Autobus

Sorky

zbraně prokleté planety Gíjó

Václav Semerád

Science fiction

(GSMB 5)

© 1992 Václav Semerád, (1966 Přelouč-1992 Praha)

Veškeré připomínky jsou vítané:

vsemerad@volny.cz

Titul: Sorky

Podtitul: zbraně prokleté planety Gíjó

Skupina: GSMB 5

Autor: Václav Semerád

Nakladatel: Autobus

Tuto knihu můžete pozměnit náhradou jmen hlavního hrdiny a hrdinky jmény podle libosti. Programy pro tento bonus jsou na http://sw.gurroa.cz v generátoru e-knih EPUB pro čtečky i při přímém (online) čtení.

Generováno v http://sw.gurroa.cz 18.04.2020-17:01 pro SW.

Anotace:

Příběh dvou pozemských dětí na prokleté planetě. Už jste slyšeli o prokleté planetě Gíjó? Jediné, odkud kdysi před tisíciletími její objevitelé Bardžané neslavně utekli..? Tak to je ona!

Planetu totiž obývají obludy, které se běžným zbraním jen vysmívají. Ukazuje se, že část Bardžanů na planetě zůstala a v nouzi našla proti obludám účinnou zbraň, Sorky. Jenže tisíce let v těžkých podmínkách způsobily posun v myšlení kdysi mírných Bardžanů a jejich proměnu v nelítostné barbary.

Děti ze Země se tam dostanou díky katastrofě - a ocitnou se tváří v tvář obludám, od nichž se štěstím utečou... k barbarům...

Normální verze

Generováno v http://sw.gurroa.cz 18.04.2020-17:01 pro SW.

SDÍLENÁ LITERATURA

www.romanyzdarma.cz a www.sw.gurroa.cz

Tento pokus o sdílenou literaturu rozesílejte, prosím, dál. Pokud usoudíte, že napsaný text byl pro vás natolik zajímavý a čtivý, že byste byli ochotni ho finančně ohodnotit, pošlete autorovi na číslo konta

1479600028/3030

dobrovolný příspěvek (okolo dvaceti korun).

Jde o nový směr v přijímání literatury bez mezičlánků a dalších nákladů (hlavně bez OSA), který by se časem mohl stát přijatelný autorům i čtenářům.

Prázdniny na Momoroi

Příběh Ludvy a Janky byl v dějinách GSMB výjimkou.

Ale významnou!

„Pozdravujte tátu!“

„Vážně si myslíš, že bychom mohli zapomenout?“

To byla poslední slova, než se dveře uiku, transportní kapsle Transgalaktické dopravy, syčivě zavřely. Mladá žena, stojící za zábradlím, je volala na dvě děti, které se už dychtivě hrnuly zaujmout svá místa. Až v posledním okamžiku je zachytila stewardka, když se hnali na opačnou stranu chodby, než měli sedadla. Byl nejvyšší čas, dispečeři nemají rádi zpoždění a jak se tváří, když k němu dojde, o tom se už napovídaly celé legendy.

Čtrnáctiletý tmavovlasý Ludvík, štíhlý kluk s krátkými šedými letními kalhotami a se strakatou rozhalenou košilí zapadl do svého sedadla okamžitě, ale jeho o rok mladší sestra Janka, drobnější blondýnka v bílé halence s krátkými rukávy a s modrou sukénkou měla menší problémy. Sama by se také usadila hned, jenže zrzavý psík, kterého měla v náručí, se začal náhle vzpouzet, hrabat nožkami a kňučet. Pochopitelně - bylo to ještě štěně, dosud cestovalo nanejvýš s Jankou a s její matkou malým osobním letadlem gryulem na nákup.

„Hodnej Gringo, tiše, hodnej pejsek,“ napomínala Janka marně psíka.

„Chvilku si ho přidržte, slečno, všechno bude v nejlepším pořádku,“ usmívala se stewardka. Pak odběhla, byl už téměř čas odletu a ona určitě neměla v plánu odcestovat s nimi. Na Zemi se kdysi vedly diskuse, zda by přece jen nebylo lepší, aby se o cestující staraly tytéž stewardky po celou cestu, jako kdysi v pravěku letecké dopravy, kdy stewardky skutečně létaly spolu s cestujícími. Mnohým lidem ze Země se dlouho zdálo nezvyklé, že stewardky cestující jen uvádějí na místa a každá stanice má vlastní personál. Jenže Transgalaktickou dopravu mělo Galaktické společenství dávno předtím, nežli se k němu Země vůbec připojila - a i pak představovalo obyvatelstvo Země jen kolem pěti procent Společenství. Pokud by chtěl někdo prosadit nějakou změnu, musela by být tak dobrá, aby se k jeho návrhu přidalo patřičné množství okolních světů. Cestování nadprostorem bylo ostatně kratší než příprava cestujících k letu, nebyl tedy ani důvod zavedené zvyky měnit - zejména když byly starší než pozemské pyramidy.

Sotva se kapsle otřásla slabým zaduněním uzavírajících se staničních vrat, ozval se zvuk podobný povzdechu a kabinka se na okamžik propadla dolů, aby v témž okamžiku znehybněla. Křesla se zhoupla skoro až k dorazům, ale to bylo vše. Jako kdyby celá kapsle náhle poklesla o metr.

„Panstvo - jsme na místě, vystupovat!“, prohlásil Ludvík a rychle si rozepínal popruhy. Janka si také rozepla pás, ale psík se začal tolik škrábat z jejího náručí, až měla co dělat, aby ho udržela.

„Gringo, fuj!“ plísnila ho Janka. „Nech toho!“

„Je to hloupej pes,“ mínil Ludvík.

„Je ještě moc malý,“ omlouvala ho Janka.

„Aby se ti zase nepočůral na sukni,“ odfrkl si Ludvík. „Já nevím, co tam s ním budeme dělat.“

„Gringo se chce taky podívat do vesmíru,“ hladila psíka Janka. „Viď, Gringo, pejsánku...“

Gringo se konečně uklidnil. Všichni tři pak opustili kabinku a hrnuli se ven. Chodbička kapsle transportéru byla plná lidí - a kromě nich tu byly i čtyři chobotnicovité bytosti z Uxu a dva Nontové, podobní malým, černým panterům. Když je Gringo spatřil, začal opět kňučet a schovával se za Janku.

„Já jsem ti říkal, že to bude problém,“ pokračoval Ludva v rýpání. Nemluvil přitom mateřštinou, ale galaktickou řečí Bar, takže mu jistě rozuměli všichni okolo.

„Když on se jich bojí,“ odsekla Janka rovněž v řeči Bar. „Ještě nikdy neviděl mimozemšťany, co má dělat?“

Jeden z panterovitých Nontů se ohlédl a vycenil své dlouhé zuby, což u těchto bytostí znamená úsměv. Gringo to ale pochopil jako výstrahu, zpanikařil a zase se snažil schovat. Nonta neřekl nic, bylo vidět, že má pro pozemskou milovnici zvířat celkem pochopení. Jistě na Zemi nebyl poprvé.

Konečně prošli vstupními dveřmi a octli se ve velké hale Centrálního nádraží Transgalaktické dopravy planety Momoroi, jak jim hlásaly veliké nápisy v jazyce Bar. Janka se bezradně rozhlížela po obrovské hale s desítkami nástupišť. Současně se ozvalo písknutí jejich náramkových komunikátorů, jak Ludvova, tak Jančina. Ludva stiskl tlačítko potvrzení a na displeji si přečetl vzkaz.

„Máme jít do haly G,“ obrátil se na Janku.

„Já vím,“ opáčila, mezitím se také stačila podívat. „To musíme vlevo.“

Od chvíle, kdy opustili uik, byly jejich komunikátory pod řízením centrálního robota, který jim na displeje zobrazil šipky, ukazující nejkratší cestu. Oba sourozenci bez meškání zamířili označeným směrem. Janka stále držela psíka v náručí. Zkusila ho sice postavit na zem, ale Gringo se jí neustále motal pod nohama a hledal úkryt před všemi neznámými věcmi a bytostmi kolem.

„Hloupej pes,“ komentoval to opět lakonicky Ludva.

„On za to nemůže,“ omlouvala ho Janka.

V hale G na ně čekala stewardka, aby je zavedla do jiné transportní kapsle. Tam, kam letěli, nevedla ze Země pravidelná linka, měli to tedy s přestupováním.

„Kdy poletíme?“ zeptal se jí Ludva.

„Chcete se zdržet?“ zeptala se jich stewardka vlídně.

„To ne - já jen kdy bude odlet,“ vysvětloval Ludva.

„Hned, jen co se usadíte,“ usmála se na ně. „Ach tak, vy to asi nevíte... na stanici Rugar žádná pravidelná linka nelétá, tatínek vám zaplatil speciál. Odtud z haly G odlétají jen speciály - proto je tu takový klid. Máte tak výhodu, nemusíte spěchat.“

Janka s Ludvou ale očividně spěchali a stewardka proto s úsměvem odešla. Krátce poté se podlaha transportní kapsle opět o metr propadla - a byli na stanici Rugar na opačné polokouli planety. Oba sourozenci ihned vyskočili a běželi k východu. A tam -

„Tati!“ vykřikl Ludva.

„Tady jsme!“ volala Janka.

O naleštěné kovové zábradlí před nástupištěm se opíral vysoký světlovlasý muž v pracovní kombinéze. Když uviděl děti, roztáhl náruč a v několika okamžicích už oba objímal.

„Tak jste tady,“ opakoval šťastně. „Pojďte, divoši, ať uvidíte konečně můj bungalow.“

Museli si vyzvednout zavazadla, ale kufříky jim vyzvedli ze zavazadlového prostoru kapsle roboti a jeden malý robotek jim je brzy přivezl. Okamžik poté je děti držely v rukou a vyšly s otcem světlou chodbou ze stanice.

„Vy tady nemáte stewardky?“ divila se trochu Janka.

„Co by tu dělaly?“ usmál se táta. „Sem létá jeden uik týdně, na celou stanici stačí správce. A ten ještě neopustil velín, co se pamatuji. I dveře otevírá na dálku.“

„A co tam dělá, když sem celý týden nic nepřiletí?“

„Říká se, že hraje šachy,“ odpovídal táta, zatímco dával kufry na zadní sedadlo gryulu. „On pořád doufá, že konečně vyhraje celoplanetární šachovou ligu. Většinu času prosedí u svého počítače a vymýšlí nové varianty. Ale docela to umí, předloni byl třetí, loni druhý.“

„To by měl být příště první...“ podotkla Janka.

„Já bych mu to přál,“ zamyslel se otec. „On je to sice divný morous, ale když je potřeba, udělá pro nás všechno.“

Nasedli do pětimístného gryulu, zaobleného letadla bez křídel, běžného všude po Společenství, jenže s okny z tmavého skla, prozrazujícího zdejší horké podnebí. Vznesli se kolmo do výšky a brzy opustili úzký okruh plantáží kolem osamělé transportní stanice, ocitli se nad lesem a s výjimkou krátkého letu nad hladinou velkého jezera pod sebou neviděli nic jiného, než gigantické modré chuchvalce obřích stromovitých lišejníků, jaké rostou jen na planetě Momoroi. Nakonec právě tak pomalu a svisle přistáli na nevelké plošince těsně pod vrcholem jakési hory. Museli přistávat opatrně, na nevelkém prostoru se tu tísnily tři další gryuly, ale pro lehké antigravitační letadlo nebyl problém zaparkovat na centimetr přesně.

Stranou stála obrovská bílá cukřenka - to přirovnání Jance samo přilétlo na mysl, když spatřila budovu výzkumné vědecké stanice, kde jejich otec pracoval. Budovu sem zřejmě posadili letadlem, kolem byly nejen nízké keře, ale i velké stromy, které by jinou cestu než vzduchem nedovolovaly.

„No - a jsme tu,“ prohlásil otec. „Už se na vás všichni těšíme. Inn Gawatulová pro vás udělala velký dort, ale musíte dělat, že o ničem nevíte a jste překvapení.“

Nesmírné překvapení Ludva ani Janka nemuseli nijak hrát. Inn Gawatulová byla Nonta - černá kočka, chodící po zadních nohou, s téměř lidskýma drobnýma rukama, vysoká jeden a půl metru a oblečená do šedozelené kombinézy. Dort skutečně svým hostům na uvítanou přinesla, ale čekalo je další překvapení. Ačkoli vypadal téměř pozemsky, chutnal jinak, než se dalo podle jeho vzhledu čekat. Ne že by se nedal jíst - taková impertinence ani nepřicházela v úvahu, ale místo sladké, máslové chuti pocítili všichni, kdo ochutnali první sousto, ostrou chuť párku s hořčicí. Ale nakonec - dort všem chutnal výborně, byl správně horký a jen se po něm zaprášilo. Inn se usmívala pod vousky a docela samozřejmě přijímala gratulace k tomuto báječnému nápadu.

Výzkumná stanice se zabývala sledováním velice vzácných horských hadoještěrů, kterým podle statistik hrozilo do deseti let vyhynutí, nepodaří-li se zastavit klesající počty jejich populace. Zákony byly v takovém případě přísné. Která civilizace nedokáže zachovat původní genofond planety, ta po několik dalších tisíciletí nedostane příležitost kolonizovat další světy. Nesměla by pak ani vysílat vlastní průzkumné výpravy a byla by v nevýhodě, neměla by šanci objevit ani technické planety. Jedinou výjimkou byla Země, které prominuli vyhynutí několika druhů dokonce na vlastní planetě, ale jen díky tomu, že ostatní bytosti uznaly neoprávněnost zpětného působení zákonů. Co už se stalo, stalo se - ale další případy by s takovou shovívavostí počítat nemohly.

Problém byl v tom, že hadoještěry lovili ptáci, vysazení kolonisty. Ti se na zákony neohlíželi, nezajímalo je, zda jsou či nejsou hadoještěři chránění, zajímalo je jen, jak chutnají - bohužel jim zachutnali nějak příliš. Zpočátku bylo nutné namontovat kolem hnízdišť samonaváděcí lasery, které ptákům způsobovaly bolestivé rány a donutily je vzdát se naděje na snadnou kořist. Toto okamžité řešení se ale nemohlo stát trvalým. Právě tak bylo nepřípustné použít trvalé genetické mutace, která by zvýšila přirozenou ostražitost těchto příliš důvěřivých tvorů.

Ludva s Jankou se dostali na základnu v době, kdy už se zdálo, že konečně nastal kýžený obrat. Letošní snůška vajec byla velice početná a všechno nasvědčovalo tomu, že snažení výzkumníků bude mít úspěch. Uvažovali dokonce o tom, že by snad mohli hadoještěry z jejich poslední bašty vysadit zpátky na místa, kde již byli vyhubeni.

Pozemské děti všichni členové základny vřele přivítali. Kromě jejich otce, dosud jediného pozemšťana, a Bardžanů, kteří se od Evropanů vlastně lišili snad jen tmavší pletí, byli na základně čtyři ne-lidé z Nonty. Ludva i Janka museli slíbit, že nebudou škodit místním zvířatům a do rezervace s hadoještěry nevstoupí ani na krok, aby vzácné tvory nerušili, ale to nebyly těžké podmínky. Zdejší zvířata nebyla nebezpečná lidem ani psíkům, takže se děti mohly bez dozoru procházet v místních lesích, koupat se v jezeře či objevovat tajemství podzemních jeskyň. Měly létací nárameníky, takže je nemohl ohrozit ani pád se skály nebo do jeskyně. Janka se starala, aby se nic zlého nemohlo přihodit ani Gringovi. Nikomu nevadilo, že byl s nimi psík, který se nakonec naučil plavat v průzračné vodě jezera, ačkoliv se mu to zpočátku nelíbilo, naopak se odnaučil stále se schovávat za Janku a kromě toho během prázdnin i znatelně povyrostl - bylo to přece ještě štěně.

„Tady je tak krásně,“ říkali si Ludva s Jankou každý večer před usnutím.

Každým večerem se však neúprosně přibližoval konec prázdnin a s ním i okamžik rozloučení. S tátou, ale také s pohostinnou planetou Momoroi.

Devět set světelných let od Momoroi se tou dobou pomalu ale jistě schylovalo ke katastrofě.

Před měsícem začalo slunce planety Gurr jemně pulsovat.

Zatím to bylo nepatrné, ovšem Gurroova civilizace, o níž se říkalo, že v celém známém vesmíru není většího odborníka, si toho všimla. Potíž byla nejen v tom, že na to nebyla připravena, ale že si ani neuvědomila, jak akutním nebezpečím jí její slunce hrozí.

Planeta Gurr byla nedávno přizpůsobená z ledové planety na planetu životadárnou. Gurroova civilizace si ji vytvořila pro sebe, ještě než se oddělila od ostatních. Hlavní výhodou pro ni bylo, že zde byla svým pánem, celý tento svět byl jen její. Mělo to ale i své nevýhody. Jednou z mnoha výjimečných vlastností planety Gurr bylo, že jí chybělo vnitřní teplo. U většiny planet je jádro žhavé a hlubiny teplejší než povrch. U planety Gurr to neplatilo. Její nitro bylo ledové, věčně zamrzlé. Jen slabá vrstva hornin se zatím stihla ohřát.

Gurroově civilizaci to nijak nevadilo. Planetu si prostě přisunula poněkud blíže ke hvězdě, aby na ni dopadalo světla a tepla více a deficit snadno dorovnala. Beztak ji stěhovala již několikrát. V dávných dobách, kdy měl tento svět ještě jméno »technická planeta Unoliá«, ji Gurroovy křižníky přemístily z oblasti věčné zimy u chladnoucí, umírající rudé hvězdy do horkého pásma jasné hvězdy typu A, aby její věčné ledovce roztály a zmrzlý svět se celkově prohřál. Jakmile se tak stalo, opět ji od hvězdy vzdálila, aby ohřívání dál nepokračovalo. Během dalších let ustálily její polohu několika drobnějšími korekcemi na takové oběžné dráze, kde teplota jejího povrchu zůstávala stabilní.

Zvládnutí přesunů celých planet nadprostorem byl největší technický úspěch této mladé civilizace. Vytvořila si nejen vlastní planetu, ale i několik dalších planet, které nabídla civilizacím z Říše Glug, nejvíce postižených přebytkem svých obyvatel.

Ohřívání mrtvých ledových planet nebylo tak problémové, jako kolonizace planet s vlastním životem, kde bylo podle prastarých pravidel nezbytné respektovat původní životní druhy. Gurroa dokázal do poměrně úzkého pásma života ustabilizovat dvě planety. Tak bylo možné doplnit planetu ke hvězdě, kolem které obíhala jiná planeta, aniž by se oběžné dráhy křížily či jinak ovlivňovaly. Ledovou dával obvykle blíž ke hvězdě.

Mělo to ale i nevýhody.

Z hlubin bývalých ledových planet neustále prosakoval na povrch chlad a srážel vodní páry, takže jejich povrch včetně planety Gurr neustále halila mlha.

Nebyla to veliká nevýhoda - spíš zvláštnost. Brzy si na ni zvykli i obyvatelé Glug, natož členové civilizace Gurroa, kteří neustále o sobě zcela přesně věděli.

Omezovalo to ale kosmické pozorování. Proto kolem planety Gurr kroužil jeden z pověstných Gurroových křižníků, osazený několika jeho batolaty v roli pozorovatelů.

Právě tito pozorovatelé si nezvyklých pohybů hvězdy všimli. Ačkoliv to zpočátku nevypadalo katastroficky, civilizace Gurroa se rozhodla přemístit mateřskou planetu k jiné, stabilnější hvězdě.

Potíž byla v tom, že kolem hvězdy kroužily planety dvě.

