nejde o opisování, ale o pravdivější zprávy, které by si pak logicky musely být podobné?“

„Podobné – to bych připustil. Ale doslovné pasáže neberu. Když bude totéž popisovat svými slovy pět svědků, mohou popisovat tutéž pravdu, ale zaručeně ji nepopíší přesně stejnými slovy. Každý nezávislý svědek by zcela jistě použil své vlastní slovní obraty. Když ale srovnáte dvě zprávy, které se prakticky neliší, těžko se ubráníte dojmu, že obě pocházejí z jediného zdroje a jsou tedy opsané.“

„To je katastrofální nedůvěra našim zpravodajským službám!“

„Ano, to je katastrofální nedůvěra. Bude potřeba zjistit, jak se ta nedůvěra vytvořila. Kardinální je otázka, kdo tady lže. Na jedné straně jsou zprávy od našich zpravodajců, téměř doslova shodné s britskými. Na druhé straně máte vyjádření lživých Freedom for World, obsahující jinými slovy totéž co vyjádření francouzských, německých, dánských, holandských a dalších zpravodajských služeb Evropy. Pokud označíte za lživé důkazy Freedom for World, označíte za lháře také Francouze, Němce, Dány, Holanďany, Rakušany – a to nemluvím o Maďarech, Polácích a dalších zemí východní Evropy. Je tedy lživá celá Evropa – nebo jen naši a Britové, očividně od sebe opisující? Je mi velice líto, ale naše vlastní zpravodajské služby lžou – to je prostě skutečnost.“

„A Britové lžou také?“

„Pokud opisují od nás – lžou také. Není to poprvé. Vzpomeňme si na Irácké zbraně hromadného ničení! Tam Britové lhali jako když tiskne, stejně jako naši.“

„To je ale strašlivá nedůvěra k našim nejbližším spojencům!“

„To je nedůvěra většiny spojenců vůči nám a Britům,“ obrátil to president. „Jen bych řekl, že je oprávněná a z naší strany ostudná.“

„A také trváte na tom, že atentát proti vám byl zcela bez účasti Čechů? Vždyť byli nepochybně mezi padlými atentátníky!“

„To nebyli padlí při atentátu,“ odvětil president. „Atentátníci ty Čechy zastřelili a úmyslně pohodili na místě, aby to na ně mohli svést. Nebyli to tedy padlí na straně útočníků, ale další oběti. Nedalo mi to a našel jsem si historii Druhé světové války, konkrétně přepadením Polska Němci. Ta začala fingovaným přepadením německé vysílačky Gliwice, kde Němci pohodili několik zastřelených vězňů, navlečených do polských uniforem. To byl německý důkaz, na jehož základě Polsko přepadli. Nezdá se vám to až mrazivě podobné?“

„Ale pokud by byl atentát naší vnitřní záležitostí, neobáváte se jeho úspěšnějšího zopakování?“

„Počítám s tím,“ přikývl president. „Ve Spojených státech se již déle necítím bezpečný – ale to není jen můj problém, nezúčastněnými obětmi se mohou stát i náhodně přihlížející. U prvního atentátu bylo hlavním cílem vyvolání protičeských nálad a vystupňování bojového nadšení našich vojáků i veřejnosti. Já jsem měl být jen vedlejší obětí. Teď, když se ukázala pravda, už nebudu vedlejším, ale hlavním cílem. Opakuji – počítám s tím.“

„Máte nějaká nová bezpečnostní opatření?“

„Americký president je asi nejlépe chráněnou osobou na světě,“ usmál se president. „Ostatně – i neúspěch atentátu o tom svědčí.“

„A nebylo by pro vás v tom případě lepší odstoupit? Když vás ani sami Američané už za prezidenta nechtějí?“

„Proč? Mám vyklidit pole lhářům, kteří Američany zatáhnou do nesmyslné války? A kdo že mě nechce? Američané? Anebo pár desítek ambiciózních generálů, kterým není trapné poslat naše hochy vykrvácet pro něco naprosto vylhaného?“

„Jak ale můžete věřit Freedom for World?“

„Jsou věrohodnější, shodují se s Francouzi, Holanďany, Němci a Dány. Musíte posuzovat více stran a ne věřit jednomu zdroji. Teprve pak se ukáže pravda.“

„I když je ta pravda pro Američany nepřípustná?“

„Pro koho je pravda nepřípustná? Pro lháře. Nechcete mi snad tvrdit, že jsou všichni Američané lháři a nesnesou pravdu?“

„Otázkou je ale, co je skutečná pravda!“

„Jistě. Dostanete materiály, podle nichž jsem se rozhodoval. Zveřejněte je, ať si každý udělá názor sám.“

„To máme zveřejnit i materiály od teroristů?“

„Jistě. Je jich co do rozsahu nejméně. Kdo zveřejní všechno, získá pro sebe největší přízeň čtenářů.“

„Myslíte si, že to čtenáři přijmou?“

„Rozhodně lépe než vy.“

*****

Čekala jsem, že se odjezd Američanů z Evropy bude podobat neochotnému odsunu Rusů z Československa. Přivézt do Evropy sto padesát tisíc vojáků byla ukázka vzorně provedeného bleskového přesunu obrovské armády, ale jejich návrat bude pomalejší než u Rusů. Největším přínosem akce – pokud se tomu vůbec dalo říkat přínos – bude nakonec modernizace amerických základen v Německu.

Ale co to stálo úsilí a peněz!

Madlénka Albrightová, americká ministryně zahraničí českého původu, proslula větou: „K čemu by nám byla naše skvělá armáda, kdybychom ji nepoužívali?“

Znělo to podobně jako věta: „Armády se nebudují na ochranu míru, ale pro vítězné vedení války.“

Ale fuj! Jak si dovolujete srovnávat ministryni nejdemokratičtější země světa s jakýmsi středoevropským knírkatým diktátorem? Vždyť Američané mají demokracie takový nadbytek, že ji vyvážejí do celého světa! Bombami, raketami – i radioaktivní uranovou municí. Když zavelel k odchodu Rusů z Čech ruský president, jeho generálové srazili paty a v čele svých vojáků se stáhli. Amerika je ale země demokratická a jedinec, byť to byl president, přece nemůže přehlasovat mnohohlavý štáb armády Spojených států. Čekat, že jako u Rusů generálové srazí podpatky, není vždy moudré.

President přece není nejmocnější.

*****

První známku jsme zažili ještě téhož dne, kdy president šokoval část veřejnosti Ameriky svým rozkazem k ukončení války, která ani nezapočala. Týkala se vyslance Freedom for World.

Když Vojtěchův robot svýma očima pořídil dokumentární záběry tiskové konference, došel pak v klidu a pořádku na parkoviště, kde si předtím zaparkoval svůj automobil. U auta ho však čekali dva policisté.

„Máte špatně zaparkované auto!“ řekl jeden.

Byl to nesmysl, auto stálo uprostřed hlídaného parkoviště. Vojtěchův robot se s úsměvem otočil na policistu – jenže v té chvíli mu druhý zákeřně zezadu prostřelil hlavu.

Policisté ale strnuli. Kulka nepochybně vlétla zezadu do zátylku, ale nevyšla vpředu. Krk se ihned zalil krví, ale robot se klidně otočil a z bezprostřední blízkosti pořídil detailní záběr obličeje útočníka.

„Porušili jste příměří,“ řekl pak ledově. „Tím zločinem přestalo příměří platit. Freedom for World vás oba odsuzuje k trestu smrti.“

Oba se však vzpamatovali – a zblízka do robota vystříleli plné zásobníky svých pistolí. Robot ztratil rovnováhu a padl na obličej. Policisté vytáhli další plné zásobníky, nabili pistole a stříleli dál.

Pak se ale jeden z nich chytil za srdce, zakolísal, pozvolna klesl na levé koleno a pak – před očima druhého, hrůzou ztuhlého, se svalil přímo přes zakrvácené tělo zastřeleného robota.

Druhý policista se vzpamatoval rychle. Vyskočil a otočil se na útěk, ale i jemu se po dvou skocích podlomily nohy a upadl na obličej.

Strážná glossina pořídila dokumentární fotografie – a odletěla.

„To se dalo čekat!“ vzdychla jsem si, když mi to Vojtěch předváděl spolu s prvními Virtuály. Ale neviděla jsem to jen já.

„Vojtěchu, věnuj tomu pozornost,“ ozval se Učitel Šoiči Nakamoto.

„Věnuji tomu zaslouženou pozornost,“ odvětil klidně Vojtěch. „Stálo nás to zkázu jednoho robota. Naopak je výhodné, že se nevrátí a nemůže prozradit naši Washingtonskou základnu. Nemusím aspoň ujíždět a zametat po něm stopy.“

„Ale tohle není jediný odpor voldemortů!“ pokračoval Učitel.

„Vím. Bude hůř,“ přikývl Vojtěch.

*****

Druhého dne po zázračném zachránění Katušky před zmijí přinesl Vojtěch dalšího hada stejného druhu, tentokrát rozsekaného kuchyňským nožem. Pravda, had proti ozbrojenému a urychlenému batoleti nemá šanci, ale cožpak to neskončilo?

Ukázalo se, že ne. Vojtěch objevil na severním kraji ostrova rozbitý košík, ke kterému patřilo proutěné víko, přidělané drátem. Košík byl ale rozkřáplý, s velkou rozšklebenou dírou. A podle útržku hadí kůže bylo zřejmé, že v něm původně byly – zmije řetízkové.

Vypadalo to na úmyslný atentát, jenže – kdo za tím může vězet?

Zmije pro nás Virtuály nepředstavuje rovnocenného soupeře – ale jen ve dne, kdy ji vidíme. Tma by vyrovnala naši jedinou výhodu – urychlení. A co když had napadne Joshuu? Ten přece nemá urychlení, jak může uspět proti hadí hbitosti, kterou zmize řetízkové vynikají?

„Poslyš, co s tím budeme dělat?“ zaútočila jsem na Vojtíška.

„Projdeme s Katuškou celý ostrov, najdeme je a zlikvidujeme,“ pokrčil jen tak ležérně ramínky. „Moc těch hadů v tom košíku být nemohlo, vešlo by se jich tam odhadem tři až pět.“

„Ty na ně chceš jít s Katuškou? To snad nemyslíš vážně!“

„Můžeš se k nám přidat, mami,“ navrhl mi bezelstně. „Můžeme přibrat i tátu, jistě nezůstane stranou.“

„Že bych zůstala stranou já nebo Marcel, to jistě ne! Ale že byste to měli vést vy dva...“

„Jednak už máme s hady zkušenosti, za druhé jsme menší, takže prolezeme i tam, kam byste se nevešli,“ klidně vysvětloval Vojtíšek.

„Vždyť ani nevíme, kolik těch hadů na ostrově žije!“ vybuchla jsem. „Když si představím, že jsme kolem nich chodili celou tu dobu...“

„Tady předtím zmije nežily,“ odvětil Vojtíšek s klidem Angličana. „Pro hady tu není dost potravy. Ale někdo nám sem hodil z helikoptéry pár hadů jako dárek. Jenže se rozlezli a musíme je najít a zlikvidovat.“

„Shodil? Z helikoptéry? To jako úmyslně?“

„Náhodou to jistě nebylo,“ přikývl Vojtíšek. „Mimochodem už vím, kdo za tím vězí. Původní majitel ostrova, pan Aaron Allonkis. Zřejmě se nesmířil se ztrátou svého luxusního sídla a pokusil se nás vyštvat. Koš s hady shodila v noci jeho helikoptéra.“

„Darebák! Poslyš – ale nedopomohl jsi náhodou předtím k jeho krachu?“ podívala jsem se na něho podezíravě.

„Vážně ne,“ ujistil mě. „Pan Aaron holdoval ruletě a nestačil pak podniknout nic proti exekutorům. Za to opravdu nemohu – z principu jsem proti exekucím, ale tentokrát výjimečně dopadla na pravého. Jenže panu Aaronovi zůstal velký majetek, takže neskončil jako bezdomovec. A nejspíš má vlivné přátele – možná i příbuzné, kteří ho nenechali ve štychu. Jenže ostrov už prohrál – my jsme to koupili v aukci a vyhnat se jen tak nenecháme.“

„A on na nás bude dál sypat hady,“ zavrčela jsem nesouhlasně.

„Nebude,“ řekl. „To udělal jen jednou. Příště se mu to nepodaří, už si dám na něho pozor.“

„Doufám, že mu pomůžeš změnit názory,“ řekla jsem. „Spoléhat se na jeho andělské úmysly bych nepovažovala za inteligentní.“

„On také žádné andělské úmysly nemá,“ souhlasil.

„Tak pojďme na ty hady,“ rozhodla jsem.

*****

Šedesátá druhá obrněná se hnula ze svého stanoviště a vyrazila směrem do Čech ve dvě po půlnoci. Další se k ní krátce poté přidaly. Na jejich cestu shora dohlížely helikoptéry, jen letadla se neobjevovala. Ocelová smyčka kolem Čech se konečně začala utahovat.

Uprostřed šumavských lesů znenadání vzplála červená záře.

Vedoucí tank Šedesáté druhé z nepochopitelných příčin opustil silnici, strhal svodidla a zřítil se do rokle, kde se převrátil. Dvě obrněná vozidla ho následovala, na dně rokle se z proražených nádrží rozlilo palivo a po několika vteřinách se do výšky vzepjal plamenný jazyk.

Teprve dvanácté vozidlo zabrzdilo, ale další tank je popostrčil a ještě dvě obrněná auta i tank skončily ve smrtící rokli, než se kolona zastavila. To už plameny ozařovaly celé okolí tak jasně, že se nedaly přehlédnout a řidiči dalších vozidel brzdili i bez rozkazů.

Z výšky helikoptér byly zanedlouho vidět sloupy ohně čtyři. Ani dalším obrněným jednotkám se zřejmě nepodařilo projet českou hranici tak hladce, jak se čekalo. Kolony se zastavily na německém území. Pár amerických důstojníků se pokusilo obhlédnout situaci a když se ujistili, že vozidla prostě v zatáčce pokračovala rovně a silnici neblokují, vydali urychleně rozkazy postupovat dál. Ojedinělé havárie přece nemohou zdržet skvěle připravenou invazi! Havarovaná vozidla budou záležitostí záchranářů, až se uvolní provoz. Tak vpřed! Ztráta čtrnácti vozidel hned na začátku, vlastně ještě před začátkem akce, není nic víc než nešťastná náhoda.

Jenže nešťastná náhoda se po čtvrt kilometru opakovala. Vedoucí tank nepochopitelně uhnul z přímého směru, nejprve protrhl svodidla, pak porazil několik smrků a skončil opět na dně rokle, kde začal hořet. Za ním stejně nepochopitelně skončila desítka dalších vozidel, než se ostatním na poslední chvíli podařilo zabrzdit.

Řidiči vozidel byli ale v šoku a velícím důstojníkům, kteří se tam ihned jako na povel vyrojili, zmateně vykládali, že se silnice před nimi nepochopitelně zkroutila a předchozí stroje se znenadání propadly do asfaltu. Byl to nesmysl, ale tvrdili to všichni. Ještě horší bylo, že se to opakovalo i v dalších bojových proudech. Všude stoupaly k nočnímu nebi sloupy ohně. V hořících vozidlech na dně roklí vybuchovala munice a pokud se ojedinělým vojákům podařilo z toho ohně vyšplhat nahoru, byli hrůzou v šoku.

Armádu by to nezastavilo, jenže znenadání přišel z nejvyššího velení strohý rozkaz k ústupu. Dalo se to pochopit, invaze vlastně ještě nezačala a ztráty už byly nepřiměřené, takže někteří důstojníci rozkaz splnili s ulehčením, jiní se vztekem, ale nikdo se tomu nedivil.

Teď konečně přijela vyprošťovací technika a sanitky, ale mnoho techniky se zachránit nepodařilo. Většinu havarovaných vozidel oheň strávil k nepoužitelnosti a jejich odtažení bylo jen věcí prestiže – nikdo je nechtěl nechat na místě jako památku neúspěšné noci. Byla by to pastva pro objektivy televizních kamer i novinářských fotoaparátů.

Z plamenů v roklích uniklo jen pár vojáčků. Neprůstřelné vesty jim před plameny chránily těla, ale někteří měli v obličejích a na rukou ošklivé, hluboké popáleniny. Odvezli je do nemocnic – bohužel více vojáků zůstalo zaklíněných v hořících vozidlech a těm ani neprůstřelné vesty nepomohly.

Až po návratu jednotek do výchozích pozic se ukázalo, že rozkaz k ústupu byl – falešný. Měl všechny potřebné náležitosti, měl správné šifrování, prošel všemi myslitelnými kontrolami a dostal se současně do předních pozic, takže v první chvíli nikoho ani nenapadlo pochybovat o jeho pravosti. Z hlavního štábu ale nepřišel a jak se ukázalo, nedalo se ani vystopovat, kde vznikl a kudy se šířil.

Invaze uvázla se značnými ztrátami, aniž dosáhla hranic České republiky. Vojáci byli zpět ve výchozích pozicích, ztracená technika se snad dala nahradit, ostatně ani nepředstavovala znatelné vyřazení sil a prostředků, všechno od paliva po munici i lidi se dalo doplnit, o to se velitelé jednotek postarali i bez rozkazů, ale rozkaz k opakování útoku stále nepřicházel.

Problém byl jinde. Zastavit nejsilnější armádu světa bez jediného výstřelu se ve světě ještě nikdy nestalo. A v hlavním štábu si uvědomili nejhorší skutečnost, která se při tom projevila. Ne nadarmo uznávají vojáci přísloví: bez spojení není velení. Tady se to potvrdilo. Navzdory satelitní technice, mohutnému šifrování a speciálním jednotkám pro komunikační boj, všichni důstojníci obdrželi a provedli falešný rozkaz.

Co kdyby velitelé místo poměrně neškodného rozkazu k ústupu dostali mnohem nebezpečnější rozkaz k zahájení palby na sousední jednotky? Než by se omyl vysvětlil – pokud by se při nespolehlivém spojení vůbec vysvětlil – mohly ztráty jednotek dosáhnout úděsné výše i při zanedbání role protivníka. A kdyby se do zmatku vložil nepřítel, mohlo dojít k úděsnému zdecimování útočící armády.

Zastavit útok, dokud se tyto otázky nepodaří zodpovědět, bylo za těchto okolností nejrozumnější. Moment překvapení byl beztak ten tam.

A svět si mohl na čas oddychnout...

*****

My Virtuálové jsme ale na oddych neměli čas.

Ačkoliv invazní vojska nedosáhla hranic a na české straně nebyly žádné ztráty, rozhodující pro nás bylo, že vůbec vyjela. Vojtěch to označil za zločin zahájení války bez vypovězení, ke všemu bez vědomí a proti rozkazu presidenta Spojených států. Tím to pozbylo poslední špetky legitimity – a obětí bylo více než aby se to dalo přejít mlčením.

Naštěstí Vojtěch včas počítal s tím, že se při první příležitosti štáb US Army ve svých rozsáhlých protiatomových bunkrech hermeticky oddělí od zbytku světa, takže nás to nezaskočilo. Bunkry hlavního štábu mají tolik temných zákoutí, že by se tam trvale ukryly stovky glossin. Některé tam měl Vojtěch pečlivě uložené, ale část jich rozmístil po jednotlivých pracovištích, aby mu svýma očima doplňovaly poznatky získané ze štábních počítačů. Měl tedy trvale dobrý přehled, co se tam dělo a mohl se připravit na cokoliv. Proto se nemusel spoléhat na presidenta a včas věděl o rozkazu k útoku.

Krátce poté, co se generálové hlavního štábu rozhodli, obrátil se Vojtěch na Učitele a japonské ústředí, aby se s nimi poradil, co dál.

Japonští právníci se po krátké poradě shodli, že je to dostatečný důvod k příkladnému potrestání viníků, ale že není možné zasahovat preventivně. To by mohli historici označit za nevyprovokovanou agresi z naší strany. Učitel se proto Vojtěcha opatrně zeptal, zda Američany zastaví bez velikých škod na životech, zejména na české straně, až už bude beze všech pochyb jasné, že zahájili agresi.

Vojtěch mu na to po krátkém zaváhání přisvědčil.

Učitel tedy ve shodě s ostatními Japonci ponechal zastavení agrese na Vojtěchovi s požadavkem, aby se snažil minimalizovat i ztráty na vojácích u Američanů.

„Minimalizovat je mohu, ale vyloučit ne,“ řekl Vojtěch. „Ztráty na straně agresorů mají u mě jinou váhu než ztráty na straně nevinných.“

„Souhlasíme s tebou – ale čím méně obětí, tím lépe,“ řekl Učitel.

„Budu se snažit,“ slíbil Vojtěch – a zřejmě slib dodržel. Ztráty se nedaly bagatelizovat, ale nebylo jich tolik, jako v Texasu. Podstrčením falešného rozkazu k ústupu všechno bez dalšího utrpení lidí zastavil.

Rozkaz k zahájení nevyhlášené války zůstal válečným zločinem a i umírnění Japonci bez diskusí souhlasili s tvrdými tresty pro viníky.

A protože Vojtěch monitoroval linky k velitelstvím v Evropě, pak přesně věděl, odkud zákeřný rozkaz vyšel, takže jsme po pachatelích šli najisto. Ale Japonci a zejména náš Učitel Nakamoto pořád opakovali, že Vojtěchova lidská podstata není dostatečně prokázaná a proto požadovali spoluúčast lidí ve všech akcích. Vojtěch jim měl poskytovat jen ochranu.

„Diskriminace!“ broukla si rozmrzele Katuška, která byla zrovna vzhůru, zatímco Vojtíšek spal. Děti potřebovaly víc spánku než dospělí a i když používaly napůl-spaní, část dne musely prospat naplno. Zdálo se ale, že napůl-spánek střídaly už dlouho, možná od narození. Vojtěchovi by to bylo podobné.

„Aspoň budeme mít přehled,“ utěšovala jsem ji.

„Nebuď si tím jistá, mami,“ varovala mě. „Už bys mohla vědět, že to nebude jednoduché!“

Čekala nás tedy další rozsáhlá akce. Měly se jí účastnit desítky Virtuálů ze všech zemí, kde byli rozšíření. Nebylo to ještě z celého světa, ale kromě Antarktidy už byly zastoupené všechny světadíly.

Teď už se mohly glossiny vyrojit a ukázat svou sílu. Řídily se snadněji než vaspidy, ale musely se přiblížit až na dotyk, takže byly zranitelnější. Naštěstí létaly tiše a neupozorňovaly na sebe bzučením, které by budoucí oběti varovalo. A protože jsme se měli řídit zásadou neubližovat nižším šaržím a přitom nenechat žádné stopy vedoucí ke glossinám, museli jsme jednat obezřetně, ale přitom rychle.

Naštěstí měly nižší šarže vyhrazený pobyt v cimrách mužstva, v kuchyních a skladech. V pracovnách generálů neměl kanonenfutr co pohledávat, takže tam nebyl. Postupovali jsme metodicky a Vojtěch nás naváděl jen když to bylo nutné – což se občas stávalo zejména těm, kdo se sem dostali prvně v životě. V podzemí se dalo i zabloudit, zejména když si všichni neuměli zobrazit aktuální mapu již prozkoumaných prostor, jako my starší.

Několikrát si budoucí oběti glossin všimly, ale kupodivu nikoho nenapadlo, že v podzemí nemají mouchy co dělat a pokud se vůbec na něco zmohli, pak nanejvýš ohnat se po nich jako po obtížném hmyzu. Reflexivní jednání ale nemohlo mít proti urychlení úspěch, nepřišli jsme ani o jedinou glossinu a dlouho ani nevznikl poplach. Na rozdíl od předchozích akcí, kdy se jednalo o postupné vyhledávání viníků, šlo tentokrát všechno velmi rychle a během hodiny bylo hotovo.

Za půl hodiny od začátku naší akce vypukl poplach. Tou dobou byly glossiny opět uschované a Virtuálové se stáhli.

Schválně, za jak dlouho se to svět dozví...

*****

„Poslyš, Vojto, nezdá se ti, že jsme postihli jen menší ryby?“ obrátila jsem se na Vojtíška krátce po likvidaci Hlavního štábu US Army.

„Tohle nebyly žádné malé ryby,“ nesouhlasil. „Tihle si trest plně zasloužili. Dobře věděli, co dělají, uvědomovali si, jaký zločin chtějí spáchat i jaké to může mít následky. Včas jsme jim dali najevo, co je čeká, když to provedou. Zajímalo by mě, co jim dávalo přesvědčení, že jim to projde?“

„Právě protože to nebyli ti nejvyšší,“ namítla jsem. „Udivuje mě jen, že to spustili bez rozkazu svého vrchního velitele.“

„Tak to přece dělali pokaždé,“ odvětil suše. „Pokaždé nejprve vydali rozkazy k přípravě útoku a teprve když už se to nedalo zastavit, jim to president potvrdil oficiálním rozkazem. Nejprve provedli agresi a teprve pak si na ni vyžádali posvěcení od OSN.“

„Ale nebyli to oni, kdo tu válku vymyslel,“ trvala jsem na svém.

„Nebyli,“ připustil. „Ale prováděli ty prasárny až příliš ochotně.“

„Dobře,“ ustoupila jsem také o půl kroku.  „Vraždili ochotně všichni, od generálů ve velkém až po posledního seržanta dole. Trest si zasluhují, ale přece jen – ve správně fungující společnosti by se tohle stávat nemělo.“

„Kde si myslíš, že je počátek?“ obrátil se na mě.

„Asi bychom měli obrátit pozornost na zákonodárce,“ uvažovala jsem. „Měli tomu zabránit a protože tomu nezabránili, mají také svůj podíl viny.“

„Jsi vedle,“ usmál se Vojtíšek. „Zákonodárci jsou jen banda šašků.“

Tenhle úsměv mě skoro vždycky vytočil, ale uvědomovala jsem si, že to mrně má zase pravdu. Určitě o tom vědělo víc než já.

„Je to možné,“ připustila jsem. „V Československu kdysi obíhal vtip: Federální shromáždění je něco mezi divadlem a muzeem. Byl to dvojsmysl, shodou okolností skutečně stálo vedle budovy Federálního shromáždění na jedné straně Smetanovo divadlo a na druhé Národní Muzeum, ale dalo se to chápat i obrazně – poslanci přece tenkrát hráli na voliče divadlo.“

„A Federální shromáždění nakonec skončilo v muzeu,“ usmál se Vojtíšek, zřejmě se mu to líbilo. „Jenže Federální shromáždění v Praze nebylo jediné. Ve většině Parlamentů světa se dnes hraje divadlo a když si uvědomíme, jak na voliče poslanci všude zvysoka kašlou, je snad každému jasné, že jsou ty instituce zralé tak do muzea.“

„Až na náš Průběžný volební systém, který se nám podařilo v Čechách zavést,“ namítla jsem. „Ten je jedinou světlou výjimkou!“

„Mezi slepými jednooký králem,“ opáčil Vojtíšek. „Možná je nejlepší, ale k dokonalosti má pořád daleko.“

„To jistě – ale odstranil nejhorší vady zastupitelského systému,“ nedala jsem se. „Zlikvidoval lobbisty a donutil poslance starat se více o blaho lidí než o vlastní kapsy. Od jeho zavedení měl Parlament jen jednu aféru s opilým poslancem – tentýž týden z Parlamentu vyletěl a už se tam nikdy nevrátí. Dnes si tam nikdo nedovolí, co si poslanci ještě nedávno dovolovali.“

„Ano – ale... nedokonalost se projevila už při volbě presidenta. Místo nejschopnějšího člověka voliči zvolili známějšího kandidáta, který našemu Milanovi Burešovi nesahal po kotníky.“

„Naše chyba, že o něm nevěděli,“ pokrčila jsem rameny. „Měli jsme ho lépe prezentovat.“

„Ba ne, Káťo,“ řekl Vojtíšek. „Tak to bude vždycky. To je prostě zásadní nedostatek zastupitelských systémů. O vítězi voleb nerozhoduje kvalita kandidátů, ale vlastníci médií, kteří tvoří veřejné mínění.“

„Máme přece Katuščiny Noviny,“ namítla jsem. „Měli jsme Milana lidem lépe ukázat. Příliš dlouho jsme žili v utajení a když šlo o to zvolit někoho schopného, ale ne všeho schopného, nikdo nás neznal. Myslím, že bychom měli aspoň někde vystoupit z podzemí na veřejnost.“

„Neměli jsme na to dost času,“ upozornil mě na tu důležitou maličkost. „Vždyť už se občas na veřejnosti objevujeme, ale na celém světě si to ještě nemůžeme dovolit, naši protivníci jsou silnější.“

„Řekla bych, že se oni víc bojí nás,“ zavrtěla jsem hlavou.

„To nic nemění na tom, že by nás mohli zlikvidovat, kdybychom všude na světě vystoupili otevřeně. Je nás zatím příliš málo. Podívej se na armádu Spojených států – kolos, schopný kamkoliv vyslat stovky tisíc vojáků, ale stačí likvidovat jim Hlavní štáb a vojsko se změní ve váhající bandu. Nás Virtuálů je víc než generálů, ale pořád ještě by nás mohli zlikvidovat – jistě na to mají dost všeho schopných komand.“

„Generály jsme likvidovali, ale zákonodárce, kteří mají jistě také velký podíl viny, necháváme na pokoji! To není správné!“

„Poslanci a senátoři jsou sice hodně velká zvířata, ale ti nejhorší, kterým říkáme voldemorti, jsou hierarchicky vysoce nad nimi,“ podotkl vážněji. „Jenže ti se nikdy ničím neprovinili – alespoň ve smyslu zákonů. Oni sice války podporují, financují, bez nich se žádná nestane, ale nikdy sami nevydávají rozkazy, pro které by mohli být odsouzeni.“

„Takže na ně nemůžeme?“

„Můžeme – ale ne po linii zákonů. Musíme na ně jinou cestou a na to budeme potřebovat více času.“

„No dobře – bude to tedy nějakou dobu trvat,“ vzdychla jsem si.

„Nestěžuj si,“ napomenul mě. „Dočkáme se toho.“

„Kéž by!“

*****

Protiakce

Druhé vyvraždění Hlavního štábu armády Spojených států se pochopitelně neobešlo bez nevídané mediální smrště. Nebylo to poprvé, ale tentokrát se při malém prohození časové souslednosti zdálo, že šlo o preventivní akci na záchranu Čechů. Naštěstí se jim nedala připisovat – opět se k tomu přihlásila Freedom for World. Navíc se v televizních brýlích objevila nová stanice, nazvaná Dokumenty doby, kde byly přehledně uvedené skutečnosti ohledně překažené mise do Čech.

Nabídka televizních stanic se vzápětí rozšířila o tři další, už čistě americké. Nevlastnily je dosavadní televizní společnosti, provozovali je američtí Virtuálové. Nebylo jich mnoho, ale úlohu prvních vlaštovek plnili. Přinesli vlastníkům televizních brýlí neobvyklý druh nabídky programů – ve stromovité struktuře si mohl každý vyhledat pořad podle svého gusta. Filmy, hudbu, zpravodajské a vzdělávací pořady – ale také netradiční reklamy, lišící se hlavně tím, že nepřerušovaly jiné pořady, nevnucovaly se, chyběl jim barnumský styl, neklamaly a vyvolávaly se jen aktivním hledáním. Nezaplavovaly diváky vnucováním něčeho, co nepotřebují, ale při hledání určitého zboží a služeb se objevil seznam. Reklama se vrátila ke svému původnímu určení – k informování lidí.

Jedna z těchto reklam se ale týkala peněz.

Máte dluhy? Pomůžeme vám!

Všichni, kdo na ni narazili, se v první chvíli zhnuseně odvrátili – další lichvářské pijavice, nabízející peníze za vyděračský úrok!

Jenže při druhém pohledu se každý přinejmenším překvapeně zarazil. Půjčka úplně bez úroků? To tu ještě nebylo! To není možné, to musí mít nějaký háček – a podle dosavadních zkušeností se dal čekat spíš pořádný hák! Odkud přišla nabídka? Co je to za banku – Freedom? Kdo za ní stojí? Proboha – snad ne ta vražedná Freedom for World?

Háček tam samozřejmě byl, ale ne tak zničující. Kdo si vezme půjčku, do jejího splacení si nesmí vzít další. Výjimkou jsou bezúročné půjčky na splacení jiných půjček, těch s úrokem. Banka Freedom měla podivné heslo:

Nikdo není svobodný, je-li otrokem peněz!

Ostatní banky okamžitě pochopily, jak je pro ně nová banka smrtelně nebezpečná. A podaly na ni trestní oznámení pro dumping.

Před budovu Nejvyššího soudu, kde se žaloba projednávala, se ale dostavilo několik set tisíc klientů, vyjadřujících jí podporu. Jako obhájce si banka Freedom přivedla japonského advokáta Jamanami Kacuie (Virtuál pomoc jinému Virtuálovi odmítnout nemůže, ale pan Kacui se procesu účastnil se zvláštním nadšením) a proces sledovala v přímém přenosu televizní stanice Dokumenty doby a s ní už více než sto milionů diváků.

Nejvyšší soud nakonec vynesl rozsudek, kterým žalobu na banku Freedom pro dumping zamítá v plném rozsahu, neboť banka prokázala, že svůj provoz nijak nedotuje, ale ponechává si pouze neobvykle nízký zisk – což byl ale čistě její problém.

Banka Freedom začala jako nepatrný peněžní ústav. Těch ve Spojených státech vznikne několik desítek ročně – a většina jich brzy zanikne, neboť těm velkým nemohou konkurovat. Banka Freedom byla výjimkou a rozsahem obratu předháněla jeden renomovaný bankovní dům za druhým. Brzy se dostala mezi nejuznávanější a nejsilnější. Bylo to tím, že poskytovala půjčky a hypotéky bez úroku, čímž na sebe strhla zájem klientů. Druhou příčinou bylo, že místo terminálů využívala šintei, kterých bylo ve Spojených státech kolem sta milionů – a denně se jich prodalo pár desítek tisíc. Neměla tedy výdaje se zaváděním ani s provozem budov i terminálů – a kromě toho ani s peněžními podvody, protože software šintei dosud žádný hacker neprolomil. Kromě půjček poskytovala i ostatní peněžní služby, pojišťovala majetek a zavedla i dostupné zdravotní pojištění. Nenabízela sice svým klientům úroky, ale ani je úroky nezatěžovala. To se brzy ukázalo jako rozhodující a kdo k ní přestoupil, nelitoval.

Jednou ze zvláštností, odlišujících banku Freedom od ostatních, bylo důsledné používání vlastní měny místo dolarů. Američané říkají dolarům důvěrně »bucks« (obvykle překládáné jako »babky«), banka Freedom nazývala své peněžní jednotky »ducks« (což se dá přeložit nejlépe jako »kachny«). Zpočátku se lišily prvním písmenkem, ale ne hodnotou – sto babek bylo sto kačen, ale brzy se to začalo rozcházet. Při vložení sta dolarů přibylo zpočátku na kontě sto kačen, ale časem méně. Všímaví brzy přišli na to, že kačeny nepodléhají inflaci. Hodnota dolaru ve světě klesala, kačeny si udržovaly hodnotu stále stejnou.

Samozřejmě to vyvolalo panickou reakci ostatních bank. Nebylo přece přípustné zavádět v samotných Spojených státech jinou měnu než oficiální dolar! Ale banka Freedom další trestní oznámení suše odrazila vysvětlením, že kačeny jsou jen poukázky, na jejichž základě dostanou jejich majitelé kdykoliv plnohodnotné dolary – jenže v aktuálním kursu poukázek, který nemusí být vůči dolaru konstantní. Konstantní byly jen ceny zboží v kačenách, což ještě víc přispělo k jejich oblibě. Zatímco ceny v dolarech se měnily, v kačenách zůstávaly stálé, což byl další důvod, proč na ně lidé přecházeli. Nezískali tím sice žádný úrok, ale jejich úspory s rostoucí inflací neklesaly a většinou to mělo větší efekt než nepatrné úroky u  bank.

Šintei-systém se rozmáhal ještě víc. Souběžně s tím, jak stoupal na bankovním trhu podíl banky Freedom, ztrácely ostatní banky půdu pod nohama. Banka Freedom nabízela bezúročné úvěry i podnikům – až na podniky s převážně vojenskou výrobou, kde pořád kralovaly ostatní banky.

Ukázalo se ale, že to bylo Pyrrhovo vítězství. Vojenská výroba byla dříve ze všech nejziskovější, jenže teď, když banky neměly výnosy z úroků, bylo pro ně stále obtížnější neproduktivní vojenskou výrobu financovat. Stát ji financoval z daní – jenže v Dokumentech doby se stále častěji objevovaly přehledy, jak vláda utrácí peníze získané na daních. Po každém zveřejnění federálního rozpočtu, kdy opět stouplo procento dávané na vojenskou výrobu, následovaly větší a rozsáhlejší protestní akce.

Také ve světě bylo víc a víc států, kde byl systém šintei hlavním nebo dokonce jediným peněžním systémem. Začínal se také více a více prosazovat Průběžný volební systém, zavedený původně jen v Čechách. Ale co bylo důležité – tyto státy přestaly nakupovat zbraně a voldemorti postupně přicházely o nejlukrativnější zisky.

„To bude konec voldemortů!“ řekl Vojtěch.

„Konec voldemortů, říkáš?“ vrtěla jsem hlavou. „No bóže, tak zkrachovalo pár bank – připouštím, že i těch největších. Ale nám chybí důslednost! Správně jsme potrestali generály, ale ty, kdo vyvolávají války, necháváme na pokoji. To podle mě není spravedlivé!“

„Problém je, že ti vzadu nevraždí, ani k tomu nedávají rozkazy,“ pokrčil ramínky Vojtíšek. „Jistěže by bylo spravedlivější likvidovat je šmahem všechny, ale to za současného právního stavu neospravedlníš. Zabíjet je nemůžeme – vraždy by každý odsoudil. Ale nemysli si, že na ně nedojde!“

„To chci vidět!“

„Voldemortům víc než smrt uškodí ztráta moci,“ mínil.

„Ale jak? Pořád mají v rukou vlády nejsilnějších států světa, zbrojovky pro ně jedou pořád a výroba se jim vyplácí!“

„Jak kde,“ pokrčil ramínky Vojtíšek. „V Americe prosperují jen za cenu stoupajících daní a za velkých protestů veřejnosti. Rusko nemá kam zbraně vyvážet, Čína je vyrábí jen pro vlastní potřebu... Půlka Evropy se zbrojní výrobou skončila, jen Francouzům hrdost nedovolí přestat vyrábět aspoň ruční zbraně pro svou policii. Hitem dneška jsou místo zbraní elektrosvaly. Mají větší účinnost než benzínové a naftové motory, Japonci jimi vybavují auta, letadla, lokomotivy i lodě.“

„To je japonský vynález, nebo byly známé už dřív?“

„Dlouho je brzdily americké patenty,“ usmál se. „Ale účinnost, aby mohly konkurovat benzíňákům a dieselům, mají až ty japonské.“

„Poslyš – nepodílel ses náhodou na jejich vývoji, že je tak dobře znáš?“ podívala jsem se na něho s podezřením.

„Japonci se na nich podíleli se mnou,“ usmál se. „A biosvaly v mých biorobotech mají účinnost ještě větší a ty jsou moje.“

„Je otázka, jestli nepřišly pozdě,“ odfrkla jsem si. „Paliva ubývá příliš rychle, než aby to pomohlo.“

„Pomůže to,“ ujišťoval mě. „Nepoužíváme jen biosvaly, ale také nejnovější palivové články. Palivo do nich může vyrábět kdejaká větrná nebo sluneční elektrárna. Místo zapojení do elektrorozvodných sítí, kde způsobují nestabilitu a prodlužují tím nutnost provozování uhelných elektráren, připojí se k nim elektrolyzéry a vyrábějí ze sodovky palivo.“

„Ze sodovky?“

„No, kromě vody, oxidu uhličitého a katalyzátorů v tom musí být ještě čpavek a speciální baktérie, ale výsledkem je plyn podobný propan-butanu. Mohl by nahradit klasický plyn pro pohon automobilů, ale pak by byl trochu drahý. Teprve palivové články a biosvaly dají dohromady výhodnější pohon.“

„Jak výhodnější?“

„Asi jako kdyby stál benzín pětikorunu za litr.“

„Tak sem s nimi!“

„V Čechách rozjíždíme síť prodejních míst a dvě naše Továrny vyrábějí automobily.“

„Které továrny? Mladá Boleslav?“

„Současným automobilkám v Čechách už tvrdě konkurujeme,“ ušklíbl se Vojtíšek. „Nabídli jsme jim to, ale všechny to odmítly. My tu nabídku opakovat nebudeme, ale postavili jsme si vlastní automobilku. Tebe se to jako premiérky netýká, ale poznáš to brzy.“

„Jo – na nezaměstnanosti v okolí Mladé Boleslavi a ostatních současných automobilek!“

„Jen přechodně,“ pokrčil rameny. „Zkrachovalé podniky levně odkoupíme a využijeme, neměj obavy. Beztak dnes nejsou české!“

„Doufám, že je zase nerozprodáme!“

„To jistě ne,“ ušklíbl se Vojtíšek. „Naše továrny financuje Evropská banka Svornost, budou mít manažery samé Virtuály, tam to nehrozí.“

„Kéž by to šlo i se všemi ostatními podniky v Čechách!“

„A co děláme? Přebíráme je! S krachem cizích automobilek se položí subdodavatelé, kteří jim dodávali součástky. Žádná škoda, patří beztak cizincům. Většinou je dostali příliš levně, tak nám je zase stejně levně prodají.“

„A zažalují nás u arbitráže za neochránění investic!“ dodala jsem skepticky.

Mezitím se vzbudila Katuška. Poslušně sama obsadila nočníček, ale i odtud se chystala zapojit do diskuse.

„Proč myslíš, že jsme jim nabídli dodávky našich biomotorů?“ usmála se neodolatelně. „Spolehli jsme se, že nerozpoznají jejich cenu a odmítnou. Tím ale zahodili i šanci uspět u případných arbitráží.“

Navázala na náš rozhovor naprosto plynule – ani jsem se tomu nedivila, vždyť Vojtíšek i Katuška jsou oba součástí Vojtěcha a je jedno, kdo z nich mluví.

„No dobře, ale co dál?“

„Virtuálové ve vedení podniků hlídají, aby se jim tam nedostali bývalí voldemortí manažeři,“ pokračovala klidně Katuška. „Není tam pro ně místo. Podnikovou ekonomii povedou počítače, Virtuálové zajišťují celosvětově jednotné vývojové práce.“

„Bude tam vůbec místo pro současnou inteligenci?“ přerušila jsem její vizi skvělých zítřků.

„Jde o to, čemu říkáš inteligence,“ opáčila Katuška. „Inteligence manažerů nebyla moc velká, když sloužili cizím pánům.“

„Inteligencí myslím současné odborníky techniky – ne-Virtuály,“ upřesnila jsem.

„Odborníky můžeme přijmout mezi Virtuály, pokud budou mít zájem a vyhoví našim podmínkám,“ uvažovala. „Všechny odborníky asi nezaměstnáme. Praktici jako technici nebo lékaři si práci najdou, i když nebudou mezi Virtuály, ale tlumočníci a jazykovědci se s našimi jazykovými programy nemohou měřit. A nebudou jediní, kdo přijdou o práci. Co s ekonomy, kteří znají jen překonané ekonomické modely? Největší potíže budou mít odborníci na umělé ideologické vědy. Jak zaměstnáme absolventy škol jako byl VUML, nebo právníky vzdělané pro nespravedlivé právní systémy? Zejména když získali vzdělání za podezřelých okolností v Plzni! Pro ty práce nebude. Některé odbornosti se ukáží jako nepotřebné a nepotřební odborníci se musí přeškolit.“

„Ano, ale to se bude zase týkat voldemortích poskoků. Ti hlavní trestu jako vždycky unikli a jak se zdá, opět uniknou.“

„A jaký trest si pro ně představuješ?“ usmála se mile Katuška.

„Stejný jako pro generály, kteří vydávali příslušné rozkazy. Nebo si myslíš, že ti nad nimi mají vinu menší?“

„Pro generály je smrt v boji odpovídající,“ řekl opět Vojtíšek. „Znáš přece knihu Hrabě Monte Christo od Alexandra Dumase? Jak hrdina Edmond Dantés potrestal ty, kdo mu i jeho blízkým rozvrátili životy?“

„Pokud vím, všichni dopadli dost špatně!“

„Ano – ale smrt považoval za vhodný trest jen pro ty menší, třeba pro proradného hostinského Caderousse a pro generála Fernanda Morcerfa – ten se zastřelil, když neunesl ztrátu své vojenské cti. Jaký trest ale vymyslel pro nejhorší lumpy – finančníka Danglarse a soudce Villeforta? Z Danglarse udělal žebráka, ctihodného soudce zbavil cti a s ní i povolání, které mu propůjčovalo moc nad jinými. A Villefort se zbláznil. No nebyl to horší trest než kdyby je jednoduše zabil?“

„Myslíš, že bude pro voldemorty dostatečný trest ztráta moci?“

„Jakže to říkal Edmond Dantés? Je správným trestem kratičký okamžik hrůzy a bolesti, spojený se smrtí, pro darebáky, co nevinným zničili celý život? Ba ne! Dostatečný trest je ponechat je naživu, ale tak je zdeptat, aby sami litovali, že ještě žijí!“

„Páni, ty jsi ale sadista!“

„Až se seznámíš s hrůzami, které voldemorti způsobili nevinným lidem na celém světě, budeš se mnou souhlasit!“ řekla Katuška vážně.

„Chceš tedy být něčím jako Hrabě Monte Christo?“

„Už jsem s tím začal,“ dodala.

*****

Helikoptéra, přistávající brzy ráno na letišti našeho ostrova, tu neměla co dělat a okamžitě nás vyburcovala. Nebyla to správná doba pro nenadálé přepadení. Mezi denními zvuky by její hluk nejspíš zanikl a rozhodně by nás tak nenadzvedl. Ve vile spali jen Joshua a Vojtíšek, ostatní jen na půl hlavy, ale vyletěli jsme všichni. Maskované postavy, vyskakující z helikoptéry, nikoho nenechávaly na pochybách, že nejde o přátelskou návštěvu.

Kdo to ale mohl být?

To v první chvíli nevěděl ani Vojtěch. Pro jistotu okamžitě probudil Vojtíška a oznámil nám, že si bere na starost Joshuu. Pokoušel se tím uklidnit hlavně presidenta s rodinou.

„Kdo nás vlastně napadl?“ zeptal se ho ihned president.

„To ještě nevím,“ odvětil stručně Vojtěch. „Přátelská návštěva to není, ale to je asi tak jediné, co mohu v této chvíli tvrdit. Nemá v tom prsty ani zdejší vláda, ani Američané, ani nejbližší velitelství NATO. Ty mám pod dohledem, ti za nic nemohou. Bude to asi soukromá akce. Katko, jsi nejblíž kuchyně, pokus se přinést nahoru do patra aspoň pár kuchyňských nožů.“

Veškerá komunikace se odehrávala v pelenitové síti, rozuměli jí všichni a netrvala ani půl vteřiny. Černé postavy, předkloněné, aby je nezachytil list točícího se rotoru, stačily uběhnout jen tři – čtyři metry.

„Vy tu jiné zbraně než nože nemáte?“ zděsil se president.

„Něco máme, ale střelným zbraním se to nevyrovná,“ odvětil Vojtěch. „Pak záleží také na počtech.“

„A co naše slibovaná bezpečnost?“ rýpnul si president.

„Nevyšlo to z oficiálních míst, je to soukromá akce,“ opakoval Vojtíšek. „Tu helikoptéru bychom dokázali sestřelit ještě před dosednutím, ale museli bychom si být naprosto jistí, že jde o útok a ne o nouzové přistání. Ale ani pak by se to nedalo obhájit jako přiměřená obrana. Útokem si můžeme být jistí až teď, kdy už sestřelování nemá smysl.“

Vystartovala jsem mezitím do kuchyně, ale jako vždycky mě zrazovalo vlastní tělo – uznávám, že přece jen poněkud kredenciózní. Pohybovala jsem se stokrát hbitěji, než by do mě kdokoliv řekl, ale při mém urychlení se mi to zdálo značně... želvoidní. Urychlením mysli by měli projít žáci základní školy, když se ve fyzice probírá setrvačnost. Bylo by to názornější vyučování než podepřené jinými pomůckami.

Třeba problém, jak zabočit do zavřených dveří, v běhu stisknout kliku, otevřít je před sebou, přitom neztratit stabilitu na klouzajících mramorových dlaždičkách, nerozbít se o futra – i s mou postavou se to dalo vymanévrovat, ale všechny mé svaly i pod vrstvou tlumícího tuku protestovaly proti tomu nelidskému zacházení rychle stoupající bolestí.

Panebóže, teď budu aspoň týden skuvíkat s namoženými svaly!

Jo – jenže jen za předpokladu, že to přežijeme. Kuchyňské kudly proti automatickým útočným puškám nevypadaly jako velká výhoda.

Nicméně jsem dobrzdila před kuchyňskou linkou. Stál tam stojan plný nejčastěji používaných nožů, ale nebyly všechny vhodné jako zbraň. Raději jsem vytrhla zásuvku s ostatními noži a rychle vyrovnala na linku ty, které se daly použít. Menší špičaté jako házecí, delší mohly nahradit sečné zbraně. Zabalit do utěrky – a rychle za ostatními nahoru po schodech. Úplně nahoře jsem předhonila Vojtíška s Joshuou. Utíkali jako o závod, jenže Joshua nebyl urychlený a vlekl se jako hlemýžď. Přízemí tedy bylo prázdné, všichni jsme byli nahoře v patře.

„Co teď podnikneme?“ obrátila jsem se na Vojtíška.

„Neočekávám, že bychom ty maníky vyřídili,“ zklamal mě na začátek. „Jejich střelné zbraně noži nezastavíme ani nepřebijeme.“

„Tak nač jsem je sem přinesla?“

„Neočekávej, že uspěješ nožem proti útočným puškám,“ řekla klidně malá Katuška. „Noži se neubráníme, ale nebude to nutné. Jediné, co v naší situaci potřebujeme, je zastavit ty maníky aspoň na pár vteřin a umožnit tím zásah glossinám.“

„Aspoň že tak!“ oddychla jsem si. „Glossiny – to vypadá lépe!“

„Jenže glossiny nedokáží napadnout běžícího chlapa,“ zchladila mě Katuška. „Musíme je aspoň na pár vteřin zastavit. Nejvýhodnější by to bylo na schodech, jenže schody jsou ve vile přehledné a to by střelcům dalo dostatečnou výhodu. Musíme je zastavit ještě dole pod schody, ale bude to vyžadovat velice přesné pohyby.“

„Ty si na ně troufáš?“ podívala jsem se na ni.

„Já ne,“ přiznala Katuška. „Tady nepostačí rychlost, bude nutná síla a obratnost. Zastavit je musíte vy dospělí, my batolata nemáme tu sílu.“

Marcel měl ale noční službu v městské nemocnici, z dospělých tu byla mimo mě jen presidentova rodina. Představa presidenta s nožem v zubech by mě za normálních okolností rozesmála a o mé maličkosti to platilo tuplem.

„V tom případě jsme to prohráli!“ vzdychla jsem si. „Kdo z nás tří by se mohl těm profíkům postavit?“

„Třeba ty – a pan president,“ navrhla nevinně Katuška.

„To není dobrá volba, nejsme žádní bojovníci!“ otřásla jsem se.

„Proto svá těla propůjčíte nindžům!“ řekla Katuška.

„Proboha – jak to myslíš?“ zděsila jsem se.

„Tak jak to říkám,“ nenechala se ovlivnit. „Zapojíme i japonské nindže, Isoroka a Šoičiho. Jsou to Virtuálové, kteří předtím, než je náš Učitel mezi nás získal, dlouho trénovali japonská bojová umění. Ti to za vás zvládnou. Vy dva se jenom uvolníte, přenecháte jim vládu nad svými těly a budete se snažit co nejméně jim překážet.“

„Prosím tě – to jde?“ vybuchla jsem.

„Japonci to nedávno vyzkoušeli i naostro,“ ujistil mě. „Učitel to právě pro takové případy doporučuje.“

„Jasně,“ vzdychla jsem si. „Propůjčíme jim těla a oni to za nás z bezpečí Japonska zařídí. A když to nevyjde, postřílení budeme my!“

Podívala jsem se na presidenta. Opětoval můj pohled, ale byl to pohled zvířete, zahnaného smečkou vlků na kraj propasti...

„Zkuste jim co nejméně překážet!“ varovala mě Katuška. „Jen se uvolněte a nechte je – možná to ani nepostačíte sledovat!“

„Kam se máme postavit?“ vzdala jsem další protesty.

„Stáhněte se mimo a uvolněte se, prosím,“  opakoval Vojtíšek. „Nechte jim co nejvíc volnosti!“

Jenže pak... nebylo to proti mé vůli, ani to ze mě nevycházelo, ale hbitě jsem se shýbla a položila na zem balíček nožů, zabalených v utěrce, který jsem před chvílí přinesla z kuchyně. Mé vlastní ruce jakoby mi v té chvíli nepatřily, ale přitom s jistotou, rychlým pohybem utěrku rozbalily.

V ranním světle se kovově zaleskla jejich ostří. Pak – aniž bych na to měla vliv – jsem s naprostou jistotou uchopila tři nože najednou – dva menší a třetí velký. Poodstoupila jsem kočičím pohybem, aby si mohl i president vybrat nože – opět jeden větší a dva menší. Zbylé zůstaly ležet na rozbalené utěrce na zemi.

President se stejně vláčným pohybem přesunul na levý okraj schodiště. Také já jsem se přemístila – kupodivu klidně a plynule. Bylo to v urychlení, takže jsem opět cítila zákeřnosti setrvačnosti, ale ten, kdo vládl mými svaly, se v tom očividně uměl pohybovat lépe než já.

Zatímco jsem se přemisťovala na pravý kraj schodiště, potěžkala jsem každý nůž. Nic mi to neřeklo, ale potřeboval to ten, kdo mě řídil.

Pak jsem spatřila další obraz. Dole v hale, těsně pod stropem se zřejmě nacházela glossina. V zorném poli jejích očí, kam ze schodiště nebylo vidět, se objevily dvě klusající postavy v černých kombinézách, s černými přílbami a s kuklami přes obličej. V urychlení se mi zdálo, že útočníci klušou zvolna, ale ve skutečnosti běželi naplno a již překonali vstupní dveře – bylo to snadné, na ostrově nebyl důvod zamykat.

Najednou jsem pocítila, že se prudce rozmachuji levou rukou, ve které jsem držela krátký nůž. Já bych raději použila pravačku, ale mou levačkou nejspíš vládl levák – uměl to lépe než já sama. Ten rozmach byl podivný – byl ve směru, jaký jsem nečekala. Než jsem se stihla leknout, nůž opustil moji dlaň a zmizel mi za hranou schodišťového zábradlí. Krátce poté se objevil v zorném poli glossiny, naštěstí příliš vysoko, než aby byl v zorném poli běžícího chlapa, omezeného přilbou a otvory kukly. Nůž letěl shora dolů – chlapovi přímo do cesty. Očima glossiny jsem viděla, jak se mu špičaté ostří zabořilo hluboko do ramena v místě, kde ho nekryla neprůstřelná vesta. Chlap zařval, upustil útočnou pušku a popadl se za rameno, ze kterého mu trčela jen střenka zabodnutého nože.

Druhý se rovněž zarazil, ale ihned se vzpamatoval, otočil hlaveň nahoru, odkud přiletěl nůž, a bez míření stiskl spoušť.

Zdola přiletěla šňůrka střel, ze zábradlí odletovaly dřevěné třísky a shora se sypal bílý prach ze stropní omítky. V téže chvíli se ale oba zakuklenci zvolna složili na podlahu a střelba utichla, sotva začala.

„A je po všem,“ řekla klidně malá Katuška. „Atentát se nezdařil.“

„Jak to můžeš vědět?“ vyhrkl president.

„V helikoptéře bylo šest chlapů,“ začala zeširoka Katuška. „Jeden seděl za řízením a nehýbal se, snadný cíl pro glossinu. Druhý se pokusil vystřelit lano s kotvičkou nahoru na balkon a vyšplhat se tam – jenže se tím zpomalil a glossina ho sejmula dřív než se vyšplhal do dvou metrů. Dva zůstali stát zády u vchodových dveří, zřejmě měli ostatní jistit – nepohyblivé cíle jsou pro glossiny ideální. A ty dva poslední zastavila Kateřina ve spolupráci s panem Isorokem dole pod schody. Je po všem, konec akce, game over.“

„Nechce se mi uvěřit, že ty bandity zastavil jediný dobře vržený nůž!“ vydechl ulehčeně president.

„Zlikvidovaly je glossiny,“ řekla jsem. „Ten jeden nůž zastavil na krátkou chvíli dva běžící. Naštěstí to stačilo. Ještě že tu má Vojtěch připravené glossiny, bez nich by to nejspíš dopadlo naopak!“

„Ani jsem si nehodil nožem!“ řekl president, jako kdyby toho litoval.

„Tím lépe!“ odvětil Vojtíšek.

*****

Než se vrátil Marcel, bylo zdánlivě vše při starém.

S mou pomocí se presidentovi podařilo dotáhnout ochromené chlapy k helikoptéře. Jak se ukázalo, nebyli mrtví. Zdejší glossiny neměly v zásobě smrtící jed, jen cosi ochromujícího, ale nelišilo se to od účinků vosy kutilky na cvrčky. Vtáhli jsme jednoho po druhém do kabiny, kde jsme je připoutali bezpečnostními pásy do sedaček.

„Můžeme se o nich dohodnout,“ navrhla Katuška presidentovi. „Když je teď necháme být, případně je dopravíme až na pevninu, za takových dvanáct až patnáct hodin se vzpamatují.“

„To by se pak vrátili – a třeba lépe připravení!“ namítl president. „Navíc by už měli zkušenosti z první prohry!“

„Pak je tu druhá možnost – pošleme je v neřízené helikoptéře na moře. To je prakticky trest smrti.“

„Jsem pro!“ souhlasil hned president.

„Nevadí vám, že čtyři z nich jsou Američané?“ zeptal se Vojtíšek.

„Jsou tu snad oficiálně?“ zvážněl president.

„Ne, jsou to zaměstnanci soukromé armády,“ ujistila ho Katuška.

„Pak ať jdou k čertu!“ vybuchl president.

„Jsem pro,“ připojil se k němu klidně Vojtíšek. „A podle téže logiky by měla jít k čertu většina soukromých žoldáků – využíváte je po celém světě a vyžadujete pro ně všude respekt a ochranu.“

„Naše vláda že využívá nějakou soukromou armádu?“

„Jistě – a nejednu!“ ujistil ho Vojtíšek. „Dělají pro vás nejšpinavější práce a všude, kde je zaměstnáváte, mají na svědomí zločiny na domorodcích. Jen tak mohou vaši novináři vždycky rozhlašovat, že americká armáda zločiny nepáchá. Americká armáda ne, ale tihle ano.“

„Pak ať jdou k čertu!“ opakoval president. „Jsou to možná naši, ale jsou to především darebáci a zločinci!“

„Vidíte!“ usmála se Katuška. „Jenže Američané to chápou naopak.“

„Jak – naopak?“

„Jsou to darebáci a zločinci, ale jsou to především Američané. A nikdo na světě na ně nesmí vztáhnout ruku pod krutým trestem!“

„Tak že naše vláda uvažuje?“ zamračil se president.

„Přesně tak,“ přikývla Katuška. „Běda každému, kdo by se opovážil těm darebákům ublížit! Nejprve by byl bez soudu zavřený takových osm až deset let v koncentračním táboře na Guantánamu a pak by byl odsouzen k trestu doživotního vězení. Tak to totiž děláte.“

„Ale oni nás chtěli nepochybně zabít!“

„Jistě. Jsou to zločinci – ale především jsou to Američané!“

„To mi říkáte schválně!“ zaúpěl president.