Jednou byla Gurr, druhá ještě neměla jméno. Byla to planeta nedávno přenesená od hvězdy vzdálené dvacet světelných let odtud. Také tato druhá planeta byla donedávna ledová, ale teď ji Gurroa umístil do takové blízkosti hvězdy, že na ní rychle roztála nejprve jezera kapalného vzduchu, potom i vodní ledovce kolem rovníku, začala se vytvářet moře a led se stáhl do polárních oblastí. V současné době zde probíhaly výzkumy, jimiž se civilizace Gurroa ubezpečovala, zda nebyl na planetě kdysi vlastní život. Nerozhodovalo to, planeta byla dávno pustá, šlo čistě o vědecký výzkum. Gurroa zamýšlel planetu darovat Říši Glug. Znamenalo to, že po jejím posledním přemístění veškeré výzkumy skončí, leda by v nich ony stonožkovité bytosti pokračovaly samy.

Na planetě bylo proto několik výzkumných stanic, všechny v kompetenci civilizace Gurroa. Ostatní civilizace se tu nejen neangažovaly, ale o existenci toho pokusu ani netušily. Gurroovi v něm nemohl poradit nikdo, nikdo to před ním nezkoušel. Dalo by se říci, že se to ostatních netýká - kdyby se tento předpoklad neukázal jako falešný. Kdoví, kolik falešných předpokladů již Gurroa přehlédl! Kdoví, zda přesuny planet nerozkmital jádro hvězdy víc než bylo zdravé.

Dopravu na bezejmennou stanici zajišťovaly jako všude nadprostorové stanice typu vjosuzgu, téměř shodného typu, jaký se na světech Galaktického společenství používá již více než čtyřicet tisíc let. Stanice se zúčastňovaly přenosů naprosto stejným způsobem, jen nepatrně odlišné klíčování je odlišovalo od ostatních.

Brzy se mělo ukázat, že společný nadprostor může být nebezpečný nejen pro samu civilizaci Gurroa. Když umisťoval planetu Gurr ke hvězdě daleko od obydlených oblastí, zapomněl Gurroa na jednu důležitou poučku. Zapomněl, i když ji znal. Osudem průkopníků bývá občas se spálit.

U nadprostoru Inith, kde probíhají dálkové přenosy mezi stanicemi vjosuzgu, žádná vzdálenost nerozhoduje...

GÍJÓ

Všechno ve vesmíru má svůj konec a tak nastal obávaný čas návratu. Ani Ludvovi, ani Jance se samozřejmě domů nechtělo, ale co se dalo dělat, na oba už čekala škola, shledání se spolužáky - ale co bylo nejlepší, už vloni předem ohlašovaný společný školní výlet na planetu Ux, kam se nejezdí každým rokem a kam se všichni těšili. Ux je totiž domovská planeta velice zvláštních bytostí - inteligentních chobotnic. Jistě je možné tyto bytosti potkat i v Praze, ale něco jiného je setkat se s nimi v jejich domově, kde je naopak neobvyklé spatřit dvounohé tvory.

Táta je dovezl svým gryulem k transportní stanici. Chvíli se ještě dohadoval s nabručeným správcem, musel také platit transport, ale nakonec se včas přišel s dětmi rozloučit.

„A koukejte mamince pomáhat, místo zlobení,“ napomínal je ještě předtím, než se zavřely dveře transportní kapsle.

Opět je nikdo neusazoval do sedadel - nebyla tu přece žádná stewardka, jako všude jinde. Zdejší stanice byla téměř opuštěná, pokud nepočítali správce. Bylo to tak mnohem zajímavější, než na jiných trasách. Ludva s Jankou si mohli dokonce vybrat, kam se posadí, i když to bylo celkem jedno. Také Gringo zaujal své místo u Janky na klíně mnohem klidněji a bez kňučení.

„No vidíš, že si zvykl,“ oznamovala Janka vítězoslavně bratrovi, když se zhoupla podlaha a oba si začali rozepínat pásy. Psík se tentokrát zachoval statečněji než při minulém letu, i když se mu nezvyklé zhoupnutí příliš nezamlouvalo.

„Však taky o nic nejde,“ bručel Ludva. „Ten kousek snad ani nestál za řeč.“

První část cesty měli za sebou. Byla krátká, pokud se může srovnávat cesta na opačnou polokouli planety s více než sto dvaceti světelnými lety, které je teprve čekaly. Ovšem, pro cestování Transgalaktickou dopravou nebyla rozhodující vzdálenost stanic, ale kapacita nástupišť. Proto byly pravidelné linky, většinou plně obsazené, levnější než speciály, i když vedly na větší vzdálenosti.

Ludva s Jankou došli k východu z kapsle. Disciplinovaně se zastavili a čekali na stewardku. Nikdo však neotvíral dveře a to bylo divné. Chvíli oba jen tak postávali, pak ale Ludva ztratil trpělivost.

„Oni by nás tu snad nechali tvrdnout třeba půl dne!“ řekl nepřívětivým tónem a stiskl nouzové tlačítko vedle dveří.

Zasyčel stlačený vzduch a šedivé dveře transportního uiku se otevřely. V hale bylo příšeří, skoro tma. Vůbec to nevypadalo na halu Centrálního nádraží planety Momoroi, ta přece byla veliká a jasně osvětlená...

„No tak - je tu někdo?“ zahlaholil Ludva.

Nikdo se neozval. Ludva jako první vykročil z kapsle, ale nevěřícně se podíval na podlahu. Nebyly tu koberce, krásně tlumící zvuky, ale vrstva jakési špíny, která jim pod nohama chřupala a drolila se. Stěny haly pokrývala šedá plíseň - a nikde nikdo.

„Luďo, kam jsme se to dostali?“ vyjekla Janka a pevněji k sobě přivinula psíka Gringa.

„Nevím...“ znejistěl. „Zdá se, že na Centrálním nádraží Momoroi nejsme. Nejspíš nás ten starý dědula správce omylem poslal jinam, možná až na nějakou technickou planetu. Tam prý jsou stanice menší, asi jako tahle.“

„Ale co tu budeme dělat?“ ptala se Janka bezradně.

„Musíme sehnat někoho, kdo nás pošle správně. Někdo tu přece musí být, i na technických planetách žijí lidé!“ řekl Ludva rozhodně. „Především musíme zjistit, kde vlastně jsme. Půjdeme do velína stanice, tam určitě někdo bude.“

„Pojďme raději zpátky do kapsle,“ navrhla Janka.

„A co tam?“ pokrčil rameny Ludva. „To tam budeme jen tak sedět?“

„Třeba s námi kapsle za chvilku sama odletí,“ řekla.

„Už bys mohla vědět, že něco takového není možné,“ řekl Ludva sebejistě.

„A aby se transportní kapsle nedostala správně na místo určení, to snad možné je?“ odsekla podrážděně. „Co když se teď zavřou dveře, kapsle odletí a my tu zůstaneme?“

„Nesmysl,“ mávl rukou. „Ale když myslíš, můžeme ty dveře zajistit, aby se zavřít nemohly. Pak automat nedovolí uik odeslat vůbec.“

„Tak to udělej,“ navrhla chvatně. „Jestli ovšem víš, jak to zařídit.“

Ludva si věděl rady. Vběhl dovnitř a hned se vrátil se svým kufříkem ze zavazadlového oddílu. Postavil ho do dveří, aby se o něj dveře zarazily, kdyby se je někdo pokusil zavřít na dálku.

„Tak a je to,“ komentoval spokojeně. „A teď se půjdeme podívat, kde je obsluha. Nebo tu radši na mě počkáš?“

„Půjdu radši s tebou,“ zachvěla se Janka.

Přešli vstupní halu a vstoupili do temné chodby. Tam se však bezradně zarazili. Chodbu asi po čtyřech metrech přehradila stěna z nepravidelných kusů kovových plátů, podle všeho narychlo svařených. Zeď byla navíc vyztužená přivařenými žebry. Nedalo se tudy projít, museli se vrátit.

Hala stanice byla neobvykle malá. Byly tu už jen jedny dveře, označené oprýskaným nápisem: „Vstup jen pro obsluhu stanice!“ Ludva chvíli váhal, pak odhodlaně stiskl tlačítko u dveří. K jeho údivu se ale ani nepohnuly.

„Někdo tu snad musí být!“ zavrčel nesouhlasně. „Světlo tu přece svítí!“

Byla to pravda, ale ne zcela úplná. Na stropě svítilo jen pár malých svítících destiček, halu osvětlovaly nerovnoměrně a postavy obou dětí vrhaly bizarní stíny na všechny strany.

„Bio-lampy potřebují nepatrně elektřiny,“ namítla Janka. „Ty mohou být napájeny i z nevelké sluneční baterie.“

„Dveře taky,“ odsekl Ludva.

Nezbylo jim nic jiného, než dveře otevřít nouzovou kličkou stranou u stěny. Ludva jí dlouho otáčel a dost se přitom zadýchal, než se dveře pootevřely aspoň natolik, aby se jimi mohli protáhnout na druhou stranu. Tam byla sotva třímetrová chodba, na jejímž konci byly další zavřené dveře.

„To nám ještě scházelo,“ odfoukl si Ludva před nimi. „To zas bude tělocvik!“

Janka na to neřekla nic, jen na zkoušku stiskla otevírací tlačítko. Ve stěně se ozvalo kňourání elektromotoru a dveře se začaly pomalu otevírat. Než se otevřely úplně, uplynula nesmírně dlouhá doba. Motory byly líné až hrůza - ale hlavně že vůbec fungovaly.

„Je to tu nějaké zatuhlé,“ komentoval Ludva. „Ani ruční kličkou to nebyl žádný med.“

„Poslyš, Ludvo - a co když tu opravdu nikdo není?“ řekla Janka hlasem, ze kterého už čišela stěží potlačovaná hrůza.

„Na každé stanici musí být obsluha,“ nedal se Ludva.

„Na každé ne,“ zavrtěla hlavou. „Zapomínáš na opuštěné světy. Co když jsme na jednom z nich?“

„Opuštěný svět? Blázníš?“ vyhrkl Ludva. Ale neznělo to od něho přesvědčivě. Tady to opravdu vypadalo starodávně. Nikde nikdo - a ta zatarasená chodba...

„Uvidíme,“ řekla Janka potichu. Ani od ní to nepůsobilo optimisticky.

Podle všeho se právě nacházeli ve velínu stanice. Byla tu veliká řídící deska s několika přístroji - kupodivu ale bez jediné obrazovky. Vůbec to tu vypadalo nějak jinak, než jak to děti znaly z dětské encyklopedie, knihy, která už odedávna patří k neodmyslitelnému vybavení mnoha miliard dětských počítačů, co jich je na planetách Galaktickéhu společenství v provozu. Kromě toho bylo zřejmé, že všechny přístroje jsou bez proudu a to už asi dávno. Byly plné prachu a vypadaly podivně.

„Nikdo tu není...“ řekla Janka tlumeným hlasem.

„Asi budou všichni vzadu,“ ukázal Ludva na další dveře, nacházející se na opačné straně velína.

Byly otevřené a Janka k nim hned zamířila, ale nedošla až k nim. Najednou začala ječet, otočila se a běžela nazpět. Ludva pokračoval směrem ke dveřím, ale jen se dostal do místa, kde Janka začala vřískat, zarazil se také a i když nekřičel, otočil se na podpatku a utíkal za sestrou.

V odpočívací místnosti operátorů, dva metry od otevřených dveří, ležely na zemi - dvě vybělené lidské kostry...

Za čtyřicet tisíc let, co civilizace Bardžá létala do vesmíru, její kosmonauté postavili a spustili stovky prvotních transportních stanic. Pokaždé když bardžanský hvězdolet doputoval k nové planetě, postavil na ní stanici vjosuzgu a kosmonauté navázali spojení s mateřskou planetou. Pomocí této stanice se obvykle vrátili domů, zatímco hvězdolet s novou posádkou vyrazil dál, na cestu do dosud neznámých prostor. Takto se po tisíciletí pomalu, ale nepřetržitě rozrůstalo Galaktické společenství myslících bytostí, Bardžany kdysi dávno založené. Časem se k němu přidávaly další světy, objevené hvězdnými letadly z Bardžá. Jen dvě další civilizace, Aigura a Země, dokázaly přeletět obrovskou vzdálenost mezi hvězdami na vlastních hvězdoletech. Pozemská hvězdná loď se ukázala k dálkovým letům nevhodná. Aigurské hvězdné letouny létají nadprostorem Evsej, jsou proto lepší než pozemské i bardžanské podsvětelné hvězdolety, proto se od té doby hranice Společenství rozšiřují rychleji, ale základem dopravy nadále zůstávají bleskurychlé stanice vjosuzgu. Země i Aigura se ve skutečnosti ke Společenství připojily teprve bardžanskými nadprostorovými stanicemi.

Na planetách vhodných k trvalému připojení rostou obvykle další a další stanice jako houby po dešti. Bardžané tak v průběhu tisíciletí osídlili dosud neobydlené planety. Zpočátku pochopitelně jen lidmi z Bardžá, později i jinými bytostmi. Záleželo na tom, která civilizace planetu ke kolonizování nejvíce potřebovala. Méně příjemné světy se daly využít aspoň jako technické. Bývají na nich doly na potřebné suroviny, nebo zde naopak vyrůstají továrny a provozy, které by jinak byly nebezpečné pro své okolí.

Za dobu existence Galaktického společenství objevili Bardžané i několik planet, pro které se žádné použití nenašlo. Obvykle se na nich nedalo žít bez skafandrů, neboť byly buď příliš žhavé, nebo naopak ledové, nebo měly jedovaté ovzduší, které se nedalo neutralizovat. Úprava ovzduší byla sice častou podmínkou, nutnou vyřešit před kolonizací, ale ne na všech planetách to bylo možné, aniž by změna atmosféry přinesla místnímu životu smrt. Zásadou při kolonizování planet je totiž mimo jiné, že nejméně na jedné třetině pevnin a ve všech mořích musí zachovat původní formy života, už bez dalšího ovlivňování. Někde to dodnes působí jisté obtíže. Na planetě Sirmii není vůbec možné vstoupit do moře a koupat se, neboť v něm žijí nesmírně dravé pahvězdice, které by odvážlivce ihned sežraly. Jejich jed rychle ochromuje a stačí nepatrný dotyk žahavých chapadel, aby člověk zahynul. Sirmie je dnes přece jen kolonizovaná, protože mimo moří je pro lidi docela vhodná. Některé planety byly ale příliš nebezpečné. Na nich byly stanice pro nadprostorovou dopravu časem úplně zrušeny - některé z nich už před tisíciletími. Dostat se na tyto světy poté, co planetu opustily poslední posádky transportních stanic, bylo dříve zcela nemožné - a ani dnes by to nebylo snadné. Pokud na nich nezůstal nikdo z obsluhy, ztratila planeta definitivně možnost propojení s ostatním vesmírem. Čistě teoreticky by bylo možné obnovit spojení i s takovou planetou, ale to by znamenalo vyslat na ni opět hvězdolet. V pradávných dobách, kdy mezi hvězdami létaly jen podsvětelné bardžanské hvězdolety, to prostě nepřipadalo v úvahu. Teprve nedávno, po připojení civilizace Aigury ke Společenství, měl Kosmický průzkum konečně letadla, umožňující cestování nadprostorem, dnes už by takový podnik nebyl zhola nemožný, ale stále by chyběl k obnovení letů na neužitečnou planetu vážný důvod.

Ocitnout se na některém opuštěném světě bylo vyloučené už proto, že tu nebyl nikdo, kdo by spustil transfer. Nedávno se ve Společenství diskutovalo o plně automatických stanicích, schopných pracovat bez obsluhy, ale proti nim se zvedla na všech světech vlna odporu. I u stanic obsluhovaných lidmi jsou funkce tak automatizovány, že obsluze zbývá nastavit kód cílové stanice a spustit transfer - jenže všechny myslící bytosti stále vyžadují, aby se o ně staraly opět jen živé bytosti. I kdyby byly jiné, hlavně aby byly myslící.

Většina opuštěných světů byla vyklizena dávno předtím, než se ke Galaktickému společenství připojila Země. Nemohly na nich být stanice, schopné samostatného fungování, protože elektroničtí roboti, kteří by to umožňovali, v dávných dobách nebyli k dispozici. Právě elektronika byla vkladem, který do Galaktického společenství přinesla Země a pro niž ji brzy ostatní světy uznávaly - ovšem kromě pozemské hudby.

Jen tři pozemská slova zná dnes kdekdo i na nejvzdálenějších planetách.

Jsou to: Japan, robot a Mozart.

Ačkoliv se přistání na takové základně zdálo nemožné, s naprostou jistotou je vyloučit nemohli. Tyto stanice byly kdysi dávno obsluhou nastaveny na vysílání, ne na příjem, ale mohlo se v nich dít všelicos. Dvě lidské kostry v odpočívací místnosti byly němým důkazem, že se tu nikdo nenachází.

Přesněji - nikdo živý.

Ludva odkopl kufřík, vběhl dovnitř a rychle zavřel dveře kapsle. Teď tu byli alespoň ve známém prostředí - ale když našel sestru brečet v nejvzdálenější kabině, neměl sílu ji potěšit tak, aby přestala vzlykat.

„Jsme na opuštěné planetě, jsme!“ naříkala Janka a tiskla k sobě Gringa tak silně, až štěně kňučelo a snažilo se jí vytrhnout. Ludva se málem rozbrečel také, neboť na to neuměl odpovědět. Tušil, že má sestra pravdu - a oba sourozence objala hrůza, co s nimi bude.

„Co budeme dělat?“ obrátila se Janka na Ludvu.

„Nevím,“ odpověděl nešťastně.

„Zůstat tady opravdu nemůžeme!“ tvrdila Janka. „Proč už to nejdeš obhlédnout?“

„Půjdeš se mnou?“ jistil se Ludva.

„Já půjdu prohlédnout kapsli, jestli tady není něco, co budeme potřebovat,“ rozhodla se Janka.

„To bych si s tebou docela rád vyměnil,“ řekl Ludva, ale utřel si slzy a obrátil se opět k východu z transportního kontejneru. Janka ho doprovázela až ke dveřím.

„Zavři za mnou,“ nabádal ji. „Až přijdu, zaťukám na dveře. Ale buď tady, ať mi hned otevřeš, ano?“

Přikývla a když vykročil ven, stiskla tlačítko. Stlačený vzduch zasyčel, dveře se zavřely. Daly by se zvenčí otevřít pouze speciálním klíčem, který měly stewardky, obsluha stanice, ale ne cestující. Ludva zůstal sám ve staré stanici, kdoví před kolika lety opuštěné...

Chvíli se nerozhodně rozmýšlel, ale pak zamířil do velína. Tady u kontejneru by se nic nového nedozvěděl - a něco by dělat měl, to cítil jasně. Prošel zvolna chodbou, opatrně nahlédl do velína, pak došel podél stěny až k otevřeným dveřím a nahlédl jimi dál. Kostry tu pořád byly - strašidelně osvícené, bílé, bez nejmenších stop po tkáních - musely tu ležet hodně dlouho, usoudil. Za kostrami byl stůl a u stěny stála dvě lůžka. Ludva se nejprve podíval, zda v nich někdo neleží, ale nic tu nebylo. Nebyly tu ani žádné předměty, dokonce ani něco na způsob spacích pytlů. Prázdno bylo i na stole.

Dveře do další místnosti byly zavřené. Ludva marně tiskl tlačítko, musel si opět pomoci kličkou. Otočil jí jen tolikrát, aby se mohl stěží protáhnout škvírou ve dveřích.

Tady nebyl nikdo - naštěstí ani žádné kostry. Ludva se rozhlížel po prázdné místnosti. Byla to nejspíš kuchyně. Při pohledu na misky a různé poháry si uvědomil, že už má také pořádný hlad. Ale lednička, která tu byla, byla otevřená dokořán a pochopitelně prázdná. Ve stěně bylo několik skříní, ale když kteroukoliv otevřel, byla buď prázdná, nebo v ní bylo jen jakési nádobí.