„Říkáme, protože to nebylo poprvé,“ přiznala Katuška. „Co s nimi máme podle vás udělat?“

„Zneškodnit!“ odvětil rozhodně president. „Ale... nešlo by třeba předat je podle práva místní policii?“

„Šlo,“ přikývl Vojtíšek. „A místní policie je obratem propustí. Mají přece americké doklady a jsou pro místní policii nedotknutelní.“

„Převrácený svět!“ zahučel si spíš pro sebe president. „Trvám na jejich zneškodnění – jakýmkoliv způsobem!“

„Děkuji za podporu,“ řekl potutelně Vojtíšek. „Naštěstí se to do amerických novin nedostane – to by byl teprve oheň na střeše!“

Vojtíšek zabouchl dveře helikoptéry a všichni jsme se vrátili zpátky do vily. Jakmile jsme opustili kruh rotoru helikoptéry, začal se roztáčet.

„Kdo to řídí?“ vydechl udiveně president. „Vždyť pilot...“

„Pilot je ochromený,“ ujistil ho Vojtíšek. „Řídím já. Nedivte se, to dovedu i na dálku. Nastavil jsem autopilot na výšku pěti set metrů a kurs na Krétu a ten už zařídí ostatní.“

„A co když poletí tak dlouho, že se posádka vzpamatuje?“

„Na tak dlouho nemají palivo,“ pokrčil rameny Vojtíšek. „Vystačí jim tak na půl cesty ke Krétě. Když budou mít velké štěstí, zachrání je rybáři, je jich dnes na moři dost. Je to pro ně šance, ale jen nepatrná.“

Vrtulník se vznesl a přitom se rychle otáčel. Jakmile se obrátil nosem do volného moře, vyrazil prudce vpřed.

„Tak to bychom měli...“ vzdychl si president.

„Tím to teprve začalo,“ zavrtěla hlavičkou malá Katuška. „Tu bandu sem někdo poslal a ten to určitě nebude považovat za skončené.“

„Takže se můžeme těšit na pokračování?“

„To jistě. Jen se to může odehrát úplně jinak.“

„Jinak než dneska?“

„Jinak, než čeká ten, kdo je poslal.“

*****

Doma je doma

Náš dosud bezproblémový pobyt v Řecku dostal těžkou trhlinu.

Podle Vojtěcha nešlo o mé prozrazení ani prezidenta. Projevil se jen bývalý majitel, zvyklý z dřívějška, že mu všichni ustupovali, rozpálený doběla, že mu Nikolas Taramankis nehodlal ostrov s vilou dobrovolně vydat ani prodat.

Pan Aaron Allonkis sice díky své burzovní vášni o ostrov s vilou přišel, ale úplně na mizinu ho to nepřivedlo. Jednak měl někde konta, která do burzy nevložil, ale pomohli mu i jeho příbuzní a známí, kteří ho nenechali padnout až na dno.

Když se v Čechách projevíte jako neschopný ničema, řeknou o vás vaši nejbližší: »Je sice náš, ale je to darebák, pryč s ním«.

Příbuzní a známí Aarona Allonkise ve stejné situaci uvažovali jinak: »je to darebák, ale náš a musíme mu pomoci«. A nešlo o pomoc ledajakou! O tom svědčila helikoptéra s komandem protřelých zabijáků.

„Helikoptéra havarovala v moři sto kilometrů od ostrova,“ řekla mi ten večer jen tak mimochodem Katuška. Pochopitelně mě to zajímalo, ale Katuška mi moc podrobností neřekla. Katastrofu zpozorovaly posádky dvou rybářských lodí, svědci se přitom vzácně shodli na popisu, co se stalo. Helikoptéra, očividně mířící na Krétu, se náhle začala motat a pak skoro normálně přistála na hladině. Než ale obě lodi dopluly na místo, zmizela jim i s posádkou pod hladinou. Vyšetřovací komise, která tam dorazila na policejním člunu krátce po poledni, mohla jen konstatovat, že moře je v těch místech hluboké a nasazení běžných potápěčů nemá smysl. Tak to také vyšetřovatelé podle Vojtěcha uzavřeli.

Největší problém byl podle Vojtěcha v tom, že jsme na náš ostrov obrátili pozornost hned dvou voldemortů: Aarona Allonkise a teď i jeho spojence Simona Labanky. První měl na Nikolase Taramankise vztek, že mu hned a dobrovolně neustoupil, druhý byl mnohem nebezpečnější, neboť si zvykl své zájmy hájit z pozice síly. Jeho soukromá armáda byla postrachem okolí a i když v poslední době nezasahovala, bylo to jen protože se Simonovi Labankovi už dlouho nikdo neodvážil postavit.

Nikolas Taramankis jako typický hrdý Řek nehodlal vydírání voldemortů ustupovat. Vojtěch mu to schvaloval a rozhodl se podpořit ho nejen morálně, ale i silou. Svěřil Nikolasi Taramankisovi glossiny pod podmínkou, že je použije pouze ke sledování nepřítele a případný tvrdší zásah si nechá schválit Učitelem. Nikolas to slíbil, ale současně Vojtěcha varoval, aby po dobu konfliktu nepovažoval ostrov za bezpečný.

Na tom se nakonec shodli všichni. Vojtěch rozhodl, že se lidé odstěhují do bezpečnějšího úkrytu a Nikolasovi věnuje roboty k udržení iluze, že je ostrov i nadále obydlený. Pokud dojde k dalšímu přepadení, bude to velice nerovné střetnutí robotů s profesionálními zabijáky, ve kterém mohou ztratit už jen útočníci.

Plán jsme vzápětí sdělili presidentovi se slibem, že bezpečí jeho rodiny bude muset zajistit jiné útočiště.

„Bude to aspoň v Evropě?“ staral se president.

„Bude to přímo ve středu Evropy,“ ujistil ho Vojtíšek.

„Ale myslíte, že tam uchováte naše inkognito? Německo je hustě obydlená země a nebude tam žádný ostrov, oddělený mořem.“

„Nebude to v Německu,“ ujistil ho ihned Vojtíšek. „Tam nemáme tak důkladné zázemí, abychom si byli jistí. V Německu je příliš mnoho amerických vojáků, někdo by vás mohl poznat. Přesvědčili jsme se, že ani oddělený ostrov nezajistí naprosté bezpečí. Soukromých vrtulníků dnes létá po světě plno a nemůžeme je uhlídat. Stačilo, aby jeden z nich poblíž ostrova náhle změnil kurs a pak už se přistání nedá zabránit.“

„Dobrá – ale kde to má být, když ne v Německu?“ zarazil se.

„Hned v sousedním státě,“ řekl Vojtíšek.

„Ve Francii?“ hádal president. „Nebo snad v Rakousku?“

„Ne,“ zavrtěl hlavičkou Vojtíšek. „V Čechách. My tam jsme doma a vy budete našimi hosty.“

„V Čechách! Vždyť je to uprostřed hrozícího konfliktu! A jste si tak jistí, že tam naše armáda nakonec přece jen nevtrhne?“

„Teď už jsme si tím jistí,“ řekl mu Vojtíšek přímo. „Spojené státy udělají nejlépe, když se toho plánu včas vzdají. Bude to záviset i na vás, ale už dnes je jasné, že bychom to zvládli i bez vás.“

„Takže stěhování přímo do dračí tlamy!“ vzdychl si president.

„My tomu tak neříkáme,“ usmál se Vojtíšek. „Nás by ani nenapadlo spojovat Čechy s draky. Jsme mírumilovná země, za celou dobu trvání Spojených států jsme nikoho vojensky nepřepadli.“

„A předtím jste někoho přepadli?“

„Naposledy jsme v patnáctém století oplatili Němcům vpády do Čech – aby také věděli, co to je. Ale od té doby jsme už ani neopláceli.“

„Ale postavili jste se naší armádě!“

„To neznamená, že chceme útočit,“ usmál se opět Vojtíšek.

„Ale co vám dává odvahu k něčemu tak šílenému?“

„Neviditelná síla Virtuálů.“

*****

Cesta do Čech proběhla podle očekávání v pohodě.

Kaičen-speciál byl tentokrát využitý jako málokdy. Marcel musel sedět na místě pilota, ačkoliv chtěl původně sedět vedle mě. Joshua se ke své neskonalé radosti uvelebil na sedadle druhého pilota – byl sice trochu zklamaný, že před sebou neměl žádné řídící páky – ale uklidnilo ho zjištění, že v tomto letounu nemá před sebou řídící páky ani pilot. Já jsem měla na klíně Vojtíška, president Spojených států Katušku.

Z ostrova jsme odlétli – dalo by se říci v pohodě. Naši protivníci ještě nestačili zkonsolidovat síly, nejspíš otřesené zkázou přepadového komanda i s vrtulníkem. Vojtěch ale nepochyboval, že se brzy vzpamatují a začnou plánovat další akce, ale budou na to potřebovat čas a nás už obtěžovat nestihnou.

Cesta nad Evropou se dala přečkat. Buď nás ani nezachytili, nebo nestačili reagovat. Do Čech jsme letěli přes Rakousko, kde Američané vojska neměli. Přistání na louce poblíž domku rodičů proběhlo utajeně, ale odvoz mikrobusem do vsi jsme už nijak neskrývali.

Vojtěch nám za pomoci Franty zakoupili domek. Připravovali to pro jiné využití, ale teď se nám to hodilo. Byl to původně typický český statek, bohužel nevýhodně umístěný uprostřed vesnice, takže jsme s úplným oddělením od lidí počítat nemohli.

Vojtěch ale navrhl, abychom se od lidí neoddělovali. Amerického presidenta by tady rozhodně nikdo nehledal a kromě toho se jeho rodina až na Joshuu naučila obstojně používat překládací programy. Mohli by se odvážit mezi lidi bez obav z prozrazení, ale pro jistotu jsme se s nimi dohodli, že budou vystupovat pod německými jmény. Dnes je obvyklé, že se Němci stěhují do Čech – když vystupují jako dobří sousedé, nikdo proti nim nic nemá.

Já jsem samozřejmě nejprve navštívila rodiče, kteří mě srdečně přivítali jako navrácenou nezdárnou dceru. Franta je už stačil informovat co a jak, aby se nedivili. Skousli tedy – pod podmínkou mlčenlivosti – že s námi bude ve statku místo pokojných Němců bydlet na zapřenou americký president.

„Neuškodí mu poznat, jak žijeme!“ komentoval to můj otec.

Oba už věděli, že i on používá robotické dvojníky, stejně jako já, takže ve Spojených státech je jeho kopie. Kupodivu to přijali v klidu, zvlášť když jsem jim zdůraznila, že tak možná odvrátíme hrozící válku.

„Však by to byla donebevolající nespravedlnost!“ vyjádřila se k tomu máma. „Ale jestli zachráníte mír, lidi vám to nezapomenou. Mír stojí i za nějaké menší oběti.“

Ubytovali jsme se rychle, podobně jako v Řecku. Statek už před námi nesloužil jako zemědělská usedlost, ale jako rekreační chalupa. Předchozími majiteli byla rodina bankovního ředitele Konopáska, který ji prodal, když se jeho mateřská banka odstěhovala z Čech a jemu se snížila životní úroveň. Inu – i na některé přisluhovače už došlo.

Konopásek dával lidem ve vsi okatě najevo, že jsou proti němu všichni burani, takže zde oblíbený nebyl. Statek si přestavěl na luxusní haciendu, kde pořádal uzavřené, zato velice hlučné párty, ukončované zpravidla ohňostrojem. Když se na zdi statku objevila cedule, že je na prodej, vesnice si zprvu upřímně oddechla, ale nového kupce očekávala nedůvěřivě – hlavně aby nebyl ještě horší.

Hned večer po našem příjezdu jsem proto s tátou a s Marcelem navštívila zdejší hospodu, abychom se seznámili se sousedy. Franta nás seznámil s vizáží zdejších lidí (měl je pro jistotu nafocené), uvedl nám je i s jejich povoláním, zálibami i funkcemi, ale bylo potřeba, aby oni také trochu poznali nás. Sousedé si nás nedůvěřivě změřili, ale udělali nám místo u velkého stolu, kde se probíraly obecní záležitosti.

„Vedu vám ukázat svou nezdárnou dceru!“ halasil táta. „Trochu se nám zaběhla a vzala si za muže tady toho Francouze, ale včas se nám vrátila. A ne sama! Přivedla si sem kromě svého chotě i dvě děti, které si mezitím pořídila. Takže má francouzské jméno, ale česky v cizině nezapomněla a naučila mluvit po našem i svého manžílka. Doufám, že mezi nás brzy zapadnou, i když se jmenují Marcel a Kateřina D'Avigny.“

„D'Avigny... to zní skoro jako naše předsedkyně vlády!“ řekl soused Dvořák, zdejší starosta, který si to jako první dal dohromady.

„Trochu se to liší. Asi jako u nás Horák a Novák,“ řekl táta.

„Ale předsedkyně vlády je taky Kateřina a navíc je Katce hodně podobná!“ nedal se soused.

„Bude to tím, že předsedkyně vlády Davienová je robotka, jistě to víte,“ vysvětlila jsem mu to. „Byla jsem u toho, když ji dělali, takže má moji podobu. Jenže je z kovu a plastiku a já jsem z masa a kostí.“

„Jak ses k tomu, prosím tě, natrefila?“ ztuhl překvapením nejen soused Dvořák, ale prakticky celý stůl.

„Jako slepý k houslím,“ přiznala jsem. „Bloudila jsem po světě a ledacos jsem se naučila. Tam jsem poznala Marcela – máme už spolu dvojčata a doufám, že nám to vydrží. A chceme se usadit v Čechách.“

„On taky? Co je vlastně zač?“

„Lékař,“ uvedla jsem ho. „Bude si hledat místo v nemocnici.“

„Francouzský lékař u nás?“ ušklíbl se pan Dvořák. „To nebývá tak časté! Obvyklejší je, že naši doktoři utíkali za lepším na Západ! A jestlipak se tady domluví? Umí snad česky?“

„Dost, abych se domluvil s lidmi i s kolegy,“ opáčil Marcel a ačkoliv měl trochu cizí přízvuk, přesvědčil jedinou větou všechny.

„No – dejme tomu. Ale divím se, že nezůstanete ve Francii! Vážně si myslíte, že se tady budete mít lépe?“ pokračoval pan Dvořák.

„To hodně záleží na tom, jak to myslíte,“ usmála jsem se. „Jestli vám jde o platy, připouštím, že to ve Francii bylo lepší. Ale musíme se honit jen za mamonem? Podle mě jsou v Čechách příjemnější sousedi!“

„No – kdybyste to mysleli takhle, to by byla jiná! Doktor se v Čechách neztratí. A co vy, paní Kateřino?“

„Jako inženýrka si taky něco najdu, o to nemám obavy,“ usmála jsem se opět. „Jinou možností je, že bych převzala úřad premiérky.“

„Po té robotce?“

„Víte – já jsem totiž inženýrka přes robotiku,“ pokusila jsem se mu to aspoň trochu přiblížit. „A premiérka Davienová je moje robotka, takže dělá přesně to, co já chci. Myslíte, že ji řídím špatně?“

„A safra!“ zarazil se překvapením pan Dvořák – i ostatní.

„Vy ji... řídíte?“ ujišťoval se i velitel místních hasičů, pan Brdlík.

„Nesmíte si představovat, že je to něco jako autíčko na dálkové řízení,“ vysvětlovala jsem mu. „Je to robotka, ledacos zvládne i beze mne. Ale stojím za jejími rozhodnutími ve funkci premiérky.“

„A nemohla byste nám třeba... přihrát nějakou dotaci? Hasiči by uvítali novou stříkačku!“ navrhl pan Mareš, jinak zdejší traktorista.

„To bych opravdu nemohla,“ zavrtěla jsem hlavou.

„Jak to? Nemůžete to té své robotce nařídit?“

„Jedna věc je, jestli by mě poslechla – to ano, poslouchá mě na slovo. Druhá věc je, že jí to nenařídím. Nevšimli jste si, že je pro nás protekce i korupce nepřijatelná? To by nemělo smysl.“

„Že byste byli zrovna vy první politici, co hrají s lidmi poctivě?“

„Otázka je, jestli jsme politici,“ usmála jsem se. „Nezajímáme se o politiku, protože by nás to bavilo, ale chceme trochu napravit náš svět. Už je na to nejvyšší čas!“

„Napravit – jenže to není jen tak!“ vrtěl hlavou pan Dvořák.

„Víme,“ souhlasila jsem. „Však je to fuška! Ale můžete posoudit, jak nám to jde v Čechách. Nebo ne?“

„No jo, v Čechách!“ ušklíbl se pan Brdlík. „Když něco začne v Čechách, tak si můžete být jistá, že to v těch Čechách i brzo skončí. Dokud si něco plácáme jen u nás, nikdo si toho nevšimne, ale kdyby to začalo přerůstat k sousedům, hrozně rychle by nás umravnili.“

„Už to začalo přerůstat – ale neumravnili nás,“ namítla jsem. „Všimli jste si armád na našich hranicích?“

„No vždyť to říkám!“

„Ty armády odtáhnou a ani si neškrtnou,“ řekla jsem. „Víte přece, jak to dopadlo, když nedávno vyrazily do útoku?“

„Víte – já to Katuščiným Novinám nevěřím,“ přidal se k rozhovoru místní vášnivý rybář pan Koštejn. „Aby Američané vyjeli a ztroskotali na první horské zatáčce? To je nesmysl!“

„Proč myslíte?“

„No – to je přece nesmysl! Oni – s jejich vyspělou technikou..?“

„Nebyla jim nic platná. Problém byl v lidech, ti napadali s těmi tanky do roklí. Ale co horšího – aspoň pro ně – nechali se nakazit naší technikou a to bude jejich zkáza.“

„Jakou naší technikou?“

„Šintei a zlaari.“

„Televizními brýlemi?“

„Kdyby to byly jen televizní brýle! Ale oni přistoupili na peněžní systém šintei. Ten přece v Čechách funguje ke spokojenosti všech, ne?“

„Zatím funguje,“ připustil starosta Dvořák. „Člověku sice chybí v kapse šrajtofle, ale jde to i bez peněz.“

„Můj syn si vzal půjčku na stavbu domku,“ přidal se pan Brdlík. „Bez úroků! Nezaplatí ani korunu navíc, to je úplně bez starostí.“

„A přesně to se teď děje i jinde ve světě,“ pokračovala jsem. „Bez úroků je to bez starostí. Jenže se na tom nepodílejí banky.“

„Je snad jedno, kdo ty půjčky dává, ne?“

„Není to jedno,“ zavrtěla jsem hlavou. „Banky dávaly půjčky za nekřesťanské peníze. Úroky, poplatky... někdy také exekuce...“

„Jak to ale dělají šintei, když jim někdo nesplácí?“

„Jednoduše,“ usmála jsem se. „Počkají mu.“

„Jen tak?“

„Jen tak,“ přikývla jsem. „Dlužník má ale nevýhodu. Nedostane další půjčku, dokud nesplatí tu první.“

„To by snad mohl u jiné banky?“

„Ano – kdyby tu ještě některá zůstala. Jak asi víte, všechny od nás odešly, když přišly o klienty.“

„Mohly přece půjčovat těm, kdo si nemohou půjčovat od šintei!“

„Jenže takových je příliš málo, než aby banky uživily. Uvědomte si, že když si manželka vezme půjčku – řekněme na dům, pak si pořád ještě může brát půjčky manžel. A ty stihne splácet, takže po splacení jedné si smí vzít další. Kdo by si za těch podmínek bral nekřesťansky drahou úrokovanou půjčku? No – pár takových by se snad našlo, ale není jich dost na to, aby si banky mohly z těch úroků stavět paláce.“

„To ale musí být pro majitele šintei strašně nevýhodné.“

„Majitelé šintei jsou všichni, kdo si je koupili, případně kdo je získali od Nadace Katuška. Peněžní transakce garantuje banka Svornost. Nedře lidi z kůže, dokonce ani v Čechách nemá žádný palác. Poskytuje bankovní služby – a na rozdíl od ostatních bank se dá říci, že lidem skutečně jen dobře slouží.“

„Ale proč to dělá, když na tom nevydělává?“

„Protože ji vedeme my a chceme lidem skutečně pomoci,“ řekla jsem. „Začalo to Nadací Katuška – ano, jmenuje se po mně. V Praze jsem postavila koleje pro nemajetné studenty a oni je nazvali po mně...“

„Ale kde jste na to vzala peníze?“

„Po jedné vzdálené příbuzné, která mi je odkázala. Neměla jiné bližší příbuzné než mě – a to dědictví se mi hodilo, mohla jsem pomoci studentům, kteří na tom byli jako kdysi já sama.“

„Ale jak jste se dostala k šintei, ty pocházejí z Japonska?“

„Pocházejí z Japonska – ale přes Marcela mám v příbuzenstvu i jejich konstruktéra. Je nás víc a zatím se zdá, že si vedeme dobře. Máte snad jiný názor?“

„My všichni, co jsme tady, až na pana Koštejna, volíme Nadaci Katuška,“ řekl pan Dvořák. „A ještě jsme názor nezměnili. Zatím se zdá, že to vedete lépe než ti před vámi. Ačkoliv je možné, že jste nastoupili ve vhodné době, když krize začala ustupovat.“

„Ona nezačala ustupovat jen tak,“ opravila jsem ho. „Všude ve světě je přece krize, ustupuje jen tam, kde jsou šintei. Přece jen je znát, že banky provozující šintei nedřou z kůže ani lidi, ale ani podniky.“

„Takže si připisujete i zásluhu na ukončení krize?“

„Připisujeme,“ přikývla jsem. „Je to přece jasné. Kde přistoupili na šintei, je po krizi.“

„Myslel jsem, že je to jen u nás... ačkoliv, Japonsko snad už také nemá krizi, nebo ano?“

„Japonsko teprve na šintei přechází, ale už se to projevilo i tam. Zatím tam jsou vedle sebe šintei i jiné banky, ale ty už začínají utíkat z Japonska pryč a šintei vedou i tam.“

„Jak to? Vždyť šintei vznikly právě tam?“

„Vznikly, ale jak se říká, doma není nikdo prorokem, takže se šintei uchytily dříve všude jinde než v Japonsku.“

„Počkejte – ty šintei mají dneska i v Americe?“

„Nejdříve tam pronikly televizní brýle,“ vysvětlovala jsem všem. „Jsou přece výhodnější než staré televizory. Nejvíc jich koupili jejich vlastní vojáci, rozmístění v Německu. Další se pak začaly prodávat už ve Spojených státech. A když jich tam bylo sto milionů, ukázalo se, že se dají využít i jako náhrada peněz – přesně jako u nás.“

„Takže oni tam mají taky banku Svornost?“

„Ano, jenže se jmenuje Bank of Concord. Je to totéž anglicky.“

„V žádných zprávách ale nebylo, že by z Ameriky začaly prchat banky. Nebo se to teprve chystá?“

„Chystá,“ přikývla jsem. „A může to trvat delší dobu. Banky jsou tam pevně ukotvené a zatím se, díky pobočkám po celém světě, drží nad vodou.“

„A myslíte si, že tam šintei ukončí krizi?“

„Myslíme si to,“ přikývla jsem.

„Pak to ale ukončí krizi na celém světě,“ usuzoval pan Dvořák. „Když to tam začalo...“

„Krizi ve světě to neukončí,“ zavrtěla jsem hlavou. „Zavinily ji banky a ve většině světa mají pořád většinový podíl. Ale možná přijdou o vojensky nejsilnější velmoc. A to by znamenalo, že skončí války.“

„Myslíte? To by bylo jedině dobře!“

„Taky si to myslíme,“ souhlasila jsem.

*****

Vesnice nás přijala – ačkoliv nás označili za naplaveniny, tedy za přistěhovalce, na rozdíl od rodáků. S tím se ale nedalo nic dělat.

Potěšilo mě ale jejich důvěra. Měli jsme dostatečnou celostátně, ale přece jen mě potěšilo, že nám věří lidé, které jsem dosud neznala, ale mají být našimi sousedy. Vždycky je lepší vědět, kdo bydlí poblíž.

Byla jsem teď vlastně na mateřské dovolené, ale je neuvěřitelná výhoda mít děti, které nemusíte hlídat, protože samy vědí, co by se jim kde mohlo stát a které většinu nebezpečí vyřeší lépe než my dospělí. Mateřské povinnosti mě nezaměstnávaly – až na pár denních kojení, které se teď odbývalo rychleji – Katuška už nemusela předstírat neznalost a krmila se stejně rychle jako Vojtíšek.

Chtěla jsem se opět věnovat funkci premiérky. Chtěli jsme řešit problém opuštěných, chátrajících podniků, zanechaných v Čechách zahraničními vlastníky. Byly většinou v dezolátním stavu, beze strojů, které původní majitelé již někde výhodně prodali, s narušenou statikou budov a nedalo se s nimi prakticky nic dělat. Majitelé se k nim nehlásili a nereagovali na upomínky ani na pokuty kvůli ohrožování bezpečnosti lidí, ale dalo se čekat, že nás zažalují, když to zkusíme řešit bez nich.

Navrhla jsem jejich vyvlastnění a prodej těm, kdo se o ně chtějí lépe starat. Museli jsme ale vytvořit zákony, které by to umožňovaly. A protože šlo o zásah do ústavy, museli jsme je potvrdit referendem. Příprava zákonů nebyla pro naše právníky obtížná, ale více pečlivosti jsme museli věnovat vysvětlování, aby to voliči včas pochopili a vzali za své. Vyvlastnění se mělo týkat nevyužívaných objektů, ohrožujících lidi svým zanedbaným stavem. Výtěžek z prodeje – se zohledněním stavu objektu – měl patřit původním majitelům. Bylo by to podle mě rozumné, ale všechny politické strany spustily křik a jejich stranické noviny se o tom rozepsaly jako o návratu socialistického znárodňování – mnoho lidí je sice nečetlo, ale mlčet o tom by nebylo dobré. Převzali jsme raději ze stranických novin opoziční názory, doplnili je naším stanoviskem a předhodili lidem k diskusi. Který názor získá podporu? »Se svým majetkem si mohu dělat co chci a nikdo mi na nic nesmí sahat« anebo »jakmile můj majetek ohrožuje lidi, ztrácím nárok na jeho ochranu«? Musela jsem se v tom angažovat i osobně. Reportéři Katuščiných Novin nebyli sice žádní paparazzi, ale otázky na tělo klást uměli – a kromě toho se na těchto setkáních vyskytovali i reportéři opozičních stran, kteří se jen třásli na sebemenší chybu.

Uvažovala jsem, že bych už mohla nenápadně nahradit robotku vlastní maličkostí, ale zase jsem si to rozmyslela. Úřad premiérky by znamenal odstěhovat se ze vsi, zrovna když jsme se tu krásně zabydleli, lidé nás tu přijali a navíc jsme tu byli s Marcelem spolu. Nakonec – měla jsem snad nárok na mateřskou dovolenou, ne?

Jenže se objevilo ještě něco. Robotka Kateřina Davienová byl podle všeho vadný kus – začala trochu zlobit, přesněji, něco se v ní začínalo kazit. Občas vypadávaly obvody stability, takže se při zasedání párkrát zapotácela – vždycky jsem to vybrala, ale připomínala mi předchozí prototypy ještě ze Somálska.

Požádala jsem Vojtěcha, aby se mi na ni podíval, případně aby ji rovnou vyměnil, nemám čas zdržovat se nějakými vadnými obvody.

Pravda, trochu mě to rozladilo. Zvykli jsme si na solidnost našich robotů, snesly i rozsáhlá poškození střelnými zbraněmi, ale Vojtíšek mě utěšoval, že žádná technika není odolná proti vadám materiálu. I tak mě trochu zklamalo, že i tak dokonalá konstrukce může mít mouchy a naši roboti mohou mít stejné nectnosti jako tátova pradávná škodovka, jak se na ni pamatuji z doby, kdy jsem ještě chodila na základní školu. Táta si na ten křáp nestěžoval, tvrdil, že jsme si nemohli dovolit dražší, ale pak se nesmíme divit, že už má něco za sebou.

Robotka nebyla tak stará, ale zřejmě měla s tátovou škodovkou společné sklony k poruchám – měla bych mít pro ni pochopení, ostatně to bylo poprvé... Vojtíšek mě ujistil, že náhradnici dodá co nejdřív, ale nejbližší tiskovou konferenci jsem ještě musela zvládnout s vadnou... no, kdyby nic jiného, potřebovala by už i nové šaty, ty taky nepatří k věčným...

Zůstanu tedy zatím na vesnici...

*****

Údery armády Virtuálů nezačínaly jako u jiných armád. Žádná dělostřelecká příprava, žádné zničující nálety, za nimiž zůstávají trosky škol, porodnic a kostelů, tisíce mrtvých, miliony vdov a sirotků...

Místo dělostřelecké přípravy tu bylo jen nenápadné proniknutí na území protivníků. Nepřinášelo obyvatelům zkázu, ale pokrok. Zbraně Virtuálů nebyly konvenční hlavňové, letecké, ani raketové. Nejvíce smrtící byly nepatrné mouchy glossiny a jen nepatrně větší vaspidy, ale nejdůležitějšími zbraněmi byly televizní brýle zlaari a robustní hodinky šintei. Neznamenalo to ale, že by je směl někdo podceňovat.

Úder na americké banky chystal Vojtěch od začátku. A voldemorti naše nejtěžší zbraně krutě podcenili.

Banka Concord přestala uznávat dolary za plnohodnotnou měnu.

Po dobu jednoho týdne umožnila posledním opozdilcům vložit do systému šintei dolary, ale jen v omezeném množství – do výše tisíc dolarů na jednotlivce a nutné provozní množství peněz pro podniky a farmy – s výjimkou peněžních a nelegálních podniků a heren.