Z této místnosti nebyl žádný další východ. Ludva chvíli otevíral skříně, ale pak poznal marnost takového počínání a obrátil se nazpátky. Až teď, když se vrátil do místnosti s kostrami, spatřil na opačné straně dveře. Byly částečně skryté za otevřenými dvířky prázdné skříně, proto si jich předtím nevšiml. Zarazil se ale, neboť na nich spatřil namalovanou - velkou černou lebku.

Ta symbolika byla jasná, Bardžané se od lidí Země ani v tomhle příliš neodlišují. Neodvážil se je ani otevřít, místo toho se vrátil doprostřed místnosti. Na stole nic nebylo, ale měl několik zásuvek a Ludva se ihned rozhodl, že je prozkoumá. Nejvrchnější byla prázdná, ale ve druhé cosi leželo. Ludva pomalu vytáhl - starodávnou bardžanskou knižní promítačku, ve které byla ještě založená knížka, malá, asi palec velká průhledná krystalická krychlička.

Pokusil se ji zapnout, ale bez úspěchu. Aspoň ji vstrčil do kapsy, rozhodl se, že ji vezme s sebou. Další dvě zásuvky stolu byly prázdné. Postupně zotvíral všechny skříně ve zdech. Většinou byly prázdné - jen v jedné objevil starodávnou pušku s nezvykle tlustou hlavní, kolem níž byly ze stran dva veliké válcovité tlumiče. Ludva v ní poznal prastarou bardžanskou pušku na dinosaury, jejíž obrázky viděl v učebnici dějin kosmonautiky. Ve skříni leželo i několik desítek rozsypaných nábojů. Byly neobvykle velké, každý byl patnáct centimetrů dlouhý a měl tři centimetry v průměru, vzít jich do hrsti pět by byl asi problém. Ludva pušku i náboje nechal ležet a rozhodl se vrátit se k Jance.

Ťukání na dveře kapsle dlouho zůstávalo bez odezvy. Ludvu zamrazilo a začal proto bušit silněji - až se konečně ozvalo zasyčení a dveře se otevřely.

„Kde jsi byla?“ vyjel na sestru, jen se za nimi zavřely dveře. „Co kdyby mě přede dveřmi něco sežralo?“

Neudržel se a napřáhl se, ale pak se zase opanoval.

„Prohlížela jsem, co tu je,“ skrčila se Janka v očekávání pohlavku. „Musíme přece vědět, co bychom mohli potřebovat.“

„Teď budeme potřebovat jenom jedno - prohlížečku starých bardžanských knih,“ řekl a vytáhl z kapsy tu, kterou našel ve stole u koster. „Tahle nefunguje - nejsou v ní asi baterie.“

„Jé - takovou jsem ještě neviděla,“ zajásala zvědavě Janka a chtěla Ludvovi vzít strojek z ruky. Ludva ale ucukl a začal se tvářit dotčeně.

„Já jsem ji našel,“ řekl přísně. „A když jsi tady všechno tak důkladně vyzkoumala, tak...“

„Našla jsem místnost první pomoci,“ řekla rychle, aby tím zakryla, že nečekala u východu, jak slíbila. „Je tam spousta různých věcí. Kromě lékárničky i nějaké zbytečnosti. Promítačka tam není, zato je tam docela slušný počítač s adaptérem k prohlížení starých bardžanských knih. Jako by tu byl schválně!“

„Bodejť by nebyl - v bardžanském uiku,“ zavrčel Ludva, ale už o poznání smířlivějším hlasem. „Ukaž!“

Zavedla ho do nejbližší místnůstky hned vedle východu. Jak říkala, byla tu lékárnička, zmíněný počítač, zřejmě čerstvě vybalený z krabice, ale také pár balíčků čokolády, sušené ovoce, nakládaná bifarna a několik malých plechovek s různými nápoji - od pemogu po Coca-colu.

„No co - musela jsem zjistit, s čím můžeme počítat,“ jen krčila rameny. „Ale nevzala jsem si ani kousek čokolády, řekla jsem si, že počkám na tebe.“

„To jsi udělala dobře,“ řekl suše. „Budeme asi muset moc šetřit. V celé stanici není vůbec nic k jídlu ani k pití.“

„Vážně?“ podívala se na něho vyplašeně.

„Jo.“ potvrdil lakonicky.

Pokusil se připojit počítač do elektrické zásuvky, kterou v této místnosti snadno našel. Stačilo se rozhlédnout - byla nad nevelkým stolečkem, na němž ležela i konev elektrického rychlovařiče. Ludva zručně nastartoval počítač a pomocí nápovědného systému, který tak jako všichni dobře znal, oživil adaptér ke čtení krystalických knih, jaké se na planetě Bardžá používaly už před čtyřiceti tisíci lety a které dosud ani nejmodernější počítače zcela nevytlačily. Adaptér po vložení knížky jemně zablikal modravým kontrolním světlem, ale vzápětí rozsvítil žlutou kontrolku - na znamení, že obsah přehrál do vnitřních pamětí počítače.

„Uvidíme,“ řekl Ludva spokojeně - a promítl na obrazovku první stránku knížky.

„Palubní deník hvězdného letadla číslo sto dvacet pět“, stálo na titulní stránce.

Menšími písmeny bylo připsáno: „Započnuto čtvrtého dne šestého měsíce roku šestnáct tisíc sto dvanáct Druhé galaktické éry“.

„Proboha - Ludvíku - to snad není možné!“ vykřikla Janka.

„Není to omyl?“ vytřeštil oči i Ludva. „To by tahle kniha musela být napsaná...“

„...někdy před devíti tisíci lety!“ dodala Janka s hrdlem staženým posvátnou bázní. „Počkej - co to děláš?“

Ludva opět manipuloval s počítačem, přičemž obraz titulní stránky zmizel.

„Podíváme se raději rovnou na konec,“ vysvětloval jí své počínání. Vzápětí se na obrazovce objevila poslední stránka knihy a sourozenci zděšeně četli text zvýrazněný červenými písmeny:

„Kdož čtete naše poselství - neváhejte a jak nejrychleji můžete opusťte tento svět. Tady vám hrozí strašlivá smrt! Vraťte se ihned do svého hvězdného letadla, opusťte tuto planetu a nikdy už se na nešťastnou a prokletou Gíjó nevracejte!“

„Proboha!“ zašeptal Ludva zděšeně. „My jsme na Gíjó!“

„Ty snad o tomhle světě něco víš?“ podívala se Janka na bratra nedůvěřivě.

„Proboha, Janko, ty ses nikdy nezajímala o dějiny kosmonautiky?“ obrátil se naopak nevěřícím pohledem k sestře Ludva.

„Moc mě to nebavilo,“ přiznala. „Ostatně - dějiny jsou do osmé třídy nepovinné.“

To byla pravda. V nižších třídách každé základní školy je jen málo předmětů povinných. Patří mezi ně čtení, psaní, biologie, matematika a výuka společnému jazyku Galaktického společenství Bar, bez něhož by se lidé nedomluvili nejen ve vesmíru, ale dnes ani na Zemi. Ostatní předměty jsou zpočátku volitelné, žáci si je mohou vybírat podle toho, jak se jim zlíbí. Teprve později ve vyšších ročnících jim předměty přibývají tak, aby individuální zájmy doplnily a vyrovnaly. Ani potom nejsou žáci omezováni ve výběru nepovinných předmětů. Jen tak se mohlo stát, že Janka neznala z Ludvova nejoblíbenějšího předmětu vůbec nic.

„Měla jsi raději vynechat dějiny hudby,“ zaškaredil se na sestru Ludva. „Já ti tedy povím, co je Gíjó za planetu, ale pochybuji, že tě to potěší. Pamatuji si o ní všechno, co bylo v učebnici. Nemusíš se bát, moc tam toho nebylo, planetu Gíjó nikdy pořádně neprozkoumali a navíc, většina materiálů o ní se ztratila.“

„Luďo, já jsem snad ve škole něco o Gíjó slyšela,“ vzpomínala si Janka. „Nevím už co to bylo, jen že to bylo něco... něco příšerného.“

„Příšerného? Ano - to je to správné slovo!“ přikývl. „Gíjó má totiž v dějinách kosmonautiky opravdu příšernou pověst. Je to jediná planeta, odkud museli Bardžané utéci.“

„Bardžané?“ podívala se na něho udiveně. „Ti si přece nic nedělali ani z veleještěrů planety Attchie nebo Poenaid?!“

„Ani z nich, ani z kilometrových pochodujících proudů všežravých mravenců na Kimopetuí,“ přikývl Ludva. „To snad něco znamená, ale to není zdaleka všechno! Gíjó začali docela normálně kolonizovat, když znenadání zaútočily místní obludy. Hltaly lidi po stovkách, obvyklé zbraně proti nim neúčinkovaly. Během pěti dnů zahynulo přes třicet tisíc lidí, ostatním nezbylo než nechat všeho a prchat o život. Pár těch příšer se spolu s uprchlíky dostalo až na technickou planetu Mosano-Ižtar - naštěstí jen tam. Další velké štěstí bylo, že Mosano-Ižtar je pouštní planeta. Také tam ty obludy pohltily několik set lidí. Zbývající před nimi uprchli do pouště. Při tom se naštěstí ukázalo, že na ty příšery platí nejvíce sucho. Uprchlíci tenkrát přešli úmorným pochodem poušť do sousední stanice, odkud je evakuovali. Stanici opevnili v očekávání útoku. Teprve pak byl všemu neštěstí konec.

Až mnohem později dobrovolníci zjistili, co se dělo dál. Obludy nejprve sežraly všechno, co se dalo jíst. Z hladu pojídaly i jedna druhou a poslední obluda se pustila do pouště za uprchlíky. Naštěstí uschla pouhé dva kilometry od další stanice. Tenkrát to dopadlo dobře, ale kdyby se tam dostala, ani opevnění by lidi nezachránilo. To se naštěstí odehrálo jen na neobydlených planetách, ale dovedeš si představit, co by bylo za hrůzu, kdyby se ty příšery dostaly do obyčejného, obydleného světa?“

„Tady na Gíjó žijí - obludy?“ vyjekla Janka.

„Ano. Dodnes jsou jediné, před kterými museli Bardžané neslavně utíkat,“ přikývl. „A navíc se to tenkrát podařilo jen zlomku lidí, většina tady zahynula hroznou smrtí.“

„A co to je za obludy, když se jich báli i Bardžané?“

„Jak ti říkám, jsou nezranitelné všemi zbraněmi, jaké kdy kosmonauté měli, ať už z Bardžá, ze Země anebo z Aigury. Obyčejné střely skrz ně neškodně prolétají, aniž by jim uškodily. Výbušné střely z bardžanských dinosauřích pušek je sice trhají na kusy, jenže - jim to vůbec nevadí. Trochu na ně platí oheň, plamenomet je může na chvíli zadržet - ale když dojde hořlavina, je s lidmi brzy konec,“ vykládal zděšené Jance Ludva.

„Co to může být za nestvůry?“ vyjekla. „Takové jsme nikdy v biologii neměli - a učili jsme se přece biologii ne-lidí i jiných kosmických bytostí!“

„Asi jsi to přeslechla,“ zavrtěl hlavou Ludva. „Ty tvory jsme zaručeně probírali - dokonce hned na začátku. Některé příbuzné druhy jsou totiž i na Zemi.“

„Nelži! To není možné, takové neznám!“ vyhrkla.

„Ale znáš,“ povzdychl si. „Například měňavka obecná...“

„Améby?“ podívala se na něho nevěřícně. „Takové ty malé, jednobuněčné...“

„Ano, améby,“ přikývl. „Až na to, že améby na Gíjó mohou mít i pět metrů, pokud se sbalí do tvaru koule. Jinak mohou nabývat tvarů podle chuti a když se natáhne, může měřit až dvacet metrů. Na takovou vzdálenost může i skočit.“

„A to jsou - tady všude kolem nás?“ zbledla jako křída.

„Já nevím,“ pokrčil rameny. „Nemusí být všude. Bardžané postavili několik stanic a vůbec si jich nevšimli. Začalo to až po půlroce jejich pobytu - ale pak to šlo ráz-naráz. Byla to přece největší katastrofa při zkoumání vesmíru - pokud nepočítáme válku s Agríši.“

„Musíme okamžitě pryč!“ vykřikla Janka přiškrceným hlasem, jako by se bála, že ji už nějaká zdejší obluda uslyší.

„No jo - ale jak?“ připomněl jí Ludva.

„Musíme zjistit, jak se zdejší stanice řídí!“ řekla kategoricky. „Uik máme, někam už se jistě sami odešleme!“

„To bych rád věděl, jak,“ odvětil skepticky. „K tomu vím jen to, že dříve se řízení stanic od dnešního podstatně lišilo. A protože je tahle stanice už devět tisíc let opuštěná, má určitě starý typ řízení. Tu nezvládneme.“

„To tu musíme zemřít?“ zašeptala Janka. „Ale já nechci!“

„Já taky ne - jen nevím, jak z té pasti ven...“

Ztracenci

Tři dny, které prožili v kapsli, byly čím dál tím horší. Zpočátku je trápil jen děs z toho, že jsou na neznámé, navíc tak nebezpečné planetě. Pak se k tomu přidaly i další potíže.

V kterémkoli křesle se velice pohodlně sedělo, ale křesla přece jen nebyla stavěná pro spaní. Naštěstí našli v místnosti první pomoci několik skládacích nosítek, na nichž se dalo spát pohodlněji, než v křeslech.

Ve vybavení kapsle byla naštěstí i dobře zásobená lékárnička. Některým lidem se i během krátkého cestování dělalo špatně a pro takové případy muselo být vše pokud možno na místě. Stejně pamatovali konstruktéři uiků na toalety - nečekalo se sice, že je někdo použije právě při transferu, to by mohlo dopadnout všelijak, ale spíše krátce po něm. Bylo by smutné, aby cestující neměli v dosahu takovou samozřejmost. Potíž byla s jejich kapacitou. Janka musela několikrát uklízet nevítané nadělení po psíkovi; pokaždé podlahu a koberce pečlivě vydrhla kusy papíru a všechno spláchla. Třetího dne se ale objevila signalizace, že je nádržka s vodou prázdná. To bylo nečekané. Vodou se dosud i myli, což asi byla chyba - teď jim mohla chybět i na pití. Nemohli přece očekávat, že by se jim někdo postaral o čerstvou vodu.

V kapsli navíc nebyly potraviny. Samozřejmě, vždyť se nepočítalo, že by byly potřebné. Pro některé cestující, zejména pro děti, tu byly bonbóny, čokoláda, kuíst, bifarna, chipsy a jiné pamlsky, byly tu nevelké zásoby sušeného mléka a nápojů, ale rozhodně se nedalo čekat, že by miniaturní bar stewardek měl vystačit na delší dobu jako jediná obživa pro dva lidi - a psa. Ludva trval na tom, aby Janka veškeré zásoby rozdělila na malé dávky, aby vystačily co nejdéle. Janka ale nesouhlasila, aby se uskrovňoval její Gringo - a potají mu „přilepšovala“. Většinou ze svého hubeného dílu, ale občas i ze společného. Dávala mu i častěji napít, ačkoliv sama s hrůzou pozorovala, jak rychle zásob ubývá.

Další problém nastal s elektřinou. Tu kapsle získává ze staničního rozvodu, jen po krátkou dobu transferu z akumulátorů, které jsou průběžně dobíjeny během čekání na cestující. Každý stropní panel spotřebuje velké množství energie a tady přívod zřejmě nefungoval, takže se akumulátory brzy vybily. Počátkem druhého dne začalo světlo viditelně slábnout. Ludva sice vzápětí pozhasínal co se dalo a nechal svítit světlo jen v jediné místnosti, ale bylo to málo platné, světlo sláblo víc a víc. Janku napadlo zhasnout světla úplně a svítit si pouze obrazovkou počítače. Stačilo to sice taktak na běžnou orientaci, ale počítač spotřeboval mnohem méně elektřiny, než stropní světla. I tak bylo jasné, že je jen otázkou času, kdy z vyčerpaných akumulátorů zmizí poslední zbytky energie a všichni se ocitnou v naprosté tmě.

Posledním, bohužel nejhorším problémem, se stal vzduch. Teprve teď Ludva pochopil, proč až dosud spravuje Transgalaktickou dopravu Rada kosmonautiky. Ačkoliv v obvyklých podmínkách nečinila výměna vzduchu žádné potíže, tady nastaly už od druhého dne. Vzduch v kapsli byl čím dál vydýchanější a oba si uvědomovali, že pobyt v něm může být nebezpečný. Měli by větrat, ale báli se otevřít dveře, aby dovnitř nevnikly zdejší nestvůry.

Pak už to ale dál nešlo a museli otevřít dveře kapsle dokořán. Ludva u nich hlídal, připraven je kdykoliv zavřít. Po hodině se rozhodl, že by to snad mohlo stačit. Na stisk tlačítka se ozvalo zasyčení a dveře se zavřely, ale Ludva si s hrůzou povšiml, že zvuk je slabší a dveře se zavírají nějak pomalu. Znamenalo to, že dochází i zásoba stlačeného vzduchu pro ovládání dveří.

Ludva pilně studoval bardžanskou knihu. Doufal, že najde návod k ovládání stanice, ale ten v ní nenašel. Nakonec se rozhodl, že se přece jen odváží najít nějakou další knihu. Malinké krystalové bardžanské knihy mohl přece při své první výzkumné výpravě snadno přehlédnout. Neobešlo se to ale bez hádky, protože sestra ho nechtěla pustit.

„Nemůžeme tu přece jen čekat,“ trval na svém Ludva.

„Můžeme,“ odporovala Janka.

„Jediná naše naděje je, že se nám podaří spustit stanici a odeslat se domů. Ty myslíš, že tu jinak přežijeme?“

„Stanici nespustíme,“ vrtěla hlavou. „Ale uvědom si, co se teď asi děje doma! Máma už nás čekala, dnes začíná škola a my nikde. Určitě už nás shánějí. Naši poslední stopu najdou ve stanici Rugar. Až Strážci zjistí, kam nás ten dědula správce odeslal - určitě to neudělal schválně, ale mohl se přece splést - najdou nás tu, i kdyby pro nás měli poslat hvězdolet! Každou chvíli tu mohou být. Ale jestli nebudeme v kapsli a sežere nás venku nějaká zdejší příšera, bude s námi konec, rozumíš?“

„Ale co když Strážci nezjistí, kam nás odesílal?“

„Už jsi slyšel, že by Strážci něco nezjistili?“ nasupila se Janka. „Víš, co oni mohou? Mohou se v minulosti pohybovat, jak se jim zachce - jen tam nemohou zasahovat! Mohou tomu dědovi znovu a znovu koukat na prsty, musí poznat, co skutečně provedl. No a jakmile budou vědět, kde jsme...“

„Jenže si uvědom, že už na to měli tři dny!“ vybuchl Ludva. „Tři dny tady trčíme - a kde jsou Strážci? To je takový problém, poslat hvězdolet přes pár stovek světelných let? Zvlášť kdyby zjistili, že jsme právě na Gíjó a že je každá minuta drahá? Ale co když nás ten děda poslal správně - tedy co když správně nastavil kód, ale chyba vznikla někde v elektronice? Jak na ni mohou Strážci přijít? Pak mu mohou koukat na prsty třeba desetkrát po sobě - kód bude správný. Mohou vyloučit jen všechny aktivní stanice, stačí se zeptat - ale ty ostatní by museli oblétat hvězdoletem! Víš aspoň přibližně, kolik jich je? Deset, sto, tisíc? Kdyby na každou potřebovali dva dny letu - tak tu v horším případě budou za půl roku nebo za rok. To z nás budou dávno kostry jako z těch před námi!“

Janka na to neodpověděla, jen se rozbrečela. Ludva ji sice chvíli marně utěšoval. Pak se zdvihl, že raději půjde.

„Pojď si za mnou zavřít dveře - ale ne abys od nich někam odešla! Kdybych musel utíkat před nějakou nestvůrou a nemohl se pak dostat dovnitř, budeš mě mít na svědomí!“

Spolkla slzy a šla s ním až ke dveřím. Otevřeli je - to šlo docela snadno. Janka je zavřela, ale svatě slíbila, že se od nich tentokrát ani nehne.

Ludva prosmýčil nejprve odpočívárnu, potom velín, ale kromě koster a pušky už nic zajímavého neobjevil. Žádná další kniha tu nebyla - nejspíš je Bardžané odnesli, když prchali před amébami.

Prchali? Všem se to zřejmě nepodařilo. Nejméně dva tu zůstali - už navěky.

Nakonec se zastavil před dveřmi, na nichž byla namalována lebka. Chvíli váhal, ale nakonec si dodal odvahy a ostražitě stiskl tlačítko. Elektromotor se rozběhl a dveře se pomalu otevřely.

Byla tu nevelká chodba. Na obě strany vedla řada dveří - ale na všech byly namalovány lebky. Tyhle dveře neměly elektromotor, byly obyčejnější, otevírané klikou. Ludva jedny opatrně otevřel, ale nebylo tam nic zajímavého. Jen toalety bardžanského typu.

Odpad - uvědomil si Ludva. Ty améby mohly přijít odpadem, proti proudu! Proto to varování! Bardžané si možná tenkrát neuvědomili, že se dá použít tato cesta. Když na to přišli, namalovali sem lebky. Což už mohlo být pozdě.

Pečlivě zavřel dveře, ale všiml si, že je nemůže správně dovřít. Chybělo na nich těsnění, zůstal jen holý kov a kolem dokola dveří byly škvíry tak velké, že by amébovitou bytost těžko zastavily. Obrátil se poplašeně nazpátek, ke dveřím, jimiž sem vstoupil. Opravdu - také zde těsnění chybělo! Původně byly jistě všechny dveře hermetické, teď byly pro příšery průchodné, jen jemu by mohly zabránit v útěku. Snad by bylo lepší ani je nezavírat.

Vedle toalet byla umývárna. Dál ale byly přes další dveře navařené kovové pásy, takže nešly otevřít. Stranou ležel na zemi starodávný svářecí přístroj, podle váhy prázdný. Za dalšími bočními dveřmi byla opět jakási kajuta. Ludva do ní nahlédl - její dveře šly snadno otevřít. Tady ležela na zemi další vybělená kostra. Trhl sebou, ale už si natolik zvykl, že ani nevykřikl, ani neutekl. Opatrně se rozhlédl dokola po místnosti, ale když se nic nepohnulo, dodal si více odvahy a vstoupil.

Boční stěna byla rozervaná nějakým výbuchem. Byl v ní otvor s nepravidelnými, roztřepenými okraji, jímž bylo vidět do další místnosti. Také tady byly lidské kosti, podle dvou lebek - byly však rozdrcené a rozházené po místnosti. Vypadalo to, že tu výbuch roztrhal dva lidi na kusy. To by ale nebylo nejhorší, co Ludva spatřil. Další stěna byla totiž rozvalená mnohem víc - a otvorem dovnitř dopadalo jasné sluneční světlo. Ačkoliv hřálo, přece Ludvovi přejel po zádech mráz.

Slunce prokleté planety Gíjó!

Zjištění, že jejich úkryt není vůbec bezpečný, sourozenci otřáslo. Ludva při poslední výpravě zjistil dost závažných faktů. Předně - díky chybějícímu těsnění se ovzduší stanice dávno promíchalo s ovzduším planety a aniž by to věděli, dýchali už několik desítek hodin vzduch Gíjó - naštěstí jim neškodil. Museli občas vyvětrat otevřenými dveřmi uiku, což byla velice riskantní operace. Kdyby za dveřmi číhala nějaká nestvůra, asi by je nestačili zavřít. Kdo ví, zda by potom nestvůry zadržely další dveře, které už ani nebyly pancéřované.

V koupelně i na toaletách stanice tekla z kohoutků voda. Zprvu to sice byla jen jakási ohavná, zkažená břečka, která byla v trubkách kdovíjak dlouho, ale když odtekla, objevila se čistá studená voda. Přestali mít tím pádem nouzi, bylo ale zřejmé, že je amébovité bytosti mohou od tohoto zdroje kdykoli odříznout. Ludva navrhl udělat si včas zásoby a když Janka nebyla proti, donesl z bardžanské kuchyně všech osm kovových kanystrů, které tam našel, naplnil je a dovlekl do kapsle. Měly jedinou nevýhodu - chybělo jim těsnění, jako všude tady. Uložili vodu do jedné kajuty a rozhodli se, že s ní budou šetřit, jak to půjde. Nápoje už neměli žádné, tato voda byla jejich jediná.

Pod podlahou transportní kapsle byly zakřivené technické prostory s prázdnými zavazadlovými oddíly. Tam teď chodili místo na toalety - ty se totiž bez vody velmi rychle ucpaly. Janka objevila malou svítilnu, jejíž baterii si šetřili, jak to šlo.

Čas však ubíhal a pomoc nepřicházela. A tak došlo k tomu, že Janka na konci prvního týdne jejich pobytu na Gíjó plačíc rozdělila na tři díly poslední balíček sušenek.

„Nemůžu se dívat, jak Gringo trpí,“ vzlykala, když psík kňučel a loudil další. Dostal přidáno už jen pár drobečků.

„Jenomže brzy budeme trpět i my - a mnohem víc!“ odvětil na to Ludva zamračeně.

Byla to pravda. Už následujícího dne je zavalil hlad. Gringo kňučel, ale Janka mu už nemohla přilepšit - neměla čím a sama měla také hlad čím dál větší.

„Nezbývá nám nic jiného,“ řekl Ludva. „Musíme něco udělat, jinak tu zemřeme.“

„Co chceš dělat?“ opáčila nešťastně.

„Musíme se pokusit spustit stanici a odletět,“ navrhl.

„Vždyť to neumíme!“

„Tak to budeme zkoušet tak dlouho, až se nám to povede,“ prohlásil vzdorovitě.

„Jenže - dejme tomu, že se ti to povede a kontejner někam odešleme. Co z toho?“

„Aby to mělo smysl, budeš v tom kontejneru sedět ty,“ dokončil svou myšlenku. „Podívej se - pravděpodobnost, že tě odešlu do jiného opuštěného světa, je mizivá. Jakmile se dostaneš zpátky do civilizace, snad už se postaráš, aby mě odsud dostali, ne?“

„To mám letět bez tebe? Sama?“ zděsila se.

„Nebudeš sama, budeš přece s Gringem,“ zavrtěl hlavou.

„Bez tebe nepoletím!“ vykřikla.

„Ale poletíš,“ řekl rozhodně. „Poletíš, je to naše jediná a opravdu poslední naděje, rozumíš?“

„A ty tu zůstaneš - sám? Sám na Gíjó?“ pořád nemohla jeho slovům uvěřit.

„To bude záležet na tobě,“ obrátil se na ni s důvěrou. „Snad mě tu nenecháš čekat dlouho? Až se dostaneš mezi lidi, pamatuj, budu na tebe čekat.“

Jakkoliv jí myšlenka na rozdělení připadala děsivá, sama musela uznat, že jiné řešení nebude o nic lepší. Proto se nevzpěčovala a pustila ho, aby zkoušel své štěstí ve velínu. Jen místo aby čekala připoutána v křesle, seděla u hlavních dveří kapsle a čekala, kdyby se ozvalo netrpělivé zabušení. Pořád přece hrozil útok příšer a v takovém případě měl Ludva raději hledat záchranu za jedinými jakž takž hermetickými dveřmi. Bylo tu jedno nebezpečí - kdyby se Ludvovi podařilo kapsli někam odpálit, mohla by se nepřipoutaná Janka zranit. Oba se shodli na tom, že pád z metrové výše přežije určitě, kdežto amébovité příšery představovaly pro Ludvu větší hrozbu.

Zatímco Janka umírala strachy ve vstupní chodbičce kapsle, Ludva se ve velínu potil trémou. Ono se to řekne - odeslat kontejner - ale když byla stanice více než devět tisíc let bez provozu? Ludva očistil všechny měřicí přístroje a začal zkoušet jednu páčku po druhé. Ale všechny pokusy zůstaly bez jakékoliv odezvy. Při stisknutí jednoho tlačítka prudce poklesla intenzita osvětlení - ve stanici prakticky naráz zhaslo světlo - a jen pomalu se opět rozsvítilo, jakmile je uvolnil. Ludva si teprve teď uvědomil, co o stanicích věděl ze školy. Součástí stanice vjosuzgu je veliký elektrický kondenzátor, který musí být před zahájením přenosu plný, jinak se přenos neuskuteční. A opravdu se zdálo, že ani těch několik zbylých svítících destiček na stropě chodeb stanice není dostatečně napájeno. Elektřiny bylo málo - ale odněkud přece jen přicházela, takže tu naděje pořád byla.

Ludva se začal starat, jak zhasnout svítící destičky a ušetřit tak energii pro transfer. Našel sice pár vypínačů a některá světla zhasl, ale pořád to nestačilo. Pak se rozhodl vypátrat, odkud sem elektřina přichází. Bezpečně věděl ze školy, že staří Bardžané neměli izotopové baterie. Jako další zdroj, který by snad mohl fungovat celých devět tisíc let, zřejmě nepřicházela v úvahu voda, neboť turbiny by tak dlouho nevydržely. Vlastně zbývala jen sluneční energie - a po té by měl začít pátrat.

Prošel opatrně rozbitými kajutami a rozvalenou stěnou ve druhé z nich opatrně vyhlédl ven.

Svítilo slunce, ale byl asi večer, neboť nestálo vysoko nad obzorem. Obloha byla nazelenalá, ale přece v ní převládala modrá s bílými mraky, jako na všech planetách s kyslíkovou atmosférou. Budova stanice byla částečně v troskách - i uvnitř rostla podivná červená tráva a nízké keře - a dál Ludva spatřil vysoké stromy jakéhosi lesa, rovněž s červenými listy, podobnými třásním. Osmělil se víc, opustil stěny stanice a udělal pár kroků do neznáma. Krajina tu byla kopcovitá a na první pohled bezútěšná. Bylo to proto, že zdejší vegetace neměla zelenou barvu, ale červenou. Když se Ludva podíval pozorněji, zjistil, že většina okolních pahorků je porostlých lesy a také údolí nejsou jen samé holé pouště, jak se mu zdálo zpočátku. Nikde tu neviděl žádnou vodní hladinu, žádné jezero, potok či řeku. Po chvilce se otočil, aby si zvenčí prohlédl budovu stanice. Hned pochopil, proč není dost elektřiny. Na střeše budovy vyrůstalo několik desítek stromů, mezi nimi byly husté červené keře - a jen na jednom místě tu zpod hlíny jiskřily jakési rubínově červené destičky. Sluneční baterie - ale tak zarostlé a zaváté hlínou, že mohly opravdu dávat jen velmi málo energie.

Vrátil se proto dovnitř. V kuchyni základny se vyzbrojil lopatkou a velkým nožem, aby baterie očistil. Pak si to ale rozmyslel. Rozhodl se vrátit se k Jance a sdělit jí, co venku objevil. Předpokládal, že ji tím potěší, ale neočekával, že ji najde celou uplakanou.

„Nemáme naději, viď?“ rozbrečela se, sotva mu otevřela.

„Právě naopak,“ utěšoval ji. „Myslím si, že teď máme víc naděje, než ještě včera.“

A pověděl jí o slunečních bateriích, které stačí zbavit hlíny, aby začaly pracovat.

„Pomůžu ti!“ nabídla se ihned.

„No - je možné, že to urychlíš,“ připustil.

Janka nechtěla nechat psíka v kapsli, vzala ho s sebou. Ludva ji dovedl do staniční kuchyně, aby si tu našla odpovídající náčiní. Teprve potom vyšli ven, ale tam zjistili, že se mezitím snesl soumrak a byla téměř tma.

„Půjdeme raději dovnitř,“ navrhl. „V takové tmě se může cokoliv připlížit a přepadnout nás.“

Souhlasila - až příliš rychle. Vrátili se, alespoň se oba zhluboka napili čisté vody a pak se uložili k neklidné noci na rozložená nosítka. I ve spánku se navzájem drželi za ruce - a psík ležel mezi jejich nohama stočený do klubíčka...

Nazítří ráno - devátého dne jejich pobytu na Gíjó - vyšli ven oblečení do pracovních kombinéz a opatrně se vyšplhali na střechu stanice. Šlo jim to dobře, z druhé strany byl nevysoký pahorek, z něhož se dalo na plochou střechu rovnou přejít. Začali odstraňovat vzrostlé keře a odhrnovat hlínu ze slunečních baterií. Lopatkami jim to šlo pomalu a často museli nožem odřezávat všelijak propletené kořeny. Přitom se oba cítili velice slabí - hlad už se na nich projevoval.

Gringo nevydržel dlouho uvázaný na obojku. Najednou sebou trhl, Jance vyklouzlo vodítko z ruky a psík utíkal do blízké houštiny lesíka. Vzápětí zmizel mezi červeným křovím, odkud zazníval jen jeho bojovný štěkot.

„Gringo, ke mně!“ volala zoufale Janka. Byla by se za ním rozběhla, ale Ludva ji tvrdě zadržel.

„Zůstaň tady a hrabej!“ obořil se na ni.

„Něco ho sežere!“ vzlykala.

„Když ho něco sežere, bude mít smůlu,“ opáčil příkře. „Kvůli psovi by tě to sežralo taky.“

Neodpověděla, ale opět začala lopatkou odhrnovat prach a hlínu na stranu. Odhrabali skoro dva čtvereční metry slunečních baterií, než se Gringo vrátil. Vítězoslavně vrčel, čumáček celý umazaný od jakési modré barvy a v tlamě držel právě tak modré - cosi, co ani Ludva, ani Janka na první pohled nemohli rozpoznat. Vypadalo to trochu jako ještěrka - až na to, že to mělo šest nožiček.

„Fuj, Gringo, pusť to!“ plísnila ho Janka. Psík však vrčel a nemínil si nechat svou kořist vzít.

„Nech mu to,“ zadržel ji Ludva. „Kousne tě!“

Janka to tedy nakonec vzdala. Gringo se položil na břicho, ulovenou ještěrku si přidržel packami a začal zuby rvát její modré maso.

„Bude mu špatně!“ bědovala Janka. „Mně se dělá zle, jen se na to dívám!“

„Jen ho nelituj! Můžeme mu jedině závidět,“ podotkl Ludva. „Nažere se a nebude mít hlad. Já bych mu tu příšerku nejradši vzal, ale rozhodně ne proto, abychom ji vyhodili. Třeba bychom mohli i taková zvířata uvařit a sníst?“

„Fuj - Ludvíku!“ pohoršila se Janka.

„Když se ti nelíbí tahle příšerka, co bys potom řekla na návrh, abychom snědli Gringa?“ vyjel na ni Ludva příkře.

„Ty barbare!“ vyskočila. „Opovaž se na něco takového jen pomyslet!“

„Uvidíme, jestli ten pes přežije,“ řekl Ludva klidně. „Jsou jen dvě možnosti. Buď jsou zdejší tvorové jedovatí - pak Gringo zdechne. Nebo jedovatí nejsou, ale pak je půjdu lovit i pro nás.“

„Nebo třetí možnost - půjde-li spustit stanice, náš pobyt tady skončí,“ dodala rychle Janka, opět se rychle sklonila a začala odhrnovat hlínu. „Jestli pak Gringo umře, do smrti ti ho budu vyčítat!“

„Já přece nemohu za to, že se ti vytrhl,“ odsekl Ludva.

Psík se nasytil a olizoval si dlouhým jazykem čumáček. Už na něm skoro ani neměl znát modrou krev zdejší kořisti. Pak teprve zvolna přišel ke své paní a otřel se jí o nohu.

„Fuj, Gringo!“ plísnila ho Janka. „Zlobím se!“

„Nech ho,“ vrtěl hlavou Ludva. „Nevidíš, že mu je líp než nám? Já bych jedl, až bych brečel...“

„Víš vůbec, jestli jsou ty modré příšerky jedovaté?“

„To nevím,“ přiznal. „Zpráva o biologickém průzkumu Gíjó se nikdy nenašla. Průzkumníci asi všichni zahynuli, zprávy o Gíjó pocházejí až z druhé ruky. Víc se ví jedině o amébách. Tu uschlou na Mosano-Ižtar zkoumali později v klidu.“

Nedodal radši, že tomu klidu předcházela hekatomba, která mohla pokračovat, kdyby se amébě podařilo dorazit k další stanici.

Vrátili se do kontejneru zamazaní od vlhké hlíny. Ve stanici bylo nějak víc světla - skutečně, některé destičky, prve temné, se teď také rozsvítily. Ludva nechal Janku v kontejneru a poručil jí, ať si za ním zavře dveře.

„Zkusím to znovu,“ prohlásil.

Došel do velína a zkoušel tlačítka. Jedno reagovalo téměř stejně, jako minule - světla zhasla a jen pomalu se začala rozsvěcet. Ludvovi se zdálo, že zaslechl jakýsi zvuk, podobný syčení stlačeného vzduchu, to ale bylo dnes všechno a chlapec se vrátil k sestře.

„Musíme odhrabat víc baterií,“ prohlásil.

Nebylo dosud ani zdejší poledne. Všichni se aspoň pořádně napili a za chvilku už se šplhali na pahorek. Janka tentokrát uvázala Gringa k nejbližšímu stromu a s vervou se dala do sekání kořenů. Ludva mínil, že by bylo nejlépe vytrhnout keř hned zkraje, protože by se tím obnažila větší plocha baterií a jejich výkon by rázem stoupl.

Keř byl houževnatý a oba byli pořádně utahaní, ruce samý škrábanec, než jej vytrhli. Shodili keř dolů a začali uvolněné místo čistit. Jak Ludva čekal, očištěná plocha baterií se rázem zdvojnásobila.

Po hodině toho opět museli nechat - oba se sotva drželi na nohou. Únavou - ale zejména hlady.

„Podíval bych se do lesa - co když tam bude nějaké ovoce, které by se dalo jíst?“ navrhl slabým hlasem Ludva.

„Půjdu tam s tebou,“ prohlásila Janka.

Odvázala psíka od stromu a omotala si vodítko kolem ruky. Ludva šel jako první a velikým kuchyňským nožem sekal do šlahounů křovin, aby uvolnil alespoň malý průchod. Za Ludvou cupital Gringo, kterého vedla Janka. Všichni tři se opatrně rozhlíželi - nejen kolem sebe, ale i nahoru do větví. Třásňovité listí bylo řídké a skrz koruny stromů prosvítala nazelenalá obloha.

Prošli křovím a ocitli se na planince. Na stromech i na keřích s červenými listy tu rostlo jakési ovoce nafialovělé barvy. Ludva utrhl plod velikosti mandarinky a nabídl jej Gringovi. Psík si však jen odfrkl a ovoce odmítl.

„Je to určitě jedovaté,“ řekla Janka starostlivě.

„Kdyby ten pes měl hlad, asi bych souhlasil,“ řekl Ludva. „Jenže on je nažraný, že by si nevzal ani opravdový buřt, kdybychom nějaký měli...“

Chvíli si fialový plod jen prohlížel, pak jej dokonce rozkrojil. Dužnina uvnitř byla jedovatě světle fialová, ale Ludva k ní čichal a vůně se mu nezdála podezřelá.

„Luďo - nech to být!“ prosila bratra Janka.

„Máme umřít hlady, nebo se otrávit?“ vybuchl - a zakousl se do fialového plodu.

„Ludvo - ne!“ přiskočila k němu a snažila se mu plod vyškrábnout z ruky. Odstrčil ji tak silně, až málem upadla.