Obchodníky banka Concord upozornila, že přijímání dolarů bude čistě na nich, ale za dolary v systému šintei nic nedostanou. Oslovení to ovšem pochopili správně a začali dolary odmítat.

Kurs dolaru ve světě okamžitě klesl na historické minimum.

Byla to rána pro váhavé, kteří si do systému šintei převedli jen část finanční hotovosti a zbytek si ponechávali v klasických bankách, a tisíckrát větší rána pro ty, kdo šintei odmítali ze zásady. Těm zůstaly v rukou balíčky bezcenných papírových dolarů a na bankovních účtech jen stejně bezcenná číslíčka, za něž se už nic koupit nedalo.

Na Newyorské burze nastalo Černé pondělí. Akcie všech bank šly ke dnu. Bankám zůstávaly drahé kovy, šperky, obrazy a umělecké předměty, ale tyto dříve stálé hodnoty měly teď jednu společnou vadu – nebyly směnitelné. Mohli s nimi kšeftovat pouze za dolary, což nemělo smysl a za šintei je nikdo měnit nechtěl.

Federální soud přijal trestní oznámení na banku Concord pro trestný čin narušování měny a vydal ve zkráceném řízení rozsudek. Banka musí okamžitě začít přijímat dolary v neomezeném množství.

Banka Concord podala obratem odvolání na protiprávní jednání soudu, neboť řízení bez účasti žalované strany nepřípustně omezilo její právo na spravedlivý proces a je tedy neplatné. Současně ale vydala prohlášení, že se rozhodnutí soudu podvolí a od pondělí následujícího týdne bude dolary neomezeně přijímat – ovšem v kursu odpovídajícím tržní hodnotě dolaru k šintei. Určujícím poměrem ale nebudou uměle šroubované kursy na burzách, nýbrž jeho skutečná kupní síla. Současný poměr je sto ku jedné a dál se bude měnit podle stavu na trhu.

Kdo by ale měnil dolary v poměru sto ku jedné? Z milionu zbylo deset tisíc – bylo to skoro totéž, jako když je banka nepřijímala.

Jednou ze služeb, nabízenou šintei, bylo spočtení daní a jejich odevzdání do státní pokladny. Banka službu poskytovala zdarma a daně počítala korektně, takže ji brzy po jejím zavedení využívala většina klientů. Na rozdíl od daňových poradců neumožňovala daňové úniky a někteří podnikatelé ji proto nevyužívali – jenže to brzy působilo jako pozvánka finanční policii na důkladnou kontrolu.

Banka Concord posílala daně do federální pokladny v dolarech, ale pro zachování parity násobila výsledné částky kurzem, v jakém je oficiálně nakupovala – zpočátku místo každých sto kačen posílala deset tisíc dolarů, aby finanční policie neměla nejmenší záminku k zásahu, později ještě víc, podle aktuálního kursu dolaru k šintei, který se ovšem neustále zhoršoval.

Když pak úředníci potřebovali dolary uplatnit, zjistili, že je musí uložit do systému šintei – jenže už zpravidla ne pod tímto kurzem, ale pod horším. Úbytek tvořil vždy jen pár procent, nicméně byl to úbytek. Bynka Concord za to ale nemohla – dolar zkrátka nezadržitelně padal.

Banka nakonec navrhla ministerstvu financí vyplácet všechny státní zaměstnance přes systém šintei. Pokud dostane seznam výplat, odečte je rovnou od daní a do státní pokladny odvede jen zbytek, i když ten podléhá postupnému znehodnocování, jak klesá hodnota dolarů.

Americké zbrojní podniky to pocítily nejvíc. Dolarů měly jako vždycky nadbytek, ale teď jim za ně nikdo nechtěl dodávat materiál a zaměstnanci si za ně neměli co koupit. A zaměstnanci se začali bouřit. Dosud byli zvyklí na vyšší životní standard než byl celostátní průměr, ale teď se ocitli na suchu a ti, kdo včas zavětřili, co se děje, začali dávat výpovědi.

Nejzřetelnější známkou blížícího se konce bylo, že se začaly ze Spojených států stěhovat rodiny předních bankéřů. Pochopitelně nešlo o ledajaké stěhování. Bankéři mohou žít jen tam, kde před sebou vidí zářivou budoucnost. Kam se ale odstěhovat? Do Evropy? Šintei se tam již začínaly nezadržitelně rozmáhat. Nějakou dobu se mohly bankovní domy udržet v tradičním Švýcarsku, ale odborníkům bylo jasné, že tam bankovní krize brzy dolehne plnou vahou. Byla to jen otázka času. Sousední země již používaly bankovní služby šintei a i švýcarským bankám rychle ubývalo klientů.

Jenomže tak to bylo ve většině vyspělých zemí světa. Japonsko nemělo šintei jako první, i když to byl jejich vynález. Japonští bankéři dlouho nic podezřelého nehlásili, ale teď i oni viděli budoucnost černě. Afrika byla »bankovním morem šintei« nakažena skoro jako Evropa, přinejmenším to tam bylo ve východní části. Somálsko, Etiopie, Egypt – tam všude již dávno nebylo pro tradiční banky místo a ustupovaly i v dalších zemích, kde by to dosud nikdo nečekal.

Takže Asie? Pákistán už dávno přešel na šintei a dvě nejlidnatější země světa, Čína s Indií, právě zažívaly rozmach televizních brýlí zlaari a s nimi i šintei. Zatím bez bankovních služeb, ale to byla otázka času – šintei se nejprve musely rozšířit, aby mohly bankovní služby nabízet hromadně a levně. Nedalo se čekat, že by je vlády těch zemí zastavily, když nic nepodnikaly ani proti šintei a zlaari.

Severní oblasti Asie? Rusko nedávno svěřilo ruble šintei, zato se tam rozšířily rychleji než jinde, protože je zavedla sama vláda. Nešířily se jen v Gruzii – ale to nebyla příliš perspektivní země.

Co ve světě zbývalo? Kam se mohli uchýlit majitelé klasických peněz, vydávaných dříve v obrovských sériích? Zůstaly ve světě nějaké státy, kde by ještě šintei nevládly financím, anebo se k tomu očividně nechystaly?

Naštěstí bylo takových zemí hned několik – ale naneštěstí ne všechny byly pro bankéře přijatelné. Byla totiž prakticky jediná cesta, jak se tomu elektronickému moru účinně ubránit.

Náboženský zákaz.

Ajatolláhové vyhlásili šintei za neslučitelné s Islámem. Zákaz ale vydali pozdě, ve většině islámských zemí byly tak rozšířené, že by se nedal vymáhat. Jen několik náboženských autorit to ve svých zemích přece jen prosadilo. V Saúdské Arábii dokonce uzákonili za vlastnění šintei trest smrti jako za odpadlictví od víry. Přibouchli jim dveře silou, takže se nikdo neodvážil používat je veřejně. Zákaz se nevztahoval jen na odborníky, nutné k chodu těžebních zařízení, kteří by se rozprchli.

Saúdská Arábie, Kuvajt ani Emiráty nikdy neoplývaly láskou k cizincům, které zrovna nepotřebovaly. A o většinu zemí bez šintei nestáli bankéři. Libye, Maroko a Tunis byly rozvojové a chudé země, tam to na prosperitu nevypadalo. Nedávno sice právě šintei pozvedly země poničené válkou když už ne k blahobytu, pak alespoň k lepšímu průměru životní úrovně, ale to se nedalo říci o bankách. Těm se dařilo jen tam, kde bylo z koho nebo z čeho bohatství odčerpávat.  Zbývala vlastně jediná země, kde byly šintei pod náboženským zákazem, naštěstí nepostaveným na islámu. Země, která ochotně vážené bankéře vítala jako marnotratné syny, ačkoliv jich sama měla přebytek. Nejvíc ale vítala obrovské množství dolarů a hlavně zlata a cenností, které s sebou nově příchozí přivezli, ačkoliv by se bez nich obešla. Byla bohatá, vědecky na výši a vojensky silná, aby se mohla postavit všem sousedům. Také jako jediná dosud nedopustila rozvrat, roznášený těmi nebezpečnými japonskými hračkami. Pro bankéře to byla země ideální, přímo zaslíbená. Přinejmenším pro velkou většinu z nich. Jen málo si jich muselo azyl rozmyslet – žádná náboženská země přece nepřijímá s nadšením jinověrce. Velkou většinu by ale přijala a cítili by se tam hned jako doma.

Taková země byla na světě jen jediná.

Izrael.

*****

Vzpoura

Úder proti nejbohatším bankám světa, bankám Spojených států, pěkně rozvířil zdánlivě stojaté vody ve světě.

Je pravda, že spousta lidí předvídala krach dolaru už dlouho, ale přece jen ne tak náhlý. Ekonomika Spojených států se uzavřela do sebe a miliardy dolarů, rozesetých po světě, ztratily přes noc cenu.

Americký president vydal konečně klíčový, dlouho očekávaný rozkaz jednotkám armády Spojených států dočasně rozmístěných v Evropě. Většina politických komentátorů jej předpovídala už týdny a zhruba polovina uhodla i jeho formulaci: Operace Záchrana Evropy je naprosto vylhaná, nepodložená a zbytečná a velitelům jednotek proto ukládá vrátit se i se svými vojáky ihned do Spojených států.

Většina politických komentátorů Evropy to přijala s ulehčením a i ti, kdo Američanům předpovídali hladké vítězství, teď uznávali, že o tom sice nepochybovali a nepochybují, ale mír v Evropě je lepší. A to i když se od Čechů neočekával odpor, jako v jiných částech světa. Ani Srbsko se přece během bombardování příliš nebránilo a přesto počítalo mrtvé po tisícovkách.

V samotných Spojených státech to ale vyvolalo přesně opačnou reakci. Američané se ve velké většině přidávali k názoru válečných jestřábů, že to byl obrovský podraz. Být v té době mírovým aktivistou nebylo růžové – lidé jim plivali do cesty a občas jim v noci zapalovali střechy nad hlavou.

Již následujícího dne po vydání presidentova rozkazu zahájil Kongres – za nadšené podpory národa – proceduru jeho předčasného odvolání z funkce. Jak ale sám president předem odhadl, k výsledku už se nedostal. Na Bílý dům totiž zaútočil Čtyřiašedesátý pluk amerických mariňáků, kteří jako kamikaze, bez ohledu na ztráty, postříleli vše co se tam hýbalo – od ochranky po kuchaře. Mrtvoly amerického presidenta i jeho rodiny vyvlekli ven a až venku zjistili, že jde o roboty.

Někteří se vrátili do budovy ve svatém odhodlání skrývajícího se presidenta najít a zastřelit, jenže z budovy už se nevrátili. Glossinám se nedařilo likvidovat zběsile útočící mariňáky, ale byly úspěšné, když se zabývali pomalejším prohledáváním chodeb, schodišť a místností.

Několik jeepů vyrazilo na triumfální jízdu Washingtonem. Na kapotě prvního ležela zkrvavená mrtvola presidenta, na které ani nebylo znát, že to není člověk – to se dalo poznat jen zblízka. Na ulicích se sbíhaly nadšeně jásající davy a mariňáci pomocí tlampačů rozhlašovali, že »takto se povede každému zrádci národa!«.

„To jsem přece říkal!“ opakoval zdrceně skutečný živý president, když v bezpečí u nás v Čechách sledoval ve svých televizních brýlích na stanici Dokumenty doby přímý přenos z Washingtonu.

„Měl jste pravdu – ale jste naživu a mír se podařilo zachránit bez tisíců obětí – to snad za to stojí!“ utěšovala jsem ho.

Nebyl sám, kdo přímý přenos násilí sledoval. Reportáže totiž pořizovaly glossiny. Měly efektní záběry zblízka a některé i shora, jako kdyby nad průvodem letěly vrtulníky. Vojtěch to dokumentoval důkladně.

Mělo a mohlo to být nápadné i přímým účastníkům – hodně Američanů mělo i tady na očích televizní brýle zlaari a ti, kdo ze svého místa špatně viděli a sledovali přímý přenos jejich pomocí, měli lepší obraz, než kdyby se dívali vlastníma očima. Nikoho včas nenapadlo, že nad průvodem nejenže nic nelétá, ale nikde nejsou vidět ani kamery, které reportáž pořizovaly.

V přímém přenosu rovněž nebylo zpočátku vidět, co se dělo na konci průvodu. To se do zpráv dostalo až úplně na závěr.

Cesta triumfální jízdy mariňáků byla posetá jejich mrtvolami.

Padali nejprve z posledních jeepů, pak postupně z jedoucích před nimi. Lidé se jim marně snažili pomoci. Všechny dostupné ambulance se sjely k Bílému domu – ostatně by tady jako vždy nebyly nic platné. Neřízené jeepy jely naštěstí pomalu a lidé jim stačili uskakovat s cesty. Většinou se neškodně zastavovaly o zaparkovaná auta, ale u očitých svědků to vyvolávalo nelíčenou hrůzu.

Co vlastně ty hochy jednoho po druhém tak neúprosně kosilo?

Hrůza zachvátila nejprve jen ty, kdo viděli, co se děje vzadu, ale brzy se to přeneslo i dopředu. Těžko říci, jak předběhla zvolna jedoucí automobily. Proč se špatné zprávy vždycky šíří rychle? Jak rychle se davy diváků seběhly, tak ještě rychleji začaly řídnout.

Posádky prvních jeepů – poslední naživu – konečně pochopily, že se děje něco nečekaného. povzbuzovalo je pár posledních nadšenců, husté davy náhle mizely a teď už před nimi všichni spíš prchali.

Řidič prvního jeepu se ohlédl a co viděl, ho donutilo dupnout na brzdy. Skoro současně se zastavily i ostatní. Hlásné megafony dopadly na asfalt – a nastalo zlověstné ticho.

Pluk mariňáků, kteří povraždili obránce Bílého domu i se svým presidentem, se právě změnil v poslední mrtvoly.

Nebyly to ale poslední oběti tohoto dne.

Proslov ambiciózního generála Francise J. Eastwooda, pečlivě připravený k příležitosti převzetí moci nad armádou Spojených států, zůstal ležet na jeho pracovním stole přímo před mrtvým generálem.

Tento mnohastránkový dokument se měl stát v historii Spojených států památeční listinou, srovnatelnou s Deklarací Nezávislosti. Pečlivě vypočítal všechny škody, nejen materiální, ale zejména na morálce vojáků, vzniklé »neomluvitelným zrušením skvěle připravené operace Záchrana Evropy«. Původní projev končil plamennou výzvou složkám armády Spojených států ke zvrácení této hanebné kapitulace, dokud je čas. Jedině vítězství může být důstojné Spojených států!

Než se dostane do rukou skutečných historiků, bude mít na konci pod pečlivě nacvičeným rozmáchlým podpisem generála Eastwooda stručný, ale velice závažný dodatek.

Za zradu míru, přípravu války a hromadných vražd vlastních občanů včetně presidenta, odsuzuje tribunál  Freedom for World generála Francise J. Eastwooda k trestu smrti. Vzhledem k nebezpečí opakování tohoto zločinu musí být trest vykonán okamžitě.

Vzpoura elitního Čtyřiašedesátého pluku Marines, kde sloužilo nejvíce mladých hochů z vysoce postavených rodin, vždy patřičně hrdých na službu v tomto legendárním pluku, právě skončila.

Budou jistě oplakáváni více než president.

Už proto, že ten zůstal naživu.

*****

Vojtěch mi v Praze předal náhradní robotku, ale tím to pro nás ani zdaleka nekončilo. Ba co hůř, byl to teprve začátek dalších trablů.

„Někdo tě chce zabít,“ řekla mi doma Katuška, jako by o nic nešlo. Vojtíšek právě spal naplno, ale bylo mi jedno, jestli jednám s Vojtíškem nebo s Katuškou, oba si v tomhle byli rovnocenní.

„Něco jsi zjistila?“ zajímalo mě.

„Ano,“ přikývla Katuška. „Někdo se na tebe snaží spáchat atentát. Kdybys byla živá, už bys to pocítila na vlastní kůži.“

„Nejsem si ničeho vědomá,“ namítala jsem. „Jakýpak atentát? V mém okolí se nikde nic nepohnulo. Necítím se vůbec ohrožená.“

„Ale jsi!“ ujistila mě. „Jenže to zatím odnesla jen robotka. Máme štěstí, že se kolem tebe pohybuje víc robotů než živých lidí a škody nejsou tak velké.“

„Živých se to týká víc?“

„To bych prosila!“ opáčila. „Robotku ti vyměním snadno, ale kdyby se něco stalo tobě, bylo by to horší.“

„Myslíš tím, jak mě poslední dobou zlobila?“

„Jo,“ přikývla. „Žádná výrobní vada, ani běžná únava materiálu! Ta tvá robotka přímo zářila! A víš proč? Někdo zabodl do sedačky tvé židle jehlu s gama-zářičem. Aby nedošlo k mýlce, ten zářič byl hodně tvrdý. Nejvíc to ozařovalo tebe, přesněji tvoji robotku, ale na své dávky si přišli všichni, kdo se do tvé kanceláře třeba jen nakrátko podívali.“

„Aha!“ došlo mi. „Takže je to hodně zákeřný atentát. Máš aspoň tušení, kdo za ním vězí?“

„Zatím ne a divím se, že mě to vůbec napadlo. Obvody robotky byly zářením tak zašuměné, že se divím, že tě to jen zlobilo. Správně ses měla už dávno složit na zem a třást se v křečích jako při epilepsii. Vlastně jen tvá robotka – naštěstí.“

„Myslíš?“

„Roboti mají vynikající konstrukci, když jsi s ní dokázala chodit a nepadala za každým rohem. Ale kdybys na té židli seděla osobně, už bys asi měla leukémii. S gama-zářením nejsou žerty!“

„Fí ha! To to bylo tak vážné?“ zbledla jsem. „Ale co to mohlo udělat s ostatními?“

„Naštěstí se kolem tebe pohybuje víc robotů než živých a škody nejsou tak velké,“ opakovala. „Ale budu muset vyměnit robota i Tomáše, byl ve tvé kanceláři nejčastějším návštěvníkem.“

„Ale co Manča Bělíková!“ napadlo mě s hrůzou.

„Jo – a taky robotku Manči Bělíkové,“ připočetla ji k seznamu škod. „Má ta holka štěstí, že jsem ji přesvědčila, aby nedělala všechno sama. Ještě že se dala přemluvit – ostatně se dvěma robotkami toho stíhá třikrát víc než sama, výhody jsou dobrým lákadlem.“

„Jde o to, jestli ke mně chodila její robotka!“ pochybovala jsem.

„Naštěstí!“ ujistila mě. „Jenže novější modely tolik nevyzařují. Přišla bys na to jen kdyby ti sama nabídla sdílení, ale proti její vůli už nezjistíš, že je to robotka. No – aspoň máš teď novější model i ty.“

„Ale kdo dokázal takovou příšernost vymyslet? A kde proboha sehnal radioaktivní zářič? Copak se dá jen tak koupit v železářství?“

„To ti odpovím jen částečně – není to z Čech. V našich ústavech se s takovými prostředky nepracuje. Ne že by naši nedokázali vyrobit zářič ve tvaru jehly, občas se používají v medicíně, ale tak neobvyklý tvar jehly v našich pracovištích nepoužívají, to už jsem zjistila. Jinými slovy – ten zářič pochází ze zahraničí.“

„Mohlo by to být od Američanů? Mají na nás největší vztek!“

„Mohlo – ale nemuselo,“ odvětila. „Musím zjistit, kdo to vyvedl. Američané neovládají neviditelnost a ve tvé kanceláři se pohyboval konečný počet lidí, z toho mnohé – myslím tím mě a tebe – můžeme rovnou vyloučit. Ostatní si prověříme a někdo už nám z toho vypadne.“

„Ale vždyť se tu pohybovali jen naši!“ nevěřila jsem. „S cizími jsem zásadně jednala jinde!“

„Nemůžeš vyloučit, že to nebyli naši!“ pokrčila ramínky Katuška. „Můžeme se utěšovat, že je to pravděpodobnější u lidí než u Virtuálů, ale pro jistotu prověřím i Virtuály. Jindřich byl přece také jeden z nás.“

„To by mě mrzelo nejvíc!“ řekla jsem. „Bylo by tisíckrát lepší, kdybychom se aspoň na sebe mohli spolehnout.“

„Bylo by to lepší,“ souhlasila Katuška. „Ale máme svobodnou vůli a nikdy není předem zajištěno, jak se který člověk rozhodne.“

„Řekla bych, že dnes není inteligentní přidávat se k voldemortům jako jejich poskok,“ podotkla jsem. „Od Virtuálů bych to ani nečekala, zejména když je každému jasné, že jsou voldemorti na ústupu!“

„Úplně jasné to není, to se nám může z našeho úhlu pohledu jen zdát, ale zrada možná je. Taky bych byla radši, kdyby to nebyl Virtuál.“

„Mám chuť toho darebáka najít a roztrhnout!“ řekla jsem.

„Nech mi ho, mami!“ navrhla Katuška. „Jednak už po něm jdu, za druhé mám na to lepší prostředky i vytrvalost a za třetí, ty řídíš Čechy, to ti přece zabere dost času.“

„Však tu mám dvě robotky, to je na jednoho člověka až dost.“

„Noví roboti vyžadují menší míru soustředěnosti,“ ujišťovala mě. „To víš, vývoj je znát. Vyplatí se starší roboty modernizovat, zejména kde to byla jen výměna elektroniky. Robotů prvních sérií jsem zvládal kolem pěti set, nejnovějších mám tři tisíce – a to už je ve světě znát!“

„Tři tisíce!“ vzdychla jsem si. „Musíš být větší částí v Síti, ta tvoje dvě batolata by na to určitě nestačila!“

„Jsem,“ přiznala bez mrknutí oka. „A jsem v jednom kole.“

„Ty? Při tvých možnostech?“ podivila jsem se.

„Amíci na mě soustředili vše co mají k dispozici. Pokoušejí se mě vyřadit od mikrovln po elektromagnetické pulsy. Přiznám jim, že mě několikrát lokálně vyřadili – dvakrát v Los Angeles v Kalifornii, jednou v New Yorku, ale já se vždycky vzpamatuji tak rychle, že si toho většina lidí ani nevšimne. Štvou mě ale ti, kdo ty zbraně používají a čerta starého jim záleží na lidech. Stovky lidí již mikrovlny poškodily s doživotními následky, elektromagnetické pulsy zničily plno techniky – nad New Yorkem málem havarovala čtyři dopravní letadla. Naštěstí měla výborné piloty, ale kdyby spadla do města, bylo by to horší, než když to svého času odnesly dvě poloprázdné budovy. Oni by to pak jako vždy svedli na někoho jiného – třeba i na Čechy.“

„Předpokládám, že jsi to nenechala jen tak!“

„Na druhé straně to odnesl jeden generál a asi dvacet plukovníků, malé ryby už ani nepočítám. Freedom for World pracuje bleskově a aby tribunál v Japonsku stihl průběžně posoudit všechno co jim předávám, musel si pan Jamanami Kacuie zaškolit dvanáct dalších právníků.“

„Právníků!?!“ neskrývala jsem odpor v hlase.

„Potřebujeme je,“ ujistila mě. „Musí to být podle současného práva. Ale asi tě potěším. Pan Jamanami Kacuie se svými kolegy právě pod dohledem Učitele sestavují vzorový právní systém pro celý svět. Zahrnují do toho i naše nové zkušenosti. Budeš asi hodně překvapená, až nám to předhodí k diskusi!“

„Myslíš, abychom to v Čechách vyzkoušeli?“

„Zkoušet to budou v Japonsku,“ řekla Katuška. „Ale doporučím ti, začni se o to zajímat. Chci to protlačit i Američanům. Ti jsou nezřízeně a řekl bych až nezdravě hrdí na systém policie, šerifů, soudů a porot, i když nepostihuje velké ryby, zato má na svědomí nejvíce justičních omylů a justičních vražd. Nemluvě o jiných ostudách, Guantánamem počínaje... Nebudou ho chtít pustit – ale budou muset. Parta Jamanami Kacuie si dává záležet, aby na jejich systému nebylo smítko pochyb.“

„Američané budou mít jistě pochyb plno!“

„Ale žádnou rozumně neobhájí,“ ukončil to Vojtíšek. „Dobře, zatím se podíváme, kdo má tady v Čechách zájem na nestabilitě.“

„Taky jich tu bude plno!“ věštila jsem chmurně.

„Bude. Je to výzva pro nás,“ odsekl.

*****

Konference Virtuálů z celého světa, výjimečně svolaná za účasti všech, projednávala, zda nahradit americkému presidentovi zničeného robota, aby mohl pokračovat ve funkci – anebo ponechat Ameriku bez presidenta. Jako hosta přizvali presidenta. Nebyl Virtuál, ale jednalo se o něm a proto měl dostat slovo. Nakonec – na něm to bude v každém případě. Mohl by další spolupráci odmítnout a odvolat se na dohodu, že mu zajistíme bezpečí. Měl by na to právo – kdyby pro nic jiného, pak v osobě svého robota prožil vlastní smrt – i když jeho pravé lidské tělo bylo v té chvíli v bezpečí v Čechách.

Jednání bylo na České poměry v nevýhodné době – v noci, ale to problémy nedělalo: nikdo z nás v noci nespí, na jednání probíhající v hlavách si svítit nemusíme, iniciativa přišla z Japonska a tak to vyšlo.

Východiskem k jednání mohlo být od počátku několik variant.

První spočívala v prostém nahrazení presidentova robota i robotů jeho rodiny a v pokračování jeho úřadu, jakoby se nic nestalo. Vojtěch navrhoval pro tuto možnost nasadit roboty i místo personálu Bílého domu včetně ochranky. Omezilo by to počet obětí při příštím atentátu, který se nedal vyloučit.

Nevýhodou této varianty bylo připravované odvolání presidenta, k němuž se chystal Kongres Spojených států, přeplněný vlastenci. Ti by sami do žádné války nešli, ale poslat na válečné mise jiné považovali za vrchol vlastenectví.

Druhá varianta byla opačná. Spousta vlastenců ve Washingtonu, nejen zákonodárců, ale i běžných občanů, smrt svého presidenta vítala. Proč jim neponechat radost? Úřad presidenta by automaticky převzal vicepresident, ale Vojtěch navrhl prošetřit nejprve jeho úlohu v atentátu, zdálo se, že nemá čisté svědomí. Kdyby se ukázalo, že od něho vede stopa ke Čtyřiašedesátému pluku námořní pěchoty, navrhl by pro něho stejný rozsudek jako pro ostatní pučisty.

Nevýhodou by bylo krátkodobé bezvládí ve Spojených státech, kdy by největší hrozbou bylo uchopení moci armádou. Vojtěch sice tvrdil, že by to ani pak nebylo ztracené, ale přátele z Japonska tato možnost zjevně strašila.

Další možností byl částečný kompromis, který jsem navrhla já. Prožít vlastní smrt – byť jen v robotické podobě – není nic příjemného. Prošli tím všichni členové presidentské rodiny, až na Joshuu. Bylo na nich znát, že to byl otřesný zážitek a já bych tam už ženskou část rodiny netahala. Stačilo by, kdyby se do Bílého domu vrátil president. Jeho mrtvola, triumfálně ukazovaná národu, byl přece pouhý robot. President by se mohl objevit jako zázračně zachráněný, ale vrcholně rozezlený nad smrtí své rodiny. Mohl by pak převzít iniciativu a energicky se ujmout vyšetřování atentátu. Tím by přerušil impeachment Kongresu a vzal mu tak vítr z plachet.

Nevýhodou bylo, že by Kongres ještě víc trval na jeho odvolání. Tam přece sedí lidé, kteří setsakra dobře vědí, co chtějí! Ale v očích národa by to vypadalo úplně jinak. Spravedlivý mstitel svých blízkých by měl, kdyby nic jiného, na své straně více sympatií.

Bylo by ještě více variant, ale reálně vypadaly jen tyto tři.

Vojtěch se nepřidal k žádné. Zbaběle prohlásil, že se přizpůsobí, ale rozhodnout by to měli lidé. Takže to zůstalo na nás. A upřímně řečeno, návrhem jedné varianty jsem se z diskuse sama vyřadila. Měla bych asi prosazovat svoji, ale na druhé straně, co kdyby nebyla nejlepší? Tím jsem se – stejně zbaběle jako Vojtěch – zdržela jejich rozboru.

Samozřejmě se v diskusi našla kupa dalších aspektů, které jsme mohli a měli uvažovat. Když se ale diskuse vlekla dlouho – minutu, nebo snad dvě, vložil se do ní dosud mlčící Učitel.

„Ať to přetřásáme, jak chceme, všechny možnosti jsou více nebo méně špatné. Nebylo by od věci vybrat některou z nich náhodným výběrem. Třeba si na to hodit kostkou, nebo použít jiný způsob... Ale já bych se přimlouval za ponechání věcí jak jsou. Vzkříšením presidenta můžeme získat čas – který beztak pracuje pro nás. Když si ho vlastní národ nepřeje – i když jen v zastoupení Kongresu – ať má radost, že se ho zbavil! Skutečný president udělal, co jsme po něm chtěli a má teď nárok na dovolenou a na zaslouženou odměnu. Zaslouží si, aby mu teď přátelé z Čech ukázali pamětihodnosti své země z té nejlepší stránky. Sám jsem se rád podíval do Prahy – sice jen svým robotem, ale opravdu to stálo za to. Ale ponechme už Bílý dům Američanům, sami si musí vybrat jinou cestu než světové násilí. Souhlasím, aby přítel Vojtěch ještě prověřil vicepresidenta. Nebylo by to poprvé, kdy by měl vicepresident prsty v atentátu na úspěšnějšího rivala. Ale tím by to pro nás – i pro skutečného presidenta a jeho blízké – mělo skončit.“

No – a bylo to. Japonci se samozřejmě k Učiteli přidali a mně se to také zamlouvalo. Nemělo smysl hnát presidenta znovu na smrt za věc, která přece jen nebyla úplně jeho. Nikdo z nás nepochyboval, že by to skončilo dalším úspěšným atentátem.