„Když je ti tolik líto psa, tak to musím vyzkoušet sám,“ řekl. „Ale ty to nejez - počkáme aspoň půl hodiny, až co to udělá se mnou, rozumíš?“ dodal smířlivěji.

„Luďo - ale co když to je opravdu jedovaté?“ rozvzlykala se Janka.

„To brzy uvidíme,“ řekl Ludva.

Ovoce bylo sladké a mělo divnou kořeněnou chuť, ale jíst se zřejmě dalo.

Otočili se nazpátek, ale dohodli se, že se budou vracet jinou cestou, aby obešli pahorek kolem dokola. Brzy opustili houštiny a dál už byla jen volná nízká tráva. Šli teď vedle sebe, Gringo pobíhal na délku vodítka před nimi.

Stranou byla nevelká tůňka a psík k ní hned zamířil. Janka ho následovala a čekala, až se napije, Ludva zatím pozoroval okolí. Gringo chlemtal vodu tak dychtivě, jako kdyby ji celý týden neviděl. Náhle Janka spatřila, jak se v tůňce znenadání přímo proti malému psíkovi zvedla půlmetrová vlna. Okamžitě ho zalila a kolem dokola obalila divným průhledným, bezbarvým rosolem. Gringo zakvílel bolestí, začal se zmítat a rval se nazpět, ale rosolovitá vlna byla kupodivu pevná tak, že ani Janka, ačkoliv instinktivně zatáhla za vodítko, Gringa ven nevytrhla. Pod průhledným rosolem bylo brzy vidět, jak se z psíka odplavují zrzavé chlupy, jeho kůže rudne krví a brzy byly vidět i první obnažené kosti. To už se psík přestal zmítat, jen jeho zadní nožky sebou křečovitě škubaly.

„Gringo!“ křičela hrůzou Janka.

„Janko! Pusť to vodítko, rychle!“ zařval na ni bezmocně Ludva. „To je přece - améba z Gíjó!“

Přiskočil, vytrhl jí konec vodítka a odhodil jej směrem k tůni. Byl nejvyšší čas - rosolovitá hmota už jako průsvitný provazec šplhala vzhůru po koženém řemínku směrem k Jančině ruce.

„Gringo - pejsánku!“ brečela Janka.

„Na co čekáš?“ uchopil ji Ludva za ruku a trhl s ní. „Musíme pryč, než se to vrhne na nás! Psovi už nepomůžeš!“

Janka ještě okamžik vytřeštěně hleděla na rosol, pod nímž se rozpouštělo zkrvavené tělíčko. Hlava psíka a jeho přední nohy už byly jen holé kosti a rosol rychle rozleptával vše ostatní. Ludva sestru netrpělivě táhl za ruku pryč od tůně. Podvolila se a běžela s ním směrem k základně, jen se pořád k tůni ohlížela.

„Musíme ihned odletět,“ hučel do sestry Ludva. „Teď snad už bude dost energie - odpálím tě a musíš hned pro mě poslat pomoc - ty bestie už o nás vědí, rozumíš?“

Janka ho téměř nevnímala. Pro slzy málem neviděla na cestu a jen němě vzlykala.

Bez dechu doběhli ke stanici, Ludva šel tentokrát napřed. Najednou se zarazil - a vrhl se nazpět.

„Janko - utíkej!“ křičel na sestru a rychle ji strkal zpět k východu ze stanice. Janka pořád ještě skrz slzy viděla, jak se proti nim vymrštila právě taková bezbarvá vlna, jaká jí před půl minutou sežrala psíka. Ztuhla hrůzou - ale Ludva do ní silou vrazil a vytlačil ji ven z průrvy. Rosol pleskl na podlahu těsně před rozbitou zdí, tam kde okamžik předtím stál Ludva, ale odkud stačil včas uskočit. To ale zdaleka nebylo všechno, améba se nemínila zastavit. Přivalila se jí další vlna, přelila se ven ze stanice a mířila k nim. Valila se tak rychle, jako kdyby proti nim někdo vylil velký hrnec vody.

To už Ludva vyrazil jako běžec-sprintér a táhl sestru za sebou. Minuli úzký jazyk nebezpečného rosolu, který se je pokoušel obtéci zprava a brzy byli dva metry před valící se zkázou. Vyběhli do stepi, ale nedali se kolem tůňky, kde zahynul Gringo, zamířili stranou, do kopce. Ludva tento směr nezvolil proto, aby cesta do kopce améby zpomalila, spíš protože tam byl terén sušší. Když se ale nakrátko ohlédl, spatřil rosolovitou hmotu, jak se valí za nimi i do kopce. Měla přes pět metrů délky, metr šířky a valila se za nimi stále stejnou rychlostí, byla ale přece jen pomalejší než oni. Janka se mezitím také vzpamatovala a pochopila, že jim jde o život. Nenechala se už táhnout a běžela teď po boku svého bratra. Stále se ho držela za ruku a nechala se od něho vést. Bylo to jen instinktivní, ale správné - spolu měli pořád větší šanci na přežití.

Vyběhli na vrcholek jakéhosi hřebenu. Dál se terén opět svažoval dolů, k nevelké říčce. Ludva se zarazil. Nevalné vědomosti o amébách z Gíjó mu říkaly, že sucho je jediné, co na ty netvory platí. Proto se raději obrátil podél hřebene, směrem k horám na obzoru. Janka se ohlédla a zadržela ho.

„Už to nejde za námi,“ řekla chvatně.

„Ale je to skoro jedno,“ odvětil jí najednou sklesle. Pak se posadil na zem a chvíli oddechoval po námaze z běhu.

„Chudák Gringo,“ řekla opět Janka.

„Teď jsme na řadě my,“ zahučel apaticky.

„Ty potvory přece jen nejsou tak rychlé,“ shrnula své první dojmy. „Dá se jim utéci.“

„To ještě o nich nevíš všechno,“ řekl Ludva. „Nechtěl jsem tě strašit, ale teď už platí, že každá rada má cenu života. Pamatuj si: améby dokáží jít po stopě jako pes, ale i když se nepohybují rychle, jak jsme právě zjistili, na rozdíl od nás neodpočívají. V největším nebezpečí budeme ve spánku, kdy se k nám mohou nepozorovaně připlížit. Jdou po čichu, takže ve tmě budou mít další výhodu.“

„Co budeme dělat?“ řekla bezradně.

„Když zůstaneme tady, najdou si nás,“ uvažoval Ludva zase trochu klidněji. „Musíme jít dál. Musíme se vyhýbat vodě, tam jsou doma a nejsou vůbec vidět. Větší šanci snad máme v takovéto stepi, nebo v horách, čím sušší, tím lepší. Ale je tu ještě něco. Nemáme jídlo ani vodu. A nikdo o nás neví, takže na pomoc v žádném případě spoléhat nemůžeme. Naše postavení není záviděníhodné, nevidím to moc růžově.“

„Já vím - tak pojď,“ podala mu ruku. „Musíme najít místo, kde by nás ten rosol nepřekvapil. Budeme se střídat ve spaní a kdyby něco, utečeme. Cestou se ale musíme podívat po nějakém jídle, jinak nevydržíme ani týden... Já pořád věřím, že nás tu musí někdo najít.“

„Jestli teď někdo vstoupí do stanice, stane se kořistí obludy, co nás tam překvapila,“ řekl Ludva zděšeně, jak ho to právě teď napadlo.

„Ty myslíš, že sem na Gíjó někdo osobně půjde a ani si to předem pořádně neprohlédne časoprojektorem?“ připomněla mu Janka. „Jak by nás bez něj mohli vůbec najít?“

„No - doufám,“ uklidnil se trochu Ludva. „Snad to každého napadne...“

„Neboj se - nejsi jediný, kdo snědl všechnu moudrost.“

Vstal - trochu s její pomocí, rozhlédl se kolem a pak se obrátil k horám. Vykročil jako první, Janka kráčela za ním. Stále stoupali a přibližovali se k nevelkému načervenalému lesíku. Co jim oběma na Gíjó chybělo, byla obyčejná zelená barva - tahle planeta vypadala pustá jako Mars.

„Doufám, že tam bude aspoň trocha toho ohavného ovoce pro nás oba,“ řekla Janka. „A snad je nebude hlídat ten rosol...“

„Ovoce jedovaté zřejmě není,“ uvažoval Ludva. „Já vím, ty musíš mít větší hlad než já, ale i já bych jedl, až bych brečel...“

„Ludvo - jak dlouho vydržíme naživu?“ řekla Janka vážně. „Já mám obavy - že tak do večera...“

„Možná i o něco déle,“ odtušil. „Ale jestli sem pro nás do týdne nic nepřiletí, tak už nebudou mít koho zachraňovat...“

Oheň na skále

Klopýtali stepí k nízkému lesíku. Dnes už toho měli dost, teď jen hleděli, jak se utábořit. Bylo naštěstí sucho a horko, kdo ví, zda je budou améby pronásledovat. Přesto se neustále ohlíželi.

„Já už nemůžu,“ vzlykala Janka. Červený lesík byl jen pár kroků od nich, ale oba byli zesláblí a drželi se za ruce posledními zbytky sil. Udělali si z kapesníků improvizované pokrývky hlavy na ochranu před slunečními paprsky, ale moc jim nepomáhaly.

„Ještě kousek,“ přesvědčoval Ludva sestru a táhl ji dál.

Konečně tu byly první stromy. Ludva zbystřil pozornost. Tady mohlo číhat nebezpečí, ať améby, které už poznali, nebo jiné, doposud neznámé. Janka ve stínu rozložitých červených stromů trochu ožila a očima hledala nějaké ovoce. A skutečně brzy spatřila fialové plody, stejné, jako už ochutnal Ludva.

Namířila si to rovnou k nim, ale Ludva ji zadržel.

„Počkej, nesmíš být tak hrrr..“ napomínal ji. „V neznámém světě musíme být opatrnější.“

Opatrně zkoumali okolí, ale nic podezřelého neobjevili. Ludva opatrně utrhl několik plodů a jeden z nich rozkrojil. Přičichl - a pak už jej podal Jance.

„Je to stejné ovoce jako tamto - tak jez...“

Nemusel ji samozřejmě pobízet dvakrát. Zakousla se do sladké dužiny, až jí šťáva stékala po tváři. Ludva se také pustil do ovoce a trhal další a další. Co nemohl sníst hned, podával Jance a sám si plody strkal za košili. Janka dala pár plodů do kapsičky, ale brzy usoudila, že se tam víc nevejde a nechala Ludvu, aby všechno uschoval u sebe.

Ovoce bylo šťavnaté, ani po něm neměli žízeň. Když už byli najedení a Ludva měl za košilí i plno zásob, navrhla Janka, že by si měli odpočinout.

„Jsem pro - ale přejdeme k támhletomu stromu,“ ukázal jí Ludva stranou. Opodál stál osamělý strom s košatou červenou korunou, jejíž větve sahaly skoro až k zemi. „Tam bude stín, ale kolem sebe budeme mít přehled větší, než tady mezi tolika stromy.“

Souhlasila bez námitek. Došli ke stromu, pořádně se kolem porozhlédli, také korunu propátrali očima a pak teprve Ludva Jance navrhl, ať zkusí usnout. V přítmí stanice dosud dodržovali čas podle hodinek se čtyřiadvacetihodinovým rytmem, ale zdejší čas se s nimi rozcházel. Podle hodinek by měl být večer, podle slunce bylo kolem poledne.

„Ale budeš u mě, viď?“ vymiňovala si.

„To víš,“ ujistil ji. „Nehnu se ani na krok.“

Sundal bundu, stočil ji a udělal z ní jakýsi polštářek. Ale Janka nemohla usnout, pocit nebezpečí jí to nedovoloval. Chvíli se vrtěla, pak projevila přání, aby si lehl raději on.

„Ba ne, teď jsme utahaní, musíš si odpočinout,“ trval na svém Ludva. „Až budeš hlídat, nesmíš usnout, rozumíš? Hodně se uvolni, nemysli na nic a představuj si, že padáš někam do hloubky.“

Poslechla a skutečně za chvíli usnula. Její spánek nebyl zrovna klidný a Ludva se na ni díval s obavami a soucitem. Jeho malá sestřička - tady, na nebezpečné planetě mezi nestvůrami...

Co mají potřebného k přežití na neznámé planetě? Jedinou zbraň - velký kuchyňský nůž, který by snad stačil na obranu před zvířaty do velikosti psa vlčáka. Těžko by se ubránili, kdyby je přepadlo nějaké větší zvíře - a proti amébám to nepředstavovalo vůbec nic. Ludva měl navíc kapesní nožík, ale příliš malý. Mohli se jako dosud spoléhat jen na útěk. Ale - jak dlouho ještě?

V žádném případě se nemohou vrátit do stanice. Zůstaly tam jejich kufříky s věcmi, ale ty jsou už nedostupné, neboť je hlídají rosolovité bestie - a kdo ví, třeba už ani neexistují. Ty bestie jistě nalezly do kapsle, kde sežerou co se dá. Pro ně nejspíš bude potravou cokoliv organického, určitě se dokáží živit vším, co tam najdou, i koberci, výplněmi sedadel a čalouněním. Nedalo se očekávat, že by oba kufříky byly i potom použitelné. Bestie tam určitě budou tak dlouho, dokud kapsli dokonale nevybílí. Možná se tam navíc i rozmnoží, nebo se jich tam stáhne více. To ovšem znamená, že zůstali na neznámé planetě odkázaní na to, co mají u sebe - a musí s tím vystačit co nejdéle. Už aby tu byl záchranný letoun - Ludva měl na rozdíl od Janky víc pesimismu, ale i on věřil, že je oba odsud někdo dostane do bezpečí.

Letní oblečení by jim mohlo ve zdejším teplém podnebí vystačit, než se přiženou lijáky nebo ochlazení, což nemohli v žádném případě předvídat. O podnebí nevěděli vůbec nic, ale zatím se proto netrápili, podle všeho nemělo vůbec rozhodovat. V současné době tu bylo příjemně - a buďto budou zachráněni včas, nebo...

Co ještě měli? Dva komunikátory - naprosto zbytečná věc na neznámé planetě. Mohli by se jimi dorozumívat - kdyby se vlastně pořád nedrželi za ruce. Netušili, jak budou jednou důležité...

Neměli přístřeší, neměli oheň. Ovoce by mohli trhat, pokud by na ně narazili, ale skladovat je neměli kde. Mohli si udělat zásoby tak na den, na dva.

A to bylo - všechno. Poněkud chabé vybavení k přežití na neznámé planetě. Konec konců, pár dní by se tu snad přežít dalo, uvažoval. Dál beztak nemělo smyslu počítat.

Aby neusnul, zůstal Ludva stát a stále pozoroval okolí. Jak je možné, uvažoval, že Bardžané, tak perfektně vybavení, vycvičení a všestranně připravení kosmonauté museli z téhle planety uprchnout s obrovskými ztrátami, zatímco oni dva, dosud vlastně děti, nezvyklé žít mimo mateřskou civilizaci, pořád ještě žijí? Pravda, zatím jen s obrovským štěstím. Velkou službu jim prokázal psík Gringo - na vlastní oči viděli, jak vypadá největší nebezpečí Gíjó a co dokáže. Améba, která sežrala Gringa, byla nejspíš malá; pětimetrová koule by se do tůňky nevešla a kdyby na ni narazili, asi by se nespokojila s psíkem, ale vrhla by se na všechny tři. To tedy bylo první štěstí. Jak byla velká ta druhá, toho si pořádně nevšimli - unikli jí o vlásek. Nemá cenu hledat před amébami úkryt uvnitř staveb, uvažoval dále. Jednak tu žádné nejsou, navíc tam mají všechny výhody améby. Kdyby tamta bestie nevyrazila hned jak vstoupili, ale nechala je projít a zaútočila na ně zezadu, byla by je určitě sežrala oba. Jenže - na to by améba musela projevit větší inteligenci. Její jedinou vlastností bude nejspíš žravost.

Zbývá jim tedy pokračovat v taktice, která se zatím osvědčuje. Zůstat pokud možno na suchu v otevřeném prostoru, aby mohli kdykoliv utíkat, protože améby nejsou podle všeho schopné sprintu. Ale pozor - četl přece o jejich stopařské zdatnosti a vytrvalosti! Budou-li je pronásledovat, pak jim nedopřejí oddechu. Jeden člověk by pak proti nim neměl šanci - přepadly by ho ve spánku. Musí se pořád držet spolu, aby se mohli střídat v nepřetržitém hlídání. Na téhle planetě žije více živočichů, Gringo přece ulovil jakousi ještěrku, či co to bylo... A když tu mohou žít ještěrky...

Bude ale Janinka, tahle dívenka, schopná vydržet neustálé napětí? Ludva ji litoval - a současně se bál, že jeho sestra nevydrží. Když měla hlídat u dveří kapsle, šla si prohlížet, co ji zajímalo. Kdyby v té chvíli... ale snad si už i ona uvědomila, že tady jde o život a nebude dělat, co nemá...

Když jí jemně zatřásl ramenem, pomalu otevřela oči.

„Co.. co je?“ hned byla na nohou.

„Spala jsi už šest hodin,“ ujistil ji Ludva. „Já vím, že to je málo, ale půjdeme dál.“

„Proč?“ rozhlédla se ostražitě. Neviděla kolem sebe nic podezřelého.

„Protože jsme blízko stanice. A noc na planetě Gíjó bude pořádně dlouhá - stejně jako den.“

„Jak to víš?“

Ludva jí ukázal na klacík, který si zapíchl do země.

„Udělal jsem si tu jakési sluneční hodiny,“ vysvětloval jí. „Nic moc, ale rovnostranný trojúhelník zjistit umím. Než se tu stín přesune o šedesát stupňů, uplyne šest hodin. To znamená, že den bude trvat šestkrát tolik, tedy třicet šest hodin. Osmnáct hodin bude noc - a to bychom měli být raději trochu dál odtud, nemyslíš?“

Neměla, co by postavila proti jeho argumentům, ani se mu postavit nechtěla. Pocit nebezpečí ji nutil souhlasit se vším, co by mohlo oddálit hrozný konec.

„Ale ty jsi nespal?“ řekla udiveně.

„Bude světlo ještě pět až šest hodin,“ ujistil ji. „Tuhle dobu musíme využít. Pak mě necháš trochu si zdřímnout, ale ne abys mě nechala spát dlouho!“

Vyrazili dál směrem k horám. Ale oběma bylo lépe, než před několika hodinami. Z první hrůzy se přece už trochu vzpamatovali, Janka byla odpočinutá, vyspalá a po dlouhé době byli oba najedení, byť jedli jen trochu ovoce.

Vyšli proto v poměrně dobré náladě a kráčeli slušným tempem. Janka byla sice mladší a menší, ale zato nic nenesla. Ludva měl za košilí ovoce a v ruce velký kuchyňský nůž po starých Bardžanech. Šli rychle, ale opatrně, neustále sledovali trávu a písek před sebou, zdali tam nic není. Tak spolu přešli několik kilometrů dlouhý hřeben a začali opět sestupovat do údolí. Bylo tu sucho, žádná řeka tudy netekla, proto neměli zvláštní obavy.

„Udělali jsme hroznou chybu,“ řekla Janka po dlouhé době mlčení. „Měli jsme na sobě nosit létací nárameníky.“

„Za prvé - jsou v kufrech v kontejneru a teď je asi žerou améby. Za druhé - jejich akumulátory by nám vystačily všeho všudy na pár hodin letu a pak by byly na nic, protože je není kde dobít.“

„My jsme je měli mít na sobě od samého začátku, nezůstaly by v uiku. A vybít je naráz, to by byla hloupost tak očividná, že bychom na to přišli. Ale kdybychom teď měli jít přes nějakou říčku, báječně by se hodily...“

Ludva se zarazil. To byla totiž naprostá pravda a sám se na sebe zamrzel, že na to nepřišel on - a zejména včas. Teď už bylo pozdě honit bycha. Vrátit se do stanice, kde améby právě pořádají hostinu - snadno by se mohli stát dalším, pro améby velice vítaným chodem.

„Po bitvě je každý generálem,“ řekl rozmrzele.

„Já jsem to nemyslela na tebe,“ obrátila se k němu Janka. „Mě to taky napadlo až teď, když se to nedá napravit. Neber to jako kritiku, spíš se nahlas divím, že jsem na to nepomyslela dřív. Když já jsem se starala jen o chudinku Gringa...“

„Ten nás nejspíš zachránil, aspoň pro tentokrát,“ podíval se na ni smířlivěji. „Kdyby ho ta první améba nesežrala, ani bychom nevěděli, jak ty bestie vypadají - a ta druhá už by si na nás teď asi pochutnávala. Pejska je mi líto, ale kdyby sežrala tebe, byla by to mnohem větší tragédie.“

„Ale - neměl jsi ho rád...“

„Byl to hloupej pejsek,“ zavrtěl hlavou Ludva. „Zpočátku jsem doufal, že nám jeho instinkty pomohou, ale viděla jsi sama, jak snadno se nechal překvapit. Jenže, ať to vezmu z kterékoliv strany, zachránil nás. Aspoň prozatím.“

Dosáhli mezitím dna písčitého údolí a terén odtud začal opět stoupat. V písku byly rozesety obrovské balvany a Ludva zpozorněl. Za každým balvanem se mohlo něco nebezpečného skrývat. Ale zdálo se, že tu nic není.

„Pozor - Ludvíku!“ vykřikla najednou tiše Janka a strhla bratra zpátky. V písku pár kroků před nimi se cosi zavlnilo. Ludva ucouvl, pak se sehnul, vzal kámen a hodil jej do podezřelého místa.

Písek se rozprskl do všech stran - a vymrštil se z něj skoro metrový žlutě mramorovaný had. Zlobně zasyčel, pak se rozhlédl pichlavýma očkama - a v okamžiku se zase zahrabal do písku.

Sourozenci místo obešli úctyhodným obloukem, ale po této příhodě trochu zpomalili. Nebyly tu jen améby, ale také hadi a možná i jiná nebezpečí. A nebylo by dobré, aby ve snaze vyhnout se jednomu přehlédli jiné.

Vyšplhali se na nepříliš vysoký pahrbek, kde bylo několik desítek velkých balvanů. Najednou Ludva pevně stiskl sestře ruku a strhl ji k zemi.

„Co je?“ zašeptala, protože sama nic nezpozorovala.

„Támhle - vidíš?“ právě tak šeptem jí ukazoval.

Na protějším kopci stála vysoká skála. Na jejím plochém vršku hořel veliký oheň, kolem kterého se pomalu pohybovali v jakémsi rytmu nějací tvorové. Na tuhle dálku se zdálo, že to snad jsou dokonce - lidé...

Chvíli se krčili za balvanem a pozorovali protější skálu. Janka se třásla, ale nebylo to chladem. Vzduch nad údolím se chvěl horkem a rozmazával všechny vzdálené předměty, že bylo nemožné rozpoznat víc než pohybující se skvrny kolem ohně.

„Jsou tam nějaké bytosti,“ rozpoznala Janka s určitostí. „Myslím že vypadají skoro jako my... Řekla bych, že to jsou lidé.“

„Máš pravdu - je to zajímavé. Ale je to záhada. Bardžané přece na Gíjó žádné lidi neobjevili.“

„Neobjevili dlouho ani améby,“ odtušila klidně. „Lépe řečeno, od chvíle, kdy na Gíjó objevili améby, neobjevili už vůbec nic. Je to tak?“

„Co když to jsou lidé ze záchranné výpravy, kteří nás tu hledají?“ nadhodil Ludva.

„Prosím tě, uvažuj taky trochu,“ zamračila se na něho. „Myslíš si, že ti by tady klidně tancovali u nějakého ohně? Kdybych velela záchranné výpravě, posadím jednu partu Strážců k obrazovkám časoprojektorů, další do letadel a sama bych je koordinovala vysílačkou. Až nás někdo objeví, nebude to vypadat jinak, věř mi. Najednou kousek od nás přistane gryul, nasedneme - a sbohem, Gíjó! Ale rozhodně tu nikdo nebude bezstarostně pořádat piknik, tím si buď jistý!“

„No - máš asi pravdu. Co je to ale za lidi?“

„Lidi?“ opáčila. „Jak můžeš tvrdit, že to jsou lidi? Já bych tu spíše očekávala nějaké příšerky. Tamta ještěrka měla šest nožiček, takže by lidé mohli mít buď čtyři nohy, nebo čtyři ruce. Jde o to, jestli to jsou lidi, nebo už ne-lidi.“

„Nezdá se, že by měli víc rukou,“ řekl Ludva. „Vypadají jako my. Možná jsou trochu vyšší.“

„Půjdeme k nim?“ otázala se nerozhodně.

„Asi ano,“ přikývl. „Uvidíme. Kdyby to byli lidé, mohli by nám třeba pomoci.“

Opustili tedy úkryt za skálou a vydali se přes údolí. Teď ovšem museli dávat pozor především na to, co se nachází před nimi, než aby se dívali po protějším svahu. Nevyhýbali se jen vodě, ale už i podezřelým plochám písku. Najednou Janka stiskla Ludvovi pevněji ruku:

„Ludvíku, oni jsou pryč...“

Ludva se také zastavil a podíval se na skálu. Oheň už tam neplápolal, jen slabý proužek dýmu se vinul vzhůru. Všechny bytosti zmizely.

„Třeba nás zpozorovali a schovali se,“ usuzoval.

Pochodovali tedy dál. Slunce se sklánělo těsně nad obzorem, měli by si pospíšit, než je zastihne soumrak - a dlouhá noc na Gíjó. Na této straně údolí byly také skály, už ne jen ojedinělé balvany, spíše souvislé hradby skal. Jednu takovou hradbu právě obcházeli, když vtom...

Ludva, který šel vpředu, se najednou prudce zarazil. Dva metry před ním stál vysoký člověk tmavohnědé pleti, více než dva metry vysoký. Jinak byl jeho vzhled stejný, jako lidí Země. Oblečený byl jen do krátké zástěrky, zhotovené ze skvrnité chlupaté kožešiny, na hlavě mu z hustých dlouhých černých vlasů trčely zapíchnuté tenké bílé kosti. V ruce držel dvoumetrovou dřevěnou tyč, na jejímž konci byl špičatý kus zlatě se lesknoucího kovu. Ten kovový hrot se teď opíral Ludvovi o prsa.

„Stůj!“ zavrčel neznámý. „Ani o krok dál! Nebo tady na tom místě zemřeš.“

Zajatci

Tisíce útržkovitých myšlenek proběhlo Ludvovi hlavou v okamžiku, kdy je neznámý muž oslovil.

On mluví - a my mu rozumíme! zajásal v duchu. To je přece Bar, společná řeč Galaktického společenství! Takže to jsou lidi ze Společenství! Ale vyhrůžka, obsažená v těch prvních slovech, Ludvu naopak zarazila. Před čím je to neznámý varoval? Jaké nebezpečí by jim mělo hrozit?!? Jeho řeč byla podivná nejen obsahem, ale i přízvukem. Na Zemi tak často mluví začátečníci, zvyklí na odlišnou intonaci rodných jazyků. Zvláště tím prosluli Francouzi. Ne že by jim nebylo rozumět, ale hned se pozná, kdy mluví začátečník.

Ludva ho samozřejmě poslechl a ani se nepohnul. Neznámý tady byl přece jen doma a mohl mít znalosti, které Ludvovi i Jance chyběly. Ale nebyl si jist, co za tím vězí. Také Janka ztuhla a jenom se instinktivně přitiskla ke svému bratrovi.

„Odporní vizírové!“ promluvil po chvilce neznámý. „Co tu chcete? Tady najdete jedině smrt, rozumíte?“

„Rozumíme vám trochu špatně,“ řekl Ludva. „Co to znamená, vizírové? A co to říkáte o smrti? Nepochopil jsem vás.“

„Vizírové jste vy,“ pobodl neznámý Ludvu svým ostřím, až ten o krok ustoupil. „Patříte zajisté k Edoímům. Však vy brzy pochopíte, co říkám!“

„Nepatříme k Edoímům, ale k lidem ze Země,“ odpověděl mu Ludva prozatím aspoň na to, čemu rozuměl. „Dostali jsme se sem omylem a rádi bychom se vrátili domů.“

„Omylem?“ vybuchl neznámý smíchem. „Ten omyl vás přijde draho, to si pamatujte!“

„Už jsme přišli o pejska,“ postěžovala si Janka.

„Ta žena patří k tobě?“ vyprskl neznámý vztekle. „Řekni jí už konečně, ať mlčí! Není zvykem, aby se žvanivé ženské pletly do hovoru mužům! Nebo si s ní sám neumíš poradit? Pak mi jen řekni - rád ji zabiju!“

„To je moje sestra,“ řekl Ludva zaraženě, udělal úkrok stranou a postavil se tak před Janku.

„Sestra - takže ji vedeš jako výkupné?“ ušklíbl se na oba neznámý. „Ošklivější už nemáte? O takovou ohyzdu těžko někdo projeví zájem.“

„Obávám se, že si nerozumíme,“ řekl na to zaraženě Ludva.

„Ať je tomu, jak chce, půjdete se mnou,“ ukončil rozhovor neznámý. „Ale nepokoušejte se mě podfouknout, jak zjistím, že si berete sorky, probodnu vás oba!“

„Nevím, co to jsou sorky,“ opáčil Ludva.

V té chvíli se za oběma ozval jakýsi šramot. Ludva i Janka se rychle ohlédli. Za nimi stáli další tři muži, podobní tomu, který je zastavil. Také se tvářili hrozivě a svá dlouhá dřeva měli obrácená kovovými ostřími směrem ke dvěma pozemským dětem.

„Odkud jsou?“ zavrčel nevlídně jeden z nově příchozích.

„Tvrdil, že k Edoínům nepatří,“ odpověděl první muž. „Tu ženu asi nabízí jako výkupné...“

„To je moje sestra,“ řekl Ludva zamračeně. „Nikomu ji tu nenabízím. Patří ke mně a já k ní.“

„Co kváká ta šestižába?“ odfrkl pohrdlivě další muž. Měl přes obličej velkou jizvu, která se táhla přes čelo, levé obočí, oko a tvář až k bradě.

„Možná jsou zdaleka, Udegu,“ pokrčil rameny první muž. „Vypadají ještě odporněji, než Edoímové. Třeba mluví i pravdu.“

„To se uvidí!“ odsekl na to muž s jizvou. „Zavedeme je ke stařešinovi, ať o nich rozhodne!“

„Má řeč,“ přidal se čtvrtý. „Tak jdeme! Ty, slyšíš? Dej sem ten nůž, nebo tě podřežu!“

Ludva poslušně položil nůž na písek, kam mu ukazoval šedý muž. Dlouhá dřeva s kovovými hroty se pak opřela oběma dětem do zad a donutila je vykročit za prvním mužem. Ten si předal dřevo do jedné ruky a od opasku odepnul zakroucený plechový předmět. Když naň udeřil, předmět vydal táhlý tón a chvíli zněl jako zvon katedrály. Ludva se ohlédl a viděl, jak muž s jizvou štítivě bere jeho nůž a vplétá si jej do účesu ke kostem, které tam měl jako všichni.

„Luďo, kam to jdeme?“ vyjekla Janka, když jí kovový hrot na dřevě jednoho muže bolestivě škrábl do ramene.

„Nevím,“ pokrčil rameny Ludva. „Já jim nějak nerozumím.“

„Mlčte, vy dvě šestižáby!“ zahučel na ně muž s jizvou. Na dotvrzení svých slov bodl do zad nejprve Janku, pak Ludvu. Janka vykřikla bolestí a Ludva k tomu také neměl daleko. Rád by jim řekl něco ostřejšího, ale tady zřejmě přestávaly žerty. Pocítil, že mu po rameni stéká krev a rána ho začala nepříjemně pálit, ale nemohl nic dělat, ti hrubí muži jim nedovolili ani zastavit se a ošetřit si rány.

„Nezdá se mi, že jsme narazili na civilizované lidi!“ podotkl Ludva, ale okamžitě následovalo bolestivé bodnutí do jeho druhého ramene a Ludva pochopil, že bude lépe umlknout. Naštěstí ho ale něco napadlo. Nenápadně nahmatal klávesnici náramkového komunikátoru a napsal na ní Jance, co nesměl říci nahlas. Slabého písknutí si ihned všimla a jediným pohledem si přečetla, co jí píše.

1

„Jsou to barbaři - nesmíme jim odporovat.“ stálo na obou displejích.

„Prima nápad - ale vypni alarm,“ objevila se vzápětí její odpověď. Nemusela dodávat víc. Ludva naťukal příkaz a oba komunikátory už ani nepískly.

„Zkusíme jim utéci?“ napsala Janka po chvilce.

„Dohoní nás,“ odpověděl krátce.

„No a co? Zkusit to můžeme.“

„Zapíchnou nás. Jsou to barbaři,“ varoval ji.

„Myslíš?“

„Ty jsi ve škole vynechala i dějiny Země?“

„Tady nemůžou být barbaři!“ napsala po chvilce. „Mohou to být lidé z bardžanské výpravy.“

„Leda jejich potomci,“ vyťukal odpověď.

„To nevadí. Bardžané neubližují lidem.“

„Tihle budou výjimka.“

Po celou dobu je neznámí ani jednou neokřikli, nejspíš jim nedošlo, k čemu jsou komunikátory. Obešli mezitím skalní hřeben a zastavili se u paty vysoké kolmé skály. Opět se ozval tón podobný zvonu a shora sjel dolů dlouhý provaz.

„Tak - a teď nahoru!“ poručil jim muž s jizvou.

„Jak?“ pokrčil rameny Ludva

„Když nemůžete létat, šplhejte!“

„Nevyšplháme tak vysoko!“ odpověděl Ludva zaraženě.

„Odkdy Edoímové neumějí šplhat?“ posměšně odvětil muž, co jim první zastoupil cestu.

„Nejsme Edoímové, jsme ze Země,“ namítl Ludva.

Chvíli si je všichni čtyři měřili dost nepřívětivými pohledy. Pak ale první muž udeřil na zvonící předmět dvakrát rychle po sobě. Shora sjel další provaz a několik kratších spadlo jen tak. Muži je zdvihli ze země - a náhle se vrhli na Ludvu s Jankou a v mžiku je omotali provazy tak, že se nemohli ani hnout. Nehybné je přivázali na visící lana a hlasem zvonu dali jakési trylku podobné znamení. Lana se napnula a oba sourozenci začali stoupat do výše. Přitom ale naráželi na výstupky skal a pokaždé se bolestivě udeřili. Janka se neudržela a začala naříkat bolestí.

Konečně byli nahoře, ale tam jejich trápení neskončilo. Odnesli je jako balíky do jeskyně, tam je pohodili na kamennou podlahu a vchod uzavřeli těžkou neprůhlednou deskou. Byla tu tma a vlhko.

„Co s námi udělají, Ludvíku?“ rozvzlykala se Janka nahlas.

„Jak to mám vědět?“ odpověděl bezradně. „Přátelsky nás nepřijali. To že jsou Bardžané?“

„Co budeme dělat?“

„Myslíš, že si můžeme vybírat? Obávám se, že musíme čekat, až je to přejde a rozváží nás.“

„Ale víš, co se píše v dějepisu o barbarských zábavách?“

„Vím,“ odtušil. „Jen doufám, že se nám zrovna tohle nestane...“

„Už nám začali ubližovat,“ vzlykla. „Mám rameno samý oheň a teče mi krev...“

„A to může být taky jen začátek...“ zavrčel chmurně.

Venku mezitím nastala osmnáctihodinová noc na planetě Gíjó. Dva zajatci v hluboké jeskyni poslouchali, jak venku duní zvony a lidé - či spíš barbaři - křičí cosi nesrozumitelného, ale k nim nikdo nepřišel. Nevěděli, co to znamená, zda si mají stýskat, nebo být rádi, že si jich nikdo nevšímá...

V nepohodlí, v jakém se nacházeli, se Ludvovi ani Jance nelíbilo, ale nemohli se ani pohnout. Po chvíli se Ludva zkusil dostat svázanýma rukama do své pravé kapsy. Podařilo se mu to až po delší době, několikrát přitom musel odpočívat, ale nakonec dvěma prsty vytáhl svůj kapesní nožík. Otevřel jej svázanýma rukama a začal řezat provazy. Po chvíli si uvolnil ruce a pak už to šlo rychle. Jakmile byl volný, obrátil se k Jance a vyprostil ji též.

V jeskyni byla tma a dveře zakrývající vchod byly pevné. Oba sourozenci brzy zjistili, že bude nad jejich síly otevřít je. Nicméně je povzbudilo už to, že byli volní. Po hmatu objevili vzadu v jeskyni jakési pytle, naplněné čímsi měkkým a příjemně vonícím. Bez dlouhého domlouvání z nich Ludva vytvořil široké lůžko.

„Musíme se vyspat, jinak nebudeme zítra stát za nic,“ vysvětloval Jance.

Rány, které utržili cestou, je pálily, ale s tím nic dělat nemohli. Krev jim už netekla a neměli na vybranou, museli to vydržet. Usnuli brzy, neboť byli unaveni, i když je tížila nejistota, co bude zítra.

Vyskočili oba skoro současně, jakmile se ozvalo skřípění otvírajících se dveří. Venku svítalo. Ve vchodu jeskyně se objevilo několik postav. Poznali z nich jen muže s velkou jizvou přes obličej, ale tentokrát jim vévodil malý, suchý stařík, oblečený o trochu lépe než ostatní - kožešinový oblek mu zakrýval většinu těla, ruce i nohy. Jen chodidla měl i on bosá jako všichni.

„Tady jsou ty šestižáby,“ prohlásil muž s jizvou.

„Říkal jsi ale, že jsou svázané,“ změřil si ho nepříliš přívětivě svýma pichlavýma očima stařík.

Muž s jizvou vytřeštil oči. Janka držela Ludvu za ruku a oba stáli, nedůvěřivě očekávajíce, co se bude dít. Ludva byl tentokrát odhodlán dát se s těmi lidmi do řeči a vysvětlit konečně nedorozumění, k němuž, jak doufal, došlo. Ale stařík ho předešel.

„Jak jste se dostali z pout?“ změřil si je nepřívětivě.

„Proč bychom měli být svázaní celou noc?“ opáčil Ludva vzpurně. „Neměli jste k tomu žádný důvod a omezování osobní svobody je nepřípustné...“

„Ke kterému národu patříte?“ vyštěkl na ně.

„Jsme ze Země,“ odpověděl Ludva. „Zajímalo by mě...“

„Tady se ptám já,“ přerušil ho stařík. „Jak je ta vaše vesnice daleko?“

„Přesně nevím - ale rozhodně víc než pět set světelných roků,“ prohlásil Ludva.

„Povídal jsem, že mluví nesrozumitelně,“ vložil se do hovoru další muž, podle hlasu ten, který jim ve skalách jako první zastoupil cestu.

„Tady se ptám já!“ zpražil stařík i jeho. „Kolik denních pochodů to dělá?“

„Pět set světelných let se nedá ujít pěšky,“ usmál se Ludva. „Přiletěli jsme sem omylem, asi nějakou chybou ve směrování. Transgalaktická doprava...“

„Takže chceš zapírat?“ přerušil ho stařík.

„Ludvo, vždyť ti nerozumějí,“ přerušila bratra Janka. Aniž si to uvědomila, přešla do mateřštiny a přestala mluvit jazykem Bar. Všichni kromě Ludvy se na ni podívali velice udivenými pohledy.

„Kdyby to byli Bardžané, snad by věděli, co je to stanice vjosuzgu,“ nedal se Ludva. Také on to řekl rodnou řečí, ale při bardžanském slově vjosuzgu všichni místní obyvatelé na okamžik ztuhli.