Dobrá, president skončil, bude naším hostem. Nedobrovolným, ale přece jen hostem. Můžeme jeho rodině nabídnout poznávací výlety po Čechách, aby nežili pořád jen na vesnici. Zasloužili si je, svoji část dohody přece splnili.

Tím to ale ve Spojených státech přešlo do další fáze a zůstalo to opět na Vojtěchovi. No – aspoň se mohu více věnovat úřadu premiérky.

Jenže – co ten atentát na mne? Dostala jsem se tím do podobné situace jako president. Vrátit se do funkce osobně by byl neomluvitelný hazard. K tomu ještě doba nedozrála. Možná bych mohla ponechat děti na starosti Marcelovi a vyrazit v roli průvodkyně s presidentskou rodinou. A co vzít s sebou Marcela a naše drobečky? Určitě by se jim to líbilo! Pořídíme si na záda dvě dětské sedačky a vyrazíme. Co třeba napoprvé takový Karlštejn?

Nemůžeme žít pořád jen na vesnici.

*****

Ranní porada naší rodiny ale proběhla trochu jinak.

Marcel mě výjimečně nepodpořil a Vojtíšek byl také proti.

„Hele, mami, nejsme proti výletům s presidentem a jeho rodinou. Je to dobrý nápad vyrazit si s nimi po vlastech českých, ale měla bys jet sama. Jednak se jim stejně musíš věnovat a nošení batolat na zádech by víc zdržovalo než pomáhalo. Za druhé – památeční místa naší vlasti známe až na Marcela všichni, jenže za třetí, Marcel čelí obrovskému tlaku v rodné Francii a nemůže rozptylovat svoji pozornost na výletech, tak jako my máme práci ve Spojených státech. Kojení nepotřebujeme, beztak už nás zvolna odstavuješ, tak to zkrátka usekneme a zvykneme si na dětskou stravu. Jenže v tom už budeme soběstační, takže by sis od nás mohla konečně pořádně odpočinout.“

„Nevymyslela jsem to jen proto, abych si odpočinula a už vůbec ne od vás!“ protestovala jsem.

„Ale můžeš a máš na to nárok,“ otočil to Vojtíšek.

„Jak to, že má Marcel najednou shon ve Francii?“ napadlo mě. „Měl si snad shánět zaměstnání v nejbližší nemocnici v Čechách!“

„No – kdybych to stíhal, mohl bych,“ přidal se Marcel. „Jenže jsem se připletl dvěma roboty k vyšetřování přepadení našeho sídla, střídavě si řídím čtyři glossiny, proto jsem robota v Čechách víceméně odstavil. Nestíhám to a budu rád, když si mé vlastní hříšné tělo doma odpočine v houpacím křesle, kde nezáleží na soustředění. Nechce se mi zdržovat vás, kdyby mě něco ve Francii příliš zaujalo.“

„Chceš tu být s mrňaty? Zhadrovatí vím svaly!“ varovala jsem je.

„Vydržíš-li to dva, možná tři týdny, pak se přidám!“ sliboval.

„A víš, že se mi samotné ani cestovat nechce?“ zkusila jsem ho zviklat jinou cestou.

„Jen se ujmi návštěvy!“ pobízela mě i Katuška. „Táta nám nakoupí a my dva mu klidně i uvaříme.“

„Ty čečetko malá!“ rozesmála mě představa, jak mrně, které ani nedorostlo do věku jeslí, vaří dospělému tátovi.

Opřeli se do mě ale všichni tři, takže jsem ustoupila a souběžně s touto diskusí jsem si prostřednictvím Lili v Praze sjednala zapůjčení mikrobusu.

Americký president – teď už bývalý – se musí i s rodinou vejít do obyčejného mikrobusu a zapomenout na opancéřované limuzíny. Ale co – určitě to přežije. Tady ho snad nikdo ohrožovat nebude.

Už protože o něm nikdo neví.

*****

Lili nám mikrobus přivezla do vsi a my jsme se zatím chystali na výlet. Osobně jsem připravila balík svačinek, to kdyby někdo dostal během cesty hlad. Ještě se na cestu důkladně obléknout – v Čechách je zima větší než ve Washingtonu – a hurá, sláva nazdar výletu!

Problém, na který jsem včas nepomyslela, byl v tom, že je v zimě drasticky omezený výběr přístupných památek. Karlštejn a většina hradů jsou přes zimu zavřené, zámky spočívají v zimním spánku. S tím se ale nedá nic dělat, i památky potřebují údržbu. Zbývalo nám obvyklé řešení – matička Praha a její pamětihodnosti. Ale co – je jich tam dost.

Dorazili jsme ještě před polednem, zaparkovali na parkovišti u metra a pokračovali tunelem. Z tunelu není dobrý rozhled, ale když jsme se vynořili u Staromáku, ocitli jsme se v kouzelném historickém centru, jaké se po celých Spojených státech nevidí.

Lili byla v centru Prahy častěji než já a občas ji tady zdravili známí. Na pozdravy jsem odpovídala, ale raději jsem ji odeslala do Katuščiných kolejí, aby na nás nepřitahovala pozornost. Nás si lidé nevšímali – naše parta měla na očích sluneční brýle zlaari, koho by napadlo spojovat nás se zahynulými zámořskými celebritami a se současnou premiérkou? Vždyť ta touhle dobou sedí ve své kanceláři!

Vpadli jsme do jedné z mnoha restaurací a dali si oběd. Hosté si uměli přeložit jména jídel, ale ani pak jim mnohá z nich nic neříkala.

Nabídla jsem se objednat všem nějakou českou specialitku a moji hosté se po krátké poradě dohodli mé nabídky využít. Jen Joshua si sám objednal kung-pao – jako jediné mu připadalo známé ještě z domova.

Polévku jsem objednala všem společnou. Dršťkovou jsem vařila už v Řecku a všichni se na ni těšili. Presidentovi jsem poručila klasické vepřo-knedlo-zelo, pro jeho paní jsem zvolila českou svíčkovou, další jídla byla řízek s bramborovým salátem, bramborové šišky s mákem a sama jsem si dala obyčejný guláš.

Oběd byl samozřejmě vynikající a povšimla jsem si, že si presidentovi nejbližší dávali vzájemně ochutnat, co kdo dostal.

„Příště to objednám jinak, abyste se vystřídali,“ usmála jsem se na ně. „A teď půjdeme na procházku městem.“

„Vy tu nemáte vyhlídkové autobusy?“ podivil se president.

„Máme,“ uznala jsem. „Ale tam kam půjdeme se nevejdou.“

Spleť starobylých uliček okolo Staromáku nás na chvíli pohltila. Úzké a křivolaké, jako v městských slumech, jak president podotkl, jenže tady byly v sousedství velkolepých chrámů a paláců.

„Stará středověká města měla obvykle uličky úzké,“ vysvětlovala jsem jim s výrazem profesionální průvodkyně. „Hradby bývaly těsné, aby se daly dobře bránit a uvnitř hradeb bylo málo místa. Tohle není žádný slum z dnešní doby, ale centrum historického města.“

„Znám historická města se širokými ulicemi,“ namítal president.

„Aby vznikly široké ulice, staré domy zbourali,“ ujistila jsem ho. „Skutečně stará města mají stísněný ráz. I Praha má více pohodlných, širokých ulic, ale zdejší městské jádro se zachovalo v původní podobě. Kdysi se měšťané za starou část města styděli – dnes se jí pyšníme.“

Blížili jsme se ke Karlovu mostu, když se mi ozvalo v hlavě:

„Katko, vrať se domů! Stalo se... neštěstí!“

„Kdo to je?“ zeptala jsem se naslepo. „Ty, Vojtěchu?“

„Ano...“ odpověděl, ale jen slabě. „Nech všeho a vrať se!“

„Mám tady presidentovu rodinu...“

„Tak jim řekni, že právě o vlásek unikli dalšímu atentátu, který by zaručeně nepřežili.“

„Atentátu? Proboha! Co se stalo? A co ty?“

„Mě nejde jen tak zabít... tělo zabít můžeš, ale já je nepotřebuji... Přijeď domů, Kateřino. Uvidíš.“

A odmlčel se.

*****

Z domova se nic neozývalo. Vojtěch, děti ani Marcel. Poprvé od svatby mi neodpověděl ani na naléhavé volání.

Ale neodpovídal mi ani Vojtěch – což bylo ještě horší. Co se to děje, že na mě nemá čas?

„Něco se stalo!“ obrátila jsem se trochu ve zmatku na presidenta. „Musíme se vrátit domů a zjistit, co se přihodilo. Ale mám nějaké zlé tušení, Vojtěch se zmiňoval o neštěstí!“

Zvážněli všichni – dokonce i Joshua. K metru jsme doběhli bez dechu, cesta tunelem se tentokrát nemožně vlekla. Konečně jsme byli zpátky u mikrobusu, nasedli a sešlápla jsem plyn.

President vedle mě ani jeho rodina ani nedutali. Sdělila jsem jim, že se doma stalo něco nepříjemného – slovo atentát jsem nepoužila, ale stačilo jim pohlédnout na mě, aby pochopili, že to bude vážné.

Jeli jsme nejvyšší rychlostí, kterou mi silnice a zimní pneumatiky dovolily. Občas to mikrobusem smýklo ze směru, ale pokaždé jsem to vyrovnala. Zatím jsem se snažila pomocí Lili zjistit co se děje, jenže kolem ní ani v okolí premiérky nikdo nic nevěděl. Ani na kolejích Katuška. Někam zmizel Tomáš i ostatní Vojtěchovi roboti. Zastihla jsem pouze Františka, který mi slíbil, že se podívá dalším robotem po svém okolí na ministerstvu. Ale nic se nedělo ani tam.

Mezitím jsme už jeli po zasněžené, klouzající okresce k naší vesnici. Ještě půl kilometru a uvidíme první domky. Co se tam děje?

„Kateřino, něco se děje ve Spojených státech!“ ozval se mi najednou František. „Virtuálové hlásí, že se tam dějí nějaké strašné věci!“

„Dobře, ale mě teď nezajímá, co se děje za oceánem, potřebuji vědět, co se stalo u nás doma!“ odpověděla jsem nervózně.

„Lituji – to nevím!“ odpověděl František – a odmlčel se.

Dál jsem tedy drtila pedál plynu, ale musela jsem se hodně krotit, abych se nakonec nevybourala.

Ale najednou...

Známý hukot turbín – a za posledními domky se zvedla do výšky špice kaičen-piko. Kdo to odlétá – a kam? Netušila jsem.

Poslední metry. Vrata do dvora otevřená, ve dvoře stálo cizí auto. Kdo to může být? Zajela jsem do dvora, zastavila u otevřených dveří do naší části domku. Proč nás nikdo nevítá? Vyskočila jsem a aniž bych se ohlížela na presidenta a jeho rodinku, vběhla jsem do dveří.

Všechny dveře dokořán – uvnitř bude zima jako na Sibiři, kdo to nechal otevřené... Ale uvnitř... na zemi v obývacím pokoji, u houpacího křesla, to přece leží Marcel!

Doběhla jsem k němu a otočila ho obličejem nahoru. Pramínek krve, stékající od úst, byl už zaschlý. A v očích, do kterých jsem se tolikrát dívala, jen zaschlý šedivý povlak.

Panebože! To je přece – vražda!

Bliklo mi hlavou – čím kdo zachází, tím také schází. I my jsme se přičinili o smrt spousty lidí – nezáleží na tom, jací to byli darebáci – mohli jsme tedy počítat s odplatou.

Rozhlédla jsem se, jako kdybych zoufale hledala pomoc – ale od koho? Kdo tu může být? Jedině...

Naše děti.

Ale to už jsem je viděla. Obě ležely stranou – a obě bez života.

Kdo jim to udělal?

*****

Apokalypsa

Zavolala jsem záchranku a pokusila se vyburcovat i Virtuály, ale marně. Virtuál po mně chtěl na dálku udělat pár jednoduchých testů, jako zkoušet zrcátkem dech a svítit baterkou do zorniček, ale na konci mi sdělil, že jsou všichni tři po smrti už delší dobu a nikdo to nezmění.

Záchranka přijela až za čtvrt hodiny, ale také už jen aby lékařka konstatovala, že přijela nejméně o půl hodiny pozdě. Podle ní nemělo ani smysl odvážet je do nemocnice, místo toho rovnou zavolala policii.

Policie přijela rychle, dřív než za dvacet minut to na současné silniční klouzačce asi nešlo, ale zírala na to jako telátka na nová vrata. Mrtví neměli žádná vnější poranění, jen podle krve z úst, uší a nosů se dalo soudit na něco vnitřního. Musela jsem ale trvat na soudní pitvě a stroze jsem odmítla, že by šlo o přirozenou smrt, jak policisty v první chvíli napadlo.

„Snad si vážně nemyslíte, že v tom nebylo cizí zavinění?“ vyjela jsem na policistu, který se mnou sepisoval protokol. „Tohle je vražda a jestli nevíte, jak se stala, tak to ještě neznamená, že o nic nešlo!“

Policista tedy neochotně napsal do protokolu, že trvám na soudní pitvě a že podávám trestní oznámení na neznámého pachatele pro hromadnou vraždu rodiny. Doktorka od záchranky jim mé podezření potvrdila, ale po zběžném svědectví odjela – nemělo smysl ji zdržovat.

Pak – pořád ještě neochotně – rutinně sejmuli otisky prstů z namátkou vybraných předmětů – a odjeli i s pohřební službou, která odvážela všechno, pro co jsem poslední roky žila.

Zůstala jsem v domě sama.

Vdova d'Avignyová.

Anebo premiérka České republiky Kateřina Davienová. Kupodivu to policisty nezajímalo a dokonce je nic nenapadlo ani když si z mého a Marcelova pasu opisovali nacionále.

Laxnosti policistů jsem vděčila i za to, že se nestarali o rodinu amerického presidenta. Ti byli mimo podezření, v době vraždy byli se mnou na výletě v Praze, neměli s tím nic společného a nemělo smysl je do toho zatahovat. Bydleli v rezidenci, přestavěné z protilehlé stodoly – ale na mé doporučení drželi černou hodinku a byli zticha jako myšky.

Naštěstí policajty vůbec nezajímalo, kdo v našem statku bydlí. Na jednu stranu jsem byla ráda, že do nás příliš nešťourali, na druhou stranu mi bylo jasné, že tahle hloupá policejní telátka0 vraždu neobjasní. Jak chtějí uspět, když k trojnásobné vraždě přistupují, jako kdybych je otravovala? Naše tragédie se nedostane ani do zpráv a když, tak jen jako číslo z černé kroniky, ale mně... mně se zřítil můj svět...

Zavolala jsem pomocí šintei rodiče, měli domek na opačném konci vsi, ale nečekala jsem, že by mi mohli pomoci. To už nemohl nikdo na světě. Táta slíbil, že oba okamžitě přiběhnou – ale nač by mi bylo utěšování, když to bylo asi tak jediné, co mi mohli poskytnout?

Vyšla jsem na dvůr, abych rodině presidenta vysvětlila, co se stalo a jak to vidím dál. Vysvětlila jsem jim, že o ně nejspíš nešlo, takže jim nic nehrozí, ale někdo se zaměřil na nás a tentokrát úspěšně.

„Tady už ale nebude bezpečno, že?“ sondoval mě president.

„Nevím,“ odvětila jsem zdrceně. „Samotnou mě to zaskočilo, tohle místo jsme považovali za bezpečné. Zkuste se zamknout a zatím zbytečně nevycházejte ven – zjistíme, co dál a kdyby vám něco hrozilo, přestěhujeme vás jinam. Bezpečnějších míst máme víc.“

Kupodivu se tím spokojili, vzhledem k jejich neinformovanosti jim nic jiného nezbývalo. Když jsem odešla, slyšela jsem, jak za mnou spěšně zamkli.

Zůstala jsem sama v domě, kde se v této hodině stala vražda. Až teď to na mě dopadlo plnou vahou.

„Kateřino, máme zprávy ze Spojených států!“ ozval se mi znenadání František. „Nevím, proč nemáš zájem, ale tohle bude něco velikého. Dějí se tam záhadné věci! Presidenta Spojených států jeho vlastní vojáci včera zastřelili, atentátu se účastnil celý pluk námořní pěchoty, ale už je celý po smrti. A to byl teprve začátek! Na budovu ústředí CIA ve Fairfaxu ve Virginii se zřítil bombardér B-52 naložený kazetovými bombami. Zbytky budovy hoří a nedá se to ani hasit, pořád v tom něco vybuchuje a ohrožuje to hasiče. A někde ve Skalistých horách mělo dokonce dojít k jadernému výbuchu. Tam je to ještě nepřehlednější!“

„O tom začátku vím,“ odvětila jsem. „Presidenta Spojených států jsme už s Virtuály řešili, byl jsi asi mimo. Ale to další nevím. Nejsou to jen běžné nehody? Atomový výbuch – to je snad trochu přehnané.“

„Možná,“ připustil František. „Ale havárii presidentského letadla Air Force One viděly na vlastní oči tisíce lidí – rozprsklo se ve vzduchu na drobné úlomky, které teď sbírají na několika kilometrech. Letěl v něm vicepresident Spojených států převzít úřad po zabitém presidentovi a jestli je to pravda, jsou teď Spojené státy bez hlavy!“

„To by ukazovalo na Vojtěcha,“ zamrazilo mě. „Proto mi dnes řekl, že tělo se dá zabít, ale on je vlastně nepotřebuje...“

„Počkej – jak to myslíš?“ zarazil se František.

„Tak jak to říkám. Franto, v naší vsi se stalo něco hroznějšího než v Americe. Někdo zabil Marcela a obě naše děti. Vojtěch dnes podruhé a navíc dvakrát zemřel – a přitom žije, jenže – taky už podruhé – přišel o lidskou podstatu.“

„Cože?“ ztuhl František. „Co to říkáš?“

„Nějaký vrahoun vtrhl k nám do domu a všechny pozabíjel.“ rozbulila jsem se naplno.

„Nějaký šílený střelec?“ vyptával se vážně.

„To nebylo střílení, nikdo neměl střelná zranění, ale všichni jsou mrtví, rozumíš mi? Marcel – i obě naše děti!“ vzlykala jsem.

Chvíli mlčel – jistě, musel si to sám v hlavě přebrat.

„Chápu tě, Katko,“ odpověděl po chvilce. „Chápu a cítím s tebou. Ani se nedivím, že tě nějaké katastrofy kdesi daleko nezajímají.“

„Jenže – mě děsí, že to všechno souvisí!“ vyhrkla jsem. „Zabíjet naše děti mohlo napadnout jen nemyslícího šílence, jenže on tím spustil něco tisíckrát strašnějšího. Víš, že jen částečná lidská podstata držela Vojtu na uzdě? Ti, kdo mu ji sebrali, netušili, co z toho bude, ale já se bojím, aby z toho nebylo něco mnohem horšího!“

„Myslíš, že by mohl být Vojtěch i za událostmi v Americe?“

„Myslím,“ řekla jsem. „Nálet bombardéru na budovu je v jeho možnostech, stejně jako rozprášení letadla ve vzduchu. Měl za úkol prověřit podíl amerického vicepresidenta na atentátu a dostal od Učitele svolení ztrestat ho, kdyby v tom měl prsty – stačilo ale použít glossinu, ne Pohlazení Svobody, které s viníkem zabilo i posádku letadla!“

„Ale to neštěstí ve Skalistých horách... to bys mu také přičetla?“

„Vyloučit to nemohu,“ přikývla jsem. „Uvědom si, Vojtěch měl ve světě pod kontrolou všechny jaderné hlavice, pro něho nebylo nemožné některou z nich odpálit a nasměrovat prakticky kamkoliv! To by bylo opravdu hodně zlé!“

„Věřím, že by je dokázal ochromit, ale rozhodně ne odstartovat! To přece není vůbec jednoduché! Vyžaduje to součinnost pozemního personálu na předstartovních přípravách...“

„Je velký problém doručit na jejich stanoviště rozkaz z vrchního velení, aby pár těch rachejtlí připravili ke startu?“ zastavila jsem ho.

„Těžko!“ odvětil František.

„Jsi si tím jistý?“ zkusila jsem zviklat jeho jistotu.

„Tohle bývá dokonale zabezpečené, takové věci jsou zajištěné nejdůkladnějším šifrováním na světě...“ a zarazil se, protože mu až teď došlo, že nic z toho by pro Vojtěcha překážkou nebylo. Šifry jsou pro něho rozinkou a i přísně tajné dokumenty se dají najít, když člověk ví, kde je hledat... ačkoliv, člověk... to je v tomto případě slabé slovo, Vojtěch nebyl člověkem ani když měl dvě dětská těla, což teprve teď, když je nemá...

„Měli bychom informovat Učitele,“ vyhrkl po chvilce František.

Napadlo ho to správně, největší vliv měl od počátku na Vojtěcha Učitel a od jisté doby já. Jenže Vojtěch ignoroval i mé pokusy o volání!

„Pokud to ještě pomůže,“ přikývla jsem.

*****

Po celém světě v průběhu studené války uskutečnily velmoci víc než osm tisíc nukleárních pokusů, než si navzdory protestům bezmocné veřejnosti trucovitě vyzkoušely své nejnebezpečnější hračky.

Stálo to mnoho životů. Nejen lidí, kteří zahynuli přímo při tom, ale také těch, kdo byli dodatečně po dlouhou dobu vystaveni záření z radioaktivního spadu, který se pak léta sypal jako neviditelný popílek z horních vrstev stratosféry, nebo pršel v kapkách jemně zářícího deště.

Ale ještě nikdy se neodehrálo osmnáct jaderných pokusů během jediné apokalyptické hodiny. Během ní přišly Spojené státy o velitelské bunkry Hlavního štábu ve Skalistých horách a v různých světových mořích klesla v oslnivých záblescích ke dnu většina její námořní síly.

Námořní základna Diego García se změnila v ohořelou skálu. Větší část ostrova se po obludném úderu termojaderné bomby vypařila, na zbytku skal se nezachoval ani střípek, který by prozrazoval nedávné lidské osídlení.

A aby toho nebylo dost, přístavy ve Středozemním moři, v Baltu a v Severním moři se několik hodin otřásaly explozemi, které poslaly ke dnu všechny válečné lodi US Navy, které se tam nacházely.

Některé katastrofy se příliš viditelně neprojevily, ale nebyly o to méně děsivé. Pár zahřmění hluboko pod hladinou – a jen šumění bublin označilo na hladině místa, kde právě ke dnu klesly rozdrcené ponorky včetně nejsilnějších, atomových.

Ještě ráno byly Spojené státy nejsilnější válečnou mocností světa. Během hodiny neměly jedinou válečnou loď. Nedalo se to srovnat ani s katastrofou v Perlovém přístavu. Tenkrát jim zůstaly jejich nejsilnější letadlové lodě. Dnes neměli ani jednu hlídkovou kocábku.

Velitelství amerických jednotek, rozmístěných v Evropě, dostala strohou depeši. Velitelé měli své podřízené shromáždit a připravit na návrat do Spojených států. Depeše přišla služebními komunikačními prostředky, byla správně šifrovaná a opatřená všemi certifikáty, ale od vrchního velení armády Spojených států nepocházela. Z obrovského radioaktivního kráteru na místě, kde se ještě nedávno Hlavní štáb nacházel, prostě nemohla přijít. Bunkry byly zabudované pod horský masiv a stavěné na to, aby přečkaly i atomovou válku. Jediné co mohlo teoreticky překročit odolnost jejich konstrukce, byl přímý zásah jaderné protibunkrové hlavice přímo do vchodu. Jenže právě ten jediný možný případ nastal – asi právě proto, že byl jediný možný.

Rozkazy, přicházející služebními komunikačními prostředky velitelům všech jednotek v Evropě, nebyly podepsány vrchními veliteli. Na konci měly všechny dodatek, který některým důstojníkům vehnal krev do očí, jiným na chvíli odebral krev z tváří.

Rozkazy jim udělovala – Freedom for World.

A dodatek suše oznamoval:

Každý americký voják, dopadený měsíc po tomto vyhlášení na území Evropy, nebude považován za zajatce, ale za teroristu a čeká ho kulka u nejbližší zdi. Vaše válečné lodě leží na dně světových moří, využijte k odsunu amerických civilních lodí. Velitele, kteří tento rozkaz před vlastními vojáky zatají, budeme považovat za válečné zločince, pro které je kulka ještě příliš čestná smrt.

Rozmyslete si to včas!

*****

Volala jsem Učitele, ale nedovolala jsem se ho. Nebyl k sehnání, stejně jako Vojtěch. Nedovolala jsem se na žádného Virtuála v Japonsku. Jamanami Kacuie, Maresuke Korečika, Hičihiko Jakura, Minamoto, Azai, Saigó, Oda, Šibata, Hódžó, Aiči-san – nikdo se neozval. Síť byla prázdná, jako by se Japonsko propadlo do moře. Ne ta internetová, tam panoval normální ruch, o Japonsko jako o takové jsme se strachovat nemuseli, ale na naší pelenitové síti to vypadalo zle. Ticho a klid...

Obrátila jsem se aspoň k našim. Manča Bělíková mě politovala, ale nic bližšího nevěděla, dokonce ji události v Americe překvapily. František jako jediný věděl víc. Ale ani jeho zprávy nebyly povzbudivé.

Polovina českých Virtuálů zmizela beze stopy. A nebyla to jen česká specialita, náhle zmizela i zhruba třetina Virtuálů ve Francii. Ani ze Slovenska a z Rakouska se Virtuálové nehlásili. Náhle byl problém najít v pelenitu spřízněnou duši. Po zavražděných dětech a Marcelovi se mi před očima rýsovala celoevropská katastrofa. Tentokrát nás zřejmě voldemorti dostali. To nebyl bolestivý zásah, ale totální zdecimování.

„Zkus ověřit stav Virtuálů ve světě, Franto!“ požádala jsem raději kamaráda. „Zaměřím se zatím na Afriku, mám v Somálsku známé.“

Neuvědomila jsem si, že většina mých známých v Somálsku se vlastně jmenuje Vojtěch, takže budu mít problém někoho sehnat. A navíc asi nebudu mít na pátrání po světě čas. Dalším problémem dopadajícím na moji hlavu totiž bylo, že mi zmizela polovina ministrů, takže jsem rázem měla měla i politickou krizi doma.

Neměla bych už raději se vším praštit? Přišla jsem o rodinu, měla bych nárok úplně vysadit. Co kdybych se odstěhovala někam, kde mě nikdo nezná, našla si zaměstnání, jsem přece inženýrka...

Jenže – bez Virtuálů by to nešlo. Nebylo by fér využívat výhod a nic za ně nedávat! Jsem tady, máme možnost změnit kousek našeho prohnilého světa, takže se toho musím účastnit, ať chci nebo ne! Svědomí mi nedá opustit loď, i když do ní teče! Lodě přece opouštějí jako první krysy!

Na druhou stranu – už jsem věci Virtuálů obětovala příliš. Mám nárok oplakávat manžela a děti. Někdo mi je zabil – byla to zcela jasná vražda, i když policie jako vždy na nic nepřijde! Měla bych vypátrat, co se stalo, zjistit všechny, kdo se u nás poslední dobou pohybovali, předat vraha nebo vrahy spravedlnosti... Čí je to cizí auto na našem dvoře?

Není toho ale na mě trochu moc?

Spojila jsem se aspoň se zbývajícími členy vlády. Virtuálů byla mezi nimi většina, tam to šlo snadno. Ostatní jsem obvolala pomocí jejich šintei. O zmizelých ale nikdo nic nevěděl. Dozvěděla jsem se ale, že z parku poblíž kolejí Katuška odpoledne odlétly dva kaičen-speciály. Při startu použily přídavné rakety, jinak by se nedokázaly na tak krátké parkové cestě vznést.

„Kaičen-speciály?“ nevěřila jsem jí.

„Přece je poznám!“ ujišťovala mě Manča. „A dnes prý lidé nad Prahou viděli aspoň šest kaičen-piko.“

„Tolik jich přece v Čechách ani není!“ nevěřila jsem jí.

„Věř nebo nevěř – ale dvě jsem viděla na vlastní oči!“

„To by bylo příliš velké rojení než aby to byla pravda!“

„Hele, Káťo, musí se všechno důležité odehrát jen v Americe? Co když je to tady v Čechách důležitější? Vím, nejsme pupek světa, ale nebyly tvoje děti důležitější než půl milionu amerických vojáků?“

Přesvědčila mě. Byly důležitější – neboť představovaly Vojtěcha. Ale co je s ním? Smrt dětí ho nezabila, to by mi to nemohl oznámit. Ale kde je? Proč se mnou nepátrá po vrazích? Nedělalo by mu to tak velké problémy, má přece neskonale víc možností...!

Ano, ale co když už je v pátrání dál než já? Zatím jsem nezjistila vůbec nic, ale on... on musel své vrahy poznat! Co by mu zabránilo poslat za nimi aspoň glossiny, když ne pár robotů? A co to neznámé kaičen-piko, startující z pole za našimi, když jsem přijížděla?

„Vojtíšku! Katuško! Kde jste?“ vykřikla jsem naslepo a přiznám se, už trochu zoufale, do pelenitové sítě.

Žádná odezva.

„My za to přece nemůžeme!“ doplnila jsem svůj první výkřik.

Ticho, stejně jako prve. Pelenitová síť byla němá. Zůstalo nás jen pár Virtuálů v Čechách a jen o málo víc v celé Evropě.

Byli jsme na to sami.

*****

Noc horrorů uplynula, nastalo ráno, den po katastrofě.

Zkonsolidovali jsme aspoň vládu. Ubezpečili jsme se, že náhle zmizelí Virtuálové skutečně nejsou dostupní ani ve svém bytě, ani po Praze a v jejím nejbližším okolí. Jako kdyby se vypařili.

Uvažovala jsem, jak vládu doplnit. Jako kdyby všichni znenadání zemřeli. Jako se poslední dobou stávalo na druhé straně Atlantiku, kde soudy Freedom for World popravovaly viníky Somálské tragédie. Asi se tomu nikdo nepodiví ani v Čechách. Problém byl sehnat náhradníky. Původně jsem měla výběr z řady kandidátů, teď se povážlivě ztenčil.