„Vy jste přišli od vjosuzgu?“ řekl překvapeně stařík.

„Víte snad, kde je nejbližší stanice?“ přikývl Ludva.

„Tam se nesmí - je to přísně zapovězeno. Nikdo se ke chrámu vjosuzgu nesmí v létě přiblížit. Tak pravil Vedeciz.“

„Kdo je to Vedeciz?“ zeptal se Ludva.

„Jsou to kidinorové!“ zvolal jeden z mužů opovržlivě.

„Vy neznáte Vedecize?“ podíval se na oba stařík přísně.

„Ne - kdo je to?“ opáčil Ludva.

„Vedeciz byl přece jediný, neopakovatelný dudur!“ řekl stařík s úctou. „Jeho sláva se vznesla až ke hvězdám! Kdo ho nezná, není hoden aby žil!“

„Moment,“ vzkypěl Ludva. „Nevíme, kdo je Vedeciz, ani co je to dudur, ale to byste snad mohli pochopit. Vaše řeč je divná, ale aspoň základním slovům rozumíme. Nemohli byste nám vysvětlit smysl slov, která nechápeme? My se naopak budeme snažit vysvětlit vám nač se ptáte vy. Nemůžeme se přece domluvit, když používáte slova, která my neznáme - a naopak.“

„Oni neznají Vedecize - jsou to šestižáby,“ zavrčel muž s jizvou.

„Co to je šestižába?“ připojil Ludva. „U nás nic takového nemáme. Vy zase neznáte naše věci.“

„Neznáte šestižáby?“

„Ne,“ trval na svém Ludva.

„To by museli být jedině mutanti,“ zavrčel muž s jizvou. „No, trochu podivní jsou...“

„Mutanti nejsme,“ odtušil Ludva. „Jsme jiný typ lidí, ale to je snad normální, když pocházíme od jiné hvězdy, než z Bardžá.“

„Kidinorové!“ vzkřikl muž s jizvou. „Mlčte už, nebo vás vlastnoručně probodnu!“

„Ustup, Udegu!“ obořil se na něho stařík. Pak se obrátil přímo k Ludvovi.

„Ty tedy tvrdíš, že pocházíš z hvězd?“

„Hvězda Sol, svět Gea,“ přikývl Ludva. „Kdežto vy nejspíš pocházíte z Bardžá - že je to tak?“

„Nevyslovuj to jméno!“ vykřikl stařík. „To je zenurdét!“

„Nevím, co to znamená zenurdét,“ opáčil dotčeně Ludva.

„Kdo to slovo vysloví bez příčiny, zemře!“ vykřikl stařík. „Máš tak vážný důvod, pro který jsi vzal naše posvátné slovo do úst? Pokud nemáš - zemřeš!“

Všechny zbraně namířené na děti se pozvedly, očividně připravené ke smrtící ráně. Ludva zbledl a Janka se k němu strachy přitiskla.

„Jsou to barbaři, primitivové,“ řekl Ludva tiše.

Náhle dostal nápad. Chvíli cosi ťukal na miniaturní klávesnici náramkového komunikátoru, přitom ostražitě sledoval barbary, ale ti ho kupodivu nechali na pokoji - jistě byli zvědaví, co to dělá.

Konečně byl hotov. Zdvihl ruku do výše obličeje a natáhl ji směrem ke staříkovi.

„Mám k tomu důvod!“ řekl pevně.

Z komunikátoru se ozvala hudba. Byla to jen vyzváněcí znělka, úvodní fanfáry ze Smetanovy Libuše. Ludva neměl čas na rozmýšlení a výběr - ale pozemská hudba na Bardžany vždycky působila, proč ne teď? Jak je tomu dávno, co Mozartova hudba urychlila připojování Země ke Galaktickému společenství? Domorodci včetně staříka ustoupili překvapením o krok - to ale nebylo všechno.

„Děti, které k vám dnes přišly od chrámu vjosuzgu, jsou posvátné,“ pronesl strojový hlas nejvyšší nastavitelnou hlasitostí. Světélka na ovládacím panelu, blikající v rytmu slov, jejich účinek umocňovala. Výsledek byl neočekávaný. Všichni, staříkem počínaje, padli k zemi a zakryli si hlavy.

„Děti jsou slabé, neumí se bránit, ale jsou pod ochranou samotné Bardžá,“ pokračoval komunikátor po krátké, dramatické odmlce. „Chovejte se k nim jako k přátelům!“

Také po této větě Ludva naprogramoval krátkou pauzu, kterou se nikdo neopovážil porušit.

„Kdo by jim ublížil, přivolá veliké neštěstí na sebe i na celý svůj rod!“ pokračoval hlas strašidelným tónem, z něhož nenaskakovala husí kůže snad jen Jance. Měla co dělat, aby nevyprskla smíchy, ale Ludva se na ni podíval tak přísně, že rázem zvážněla i ona. Uvědomila si, že jde možná o život a kdyby se rozesmála, mohla by toho vzápětí trpce litovat.

2

Ludva použil všechny efekty, které mohl vybrat, ale zřetelně vyslovovaná, lidská a přitom nelidská řeč, vycházející z malé krabičky na jeho ruce, stačila sama o sobě vzbudit úžas a hrůzu. Někteří, zejména ti vzdálení, ani nevyčkali na závěrečnou fanfáru a začali pomalu, plíživě ustupovat. Jakmile se dostali mimo dohled, vyskočili a utíkali - jak se dalo usuzovat podle pleskavých zvuků vzdalujících se bosých nohou.

„Ó, promiňte...“ zadrmolil stařík. „Nevěděl jsem...“

„Ale my bychom opravdu byli rádi vašimi přáteli,“ řekl mu Ludva jako by se nechumelilo.

„Pak dobrá, pojďte se mnou,“ opatrně povstal stařík.

Z jeskyně, do níž byli vrženi jako všemi opovrhovaní zajatci, vyšli málem jako vážení hosté...

----------- Poznámky:

1 »Semerádův komunikátor« vznikl kolem roku 1966, kdy nebylo o mobilních telefonech ani vidu, ani slechu. Datové komunikaci se dnes říká SMS zprávy...

2 Mobily dodnes »Semerádovy komunikátory« nepřekonaly. Ani možnostmi, natož snadností programování...

Děti planety GÍJÓ

Muži doprovodili staříka s Ludvou a s Jankou do veliké jeskyně, nacházející se sotva třicet metrů od nevlídné díry, kde děti strávily noc coby zajatci. Stařík pokynem ruky poslal muže pryč a s oběma dětmi osaměl.

Janka s Ludvou se zvědavě rozhlíželi kolem sebe. Jeskyně byla plná neuvěřitelného harampádí. Od kožešin, pytlů, až po uzavřené kovové skříně s víkem. Ve stěně naproti vchodu byla vyhloubena nádobka, ve které byla nalitá jakási mastná rudá kapalina - Ludva tak usoudil podle mastně lesklé stopy až na zem, jak zřejmě část kapaliny občas přetekla a stékala dolů po stěně. V této kapalině byl upevněn zkroucený kovový držák s ozdobnými okraji, kterým procházel svazek jakýchsi vláken. Na jeho konci plápolal jasný plamen, ale na osvětlení celé jeskyně zdaleka nestačil - až na nevelký prostor v blízkosti této primitivní lampy bylo v jeskyni pološero.

„Posaďte se v mém bytě,“ pokynul jim stařík na dvě veliké sedačky, vyložené chlupatými kožešinami. Sám zůstal stát, ačkoliv tu bylo takových sedaček více. Janka se posadila ihned, ale Ludva rovněž zůstal stát, čelem proti staříkovi.

„Vy dva se tedy nacházíte přímo pod ochranou Bardžá... To je zajímavé!“ promluvil po chvíli stařík. „Přitom neznáte Vedecize a nevíte skoro nic... No - co se dá dělat...“

„Chceme se snažit nebýt vám příliš na obtíž,“ řekl Ludva. „Možná vám budeme i užiteční...“

„Proč mi nechcete povědět, kde je vaše vesnice?“ otázal se ho opět stařík - tentokrát mnohem zdvořileji než předtím před ostatními.

„Protože to sami pořádně nevíme,“ povzdychl si Ludva.

„Museli jste ji přece nějak opustit,“ naléhal stařík.

„Ano, to souhlasí,“ přikývl Ludva. „Jenže jsme neměli namířeno k vám. Něco se přihodilo, nevíme co - takže jsme tu a nemůžeme se vrátit. Ale teď bych se naopak rád zeptal vás. Možná je to důležité, možná ne, já to teď neumím posoudit. Co pravil Vedeciz o chrámu vjosuzgu?“

„To vědí jen zasvěcení ze zasvěcených,“ zamračil se opět stařík. „Vám to nemohu prozradit, i když jste pod tak mocnou ochranou.“

„Ty jsi zasvěcený?“ otázal se Ludva.

„Ano,“ přikývl stařík hrdě.

„Pak ti smím prozradit, co o chrámu vjosuzgu vím já,“ řekl vážně Ludvík.

„Před ní?“ ukázal výmluvně stařík na Janku.

„Ona ví to samé, co já,“ opáčil klidně Ludva.

„Žena přece nesmí vědět, co znají jen zasvěcení?“ zděsil se stařík.

„U našeho lidu na to tak nehledíme,“ řekl klidně Ludva. „Asi je to tím, že neznáme totéž co vaši zasvěcení - to posuď sám. Především: chrám vjosuzgu původně sloužil k dopravě lidí. Je tomu tak?“

„U veliké... ty jsi opravdu - zasvěcený!“

„Ale už celé věky nikoho nedopravil,“ pokračoval Ludva.

„Ano - a podle starých pověstí je to veliké neštěstí.“

„Máš pravdu,“ zauvažoval Ludva. „Před několika dny se v blízkém chrámu vjosuzgu objevili dva lidé - já a moje sestra Janka.“

„Můžeš svá slova nějak dokázat?“ vyhrkl stařík.

„Byl jsi už někdy uvnitř chrámu?“ zaútočil protiotázkou Ludva. „Víš aspoň přibližně, jak to tam vypadá?“

„Byl jsem v chrámu už mnohokrát,“ odvětil stařík pyšně. „Každým rokem se tam chodíme modlit.“

„Pak víš i o tom, že uvnitř jsou kosti lidí,“ pokračoval Ludva opatrně. „V místnostech hned na pokraji, ano?“

„Vidím, že jsi tam byl. Ano, jsou tam kosti svatých lidí, ale nikdo se jich nesmí dotknout. Doufám, že jste se jich ani vy nedotkli - to je zenurdét, smrtelně trestuhodná opovážlivost.“

„Ne, nedotkli jsme se jich,“ ujistil staříka Ludva. „Ale pak je tam další chodba s lebkami, nakreslenými na dveřích.“

„To je znamení smrti,“ otřásl se stařík. „Jsou tam jakési malé místnosti, o kterých nikdo nic neví - a pak ještě jedny dveře, kistom, prokleté, nikdo je neumí otevřít. Není na nich rukojeť, kterou se obvykle dveře otevírají - a jsou příliš pevné, než aby se daly prorazit. Dál už nikdo z nás nikdy v životě nevkročil...“

„A právě těmi dveřmi jsme nedávno přišli do vašeho světa,“ prohlásil Ludva. „Otevřel jsem je a nechal je otevřené.“

„Ty je umíš - otevřít?“ vytřeštil stařík oči.

„Ano, umím,“ přikývl Ludva. „Slyšel jsi přece, že my dva jsme slabí a neumíme se bránit, zato umíme mnohé, co možná neznáte ani vy.“

Stařík si oba chvíli podezíravě prohlížel.

„Pokud je to pravda,“ prohlásil po chvíli, „pak byste opravdu měli patřit mezi zasvěcené. Ale řekni mi, jak je potom možné, že neznáte Vedecize?“

„Slyšel jsi někdy v životě pověsti o lidech, kteří žijí mezi hvězdami?“ začal opatrně Ludva.

„Ano - tak pravil Vedeciz,“ uklonil se stařík.

„Já a moje sestra nejsme z tohoto světa. Přišli jsme k vám z hvězd!“ řekl Ludva sebejistě.

„Z hvězd...“ ztuhl stařík.

„Poslyš - není Vedeciz náhodou nějak těsně spojený s tímto světem? Nežil tady, mezi vámi?“ sondoval opatrně Ludva.

„To je neuvěřitelné - o vás dvou bych neřekl, že můžete něco takového vědět, ale je tomu tak, všechno odpovídá. Sám Vedeciz tvrdil, že jsou mezi hvězdami lidé, kteří sem jednou přijdou. Jak jste se sem dostali?“

„Přišli jsme k vám prostřednictvím chrámu vjosuzgu,“ prohlásil Ludva. „Proto neznáme nic o vašem světě, zato známe tajemství světů mezi hvězdami. A poslyš mě dobře - chrám vjosuzgu váš svět spojuje nejen s Bardžá, ale i s naším světem. Devět tisíc let se mezi vás nikdo nedostal. My dva jsme první. Věříš mi?“

„Pokud je to pravda - pak by se snad přiblížilo naplnění největšího Proroctví Vedecizova!“ řekl s úctou stařík.

„Jak zní to proroctví?“ zeptal se Ludva.

„Proroctví praví, že k nám jednou přiletí létající hora s lidmi z hvězd,“ řekl stařík. „Chrámy vjosuzgu ožijí a nastane doba hojnosti, klidu a míru. I ti největší nepřátelé budou jíst z jedné mísy, neboť ta bude plná pro všechny. A teď - pokud je to již pravdou...“

„Ne, ještě se tak nestalo,“ zavrtěl hlavou Ludva. „Zatím jsme se sem dostali jen já a moje sestra, ale ne velkou létající horou jak říkáš, ale pomocí chrámu vjosuzgu. Ten na okamžik ožil - a vpustil nás do vašeho světa.“

„Vy tedy nepatříte do proroctví?“ zpřísněl stařík.

„Možná ano,“ zarazil se ihned Ludva.

Uvědomil si, že se pořád pohybuje na příliš tenkém ledě. Zdejší lidé měli barbarské sklony - a z toho co o barbarech věděl z historie, mu do smíchu nebylo. Proto pokračoval až po chvilce a pomalu volil slova, na nichž - kdo ví - možná záležel nejen jeho osud, ale i osud Janky.

„Nedostali jsme se k vám vlastním přáním. Ale teď mě dobře poslouchej! Já a moje sestra jsme pod ochranou Bardžá. Také my dva tu čekáme na velikou létající horu. Možná je to ta samá, o které mluví vaše Proroctví. Jenže my víme, že sem zaručeně přiletí - právě pro nás dva. A pak bude dobře nejen pro nás, ale i pro vás, protože budete našimi přáteli...“

„A kdyby vás dva někdo zabil?“

„Bardžá nesnáší násilí,“ zavrtěl hlavou Ludva. „Pak by létající hora zase odletěla, ale chrámy by neožily a doba hojnosti, klidu a míru by se vzdálila o další tisíce let.“

„To ale nepravil Vedeciz,“ zachmuřil se stařík.

„Vedeciz, pokud jsem to dobře pochopil, byl člověk,“ řekl Ludva. „Nemohl vědět, že váš svět, Gíjó, může zachránit právě to, že se sem dostanou dvě děti...“

„A ty jsi přesvědčený o tom, že sem přiletí létající hora jen proto, že tu jste vy dva?“

„Naprosto určitě,“ přikývl Ludva. „Ale něco přece jen nevím. Nevím, kdy přesně přiletí. Může to být zítra, ale také až za půl roku, či za rok.“

„Čekali jsme na naplnění Proroctví celé věky, pár let nás už nerozhází,“ pokrčil rameny stařík. „Naštěstí vím, že mezi hvězdami žijí lidé. Váš vzhled je ostatně sám důkazem, že mluvíte pravdu. Dobrá - pojďte tedy se mnou, postarám se abyste mohli vyčkat příletu létající hory z vašeho světa...“

Stařík pak Janku s Ludvou uvedl do veliké jeskyně s mnoha výklenky, sloupy a zákoutími. Jeskyni osvětlovaly hořící dřevěné tyče a bylo zde několik desítek lidí, většinou dětí. Některé byly téměř ve stejném věku jako Janka či Ludva, jiné mladší, až po úplně malá batolata. Několik žen přísně dohlíželo na jejich hemžení, jiné udržovaly oheň planoucí na zemi a olizující jakousi obrovskou zčernalou nádobu, v níž cosi bublalo. Ženy byly většinou oblečené do plátěných šatů, muži do kožešinových oděvů, i když dospělí muži tu byli jen čtyři. Starší děti nosily oblečení jako dospělí, mladší děti byly nahé. Všichni bez výjimky byli bosi.

„Jste prý pouhé děti - proto vám nabízím společný pobyt s dětmi našeho rodu,“ řekl stařík opatrně. „Souhlasíte?“

„Souhlasíme,“ přikývl vážně Ludva.

„Buďte proto zde - ale nikam neodcházejte,“ řekl stařík. Pak cosi tiše promluvil k mužům u vchodu a odešel.

„Mám dojem, že jsme jen vyměnili jedno vězení za jiné, i když větší,“ řekla Janka Ludvovi. Neřekla to řečí Bar, kterou mluvili tito lidé, ale svou mateřštinou.

„Měla jsi pravdu,“ uznale jí odpověděl Ludva. „Tihle lidé jsou asi skutečně potomci expedice, která planetu Gíjó před devíti tisíci lety objevila. Jenže se tu nejspíš stalo něco strašného, něco, o čem se v dějinách kosmonautiky nepíše - a nejspíš o tom nikdo neví. Bardžá, planeta mírumilovných dobyvatelů vesmíru, před pouhými devíti tisíci lety zanechala na životu nebezpečné planetě desítky a snad stovky svých lidí v domnění, že jsou mrtví a že jim není pomoci. Ti lidé dodnes žijí, možná trochu zbarbarštěli, ale stále si pamatují, že patří k nám, lidem z hvězd... Devět tisíc let věří, že k nim opět přiletí hvězdné lodi planety Bardžá a nevědí, že Bardžané planetu Gíjó vyhlásili za svět smrtelně nebezpečný. Lodi z Bardžá toto místo před mnoha tisíci lety ve vesmíru obletěly, vyhnuly se mu velkým obloukem a dnes už by sem žádné nepřiletěly, nemají k tomu důvod. Janko, tady se děje něco ohromného, rozumíš? Až pro nás přiletí záchranná výprava, nenajde jen nás, ale i tyhle lidi. To bude překvapení pro celé Galaktické společenství, to si tedy piš! A my dva budeme přímo u toho, není to nádherné?“

„Ale kdy přiletí ten hvězdolet?“ pokrčila rameny. „Měl by tu být už před několika dny - nebo si opravdu myslíš, že nás bude hledat tak, že postupně projde jeden po druhém všechny opuštěné světy? To by mohlo trvat opravdu příliš dlouho!“

„Ano, ale už se toho tak neděsím,“ uklidňoval sestru Ludva. „Teď máme novou naději. Na Gíjó se dá žít, ty to nechápeš? Není to už takové, jako když jsme v kontejneru čekali na záchranu nebo na smrt.“

„Ale améby? Ty na Gíjó přece jsou!“ řekla nedůvěřivě.

„Ano, jistě tu jsou,“ přikývl. „Řekl bych ale, že se jich nemusíme obávat. Sem se nejspíš nedostanou. Vždyť tady v té jeskyni žijí všechny zdejší děti, takže bude bezpečná. Rozumíš? Ti lidé se naučili žít navzdory amébám! Našli proti nim zbraň, nebo mají bezpečné útočiště, kde jim améby nemohou škodit.“

„Kéž bys měl pravdu,“ povzdychla si.