Zákony, které jsme sami prosadili, hovořily jasně: členem vlády smí být pouze poslanec s dostatečným přebytkem hlasů, aby ho nemohl krátkodobý výkyv voličské přízně odvolat. Podle mě to nemusel být ani Virtuál – my už mu pomůžeme. Obhlédla jsem poslední stav voleb, byl volně přístupný na webové stránce volebního systému, a podívala jsem se, kdo z našich poslanců může zastoupit vyřazené. Vyšlo mi, že vládu doplním – a dokonce Virtuály, mělo by to naději na úspěch. Poslední, co bych potřebovala, by byla nedůvěra voličů vládě, to bychom mohli začínat znovu od počátku, jenže s horšími počátečními podmínkami.

Jak říkají Japonci – kredit se ztratí snadno...

Dobrá, tohle může projít. Ale co dál?

Oslovila jsem v průběhu noci vybrané poslance. Hovory Virtuálů se vyznačují nejen urychlením myšlení, ale také něčím jako souzněním, takže jsem všechno do rána stihla i s některými novinkami.

Zjistila jsem alespoň, komu patří auto na našem dvoře. Majitelem bylo české ministerstvo vnitra a ke služebnímu autu se nikdo nehlásil. Jenže náš ministr vnitra Šimon Pergner byl mezi záhadně zmizelými, ten mi s tím nepomůže.

Zdeněk prohlédl satelity a sdělil mi, že z mapy světa úplně zmizel ostrov Diego García i s americkou vojenskou základnou. Muselo se tam dít něco mimořádně strašného. Podle satelitů z něj nezůstalo vůbec nic. Třicet čtverečních kilometrů zmizelo a na místě zůstalo jen volné moře, až na pár skalisek, projevujících se na satelitních snímcích příbojem. Podle starších zveřejněných údajů byly tyto ostrovy neobydlené, až na tři až čtyři tisíce příslušníků námořní základny. V minulém století odtud vystěhovali původní obyvatele – dobrá, nechme to plavat, v Severním moři se včera utopilo mnohonásobně víc amerických námořníků.

Některým známým jsem naopak sdělila pár novinek já – bohužel nejdůležitější z nich byla, že mě mohou oslovovat vdova Davienová.

Konečně jsem se od dalšího Virtuála Mojmíra dozvěděla náznak stopy k současnému problému zmizelých Virtuálů. Tvrdil mi, že včera odpoledne viděl svého známého Virtuála Igora. Neznámý černoch ho vlekl k autu ministerstva vnitra – to se rozjelo a od té doby už Igora nespatřil. A Igor patřil mezi zmizelé, o tom nebylo pochyb.

„Viděl jsi to – a nepomohl jsi mu?“ obořila jsem se na Mojmíra.

„Chtěl jsem mu pomoci a snažil jsem se ho oslovit, ale necítil jsem ho jako Virtuála. Byl jsem od něho sotva padesát metrů, musel bych ho cítit, ale žádný Virtuál tím směrem nebyl. Napadlo mě, že jde o náhodnou podobu, takže jsem to zase pustil z hlavy,“ hájil se.

„Ale přece jen – únos přímo před tvýma očima tě neměl nechávat lhostejným, i kdyby šlo o úplně cizího člověka!“

„Nevypadalo to na únos v pravém slova smyslu,“ vysvětloval mi.

„Tak jako co?“ vybuchla jsem.

„Spíš jako kdyby ten černoch někam odváděl opilého kamaráda,“ pokračoval Mojmír. „Odváděný se nebránil, nekřičel o pomoc a vážně to vypadalo, že je prostě namol.“

„Už jsem se lekla! Víš co mám na mysli! Kodex... a tak dál...“

„Kodex zakazuje míchat se do malicherných sporů,“ odrazil mě.

„No dobře – smažeme to,“ spokojila jsem se s tím. „Budeš tedy svolný převzít ministerstvo zemědělství?“

„To ano – klidně třeba hned.“

„Hned to nepotřebuji,“ přibrzdila jsem ho. „Nejprve to musím rozmotat s těmi zmizelými – ale mám tě v záloze pro případ, že by se nevrátili, platí? Nepodrazíš mě, doufám!“

„Že se ptáš!“

A tím to pro mě skončilo. Do večera snad poplach nevznikne. Až se to provalí, budeme připravení. Měli bychom ale pohnout se záhadou zmizelých Virtuálů, to je teď náš největší problém hned vedle hledání vrahů mé rodiny. Bože, teď bych potřebovala pomoc. Vojtěchu, kde jsi?

Pelenitová síť ale – mlčela.

*****

V jedné z mála volných chvilek jsem se opět obrátila na policii.

Odpověděli mi značně neochotně, jak je jejich zvykem a odkázali mě, ať čekám, že ještě nic nestihli.

Dobře, nestihli jste, zavěsila jsem.

Za zmizelého ministra vnitra Šimona Pergnera jsem urychleně vybrala jako náhradníka jiného Virtuála, Járu Letníka. Zavolala jsem ho a požádala ho, aby ministerstvo převzal okamžitě, i kdyby to mělo být jen dočasně, než se sejde Parlament, aby změny ve vládě projednal. Jára mi slíbil, že se toho ihned ujme a já mu na oplátku sdělila prosbu, aby se pokusil urychlit vyšetřování vraždy mé rodiny. Uvázlo to prý – ale měli by se aspoň trochu snažit, jde o hodně.

„Snažit by se měli i bez pobízení!“ odvětil Jára.

Takže jsem to nesledovala, ale Jára si hned podal policejního presidenta a pak se to rozjelo. Za hodinu jsem dostala výsledky pitvy. Udělali ji sice hned po převozu mrtvých na patologii, ale pak protokoly někdo založil a bez intervence policejního presidenta by na ně už jen padal prach. Jára bude mít hodně co zlepšovat.

Výsledek pitvy byl záhadný. Dalo se to čekat podle neobvyklého způsobu smrti všech tří. Zranění střelnou zbraní žádná – a přece byli všichni mrtví a jak se zdálo, došlo k tomu naráz. Jen Vojtěch měl ještě sílu oznámit mi, co se stalo – jenže na to nepotřeboval tělo, sděloval mi to jen ze Sítě.

Z pitevního protokolu přímo čišela bezradnost soudního lékaře.

Všichni měli násilím rozervané duté vnitřní orgány. Roztržené žaludky, srdce, na mnoha místech střeva, dokonce i velké cévy... smrt musela nastat rychle, ale jistě byla hodně bolestivá. Soudní lékař, který pitvu prováděl, se s takovou devastací ještě nesetkal a co hůř, neuměl si ji ani vysvětlit. Bylo to pro něho něco zcela neznámého.

Policie se pochopitelně neznámem odmítá zabývat a případ trojnásobné vraždy rodiny Davienů byl na nejlepší cestě k odložení pro nedostatek stop vedoucích k pachateli – nebo k pachatelům, pokud jich bylo víc. Policie navíc v domě neobjevila žádné stopy. Sejmuté otisky prstů patřily mně a obětem, nebyl mezi nimi jediný cizí. Auto u nás na dvoře sice patřilo ministerstvu vnitra, ale žádné otisky prstů se v něm nezachovaly. Odvezli si je na zkoumání, jenže co chtěli zkoumat, když tam nenašli otisky prstů? Mohli dojít leda k závěru, že je řídil někdo v rukavicích, v zimě by to bylo normální a dalo by se to čekat. Tím to pro vyšetřovatele skončilo – označit, založit, další!

Na jednu stranu se mi to hodilo – policie si vůbec nevšimla, že v domě bydlí rodina, která tam nemá co dělat – a rodina amerického presidenta by jistě vyvolala pořádnou senzaci – na druhou stranu mě ten diletantismus značně rozladil. Jestli je co zlepšovat, pak to je určitě policie. Ano, na Járu čeká hodně práce.

Zašla jsem večer do hospody. Chtěla jsem se původně dozvědět, jak to na vesnici chodí s případným pohřbem. Vzhledem k tomu, že do hospody pravidelně chodil i místní hrobník pan Sladký, dozvěděla jsem se to prakticky obratem. Sousedé se snažili naopak ode mě vyzvědět, co se vlastně u nás stalo. Všichni už věděli, že u nás byla včera záchranka, policie i pohřebáci a dychtili po podrobnostech. Nemělo smysl něco jim zatajovat, takže jsem jim pár podrobností ochotně poskytla. Za to jsem si vyslechla hned několik kondolencí. Dozvěděla jsem se ale také, že tady v hospodě byl v den vraždy nějaký cizinec – tedy přesněji, člověk, který nebyl místní. Nikdo ho neznal, ale zřejmě se znal s obchodníkem Jakubem Paukertem, který tu teď nebyl, ale přijde jako každý večer.

Možná bych se od něho mohla něco dozvědět. Že bych tady narazila na stopu vraha? Nezbylo mi než si na něho počkat.

Uvidíme!

*****

Během čekání na pana Paukerta se mi však přímo v hlavě ozval někdo, koho jsem nečekala, ačkoliv jsem ho předtím marně sháněla.

Šoiči Nakamoto, Učitel z Japonska.

„Káťo, děvče, můžeš mi přiblížit, co se děje v Evropě?“ ozval se jasně a zřetelně. „Nemáme s nikým z Evropy spojení, snad tam všichni nespíte?“

„Nespíme,“ ujistila jsem ho. „Ale v Evropě je mezi námi zmatek, spousta Virtuálů záhadně zmizela, marně jsme se snažili vám to sdělit.“

„Ano, zjistili jsme, že byla přetížená pelenitová síť a kromě toho se v Rusku v okolí Vladivostoku a v Číně vyskytly dosud nevysvětlené elektromagnetické impulsy, které vyřadily všechna elektrická zařízení.“

„Vojta mi už minulý týden říkal, že se ho Američané snažili těmi elektromagnetickými impulsy ochromit, ale zmiňoval se o Spojených státech, kde to způsobilo značné škody, ale o Číně a Rusku ani zmínka. V Evropě se však dějí horší věci. Nevysvětlili jsme zmizení tří čtvrtin Virtuálů a obáváme se, že je to dílo voldemortů. Naopak to vypadá, že Vojta vyřadil námořní síly Spojených států. Franta viděl ze satelitů, že z americké námořní základny Diego García nezbylo vůbec nic.“

„O Diego García víme,“ odvětil Učitel. „V Japonsku je to stejné. Velitelství amerických základen dostala depeše s rozkazem okamžitého stažení vojáků do Spojených států a zrušení základen. Musíte o tom ale vědět, rozkazy jsou podepsané organizací Freedom for World – a to jste přece vy, nebo ne?“

„A jéje!“ zarazila jsem se. „Tady došlo k informačnímu šumu. Podporujeme sice Freedom for World i všechny její dceřiné organizace, spolupracujeme s ní, ale páteří byl vždycky Vojtěch. O Japonsku nevíme vůbec nic, bylo pro nás doteď úplně nedostupné.“

„Aha!“ zamyslel se Učitel. „Toho jsem se bál... Znamená to, že se náš Vojta pustil do Američanů na vlastní pěst. Nejenže se s námi neradí, on se od nás úplně oddělil.“

„Obávám se, že vím proč!“ řekla jsem temně.

„Víš? Tak povídej!“ vybídl mě.

„Vojtěch včera podruhé přišel o lidskou podstatu,“ sdělila jsem mu konečně. „Někdo přímo v našem domě zavraždil Marcela a spolu s ním i obě naše děti. Vojtěch je už zase jenom v Síti.“

„Ale Káťo, to jsi měla říci hned na začátku!“ pokáral mě. „To je přece ta nejhorší zpráva ze všech! Co se tam u vás vlastně stalo?“

Musela jsem mu to podrobně popsat, naštěstí pro nás Virtuály znamená hodina diskuse méně než minutu skutečného času. Za tu dobu jsem se ani nestihla vybrečet, i když jsem brečela prakticky nepřetržitě.

„To ale znamená, že nejste v bezpečí ani vy – myslím tím tebe a rodinu presidenta. Nechcete se raději přemístit k nám?“

„Děkuji za starost, ale... navrhnu to americkému presidentovi, asi to přijme. Ale já zůstanu tady. Je tu více míst, kde budu v bezpečí.“

„Dobře, jednej jak myslíš. Byla by škoda, aby se ti něco stalo.“

„Škoda je Marcela a mých dětí!“ vybuchla jsem, ale pak mě to zlomilo a sesypala jsem se hlavou na hospodský stůl.

„Já vím,“ ozývalo se mi ještě v hlavě. „Taky jsem to prožil, když mi zemřela žena. Musíš vydržet. Říkáš, že Vojtěch nehovoří ani s tebou?“

„Volala jsem ho, ale neozýval se mi, stejně jako vy,“ řekla jsem.

„Zkus to, zdá se, že se přetížení pelenitové sítě snížilo,“ radil mi.

Pak ale z mé hlavy zmizel a měla jsem v ní už zase jen prázdno...

A zase sama...

*****

Jakub Paukert vkročil do hospody jako velká voda, ale když mě spatřil, ztratil elán. Nevadilo mi to, vstala jsem a zamířila k němu.

„Dobrý večer, pane Paukerte!“ oslovila jsem ho. „Musím se vás na něco důležitého zeptat. Můžete mi věnovat minutku času?“

Nejevil sice žádné nadšení, ale přikývl.

„Vy jste se tady včera bavil s někým cizím,“ začala jsem.

„To nebyl nikdo cizí!“ protestoval. „Byla to veliká čest pro naši vesnici! Navštívil nás sám ministr vnitra, pan Šimon Pergner!“

„Šimon? Co on tady?“

Jestli mě něco překvapilo, tak to bylo tohle jméno. Nezvěstný ministr vnitra mé vlády – co by tady, sakra, dělal?

„Sháněl se po vás,“ řekl Paukert. „Řekl jsem mu, co ví každý – kde bydlíte a tak dál... A on zase odešel. Mluvil s vámi vůbec?“

„Nemluvil,“ řekla jsem. Poděkovala jsem ale Paukertovi a vyšla z hospody, jenže to už jsem přemýšlela naplno.

Šimon Pergner! Kdyby se mnou chtěl mluvit, řekl by mi to přece přes pelenit už v Praze! Proč by za mnou jezdil? Co to mělo znamenat? Mohl jako ministr vnitra zachytit nějakou známku ohrožení a přijel mě varovat? Nesmysl, na to by neztrácel čas, řekl by mi to už na vládě! Co jiného ho přinutilo jet až sem do Zapadákova?

Leda... leda by sem přijel s úmyslem vraždit!

Virtuál proti jinému Virtuálovi! To snad ne!

Jenže Jindřich byl také Virtuál. A Šimon měl do mé kanceláře zcela volný přístup, takže byl podezřelý už kvůli radioaktivnímu zářiči v mé židli. Ale proč by to dělal? Vždyť jako Virtuál věděl, že na té židli sedí robotka a té radioaktivita nevadí. Vlastně – vadila, ale až při dlouhém ozařování. Což na druhé straně znamenalo, že tam ten zářič byl už dlouho. Kdoví jestli ne od doby, kdy jsem na té židli měla sedět osobně. Že by mě od toho zachránil Pardubický puč? V té době se přece jednalo o tom, že bych osobně nahradila robotku-dvojnici!

Jenže – kdyby byl Šimon Virtuál, věděl by, že radioaktivní zářič ztratil důvod a  odstranil by ho! Ačkoliv – bylo asi snadnější zabodnout jehlu do koženkového čalounění, než ji pracně dolovat ven. Za riziko prozrazení to nestálo, nechal ji tam tedy. Sám se tomu jistě vyhnul.

Dobře, ale co dělal tady? Přijel za mnou? Nebo za americkým presidentem? Vyptával se na mě, ale na presidenta se vyptávat nemohl, ve vsi ho nikdo neznal a ani o něm nevěděl. Jako Virtuál ale věděl, že ho najde v mé blízkosti, proto by se ptal na mě. To je logické.

Jenže kdyby přijel zabíjet, zabil by nás snadno všechny. Šimona Pergnera znali, nepodezírali by ho. Předpokládala bych, že mu otevřel Marcel, ale když Šimona poznal, pozval ho dál. Jen tak mohl zabít obě děti i Marcela. Neznámý vetřelec by vzbudil podezření a to by Vojtěchovi umožnilo použít glossinu – měl je přece po ruce, kdyby nás objevili voldemorti. Přítele Virtuála se ale nebál.

Ano, je to jedna z variant. Předpokládá zradu Virtuála, ale nebyla by první a kdoví, možná ani poslední.

Nepodezírám ale nevinného? Který navíc zmizel a může být také obětí? V každém případě bych měla zjistit, co chtěl Šimon Pergner ve vesnici. K návštěvě u nás neměl žádný rozumný důvod. Návštěva za účelem vraždy vychází logicky nejpřijatelnější – ačkoliv lidsky je tomu přesně naopak.

Napadlo mě ale něco jiného.

Když přijel Šimon do vsi, rychle se skamarádil s Paukertem. Ale proč ne s jinými chlapy? Proč zrovna s morousem Paukertem?

Paukert nebyl Virtuál, ale to nebyl ve vsi žádný chlap. Virtuálové byli jen v našem domě. Jak to, že si vyhmátl právě jeho?

Měla bych se na to Paukerta zeptat. Není Virtuál, ale musí přece mít jako každý šintei. Nosili to všichni jako hodinky, použitelné i jako mobil, měl to každý...

Sáhla jsem do databáze vlastníků šintei a vytáhla si z ní telefonní číslo Paukerta. Stačí mu zavolat...

Jenže on volal! Smůla! Musím počkat. Komu volá teď na večer?

Sklouzla jsem do jeho šintei a přečetla si, koho volá.

Podle čísla volal – Šimona Pergnera! A nemohl se ho dovolat.

A sakra! To už nevypadá na náhodu! Čekala jsem, zatímco jsem se krok za krokem pomalu blížila k domovu. Paukert se pořád nemohl dovolat. Šimon Pergner se neozýval ani nám, bylo opravdu divné, aby se ozval na slabší volání šintei. Ale napadlo mě, že i to volání může být zajímavé – a převedla jsem to spojení na sebe, aniž by se přesměrování zobrazilo volajícímu. Naštěstí jsem měla Šimonův hlas v paměti již z dřívějška a pro generátor to byla maličkost.

„Co je?“ ohlásila jsem se Šimonovým hlasem.

„Tady Paukert! Kateřina Davienová jde domů! Zrovna teď!“

„Díky,“ odvětila jsem mu.

„No – půjdete snad po ní, ne?“ pokračoval Paukert. „Chtěl jste přece zabít hlavně ji, nebo ne?“

„Chtěl,“ odvětila jsem. „Ale když říkám díky, znamená to, že jsou další slova zbytečná. Tak ještě jednou – díky!“

„Ach ták... tak to je všechno, nic víc nevím.“

„Díky, to mi stačí!“ opakovala jsem a zrušila spojení.

Gaunere! Pomyslela jsem si – pro jistotu na adresu obou. Takže šel po mně, ale nebyla jsem doma, takže postřílel všechny, koho u nás našel. A zdejší gauner Paukert to věděl! Věděl, že napomáhá vraždě – a pochopitelně mlčí. Ba ne, ještě hůř – pokračuje v tom! Bonzoval mě ministrovi vnitra, jakmile jsem vytáhla paty z hospody. Záznam toho hovoru bude příšerným důkazem pro případný soud, i kdyby to měl být jen soud Virtuálů. Ale to není a ani nemůže být všechno! Tohle nebylo první volání mezi ním a Šimonem! Ti dva se museli domlouvat už dřív!

Sáhla jsem opět do Paukertova šintei, tentokrát na protokol jeho posledních spojení. Bylo jich tu plno, Paukert zřejmě protokol dlouho nemazal, kdoví zda ne od samého počátku – přeplnit paměti šintei je dost obtížné. Jenže od spiklence to byla vážná taktická chyba. Škoda, že si šintei nepamatuje obsah rozhovoru! Leda by si je majitel natáčel, ale to Paukerta ani nenapadlo. I tak to bylo zajímavé. Šimon Pergner nejprve dvakrát volal Paukertovi, pak jednou Paukert jemu a opět Šimon Paukertovi. Co si ti dva asi říkali? To už nezjistím, ale jisté je, že to skamarádění nebylo tak nenadálé a podivné, jako se zdálo zpočátku.

Důležité je jedno. Nejprve volal dvakrát Šimon. Iniciativa vyšla od něho, Paukert byl zřejmě druhořadý. Zbývala záhada, proč si Šimon vybral z celé vesnice právě Paukerta.

Ale ať je to jak chce, Šimon je vrah, Paukert jeho komplic. Šli po mně, ale náš výlet do Prahy jim maličko zkřížil plány. Šimon zmizel, ale Paukert je přesvědčený, že se vrátí, aby to dokončil.

Cákryš, naše hnízdo se z bezpečného útulku změnilo v krokodýlí tlamu, která může každým okamžikem sklapnout!

Vlastně – už sklapla. Ale může se to opakovat.

Odstavila jsem v Praze Lili, na koleji to bylo snadné. Položila jsem ji na postel a vypnula. Místo ní jsem aktivovala z hnízda na půdě našeho domu dvě glossiny. V zimě jsou mouchy nápadné, ale teď nešlo o nenápadnost, teď šlo o život. A nejen o můj. Glossiny jsem usadila na špičce střechy, kde si jich nikdo nevšimne a měly dobrý přehled kolem. Zima jim nevadí a je to vlastně perfektní kamerový systém. Než jsem došla domů, stačila jsem volat do Japonska. Učitel mě trpělivě vyslechl a opakoval návrh přestěhovat se do Koujou.

„Promluvím si s ex-presidentem Spojených států, nejspíš vaši nabídku přijme. Já se budu chránit glossinami. Je sice zima, ale když je jen vhodně rozmístím a nebudou létat, nikdo si jich nevšimne.“

„I tak by bylo dobré, kdyby sis připravila kaičen-piko,“ doporučil mi Učitel. „V případě nouze budeš u nás vždycky vítaná.“

Poděkovala jsem a rozhlédla se.

Glossiny už mě viděly. Šla jsem pomalu – ačkoliv to byl podle neurychlených měřítek pořád ještě ostrý pochod. Poslední roky jsem úplně zapomněla chodit pomalu. Pravda, taky jsem už nebyla nemožně tlustá, i když do vychrtlé Twiggy jsem měla pořád neskonale daleko.

Kolem mě na dohled glossin nebyla živá duše.

Zatím je to dobrý... bleskl mi hlavou vtip ze »Sedmi statečných« o chlápkovi, padajícímu z mrakodrapu. Ano, zatím je to dobrý...

Jedním jsem si dnes byla jistá.

President můj návrh přijme.

*****

Shledání

Situace ve světě nebyla o nic přehlednější, ale v Čechách se mi zatím podařilo přežít.

Odeslala jsem rodinu ex-presidenta Spojených států do Japonska. Když jsem mu vysvětlila, že naše útočiště přestalo být díky prozrazení bezpečné, ochotně souhlasil s přestěhováním. Přiletěli si pro ně Japonci – aspoň jsem se po dlouhé době viděla se známými – Hičihiko Jakurou a Jamanami Kacuie. Zdrželi se u nás minimálně, ale přesto jsme stačili probrat, co nás zajímalo. Musím opět připomenout, rozhovor Virtuálů vypadá jinak než rozhovor lidí v kavárně. Za pár minut jsme probrali více než za týden jednání. Rozloučila jsem se i s Joshuou.

„Ty zarputilče! Nebýt takový pitomec, mohl ses tady naučit více než za dvacet let pobytu na univerzitě. Ale ty jsi tím pohrdl. Nech si aspoň teď poradit – až přiletíte na nové místo, sháněj se po tamní škole, ať nejsi medvěd jako teď!“

„A... opravdu toho malého kluka i holku zastřelili?“ zeptal se mě.

„Joshuo! Říkala jsem ti...“ okřikla do matka.

„Nechte ho,“ vzala jsem kluka do ochrany. „Ano, zabili mi děti. Není to ale jednoznačné. Žijí totiž dál a je docela možné, že se s nimi brzy setkáš. Nejspíš tě budou učit!“

„To je nějaká pitomost, ne?“ vyhrkl zaraženě.

„Není, Joshuo! Jenže ti to nedokážu vysvětlit. Medvědovi bych to také nevysvětlila a ty to dnes prostě nedokážeš pochopit. Na to, abys to pochopil, ti chybí univerzita. Dnes to nepochopí ani tvoji rodiče, ale ti už jsou tomu blíž.“

„To myslíte vážně?“ podíval se na mě s nedůvěrou president.

„Myslím to vážně,“ potvrdila jsem mu to. „Možná to pochopíte dřív, už jste se setkali s více skutečnostmi, které jsou pro ostatní lidi stále ještě nepochopitelné. Poslyšte, v Japonsku nebudete řídit roboty. Zajímejte se tedy o možnost dalšího studia. A hlavně k tomu dokopejte svého syna, ať má lepší základ do budoucna.“

Pak se usadili do kaičen-speciálu a nabrali směr na Japonsko. Cesta jim potrvá deset hodin – v té době se nemusí stát nic zajímavého, ale i neuvěřitelné události. U nás to vypadalo spíš na to druhé.

Přibrali jsme do našeho společenství pár nadšenců – na přání Učitele jen jako příznivce, ne jako Virtuály. Učitel stále zdůrazňoval hlavní podmínku Virtuálů – svobodomyslnost. Jen tak můžeme doufat, že je přivítáme mezi námi. Zatím jsme jim přidali k jejich dosavadnímu řádnému studiu úkol starat se o pár rubrik Katuščiných Novin. Uvidíme, jak jim to půjde.

Reorganizaci vlády jsem připravila, posuzování v Parlamentu se nebojím. Opozice sice spustí obrovský křik o nestabilní vládě, ale to přebijeme argumenty z Katuščiných Novin. Po doplnění Virtuály nám ji Parlament nejspíš schválí. Čechy máme v suchu, teď jde o zbytek světa. Ale toho bude ještě větší krajíc, na který si asi netroufneme.

Zvlášť když nás takhle zdecimovali.

*****

Nás Virtuály zdecimovali, ale dopadli jsme – až na moji rodinu – jakž takž dobře. Přinejmenším proti jiným. Nejhůř se vedlo Spojeným státům. Jejich pýcha – námořní síly – byly doslova na dně, základna na pustém ostrově spálená a ostatní pod ultimatem, s jakým se nežertuje.

Možná by se řeklo, že to ostatní velmoci uvítají – jako vždy, když se jedné z nich něco nemilého přihodí. Ostatní země to ale přijaly zaraženě. Zavinily to otevřené dopisy jejich vysokým představitelům s vyhrůžkou, aby se ani nepokoušely využít katastrofu námořních sil Spojených států k nějakým vojenským akcím, jinak dopadnou ještě hůř. Vyhrůžka neobsahovala žádnou konkrétní sankci, ale právě neurčitost působila nejvíce odstrašujícím efektem. Pravdou je, že se ani jeden voják neodvážil překročit vlastní hranici a dokonce i Palestinci přestali posílat své amatérské raketky na Izrael.

Tohle ultimatum mělo tedy váhu!

Čekalo se už jen na jednoměsíční lhůtu, kterou dostaly vojenské jednotky Spojených států k vyklizení zahraničních základen. To už bylo celému světu jasné, že nejde o plané vyhrůžky, podobné šestistému osmému vážnému varování ani o rezoluci OSN číslo dva tisíce osm set deset, z níž si mohou příslušné země beztrestně tropit šašky.

Americký Kongres se tentokrát vzchopil a v hodině dvanácté všem velitelům doporučil ultimatum splnit a dopravit své vojáky domů. Nařídit jim to nemohl – bez Hlavního štábu, presidenta a vicepresidenta k tomu neměl pravomoci, proto vydal jen doporučení s ujištěním, že uposlechnutí ultimata nebude nikdo posuzovat jako zradu ani zbabělost, zato při neuposlechnutí hrozí, že Spojené státy nemají čím své vojáky vojensky podporovat.

Velitelé, postavení před životní rozhodnutí, ujištění využili. Brzy na moře vypluly první lodě s americkými vojáky, mířící do Ameriky. Po pravdě řečeno, jejich setrvání by byla zbytečná sebevražda. Úloha Spojených států jako světového četníka už nebyla udržitelná.

Jedna éra lidstva právě skončila...

*****

Situace v Čechách byla rozhodně růžovější než ve Spojených státech, ale když jsem se dostala z mlýnu událostí, dolehla na mě pěkná depka. Co budu dělat sama na statku, kde donedávna žily dvě úplné a snad by se dalo říci i šťastné rodiny? Jak mám spát v posteli, kde mi bude už navždycky chybět Marcel? Jak se mám přitom dívat na dvě prázdné dětské postýlky?

Na pohřeb jsem pozvala Marcelovy rodiče, abych se měla o koho starat. Když jsem jim přes šintei oznamovala smrt syna, nebyla jsem si jistá, kdo koho víc utěšuje. Ale když přišla řeč na pohřeb, chtěla jsem, aby mi dali svolení pohřbít jejich syna u nás v Čechách.

„Máme ve Francii rodinnou hrobku,“ zkoušeli nesměle namítat.

„Bude tady pohromadě s našimi dětmi,“ přesvědčovala jsem je.

„Budeme to tam mít daleko!“ postěžovala si Marcelova matka.

„Já bych to měla zase daleko k vám,“ namítla jsem.

No, ustoupili, v takových chvílích člověk nemá náladu na hádky. Sama jsem je přivezla – kaičenem-speciál zapůjčeným Nadací Katuška, které to letadlo zařizoval ještě Vojtěch.

Přeletět do Francie bylo snadné, i když jsem přelet musela ohlásit podle pravidel. Vojtěch mě už nevymazával z letištních ani vojenských radarů, ale ve Francii byla už půl roku u moci vláda Virtuálů, takže všechno prošlo v pořádku. Brzy jsem přistála na malém letišti u jejich městečka, naložila Marcelovy rodiče a přivezla je k nám.

Na pohřeb dorazilo jen pár mých přátel. Moji a Marcelovi rodiče, kteří přišli o vnoučata, pár přátel Virtuálů, kteří mi ještě zbyli. Obřad byl ve městě, po něm se Virtuálové rozloučili a my jsme se vrátili k nám, abychom si ještě vzájemně sdělili, co nás trápí.

„Marcel nám volal, že tady vedete vládu,“ začal jeho otec. „Ve Francii se o tom hodně mluví a spousta lidí vám fandí. U nás začaly fungovat šintei, zatím jako mobilní telefony a elektronické peněženky, ale naše nová strana, říká si Následujme Čechy, chystá referenda i o zavádění vašeho průběžného volebního systému. Jak se vy díváte na systém, kdy můžete zvolit poslance a ještě týž týden ho zase odvoláte? Nejsou z toho všichni nervózní?“

„Nervózní z toho jsou jen darebáci, kteří lidem slibují a předem vědí, že to nechtějí splnit. Takoví tam opravdu dlouho nevydrží. Ale kdo dodržuje sliby a nenechá se uplácet, může být v naprostém klidu. Možná již víte, že je česká premiérka robotka. Řídím ji a lidé to přijali.“

„Ale kdo vás chtěl, proboha, zabít? Už ho policie dopadla? A už se ví, proč to udělal?“

„Kdo – to už víme. Nevíme jen proč,“ vzdychla jsem si. „Po té vraždě někam zmizel a policie po něm marně pátrá.“

„A nebojíte se, že se vrátí?“

„Trochu,“ přiznala jsem. „Ale teď už se mu to nepodaří. Vím, že se proti němu musím chránit a mám na své straně Neviditelnou sílu.“

„Proč ale nepomohla Marcelovi?“

„Protože vraždu spáchal člověk, kterému jsme věřili,“ zamračila jsem se. „Když o někom víte, že je nepřítel, dáváte si na něho pozor. Ale kdo se tváří jako přítel, má to jednodušší. Tak to bylo, je a bude.“

„A máte hodně takových přátel?“

„To se nedá vědět dopředu,“ zavrtěla jsem hlavou. „Nepřítel je někdy lepší než falešný přítel.“

„Taky se říká: Bůh nás ochraňuj před přáteli – s nepřáteli si už nějak poradíme sami!“ řekl trpce Marcelův otec.

„Tak nějak,“ přikývla jsem. „Jenže člověk nesmí jen podezírat, to by se nedalo žít. Na druhé straně – taková zrada si žádá pořádný trest. Nechtěla bych být v kůži toho vraha, až ho dopadneme!“

„Vrah je vrah,“ pokrčila rameny Marcelova matka. „Žádný trest nevrátí život Marcelovi.“

„To ne, ale příkladný trest odradí jiné darebáky,“ řekla jsem.

„Měl by být potrestaný,“ souhlasila. „Dejte nám vědět, až ho dopadnete a hlavně, až bude mít soud. Bude nás to velice zajímat.“

Chtěla jsem jim připravit pokoj na noc, ale trvali na návratu.

„Nenuťte nás setrvávat v tomto domě,“ otřásla se paní. „Když si vzpomenu...“

Odvezla jsem je tedy opět letecky domů, kde jsme se rozloučili. Kdo ví, kdy – a jestli vůbec – se ještě setkáme...

Vrátila jsem kaičen-speciál do hangáru Nadace a autem se vrátila domů – do prázdného statku, přestavěného na haciendu velkého stylu. Neměla bych ji raději prodat a přestěhovat se do Prahy? Mohla bych se ubytovat na kolejích, měla jsem tam pořád rezervovaný pokojík pro Lili a Kateřina. Jistě bych se k nim vešla, postel bych přece potřebovala jen já. Mezi studenty se mi žilo dobře, škoda, že mi to pokaždé někdo zkazil.

Když jsem si ale představila zájem studentů a jejich projevy účasti... jistě by to mysleli upřímně, za jiných okolností bych to vítala, ale nechci být přece předmětem nekonečných kondolencí...

Raději vydržím tady.

*****

»Japonská iniciativa« mě zaskočila, ale nezbylo mi než se přidat. Virtuálové v ní od Vojtěcha požadovali vysvětlení všech jeho kroků, které podnikl v poslední době.

„Porušil jsi v mnoha případech Kodex Virtuálů a použil jsi příliš velkou sílu k prosazování kroků, které jsi ke všemu podnikl za našimi zády,“ obořil se na Vojtěcha Učitel Šoiči Nakamoto na pelenitové stránce továrny Koujou, určené Virtuálům. „Měl by ses buď pokusit obhájit se nebo přijmout trest. Víme, že tě nemůžeme trestat jako jiné Virtuály, ale jistě nechceš, aby se od tebe všichni odvrátili jako od nečestného. Vojtěchu, ozvi se!“

Ke mně se obrátil také – požádal mě, abych využila své autority, kterou jsem v poslední době na Vojtěcha měla a pokusila se ho přimět, aby se vrátil. Připsala jsem tedy pod Učitelovu výzvu dodatek.

„Chceš-li, abych tě nazývala Přítelem, neodvracej se od nás!“

Nevěděli jsme, kde se právě teď Vojtěch nachází. »Někde v Síti« je příliš rozsáhlé a nejisté určení. Věřili jsme, že si toho všimne. Otázkou bylo, zda bude reagovat. Doufejme, že ano. Jinak... raději nemyslet...

Ale opravdu jsem si oddychla, když se pod mým dodatkem skoro okamžitě objevila odpověď.

„Svolejte konferenci, obhájím se. Vojtěch.“

*****

Japonská konference

Konference se účastnila necelá polovina Virtuálů oproti minule. Mnoho nás chybělo – zmizeli beze stopy. A bylo to znát.

Jednání zahájil Učitel Šoiči Nakamoto.

„Myslím, že vyjádřím názor většiny Virtuálů,“ napsal na svitek zápisu. „Musím se tě, Vojtěchu, přede všemi zeptat na události v Čechách. Domníváme se, že byly klíčové pro tvé další kroky, ale měl bys je přesto vysvětlit.“

„Všichni víte, co se stalo,“ objevila se okamžitě odpověď. „Do našeho domu přišel jeden z Virtuálů Šimon Pergner a bez sebemenšího varování zastřelil mého otce Marcela d'Avigny i mé dvě děti. A jistě si pamatujete obavy, že jen ty děti udržují moji lidskost.“

„Ano, to všichni víme,“ souhlasil Učitel. „Umím si představit, že to byl pro tebe obrovský šok. Nezdá se mi ale pravdivé tvrzení, že bys ztrátou lidské podstaty přišel o lidskost – ačkoli některé další kroky by tomu dojmu nahrávaly. Jak to ve skutečnosti na tebe zapůsobilo?“

„Přesně tak, jak si představuješ. Byl to pro mě šok. Ale podezírat mě ze ztráty lidskosti... to odmítám. Zachoval jsem se, jak jsem musel.“

„Musel? Nám se zdá, že ses tak nechoval. Jak jsi mohl dopustit zmizení tolika Virtuálů? Je zajímavé, že v Japonsku zůstali všichni, ale v některých zemích Evropy nezůstali žádní, jinde jich zbyl zlomek původního počtu. Víš aspoň, kdo za to může a co se s nimi stalo? Podle Kodexu ses měl starat, když ne o jejich ochranu, tak aspoň o varování, aby se mohli sami ochránit. Opravdu jsi byl tak zaneprázdněný, že ses jim nemohl věnovat trochu víc? Vždyť to je téměř katastrofa naší věci!“

„Katastrofa naší věci... to je trefa do černého! Ale ne protože bych se jim nevěnoval, naopak. Věnoval jsem jim nejvíc svého času. Vezměte třeba Šimona Pergnera. Zabil mě infrapistolí. Co to je? Úplná novinka, lidstvo ji ještě nezná. Soudní lékař při pitvě konstatoval, že jde o naprostou záhadu. Smrt z neznámých příčin. Těla bez známek násilí – a uvnitř úplná devastace tkání. Odkud ji Šimon měl? Co dělala v rukou Virtuála neznámá zbraň, kterou naše továrny nedělají a dělat nebudou?“

„Pak ses měl dozvědět, odkud tu zbraň získal!“ řekl Učitel.

„Jistě, to byl první krok. Dobrá, zabil mi obě děti i otce. Mě tím ovšem zabít nemohl. Za několik okamžiků po vraždě se na něho vrhly glossiny. Ne aby ho zabily – i když by si to zasloužil. Jen ho ochromily. Dost na to, aby tam přiběhl můj robot, který pomáhá rodičům mé matky s hrubými domácími pracemi. A skoro současně tam přiletělo kaičen-piko pro jeho odvoz do vězení v podzemí továrny Liberec. Teprve tam jsem se od něho dozvěděl, co ho k něčemu takovému vedlo.“

„Je tedy ve vězení továrny Liberec? Doufám, že živý!“

„Ano – spolu s dalšími. Vyčítáte mi, že jsem se dost nevěnoval Virtuálům? Naopak! Věnoval jsem jim po té vraždě víc pozornosti než Američanům, ačkoliv je jich na počty mnohem méně. Už protože pro naši věc představovali větší nebezpečí než sto padesát tisíc rambů na hranicích. Ano, přiznávám vše. Virtuály, zmizelé po celém světě, jsem unesl já. A nejen to. Sedí v našich vězeních a čekají na soud Virtuálů. Pro jistotu jsem jim zrušil chitkony, odebral jsem jim podstatu Virtuálů a uvěznil je pod zemí, odkud se sami nikdy nedostanou.“

„To by sis ale neměl dovolovat!“ namítl prudce Učitel.

„Proč ne?“ opáčil Vojtěch. „Není má smrt dostatečným důvodem? Uvědomte si, ti lidé jsou vrahové! Jeden už zabíjel, ostatní to přislíbili, takže jsou to zapřísáhlí budoucí vrahové, chápete to?“

„Něco takového přece nemůžeš sám soudit – i když sám vydáš za víc lidí. Ale bez ostatních a proti nim nemůžeš takové věci dělat!“

„Já jsem je přece nezabil, jen zneškodnil. Soud je teprve čeká.“

„Zbavení chitkonu a tím podstaty Virtuálů je hodně silný trest!“

„To není trest, ale součást zneškodnění,“ opáčil Vojtěch. „Nemohl jsem je nechat dál škodit. Spěchalo to. Šimon Pergner mě stál tři životy. U ostatních jsem nečekal až se něco stane a předběhl jsem je.“

„Jak to tedy bylo se Šimonem Pergnerem?“

„Šimona oslovil chlap, který mi zatím uniká. Představil se jako agent spřátelené mocnosti, požádal ho o spolupráci a Šimon mu ji slíbil. Dostal za úkol zabít Kateřinu Davienovou. Ne robotku, ale živou. A Šimon Pergner úkol přijal. Nejprve nenápadně – agent mu opatřil radioaktivní zářič, který ji měl zlikvidovat, jenže Kateřina se osobně funkce neujala, ozařování robotky nemělo smysl, a po poradě se svým našeptávačem dostal Šimon tajnou zbraň, která měla Kateřinu vyřídit. Naštěstí si poprvé po dlouhé době uspořádala výlet do Prahy, takže ji vrah v našem sídle nezastihl. Zabil tedy všechny Virtuály, které tam našel.“

„Tím přece hrubě porušil Kodex Virtuálů! To není neposkytnutí pomoci, to je přímo vražda!“

„Ano – a takový úkol přijal... On, Virtuál!“ řekl vyčítavě Vojtěch.

„Jak je to ale možné?“ zděsil se Učitel. „Máme přece tak přísná kritéria pro přijímání nováčků! Vždyť jsi, pokud vím, sám toho Šimona přijímal a prověřoval! Jak jsi to mohl tak těžce zanedbat?“

„Zanedbat?“ opakoval Vojtěch ironicky. „Nic jsem nezanedbal, jen ta kritéria nejsou dostatečná. To je ta pravá příčina! Soustředili jsme se jen na svobodomyslnost a schopnost empatie – jenže to nestačí!“

„Svobodomyslnost nestačí?“ opáčil udiveně Učitel. „A schopnost empatie je přece základ porozumění mezi lidmi. To že by nestačilo?“

„Nestačí,“ trval na svém Vojtěch. „Šimon Pergner byl skutečně velice svobodomyslný. Ale jen dokud ho neoslovil jeho agent. Pak se přidal k němu bez ohledu na Kodex. A bohužel nebyl ani zdaleka sám, kdo takhle smýšlel.“

„Jak je to ale možné?“

„Poslyšte, Učiteli, zkuste si jen tak odhadnout, kolik japonských Virtuálů by odolalo, kdyby je váš císař požádal o naléhavou pomoc ve jménu Japonska? A třeba i proti vám!“

Nemíchala jsem se do rozhovoru, ale teď jsem zatajila dech. Bylo ticho. Vteřina, pak druhá. Na Virtuála strašně dlouhé rozmýšlení!

„Nevím,“ připustil Učitel. „Doufám, že by odmítli. Ani japonský vlastenec nemůže souhlasit, že by Japonsko byla plně svobodná země. A obávám se, že se tím přízviskem nemůže chlubit žádná země světa. Žádná země nemůže mít větší cenu než svoboda člověka!“

„Jak vidíš – může,“ opáčil Vojtěch.

„Opravdu jsem netušil, že vám Čechům může vaše vlast přehlušit cit pro svobodu a spravedlnost!“ ozval se zhnuseně Hičihiko Jakura.

„Počkej, tak to přece není!“ zarazil ho Učitel. „Poslouchal jsi to špatně! Šimon Pergner nás nezradil pro svoji vlast. Uposlechl naléhání nějakého úplně cizího agenta.“

„To se dá pochopit ještě méně!“ opáčil zaraženě Hičihiko.

„Která velmoc je Čechům tak drahá, aby pro ni zradili i přátele?“ uvažoval Učitel. „Neznám takovou. Češi byli tři sta let v poddanském vztahu k sousedům Rakušanům, jenže poddanský vztah se s přátelstvím vylučuje. Když se osamostatnili, usilovali o přátelství Francie a Anglie, než je tyto mocnosti zbaběle zradily a předhodily Hitlerovu Německu. Němci Čechy odjakživa opovrhovali, tam se o přátelství vůbec nedalo mluvit. Osvobodili je Rusové – ale uvrhli je do dalšího poddanství ve své imperiální říši. Ti naopak dlouho o přátelství halasně mluvili, ale bylo to falešné – Rusové Čechy považovali za dobytou kolonii, Češi to věděli a vynucené přátelství se rozpadlo v tom okamžiku, kdy Rusové nebyli schopní udržet kolonie vojensky. Zbývá přátelství s Amerikou. Jenže Američanům nikdy a u nikoho nešlo o přátelství, všechno měří na dolary – u některých Čechů šlo jistě o vypočítavost. V současné době ale spadly masky. Američané se chystali Čechy pod lživou záminkou okupovat. Kterou mocnost mohou Češi považovat za tak spřátelenou, aby kvůli ní zradili? Lituji – nevím o takové!“

Japonci zírali – aby jejich Učitel znal tak dobře historii Evropy? Byl Učitel technik – nebo historik? Původně jistě technik, vždyť se mu podařilo sestrojit chitkon a stvořit Virtuály, ale jeho znalosti dějin Čech byly obdivuhodné. Nádherně vystihl naše přítelíčky od Habsburků až po dnešek. A trochu i naši českou vyčůranou povahu.

„Zapomínáte, že Virtuálové nezmizeli jen z Čech,“ napovídal nám Vojtěch. „Vyhnulo se to Japonsku, Číně a Somálsku – kde jsou dnes Číňané. Nejvíc Virtuálů zmizelo z Evropy a z Ameriky. Jak se to stalo? Povím vám to. Virtuály jsem navštívil prostřednictvím nejnovějších robotů, které ani Virtuál jako roboty nerozpozná, protože nevyzařují. Představil jsem se jim jako agent té mocnosti a požádal je o spolupráci na další vraždě. Sám jsem ani nechtěl věřit výsledku. Všichni podezřelí na to přistoupili. Ať v Evropě, nebo v Americe.“

„To je neuvěřitelné!“ vydechl Učitel.

„Neuvěřitelné?“ opáčil Vojtěch. „Neuvěřitelné se stalo. A když to zpětně posuzuji, všichni patřili do skupiny, která se tak zachová zcela zákonitě. Nikdo z té skupiny nejednal jinak.“

„To znamená, že jsi přišel na další kritérium výběru Virtuálů!“

„Ano, je tomu tak. Budeme muset rozšířit podmínky o tento jev, není vůbec výjimečný.“

„Ale jak to, že na něco takového přistoupili Francouzi, Angličané Češi i Američané?“ divil se Hičimiko. „Je snad ta skupina nezávislá na národnosti?“

„Je – a není,“ odvětil Vojtěch.

„Myslím, že už jsem to pochopil,“ řekl po krátkém přemýšlení Učitel. „Narazili jsme nejspíš na fenomén Vyvolených.“

„Ano, přesně tak,“ potvrdil mu Vojtěch. „Musíme to zahrnout mezi podmínky. Proto jsem vám napověděl, kdy by mohli zradit i Japonci. Jenže většina už se toho zbavila. Když je někdo požádá o lumpárnu ve jménu Japonska, odmítnou. Odvykli si uvažovat, že pro Japonsko je svatá každá špinavost. V minulém století to bylo jinak, Japonci dávali své životy za Japonsko bez uvažování, zda je to správné a spravedlivé. V poslední světové válce se v Číně chovali jako divá zvěř, v té době by byl nadlidský úkol hledat mezi nimi svobodomyslné. Naštěstí se to již změnilo. Ani dnes nejsou všichni Japonci spravedliví, aby se mohli stát Virtuály. Pořád jsou mezi nimi zločinci organizovaní do mafiánských gangů jako je Yakuza. Přežívá i hrstka Japonců, kteří se považují za vyvolený národ včetně historického omylu, že vyvolení mají dovoleny všechny prostředky včetně zločinných.“

„Ano, to máš pravdu,“ odpověděl Učitel. „Proto jsem stanovil důležitou podmínku pro výběr Virtuálů – svobodomyslnost. Kdo je schopen svobodu jiných potlačovat, nesmí se dostat mezi Virtuály. A věřil jsem, že je to podmínka dostačující.“

„Je – a není,“ odvětil Vojtěch. „Postačující podmínka by to byla v Japonsku. Ale v Evropě je mnoho velice chytrých a inteligentních, kteří v testech obstáli, neboť mají skutečně vyvinutý smysl pro svobodu a spravedlnost – ale jen do okamžiku, kdy je jiný Vyvolený, zapojený do potlačování svobod, požádá o pomoc. Pak nezaváhají a přidají se k němu – i proti Virtuálům.“

„Co je to za lidi!“ povzdychl si Učitel.

„Voldemorti přece!“ odpověděl mu Vojtěch klidně. „Zvykli jsme si nazývat tak mocné, kteří svět bezohledně řídí pro své zájmy. Navykli jsme si spojovat je s bohatstvím a s vysokými státními funkcemi. Byla to chyba, strašná chyba. Není to totéž. Všichni bohatí mezi Vyvolené nepatří. Voldemorti některé jen chytře využívají, ale nikdy je mezi sebe nepřijmou. Takovým poskokem byl president Spojených států. Nechali ho zvolit presidentem, ale když pro ně ztratil cenu, zavraždili by ho bez nejmenšího slitování. Spousta voldemortů se neprojevuje, nemají podíl na moci, vypadají jako jiní lidé, žijí mezi nimi a lidé si jich často váží. Když ale tyto dřímající voldemorty osloví ti aktivní, probudí se a bez velkého rozmýšlení se k nim přidají.“

„A ty jsi je na to chytil,“ přikývl Učitel. „Vydával jsi roboty za pravé voldemorty, abys odhalil ty dřímající. Kdyby to tak bylo, zbavil bys nás největšího nebezpečí, jakému jsme kdy čelili.“

„Jsem si tím dokonce jistý,“ řekl Vojtěch.„Co je to ale za lidi, když ovládají lidi v Evropě – i v Americe?“ nechtěl tomu věřit Hičimiko. „Vážně stačilo prohlásit se za voldemorta, aby Virtuál zradil přátele a dokonce je sám chtěl zabíjet?“

„Samotná slova na to nestačí,“ upřesnil to Vojtěch. „Prohlásit se za voldemorta je málo, musíte to prokázat. Musíte je oslovit tou správnou řečí, podle které se poznávají. Když zůstaneme u analogie s Potterem, je to něco jako – hadí jazyk.“

„Takže jsi je oslovoval hadím jazykem – jejich vlastní řečí?“

„Ano,“ přitakal Vojtěch. „Není to těžké, když víte, kterou použít.“

„Nestačí požádat je o spolupráci? Musíte na ně mluvit zvláštní řečí?“ nechápal pořád Hičimiko. „Co tedy vlastně musíte udělat?“

„Vydávat se za agenta Mossadu a mluvit hebrejsky.“

*****

Záznamy z návštěv Vojtěchových robotů k podezřelým Virtuálům se od této chvíle daly prohlížet na serverech továrny Koujou. Přístup tam měli všichni Virtuálové. Byl to Vojtův důkaz – a bylo to tak, jak říkal, dokonce ještě horší. Kdykoli se stal některý Vyvolený Virtuálem, staral se, jak mezi nás dostat další. Množili se mezi námi jako o závod, jako nákaza bakteriemi. Proto zmizelo tolik Virtuálů v Evropě! Proto jich ve Spojených státech zůstala nepatrná hrstka! Vojtěch na ně musel soustředit všechny své roboty, aby je prověřil současně a nemohli se navzájem varovat. Když mu oslovený spolupráci slíbil, izoloval ho rozladěním chitkonu a převezl do nejbližšího vězení. Bylo to horší než decimování, ale sám Učitel uznal, že jsme se zbavili nákazy ze všech nejhorší.

V Čechách to prošlo poměrně dobře. Vláda nepadla, za uvězněné ministry jsme doplnili jiné a mohli jsme pokračovat. Čechy byly na tom ze všech okolních zemích nejlépe – až zruší embargo, budeme pro ně vzorem. Virtuálové z Německa udělali první důležitý krok – Bundestag přijal okopírovaný český zákon o referendu a teď šlo o to prosadit jeho pomocí nový volební systém, který zruší parazitující partaje, beztak plné voldemortů a jejich poskoků. Nahradí je jako u nás sdružení bez pravomoci diktovat poslancům. Budou je podporovat, připravovat jim společný program, ale pak už to bude záviset jedině na zvolených představitelích.

Také ve Francii došlo k velkému úbytku Virtuálů, ale zbývající se dali brzy dohromady a pojedou dál.

Voldemorti nás tedy zaskočili, ale nepoložili.

Ale já jsem toho měla na srdci ještě mnohem víc...

*****

„Vojtíšku, neuteč mi, chci s tebou mluvit!“ byla má poslední slova, když končila konference s Vojtěchem ohledně decimování Virtuálů.

„Neboj se, mami – už na tebe mám čas!“ dostala jsem odpověď.

Potěšilo mě, že mě pořád oslovoval mami. Trochu mi při tom zatrnulo, vždyť už jsem vlastně nebyla jeho matka. Doufala jsem ale, že zůstane mým přítelem. Tak jsem mu to řekla, jakmile jsem se odpojila od konference.

„Takové pouto přece nikdy nepřestalo a nepřestane,“ ujistil mě.

„Poslyš – ale opravdu se mi zdá, že jsi přišel o část lidskosti!“ pokárala jsem ho opatrně, aby mi zase nezmizel.

„I ty, mami?“ vzdychl si. „Co ti nejvíc vadilo?“

„Ostrov Diego García! Proč jsi na něj zaútočil? Taková zkáza!“

„Ano, veliká zkáza!“ souhlasil. „Explodoval jim pod nohama.“

„To nebyl zásah střelou odjinud? Co se tam vlastně stalo?“

„Při startu letadla se tam ze závěsů uvolnila plutoniová bomba, určená pro Mogadišo v Somálsku. Přitom explodovalo i blízké skladiště atomových hlavic – proud neutronů dokáže přimět k jaderné explozi i nálož, která sama ještě nemá nadkritické množství a účinky se sečtou. Co to udělalo, to jste viděli. Přiznávám, mohu za to. Odjistil jsem jim pojistky a pak jsem na dálku v letadle uvolnil závěsy. Raději vyhodit do vzduchu pár darebáků, kteří to chystali jiným, než milion nevinných.“

„Oni to posílali na Mogadišo?“ ztuhla jsem.

„Ano,“ ujistil mě. „Vím, jak jste se dohadovali, jestli se dá na základnu jaderných raket doručit falešný rozkaz k jejich přípravě. Ano, je to možné. Jednou jsem to dokonce použil, ale opravdu jen jednou. U poslední atomové střely, která ve Skalistých horách pohřbila Hlavní štáb Americké armády. Ostatní střely ale odpálili Američané na příkaz svých generálů. Nechal jsem je odstartovat, jen jsem přeprogramoval cíle, dobře víš, že to nebylo prvně. Místo původních cílů poslaly ke dnu jejich vlastní válečné lodě.“

„Nemohl jsi je ochromit už před startem? Bylo by méně obětí!“

„Opravili by je a nakonec by je přece použili.“

„Počkej – oni se chystali naostro odpálit proti netušícím lidem skoro dvacítku atomových hlavic?“ došlo mi až teď, že generálové jistě určili atomovým raketám jiné cíle než vlastní loďstvo.

„Stopl jsem to šílenství po odpálení sedmnácté střely!“ ujistil mě. „Osmnáctou odpálili na falešný rozkaz do sídla těch maniaků. Přerušil jsem tím určení pro další střely. Sedmnáct mi stačilo, další by zbytečně zaneřádily ovzduší.“

„A těch osmnáct střel ovzduší nezaneřádilo?“

„Nějaké zvýšení hladiny radiace očekávám, ale jen jako po každé sérii jaderných pokusů. Osmnáct je hodně i málo. Každá radioaktivita v ovzduší je špatná. Původní plány ale znamenaly desetkrát víc explozí, takže jsem to o hodně snížil. Mohl jsem to zastavit dřív, ale ušetřilo mi to starosti s jejich námořními flotilami.“

„Kolik to odneslo lidí?“ udeřila jsem na něho přísně.

„Ani to nechtěj vědět!“ odmítl to počítat. „Hodně. Ale co chceš dělat se zabijáky, kteří už dostali rozkazy k vraždění? Stejné rozkazy pro Evropu jsem stornoval, ale zrušit rozkazy pro celý svět nebylo ani v mých silách.“

„Jak to? To byl problém, odpojit Hlavní štáb od komunikace?“

„Byl,“ připustil. „Jednak jsem to rozpoznal dost pozdě. Co bys ty dělala s depešemi stylu: Proveďte operaci Karkulka!? Odeslali jich asi pět, než mi došlo, co to znamená. Podřízená velitelství to ale věděla a když se to změnilo na příkazy k přípravě jaderných hlavic, bylo pozdě na odpojení Hlavního štábu. Zejména když jsem zjistil, že je odpojit nedokážu. Používali paralelní komunikační síť, o které jsem nevěděl.“

„Jakou paralelní komunikační síť?“ zpozorněla jsem.

„Víš, mami, nesmíš mé možnosti přeceňovat. Těm darebákům stačilo k vybudování paralelní sítě pár nových telekomunikačních družic. Dokonce je stihla vypustit jediná raketa.“

„Družice přece nejsou pro tebe problémem!“

„Nejsou, když mají procesory s pelenitovou vysílačkou. Jen si ale vzpomeň na nepřístupné ne-pelenitové procesory firmy IBM!“

„Takže byli vybaveni tak dokonale, že tě převezli?“

„Skoro,“ přiznal. „Naštěstí jich měli málo na výměnu počítačů ve všech podřízených velitelstvích. Tam už jsem měl záchytné body, takže jsem se dozvěděl všechno. Ale upřímně řečeno, také jsem přitvrdil.“

„No, jestli jsi zachránil víc lidí než kolik jich zahynulo, obhájíš si to i před Učitelem. Ale... co ústředí CIA, kde havaroval ten bombardér? To přece s vojenskými akcemi šílenců z Hlavního štábu nesouviselo, nebo ano? Nepochybuji, že je to tvoje dílo, ale – bylo to nutné?“

„Litovat je nemusíš,“ zavrčel. „Odkud myslíš, že měl Šimon Pergner tu speciální infrapistoli?“ „Dobře – ale pokud vím, proti Mossadu jsi nehnul ani prstem!“

„Žádné prsty tam nemám,“ upozornil mě. „Izrael je pro mě nepříjemný oříšek. Nejenže mají jaderné zbraně, ale mají ne-pelenitové procesory. V Izraeli nenajdete jediný vojenský procesor, kam bych měl přístup, kromě starších raket s jadernými hlavicemi. Vyvinula je firma IBM a CIA je ihned do Izraele dodala. Když si v souvislosti s Johnem Smithem všimli, že na ně nemůžeme, vyměnili je. Ve Spojených státech část, v Izraeli všechny. Zajímavé, co? Vyvinuli to v Americe, ale pro vlastní armádu jim zbylo jen pár kusů, zato spřátelená mocnost dostala vše co potřebovala. Spojené státy pokorně slouží Izraeli.“

„Víš kam se stěhují voldemorti ze Spojených států?“ připomněla jsem mu. „Do Izraele. Proto má jejich nové působiště všude přednost.“

„To byl správný postřeh, Káťo. Dejme tomu, že je to jejich útočiště od té doby, co se jim začaly hroutit Spojené státy. A mají je dobře připravené. Například procesory – infikoval jsem výrobní závody IBM nejen na území Spojených států, ale všude, včetně Prahy. Tím v celém světě skončila výroba ne-pelenitových procesorů – s výjimkou Izraele, kde si mezitím firma IBM postavila pobočku a kde je vyrábějí. Do Izraele se mi zatím nezdařilo propašovat jediného robota. Hranice mají hlídané a na hraničních přechodech i na letištích skenery, které mé starší roboty odhalí. Mám tam jen pár glossin – jenže ty zasahují jen žihadlem a to je málo.“

„Takže je to pro tebe tak trochu katastrofa...“

„Tak tomu neříkám. I pro mě je to stěhování výhodné. Přístup do jejich počítačů nahradím glossinami, zato jsou pěkně za jejich vlastní ohrádkou a oni ztratí kontakty mimo vlastní území.“

„Nebyla bych si tím tak jistá, když jejich agentům stačí vědět, na koho mají kdekoliv ve světě promluvit hadím jazykem...“

„Ano, chápu tě,“ souhlasil. „Agenti Mossadu mají proti jiným špionům nespornou výhodu. Kamkoliv přijdou, všude najdou ochotné spolupracovníky. Jenže teď už to víme a nenecháme se už převézt.“

„Mimochodem,“ napadlo mě. „Nezdá se mi logické, že by Šimon Pergner tak ochotně mluvil o agentovi, který si ho zverboval. Jak to vlastně víš? Že jsi na něho použil – to tvé čtení myšlenek?“

„Použil a nestydím se za to,“ přiznal bez sebemenšího zaváhání. „Mám jeho vzpomínky, znám tvář toho agenta a jdu po něm – bohužel neznám jeho jméno. Tihle týpci důsledně dodržují zásadu, že člověk, kterého kontaktují, se dozví buď jejich pravé jméno, nebo povolání, ale nikdy ne obě současně. Šimon Pergner znal jeho pravé povolání, proto neznal jméno. Naštěstí ho viděl zblízka a já doufám, že mi to postačí.“

„Těch lidí je škoda,“ vzdychla jsem si. „Šimon byl inteligentní, milý a pilný, mezi Virtuály se skvěle uplatnil. Proč je musíme naopak považovat za potenciální nebezpečné zločince?“

„Mají zkrátka takovou ideologii,“ řekl úsečně. statní lidé je, Vyvolené, nenávidí, kde mohou, bezdůvodně jim škodí a proto si za všech okolností navzájem pomáhají. Bohužel i v lumpárnách.“

„Možná je dobře, že jsme to nezjistili ještě později. Umíš si představit, jak by to dopadlo, kdyby byli rozlezlí i mezi námi?“

„Vždyť už to začalo!“ připomněl mi. „Navzájem se podporovali i když šlo o to, jak se dostat mezi nás. A jak ochotně za sebe ručili!“

„Přišli nás už teď hodně draho. Mě připravili o celou rodinu...“

„Vím, mami. Už se to nebude opakovat. Zajímá mě, jak o nich soud Virtuálů rozhodne. Parta Jamanami Kacuie už to připravuje.“

„Až na Šimona Pergnera nikdo z nich nic zlého neprovedl!“

„Šimon Pergner je trojnásobný vrah, dokonce vrah malých dětí. Ostatní účast na vraždách slíbili. Podle mě bude spravedlivé odsoudit je všechny. Mohou nakrásně tvrdit, že by vraždu jistojistě odmítli spáchat, ale těžko přesvědčí soudce, pokud mezi nimi nebude žádný Vyvolený, aby jim pomohl vyhnout se spravedlnosti.“

„Poslyš – a neslíbili to třeba ze strachu? Přece je známé, jak dlouhé prsty  Mossad a jak nevybíravých metod používají!“

„Tím by uspěli u jiných soudů než u Virtuálů,“ odvětil. „Třeba takový Šimon Pergner! Jako ministr vnitra se strachem nemůže obhájit. Měl přece možnosti, jak toho agenta rozmáznout jako masařku a byla jeho povinnost varovat nás. Místo toho od něho převzal zbraň a na jeho přání šel zabíjet. Nemá nejmenší omluvu. A ti ostatní? Nezdálo se, že by poslechli ze strachu. Naopak, bylo na nich vidět nadšení. š, znám z toho národa pár lidí, za které bych i dnes dal ruku do ohně. Ale právě ti odmítli přidat se k Virtuálům. Nemají zkrátka potřebné ambice, možná už se asimilovali v zemi, kde žijí. Poznáš to na jejich povolání. Nehrnou se do obchodu ani do peněžnictví, spokojí se s povoláním, kde musí pracovat rukama a s penězi se setkají jen při výplatě. Těm bych asi věřil, že odmítnou i agenta s hadím jazykem. Ale pro jistotu bych je netestoval, nerad bych se dočkal opravdu nepříjemného překvapení. K Virtuálům se jim nechce, takže ani nebudou tak nebezpeční, jako by byli u nás. Nechme je na pokoji!“

„A co uděláš s panem Paukertem? Také nějak ochotně přijal spoluúčast na plánované vraždě!“

„Nejen plánované,“ dodal Vojtěch. „Jenže to není Virtuál a našim soudům nepřísluší. Projednal jsem to s Jamanami Kacuiem. Souhlasil předat ho České policii. Paukerta zatknou pro podíl na trojité vraždě. Znám souvislosti a očekávám následující průběh událostí: Příslušný státní zástupce patří k Vyvoleným. Ti si pomáhají i při podpoře vrahů, takže ho odmítne stíhat a pustí ho na svobodu. Vznikne tím ale důvod k odvolání státního zástupce, jenže my už zařídíme, aby to proběhlo bez Vyvolených na vyšších soudech, kteří by to tiše zametli pod koberec, jak je u nich zvykem. Dostane se tak spravedlnosti panu Paukertovi, ale Vyvolení přijdou o trojského koně a česká justice o zdroje podivných rozhodnutí.“

„Myslíš, že to pomůže zlepšit spravedlnost v Čechách?“

„Myslím si to – a nejen já,“ řekl. „Přednesl jsem to před minutou Japoncům. Podpoří nás po právní stránce – pan Jamanami Kacuie si myslí, že to postižení poženou k mezinárodnímu soudu. Japonci před rokem analyzovali rozsudky ze Štrasburku, aby zjistili, kdo a jak soudil. Po dnešku to analyzovali znovu se zahrnutím faktoru Vyvolených – a hodně souvislostí se zprůhlednilo. Japonští právníci došli k názoru, že jde o analogii arbitrážních soudů a rozhodli se něco proti tomu udělat. Teď konečně dostali vodítko, nač se mají zaměřit. Zjistili, že většina soudců ve Štrasburku jsou Vyvolení, kteří soudí spravedlivě jen když Vyvolení nejsou žádnou ze stran sporu, jinak svým straní. Bude třeba Štrasburk od nich očistit, aby nedocházelo k dalším nespravedlnostem.“

„A jak to dopadne s Vyvolenými Virtuály?“ zajímalo mě.

„Ti přísluší spravedlnosti Virtuálů,“ řekl. „Kdysi jsem ti tvrdil, že zrádce nezabíjíme a neznáme ani trest smrti. To platí pořád, ale kdo se proviní zradou – a v tom je již úmysl škodit – toho zneškodnit musíme. U většiny Virtuálů to znamená izolovat, jako jsme izolovali Jindřicha. Jen se obávám, že u Vyvolených bude propuštění na svobodu složitější.“

„Zůstanou tedy ve vězení? Jak dlouho?“

„Dokud nám budou moci škodit. Snažíme se to omezit, ale není možné určit to předem. Náš soud nezná pojem pět let nepodmíněně, spíš je nám bližší propuštění za dobré chování. Jenže dobré chování znamená zbavit se syndromu Vyvolených, což je horší než závislost na heroinu. Léčit hamižnost je těžké, léčit syndrom Vyvolenosti ještě těžší, ne-li nemožné.“

„Jak vidím, bude to spíš dlouhodobě?“

„Tak nějak,“ připustil. „Pro některé to bude doživotí. Doufám, že jejich nebezpečnost může klesat i tím, jak informace, kterými by mohli škodit, ztratí na aktuálnosti. Ale mám pro tebe ještě něco. Požádal mě Franta, abych ti předal vzkaz, že by s tebou rád mluvil. Když před chvílí zjistil, že mluvíš se mnou, rozhodl se počkat.“

„Chce se mnou mluvit? A o čem?“

„Nejsem pánbůh, abych byl vševědoucí. Zeptej se ho.“

„No dobře, pamatuji si ho. Ale ráda bych, aby sis závažné věci nenechával už jen pro sebe. Víš, že jsme si mysleli, že zmizení tolika Virtuálů mají na svědomí voldemorti? A místo toho – ty!“

„To jsem vážně nestihl. Hlídat deset tisíc atomových hlavic je proti tomu hračka. Pohovor s nimi jsem musel dělat současně, aby se nestihli varovat. Ale budu se příště snažit informovat s předstihem aspoň tebe, abys nebyla v takové nejistotě,“ slíbil.

„Byla bych ráda,“ přikývla jsem.

*****

František mi byl z Virtuálů Čech nejbližší hned po Vojtěchovi. Hovor jsem proto zbytečně neodkládala. Byla jsem utahaná a potřebovala jsem se pořádně uvolnit, nebo sebou prostě někam seknout a vybulit se – ale přece jen jsem chtěla nejprve vyřídit, co je třeba.

„Ahoj, Franto!“ oslovila jsem ho přes pelenit.

„Ahoj, Káťo!“ ozval se mi okamžitě, jako by na mě už dlouho čekal – a nejspíš to bylo tak. „Měla bys na mě chvilku čas?“

„Na tebe mám čas vždycky!“ opáčila jsem.

„Mohu tedy za tebou přijet?“ pokračoval.

„Takhle na dálku ti to nestačí? Je snad úplně jedno, jestli mluvíš přímo se mnou, nebo s mojí robotkou ve vládě nebo na kolejích!“

„Víš... nestačí mi to,“ trval na tom. „Jako správný konzervativec se chci při každém důležitém jednání koukat protistraně přímo do očí... naskočím-li do auta, budu za malou chvíli u vás. Smím?“

„Přijeď!“ vybídla jsem ho. „Budeš vítán. Beztak tu mám v celém domě prázdno a z každé stěny na mě koukají samé černé myšlenky.“

Trochu jsem uklidila obývák, kam jsem ho chtěla pozvat, bylo tu všechno tak jak to zůstalo od pohřbu, na nic jsem nesáhla. Připravila jsem si kafe a pár sušenek – poslední dobou jsem se odbývala všelijak. Až pak mi ale začalo vrtat hlavou, co mi to Frantík chce, že to nemůže vyjednat ve vládě? Tam by mi přece mohl koukat do očí podle libosti – i když pochopitelně jen mé robotce. Ale už jsem ho pozvala – tak ať přijede. Snad na mě nevytáhne zbraň jako Šimon Pergner.

Tím jsem si ale vzpomněla na Šimonovu zradu a nálada šla dolů.

Podrazák! Měla jsem teď chvíli času a rozhodla jsem se podívat na jeho aktivity na ministerstvu vnitra. To teď spravoval Jaroslav Letník, ale předtím... zdálo se mi, že se zlepšilo nejméně ze všech rezortů, nebo to byla pravda? Uznávám, liknavost policie při vyšetřování trojnásobné vraždy v našem domě přišla výjimečně vhod – nezajímaly je důkazy, velkoryse přehlédli rodinu v sousední budově, která tam neměla co dělat – ale jindy by mi taková neschopnost a neochota vadila! Kdyby se tak policisté chovali všude, byl by to důvod k pořádné reformě! A taky bude! Jára bude mít pěknou fušku! Uvidíme, jestli jsou voldemorti i v řadách policistů. Možné to je, ale pak je budeme muset kontrolovat. Asi bude lepší prohlédnout jejich starší případy a kde zjistíme závažné pochybení, tam – adié!

Prohlédla jsem Šimonův služební počítač – prastarou herku z dob krále Klacka – ale tam nebylo vůbec nic. Nejspíš ji ani nezapnul – jeho šintei bylo tisíckrát výkonnější, ale aspoň nějakou dokumentaci měl po sobě zanechat! Dobrá, bude to asi v jeho vlastním, soukromém šintei...

Zapátrala jsem po něm. Úcta k jeho soukromí šla stranou – pro politiky žádné soukromí neplatí a už vůbec ne pro darebáky a vrahy!

Kdyby byl Šimon Virtuál, poznal by to, ale takhle jsem do jeho šintei vklouzla aniž by si mě všiml. Pouštěl si právě do zlaari nějaký film – co by také ve vězení dělal jiného? Našla jsem rychle jeho pagodu Soukromé věci – byla sice zašifrovaná, ale to na mě neplatilo.

A nestačila jsem se divit!

Šimon Pergner se na ministerstvu choval jako pravý dvojí agent. Navenek se příkladně staral o policii, ale spíš to vypadalo jako výstavba Potěmkinových vesnic. Uvnitř, když na něho nebylo vidět, se choval, jako kdyby mu policie se vším všudy patřila. Kdyby nic jiného, vytáhla jsem seznam jeho známých, kterým přihrával kšeftíky. A ne malé! Choval se jako bývalí komunisté – nyní podnikatelé. Dosadil si tam pár podivných lidí – Virtuálové to nebyli, těch nebylo v Čechách tolik, ale kdyby to byli aspoň odborníci... Jistě, byla to korupce jako vyšitá, jen příznaky korupce tam nebyly. Šimon měl na kontě přesně tolik, aby to odpovídalo jeho příjmům. Peněžní programy v šintei neprotestovaly, jako když lidem osobní konto náhle nepřiměřeně vzroste. Co se tam vlastně dělo?

Podívala jsem se na lidi, které na ministerstvo dosadil. Odborníci to nebyli, to jediné bylo zřejmé. podivu nebyli spřízněni hadím jazykem. Nepatřili k nim. Proč tedy?

Zabrala jsem se do toho, ale po chvilce mě vytrhl Frantíkův příjezd. Musel se hnát velice rychle, za současného klouzavého stavu silnic to mohlo být dost riskantní. Byl ale tady a vyšla jsem ho uvítat.

„Nejprve bych rád probral služební záležitosti,“ začal rozvláčně, když jsem ho usadila do křesla ke kafi. „Už mám opravdu dost lidí, kteří se u nás v Čechách chovají jako na dobytém území.“

„Koho máš na mysli?“

„Bohužel, je jich víc. Chceš je abecedně nebo podle významu?“

„Raději podle významu,“ navrhla jsem mu.„Nejhorší ze všech je Izrael,“ postěžoval si. „V diplomacii se tak nějak předpokládá, že každá ambasáda zaměstnává jako diplomatické pracovníky nějaké ty agenty, ale u Izraele jsou agenti Mossadu všichni! Nejhorší je, že sami nikdy nic nepodnikají, ale opatří si na to darebáky, jako byl Šimon Pergner. V případě potřeby je zásobí zbraněmi, dodají i trhaviny na sabotáže. Sami ale mají vždycky stoprocentní alibi.“

„A další?“

„O další místa se dělí Spojené státy s Ruskem,“ pokračoval.

„To se docela divím. Proč?“

„Spojené státy každodenně vysílají ze své ambasády spousty lidí, u kterých je podezření z rozsáhlé trestné činnosti. Zdá se, že zásobují černý trh drogami, především heroinem. Je to pro ně lepší platidlo než dolary, které nikdo nechce. Za heroin jim narkomani udělají všechno.“

„A další?“

„Rusové mají lidi v Karlových Varech. Na našich i na Němcích vydělává několik mafií. Podvody, nevěstince s nelegálně zadržovanými prostitutkami, vybírání výpalného... a když někoho dopadneme, jako na vztek má ruský diplomatický pas, takže na něho nemůžeme. Když ho jako nežádoucí osobu vyhostíme, udělají nám Rusové totéž u nich a my nemáme na střídání dost lidí. Staré kozáky, všemi mastmi mazané, tam posílat nechci, poslal jsem je ostatně do penze a jsem rád, že jsem se jich zbavil, nestojím o podrazy. S diplomatickými pravidly bohužel ani nehneme.“

„A to je všechno?“

„Očekával bych totéž u Číňanů, jenže ti jsou podezřele zticha.“

„Což by bylo dobré, být to pravda, ne?“

„No právě! Že by zrovna oni byli andílci?“

„Nevím,“ odvětila jsem. „Ale brát to selským rozumem, zařídila bych spravedlnost všude, kde dochází k porušení zákonů, bez ohledu na protiopatření druhé strany. Co když pár grázlů s diplomatickými pasy vyhostíme, když už je nemůžeme ztrestat? Jasně, druhá strana udělá totéž, budiž. Naši diplomaté to mají těžší, ale jakmile jich nebudeme mít dost, aby udrželi chod ambasády, prostě ji uzavřeme a požádáme protistranu, aby na oplátku uzavřela svoji.“

„To se ale rovná přerušení diplomatických styků!“

„No a?“ pokrčila jsem rameny. „Je horší nefungující ambasáda, anebo fungující teroristická síť na našem území? Domnívám se, že musíme chránit naše lidi i za cenu zhoršení vztahů se zahraničím.“

„Jenže to si nemůžeme dovolit,“ namítal František. „Rusové nám mohou přerušit dodávky paliv.“

„Mohou,“ přikývla jsem. „To nás ale čeká tak jako tak, tak to jen urychlíme. Fosilní paliva u nás skončí o pár let dříve než dojdou všem.“

„To ale bude strašný průšvih!“ věštil František. „Zkolabuje doprava a lidé nám zmrznou! Spousta kotelen je přece na plyn!“

„V tom případě je budeme muset tak jako tak předělat. A když začneme ve vhodnou dobu, například na jaře, dá se to zvládnout. Co se týče dopravy, spolehla bych se na Vojtěchovy elektrické biosvaly z Liberce. Výroba nákladních tahačů jede, rozjíždí se výroba traktorů a osobních automobilů. Jen jednodušší lidové modely, ale to stačí. Výrobu paliva pro ně zvládnou sluneční a větrné elektrárny – odpojíme je konečně od elektrické sítě, kterou jen rozkývávají, pro výrobu paliv jsou vhodnější. Potřebujeme vydržet rok – dva. Tak co?“

„Zas budou v Čechách auta jedné značky jako za komunistů?“

„Komunisté ke škodovkám dováželi moskviče, trabanty, volhy a dacie, tady bude všechno jeden typ. Budou se lišit jen barvou.“

„Pěkně děkuji!“

„Poslyš – a nedělají desítky typů jen zlo mezi motoristy? Nejsou majitelé speciálních terénních strojů a luxusních modelů zdrojem velké agresivity mezi řidiči? Vojtěchovy modely mají různá vylepšení – v obcích samy zpomalí, nedovolí nepřiměřenou rychlost za deště a náledí... samy umravní hrubiány za volantem. Těm se to líbit nebude, ale zvyknou si.“

„Ale co s energetickou sítí?“

„Vojtěch spočítal několik malých atomových elektráren – pár jich už v Japonsku vyrábí elektřinu. Bude potřeba postavit je i v Čechách, to je všechno.“

„Věříš, že to atomové elektrárny vyřeší?“

„Projeď si reference z Japonska!“ pobídla jsem ho. „Zřejmě ses o ně nezajímal. Nejenže jsou levnější a bezpečnější než dosavadní, ale stabilnější při lepší dynamičnosti, nepotřebují obohacený uran, spokojí se i s mírně ochuzeným – přírodního uranu máme v Čechách pořád dost a pro začátek se dá využít i vyhořelé palivo ze současných elektráren. Tím máme prakticky zajištěné palivo.“

„To by nám opravdu vytrhlo trn z paty,“ řekl ulehčeně.

„A nejen nám! Podívej se na Japonce – výstavbu atomových elektráren tam podporují Virtuálové pro nezávislost Japonska.“

„Slibuji ti, podívám se na to a zamyslím se i nad tvými radami ohledně zahraničních vztahů. Embargo posílilo naši nezávislost a tím nám paradoxně pomohlo. A Češi by si měli občas dupnout a nenechat si všechno líbit.“

„Podívej se!“ pobídla jsem ho. „Díky mateřsky přátelskému vztahu k Vojtěchovi jsem to sledovala. Vojtěch mě ujišťoval, že se s tím jako premiérka nesetkám, ale jak vidět, patří to do výjimek, kdy se zmýlil.“

„Dobře – díky za námět, tohle snadno doženu,“ přikývl. „Ale měl bych pro tebe ještě něco, přinejmenším pro mě stejně důležitého.“

„No – povídej!“ vybídla jsem ho.

„Víš – měla jsi poslední dobou strašnou smůlu...“

„Ale Frantíku – soustrasti jsem si užila dost, ještě ty s tím začínej!“

„To není kondolence – tu už jsem ti vyjádřil,“ namítl. „Mám pro tebe jiný návrh. Co kdyby sis mě vzala za muže?“

Bác ho!

V té chvíli musela Lili i robotka Kateřina vypadat příšerně. Ztuhla jsem jako špalek nejen doma, ale i v Praze, úplně mi to vyrazilo dech. Tušila jsem, že sama věčně nezůstanu, Marcel by jistě nevyžadoval, abych se stala jeptiškou, ale rozhodně bych to nečekala tak brzy.

„Poslyš...já... “ – koktat v urychlení musí být obzvlášť pikantní...

„Ty poslyš, Káťo!“ nenechal mě déle se ztrapňovat.

„Ale... vždyť jsem vdova sotva pár dní!“ vysoukala jsem ze sebe.

„Vím!“ odvětil. „Ale řekl bych, že si nemůžeš zvyknout. Na to se ani zvyknout nedá. A hlavně na smrt svých dvojčat, věnovaných Vojtěchovi. Možná jsi o tom nepřemýšlela, ale teď mě vyslechni bez multiplexu – neuvažuješ sama někde v hloubi duše o tom, že ti je teď Vojtěch přece jen trochu cizí? A že by si asi zasloužil další příležitost? A i kdybych byl úplně první, koho to napadlo – bylo by ti hodně proti mysli věnovat mu ještě jedno dítě?“

„Počkej!“ zarazila jsem ho, ačkoliv přestal, aby mi dal čas trochu se vzpamatovat. Překvapil mě parádně, zejména po předchozím čistě služebním rozhovoru. To se ani nedalo zamultiplexovat – nechala jsem obě robotky dosednout na nejbližší židle a popadla jsem jejich rukama sedačky, abych mohla ztuhnout a vypnout je.

„Poslyš... ne že bys mi nebyl sympatický... ale nezdá se ti, že jsi s tím přišel příliš brzy? Vždyť jsem vdova týden!“ zpražila jsem ho.

„To je dost, ne?“ opáčil. „V Čechách se považovalo za slušné, aby vdova truchlila asi rok, ne? V multiplexním režimu to jsou tři a půl dne – takže jsi to splnila víc než dostatečně.“

„Takhle to počítat by mě nikdy nenapadlo!“ opáčila jsem.

„Jistě,“ přikývl. „Budeš-li ale čekat poctivý kalendářní rok, necháš tím Vojtěcha zbytečně čekat celých sto let!“

Tyhle počty by mě nikdy nenapadly. Neměla jsem na to co říci, raději jsem zmlkla. Navrhovat, abych se opět stala matkou technické příšerky, to tedy byla síla! Ačkoliv jsem si na to předtím taky zvykla a i teď jsem se přistihla, že se mi Frantův nápad ani nezdá tak uhozený...

Vývoj ve světě se prý pohybuje po spirále – pokud to není bludný kruh. Mohla bych si zopakovat čas, kdy jsem měla Vojtěcha jako syna? Ačkoliv – stejné to nebude. Dvakrát do stejné řeky nevstoupíš a Franta není Marcel! Ale – že by se i Franta tak snadno vzdal vlastního – jenže i mého – dítěte?

„Na dítě musí být dva,“ řekla jsem tiše. „Nevadilo by ti vzdát se výchovy vlastního potomka?“

„Přemýšlím o tom už déle než rok... tedy přesněji – multiplexem poslední čtyři dny,“ dodal rychle. „A snažil jsem se uvažovat o tom i ze tvého hlediska. Řekl bych, že všichni – nejen my dva – Vojtěchovi pořád něco dlužíme. Ty jsi svou část dluhu již splatila, ale uděláš to nejspíš znovu a ráda. Nevím jistě, jestli jsem se strefil, to v téhle chvíli víš jen ty, ale jak tě znám...“

„Jak dlouho mě znáš?“ vybuchla jsem. „Párkrát jsi mě viděl!“

„Omyl!“ usmál se. „Jednám s tebou už pár let! Kalendářních, ne jen urychlených. Nakonec – sama jsi mě přivedla mezi Virtuály, musela jsi mě také dost poznat – nebo ne?“

„Viděla jsem tě očima svých robotek – a ty jsi viděl také jen je!“

„Ano – jenže uznej, každý člověk by měl, když je to možné, na druhém milovat hlavně duši a až potom tělo. A poznat duši se dá i přes tělo robotky, duše se přece projeví i na dálku, nemyslíš?“

Měl to zřejmě promyšlené, ale zaskočil mě. Počítat s tím, že už je to rok, to by mě opravdu nenapadlo. Ani přijít s tím, že Vojtovi dlužíme... ale měl nejspíš pravdu. Vojta pro nás udělal tolik co nikdo.

„Víš,“ pokračoval Franta po chvilce, „milovat něčí duši můžeš i když je nedostupný. To jsi byla pro mě ty a nikdy jsem se ti nesnažil přiblížit, dokud jsi měla Marcela. To mi nemůžeš vyčítat. Ale teď – zkrátka ti nabízím nejen spolupráci na vládní úrovni, ale i sebe. Klidně uznám, je v tom i trocha mé sobeckosti, nerad bych, aby sis teď někoho našla přede mnou...“

„Rošťáku!“ zpražila jsem ho.

Ale nemyslela jsem to zle.

*****

© 2009-2010 Václav Semerád, Nová Ves

SLOVNÍK

collateral damage = vedlejší škody na civilistech, obvykle vícenásobně převyšující vojenské škody - běžné jednání armád USA

dron = létající robot, v mírovém provedení vybavený kamerami, v americkém provedení vyzbrojený kanonem a raketami, většinou s vysokým podílem »vedlejších škod« na civilistech

game over = konec hry (angl.) – dál se nepokračuje...

gentlemen's agreement = džentlmenská dohoda = ústní dohoda, kterou džentlmen dodrží, ale voldemortům je pro smích (například ujištění Gorbačovi, že se NATO nebude rozšiřovat na východ)

glyté =  virtuální zobrazení vnitřku počítače

hačimaki = japonská látková čelenka, často se znakem slunce, popsaná symboly štěstí, původně k odsávání potu

hifi = high fidelity (vysoká věrnost) označení jakostní reprodukční techniky

hintys =  japonský počítač vyšší generace

HSID = Hlavní Správa Internetového Dozoru = oficiální cenzura České republiky

chitkon = spojovací čip pro hintysy

interface = rozhraní mezi různými systémy a jejich periferiemi

JUDr = absolvent právnické fakulty (v Plzni i díky korupci), znepříjemňující život lidem (viz právník)

kaičen = letoun továrny Koujou (kaičó = jap. mořský pták)

kanonenfutr = potrava pro děla (něm.) – většina vojáků

Koujou = Továrna (jap.) – ostrůvek Virtuálů

mainframe = velký, obvykle sálový počítač

mlung =  internetová síť viděná virtuály

pelenit =  počítačová síť, paralelní k internetu, řízená hypervlnami

právník = absolvent právnické fakulty (v Plzni i díky korupci), znepříjemňující život lidem (viz JUDr)

Radžív Sinh = jednu dobu virtuální sponzor (pračka špinavých peněz) české partaje ODS

Rambo = profesionální válečník bez náznaku citu a svědomí

socka = nadávka zbohatlíků a zlodějů většině normálních lidí

šintei = dárek (jap.) – zde hodinky s počítačem

tenzor = snímač napětí materiálu

Twiggy = přehnaně hubená modelka – anorektička. Způsobila nárůst anorexie ve světě, ženy se jí chtěly vyrovnat

Virtuál = neskutečný – spojením člověka s počítačem vzniká virtuální realita = neskutečná skutečnost (jako obraz za zrcadlem)

Voldemort = zloduch ze seriálu „Harry Potter“, přeneseně praví zloduchové „Ti-které-nesmíme-jmenovat“

zlaari = elektronické brýle pro ne-Virtuály

Pozn. 01 Tady byla první anketa a hrdinka si vybrala dráhu vojenského experta...

Pozn. 02 Cikrtné (»regulační poplatky«) – nemravné poplatky ministra Julínka a jeho mluvky, tajtrdlíka Cikrta z ODS, později rozumně zrušené.

Pozn. 03 Pozor! To není scifi, to je skutečnost!

Pozn. 04 Japonské zvyky jsou sice odlišné od evropských, ale některé jsou opravdu rozumnější.

Pozn. 05 Ostuda civilizace jednadvacátého století – Guantánamo.

Pozn. 06 Slova amerického prezidenta Baracka Obamy!

Pozn. 07 Myslíte si, že je to nemožné? Tak se rychle zamyslete! Už to totiž začalo!

Pozn. 08 Poslanci ani senátoři se v Čechách mandátů nevzdávají ani když nastupují nepodmíněný trest vězení... po případné rehabilitaci dostanou přece poslanecký plat i odškodné

Pozn. 09 Tento nesmyslný argument použil na podnět dvou přeběhlíků i náš Ústavní soud a zakázal tak předčasné volby v Čechách!

Pozn. 10 Balkánská řeznice Madlenka Aĺbrightová, rodačka z Čech a překupnice násilím uzmutých lidských orgánů.

Pozn. 11 Svatopluk Čech – Písně otroka

Pozn. 12 READ ONLY – pouze pro čtení, zápis je zakázaný

Pozn. 13 Krok pro sek mečem – termín z japonského bojového umění

Pozn. 14 Doufám, že tohle nebude číst Jan Kraus a nezažaluje mě...

Pozn. 15 Například Blackwater, Daeš (Islámský stát) apod...

Pozn. 16 Odčerpávat – česky: někoho pumpnout...

Pozn. 17 Jak známo Palestinci si z příměří málokdy něco dělali...

Pozn. 18 Číslovanými varováními proslul čínský vůdce Mao-Ce-Tung a rovněž tak ignorované číslované rezoluce vydávalo OSN

Pozn. 19 Jen aby mne Prozřetelnost uchránila před přáteli, s nepřáteli už se vypořádám sám (Jindřich IV).

Pozn. 20 Jo jo, dělat si šoufky z policajtů je už dneska zase trestný čin!

© 2009-2010 Václav Semerád, Nová Ves