„Uvidíme,“ pokrčil rameny. „Musíme to vyzkoumat...“

K sourozencům, kteří tu bezradně stáli, opatrně přišel chlapec asi patnáctiletý, ale o hlavu vyšší než Ludva, o Jance nemluvě. Oblečený byl jakožto budoucí muž do malé kožešinové zástěrky.

„Vy jste ti noví zajatci, že?“ zeptal se jich.

„Myslím, že už nejsme zajatci,“ odpověděl mu Ludva mírně.

„Co jste si to říkali před chvílí?“ vyzvídal dál.

„Mluvili jsme spolu česky,“ dál vysvětloval Ludva. „Umíme dvojí řeč, svoji i vaši.“

„Co to znamená - dvojí řeč?“

„To znamená, že u nás používáme jiná slova, než jaká znáte vy,“ vysvětlovala Janka.

„Ty jsi žena - nemluv nám do hovoru,“ zaškaredil se na ni chlapec.

„Má sestra patří mezi zasvěcené a buď rád, že ona mluví s tebou. U nás máme nejen jiná slova, ale i jiné zvyky, rozumíš?“

„Dobrá, ale teď jste mezi námi,“ namítl chlapec. „Na návštěvě se musí ctít zvyky hostitelů. Nám ženy do řeči mluvit nesmí.“

„Jak myslíš! Jsme tu hosté, měli bychom respektovat vaše zvyky, v tom s tebou souhlasím. Ale nebude to dobré,“ namítl Ludva. „Pak by Janka mohla mluvit jen s vašimi děvčaty a já také. Už by ses od nás nic nedozvěděl.“

„Proč bys se mnou nemohl mluvit? Což u vás muži mezi sebou nemluví?“

„Ale ano, jenže my od rozhovorů ženy neodháníme. Abych vyhověl našim i vašim zvykům, musel bych mlčet.“

„Divné zvyky máte,“ odfrkl si chlapec.

„Však vy také,“ vzdychl si Ludva. „Málem nás vaši muži zapíchli...“

„Prý vás chránil nějaký tajemný hlas,“ vyzvídal chlapec. „Můžete ho zavolat?“

„Můžeme, ale jen když je nejhůř a jde o život,“ řekl Ludva.

Rád by chlapci vyhověl a něco mu předvedl, ale na druhou stranu nechtěl, aby to zevšednělo. Bude lépe šetřit zázraky na důležitější chvíle.

Janka uraženě mlčela. Že ji nazývali ženou, to by jí snad i lichotilo, kdyby, jak už správně pochopila, s tím nebyla spojená jakási diskriminace.

„A budete tu teď spát mezi námi?“ chtěl vědět chlapec.

„Už to tak vypadá,“ usmál se Ludva.

„Ale před spaním si snad umyjete tu maškarádu, co máte namalovanou na obličeji, ne?“

„Umyjeme se rádi, pokud to bude možné,“ usmál se Ludva. „Ale podívej se na nás dobře! My nejsme namalovaní barvou, my máme takovou kůži už odjakživa, víš?“

„To je neuvěřitelné - opravdu? Smím si sáhnout?“

„Beze všeho,“ napřáhl k němu Ludva pravačku.

Chlapec ji uchopil, ale nestiskl ji, jak by to udělala většina pozemšťanů. Namísto toho si ji přitáhl k obličeji. Chvíli si ji prohlížel zblízka, pak si k ní i čichl.

„Jste opravdu divní - já jsem si myslel, že jste jen tak ošklivě namalovaní...“ divil se nahlas.

„Na to si zvykneš,“ řekl Ludva klidně. „U nás jsou lidé světlejší i tmavší než vy.“

„Jste ale z dálky, že?“

„Ani si nedokážeš představit, z jaké dálky,“ povzdychla si Janka. „To se nedá pěšky vůbec přejít, na to musíš létat.“

„Aha - a teď jste tady a nemáte už žádné létací sorky, že je to tak? Z toho si nic nedělejte, já už taky nemám ze svého letošního přídělu ani kuličku...“

„Létací sorky?“ zpozorněl okamžitě Ludva. „My ale opravdu nevíme, co to jsou sorky. Mohl bys nám nějaké ukázat?“

Chlapec se na ně podíval,jako kdyby právě před ním řekli nějakou nesmírnou hloupost.

„Vy neznáte sorky?“ V jeho otázce, pomalu vyslovené, byla očividná nedůvěra. „To přece není možné! Co byste dělali, kdybyste potkali třeba pořádně velkou amébu?“

„Utekli bychom,“ řekl Ludva, ale cítil, jak se mu náhle vzrušením rozbušilo srdce. „A co bys udělal ty?“

„No, kdybych už opravdu neměl žádné sorky, možná bych se taky dal na útěk,“ zauvažoval. „U malinkých by mě snad nohy zachránily. Ale každé malé dítě ví, že velké amébě neuteče ani velký bojovník. Buďto máš sorky a necháš ji shnít, nebo sežere ona tebe. Ty to nevíš?“

„Nevím,“ řekl Ludva klidně.

„To není možné,“ řekl chlapec přesvědčivě. „Každé malé dítě ví, snad kromě nemluvňat, co jsou sorky a jak je použít proti amébám! Kdo to neumí, nepřežije ani den! Co kdyby se některá vyšplhala až sem, dovnitř Worgellu? Tady byste nikam neutekli, nemáte kam!“

„Nevím, co dělat proti amébám,“ řekl Ludva. „Ale co bys dělal ty, kdybys nějakou potkal?“

„Každý člověk musí mít u sebe sorky proti amébám,“ zavrtěl hlavou chlapec. „Máme jich dost a nikdo s nimi nemusí šetřit. Když potkám amébu, dobře vím, že na mě ihned zaútočí, hned jak si mě všimne. Pak na ni pošlu sorky - a za chvilku je z ní kupa kaše.“

„Takže je to tak, jak jsem si myslel,“ řekl Ludva tiše, skoro jako pro sebe. „Vy jste tu objevili zbraň, která může améby zneškodnit. Proto jste ještě naživu...“

„Poslyš, ty opravdu neznáš sorky?“ vyhrkl chlapec také tak tiše. „Jak jsi mohl vůbec vyrůst?“

„Možná se ti to bude zdát podivné, ale tam, odkud my dva přicházíme, nejsou žádné améby,“ vysvětloval Ludva.

„Améby jsou přece všude - úplně se nikdy zničit nedají,“ zavrtěl hlavou nedůvěřivě.

„Nejsou všude,“ trval na svém Ludva. „První jsme spatřili až tady, nedaleko odtud.“

„Kde?“ nasupil se chlapec. „Řekni mi, kde jsou a půjdu je osobně zlikvidovat.“

„Jedna nás zahnala na útěk od chrámu vjosuzgu,“ sdělil mu ochotně Ludva.

„Vy jste byli u chrámu?“ zarazil se chlapec a trochu se odtáhl dozadu. „Snad ne někdy teď, nedávno?“

„Bylo by na tom něco špatného?“

„Tam přece nikdo nesmí! Jen zasvěcení!“

„Ano, ale to my přece jsme,“ přikývl Ludva. „Vyšli jsme z chrámu, otevřeli jeho dveře a tak jsme se dostali mezi vás.“

Díval se na oba chvíli vyjeveně, ale pak se začal mračit a se zřejmým despektem prohlásil:

„Jsem opravdu šestižába, že jsem na to nepřišel hned. Vy jste přeci šestilháři - a já vás tady poslouchám, jak mi lžete na plnou hubu... Tfuj!“

Odplivl si přímo před Ludvovy boty a otočil se na opačnou stranu.

Ludva na to nic neřekl. Janka, ve snaze ho utěšit, prohlásila, že zdejší kluci jsou děsní náfukové.

„To není tím,“ odmítl Ludva její nařčení. „Jsou jen jiní než my. Nemohou pochopit něco tak prostého, že jsme sem přišli z hvězd, protože to tady znají jen někteří, co si říkají zasvěcení.“

„Primitivové!“ vyhrkla Janka.

„Ale tady zase každé dítě dokáže zlikvidovat amébu, na kterou jsme krátcí my dva, rozumíš? Bude asi nějakou dobu trvat, než jedni druhé pochopíme.“

„Ale co tu budeme dělat?“

„Čekat na záchrannou výpravu,“ pokrčil rameny.

„Jenom čekat?“ protáhla zklamaně.

„Sedět tu někde jen tak se založenýma rukama by mě také nebavilo,“ souhlasil Ludva. „Něco asi dělat budeme - ale teď mě zrovna nenapadá, čím bychom jim mohli být užiteční.“

„Já zkusím něco vyzvědět od místních děvčat,“ navrhla.

„No - zkusit to můžeš,“ přikývl.

Několik minut poté k oběma sourozencům opatrně přišly dvě asi patnáctileté dívky, oblečené do šedivých plátěných šatů. Jedna přinesla na podnose z neurčitě vyhlížející tmavozelené hmoty mísu z téhož materiálu s jakousi divnou modravou kaší, druhá podala každému jednu lžíci a na podnos jim opatrně postavila džbán - rovněž ze stejné zelené hmoty. Položily podnos na zem a aniž by řekly jednoslabičné slovo, obě hrdě odkráčely. Janka jim chtěla poděkovat, chystala se s nimi navázat hovor, ale krásky jí nevěnovaly ani letmý pohled.

„Já už mám hlad,“ posteskla si Janka, když překousla své zklamání nad nepřístupností dívek.

„No - jak to vypadá, hlady nás snad umřít nenechají,“ bez velkého nadšení řekl Ludvík.

Posadili se proti sobě a pustili se do jídla. Kaše byla horká a chutnala trochu jako prejt z jitrnic, snědli všechno do posledního drobečku. Menší potíž nastala, když se chtěli napít, protože neměli žádnou sklenici, do které by si mohli nalít. Nakonec se napili přímo ze džbánu, což vzbudilo pozdvižení a veselí mezi menšími dětmi, které je zvědavě pozorovaly a když Janka s Ludvou pili, daly se do hurónského smíchu.

„Barbaři, barbaři!“ křičely smíchy.

„Pojď sem,“ ukázal Ludva na jednoho, asi třináctiletého chlapce. „Proč se tak smějete?“

„Protože pijete ze džbánu,“ odvětil kurážně a stoupl si k nim blíž.

„A jak máme podle tebe pít, když tu nic jiného nemáme?“

„Máte přece každý svou misku,“ řekl.

„No vidíš, to nás ani nenapadlo,“ řekl Ludva s úsměvem. „U nás máme k pití menší nádobky. Nalévat si do misek, ze kterých jsme už jedli, to je trochu barbarské...“

Kluk poněkud ztuhl.

„My taky pijeme z pohárů, když je svátek. Vy máte každý den sváteční?“ zeptal se udiveně.

„Ne - proč?“

„Jste divní...“ zabručel.

„Jsme jiní než vy, ale také si říkáme lidé,“ řekl Ludva. „Máme jiné zvyky, ale to neznamená, že jsme horší než vy, nemysli si.“

„Strašně prý lžete!“ zaútočil na ně.

„To není pravda,“ zamračil se Ludva. „Kdo to o nás říká, ten sám lže.“

„Chlubili jste se, že jste byli v posvátném chrámu,“ řekl zarputile. „Tam přece děti nesmí.“

„Děti z vašeho lidu, chceš říci. U nás chodí do chrámu vjosuzgu i děti.“

„To je lež!“ vyhrkl.

„Neukvapuj se!“ radil mu Ludva. „Nemůžeš nás soudit podle vašich zvyků. Jsme z jiného světa, než je váš, jsme tedy jiní. Ale přitom se nechceme od vás odlišovat, chceme být jako vy. Když nám řekneš, jak to udělat, docela ti budeme vděční. Některé naše zvyky jsou ale lepší než vaše, to si myslíme, nezlob se.“

„Které například?“ nasupil se.

„Třeba náš oblek - je lepší, než váš.“

„To není pravda! Máte stejné oblečení. Jak se má na dálku poznat, kdo z vás dvou je muž?“

To byla pravda. Ludva i Janka na sobě měli skoro stejné kombinézy.

„A potřebuješ to poznat na dálku?“

„To je přece velmi důležité - když půjdu do sousední vsi ukrást ženu, abych se nespletl.“

„Proč bys ji měl krást?“ podíval se na něho Ludva docela pobaveně.

„Protože ji snad potřebuju, ne?“ vyhrkl kluk. „Nebo ji jednou určitě budu potřebovat...“

„Snad si potom pro ni přijdeš v klidu, ne?“

„Přece se nenechám zabít!“

„No vidíš! U nás by se ti to stát nemohlo,“ řekl Ludva. „Zabíjení považujeme za barbarské. Lidi se mají dohovořit. Není lepší domluvit se s dívkou v dobrém, než ji unášet proti její vůli?“

„Abych ji nakonec ještě přemlouval?!“

„Proč ne? Když s tebou půjde sama a ráda, bude to určitě lepší, nejen pro ni, ale i pro tebe.“

„To těžko,“ zavrtěl hlavou.

„Jak myslíš - podle tebe je lepší, když se necháš zabít, až ji budeš krást?“

„Mě nikdo nechytí!“

„Což může mít žena ráda muže, který ji unesl násilím?“ zeptala se Janka.

„Každá si zvykne,“ mávl rukou.

„Já bych si nezvykla nikdy,“ řekla Janka. „Tedy poslyš, já bych nechtěla žít ve vašem světě ani půl roku!“

„Tak si jděte, odkud jste přišli!“ urazil se.

„My bychom šli docela rádi, škoda jen, že to nejde.“

„Na co tady čekáte? Až vám někdo z nás rozbije hlavu?“

„Čekáme, až si pro nás dva přiletí létající hora,“ mračil se Ludva. „Nemůže to trvat dlouho a bude tu. A pak se uvidí, čí svět je lepší!“

„Vy čekáte na létající horu?“ vyprskl chlapec. „To se ale načekáte! Jsou to jen povídačky pro malé děti! Létající horu nikdo v životě neviděl - a neuvidí!“

„Létající horu jsem viděl těmahle očima před třemi lety. Na Zemi se tenkrát zastavil průzkumný hvězdolet Galaxie,“ řekl na to Ludva tišším hlasem. „Byl to nádherný pohled, jaký se málokdy opakuje. Ta obrovská kulatá kamenná koule vznášející se nízko nad zemí byla hrozivě tajemná. Až se tady objeví, dobře se dívejte, je to velice majestátní podívaná.“

„Kulatá hora? Zase lžete!“

„Co víš o létajících horách, hvězdných lodích Společenství světů?“ obořil se na něho najednou Ludva. „Nic nevíš, nic jsi neviděl. Tvoji předkové kdysi dávno létali ke hvězdám a pomáhali barbarům na zaostalých světech, takovým, jako jsi teď ty a všichni tady! Tenkrát byli moji předkové barbary, chodili oblečeni do kůží a zabíjeli se navzájem. Dnes se to otočilo a já, jejich potomek, abych teď vám, potomkům slavné civilizace Bardžá, vykládal o ideálech Nenásilí?“

„Nevyslovuj to jméno!“ nadskočil chlapec.

„Proč? Co je špatného na jménu Bardžá?“

„Protože to je dokonalost sama - a nikdo nesmí toto jméno pošpinit tím, že je vyslovuje svými nečistými ústy!“

„Pak jednej tak, aby tvá ústa nebyla nečistá,“ řekl tvrdě Ludva. „V jednom máš pravdu - vy jste barbaři, kteří nemají moc společného se svou původní vlastí. Budete se muset dost změnit, aby se za vás Bardžá nemusela stydět!“

„Proč pořád vyslovuješ to jméno?!“ štětil se chlapec.

„Já je smím vyslovit, aniž bych tím porušil nějaký zákaz. V našem světě je jméno Bardžá právě takové jméno, jako každé jiné, třeba moje vlastní. Mně říkají Ludva, jak se jmenuješ ty?“

„Já ještě nemám skutečné jméno,“ zesmutněl. „Pořád mi říkají jenom Myšák. Ale vysloužím si určitě pořádné jméno, vhodné pro muže. Chtěl bych se jmenovat Zabiják!“

„To bych se raději jmenoval Myšák, než Zabiják,“ otřásl se Ludva. „Kdo si tak hrozné jméno vyslouží tím, že někoho zabije, ten by opravdu špinil jméno Bardžá každým slovem.“

„A co vůbec znamená tvoje jméno... Ludva?“

„Musí jméno něco znamenat?“ opáčil Ludva. „Když řekneš mé jméno, každý si hned představí mě samotného. A každý, kdo mě zná, už ví, co to znamená. Jméno může vyjadřovat cokoliv, podle toho, kdo to jméno nosí.“

„Myšák ale není moc hezké jméno,“ zaškaredil se chlapec.

„Dobrá - já ti budu říkat jinak,“ přikývl Ludva. „Jak by se ti líbilo... třeba jméno Milan? Určitě by sis na ně zvykl.“

„Je to dost zvláštní jméno,“ roztál chlapec. „Co vlastně znamená?“

„Teď nic. Ale mohlo by znamenat právě tebe. Bude takové jako ty.“

„Ale... jak bych je mohl získat?“

Ludva se zarazil. Ale pak dostal nápad.

„Přines mi malou misku vody,“ řekl tiše.

„Co s ním chceš dělat?“ podívala se na něho udiveně Janka, když chlapec odběhl.

„Co bych s ním dělal?“ opáčil Ludva. „Dáme mu jméno, to se tady dělá. Od nás dostane lepší, než jaké by si chtěl vysloužit. Jeho dosavadní se mu nelíbí a já se nedivím, tobě by se také nelíbilo, kdyby ti někdo říkal Krysa, nebo tak nějak.“

„Ale nač tu vodu? Poslyš - snad ho nechceš pokřtít?“

„Proč ne?“ pokrčil rameny. „Jen tak by to nebylo to pravé - oni si na obřady nejspíš potrpí. Znáš přece aspoň trochu historii Země, ne?“

„Právě proto, že znám, se mi to moc nezamlouvá,“ řekla uraženě. „Víš, co se dělo na Zemi při křtění barbarů? Byla to ohromná záminka pro všechny conquistadory. Dodnes to Zemi předhazují jako kosmickou ostudu. A právem!“

„Nechceme je přece zotročit,“ namítl. „Jen mu rozmluvíme jméno Zabiják.“

Neřekla na to nic a když chlapec přinesl mističku vody, klidně přihlížela obřadu.

„Ale teď se musíš snažit, abys dal svému jménu správnou náplň,“ řekla novopečenému Milanovi, sotva Ludva obřad ukončil. „Milan teď znamená právě tebe a bude záležet na tobě, bude-li to znamenat dobrý člověk, zabiják, či dokonce krysa. Rozumíš?“

„Myslím, že ano,“ přikývl Milan vážně.

Zatím co si Ludva a Janka povídali s Milanem, pomalu se kolem nich sešla většina dětí, zvědavých na tajemné cizince. Zpočátku se jen shlukovaly zpovzdálí, ale postupně se přibližovaly víc a víc. Ale i teď se děvčata držela stranou od chlapců.

„Smím tě o něco požádat, Milane?“ zeptal se nakonec Ludva tiše. „Potřebujeme se dozvědět co nejvíc o tomto světě. Jsme tady nedopatřením, neznáme to tu a vadí nám, že nevíme, co tu kde je a jak se to jmenuje. Klidně ti řekneme o sobě, cokoliv budeš chtít, ale pro tebe to nebude užitečné, kdežto pro nás je tu důležité všechno.“

„Dobře - ptejte se,“ řekl Milan ochotně. „Ale neřeknu vám nic, co se týká našeho hradu. Kdybyste byli vizírové...“

„Co to znamená - vizírové?“ přerušil ho Ludva.

„Vizírové jsou nepřátelé, vyslaní k nám, aby zírali, jak máme uspořádaný hrad a kudy by mohli vtrhnout dovnitř.“

„Ach tak - vyzvědači,“ pochopil Ludva.

„Co je to vyzvědači?“ zarazil se Milan.

„Tak se u nás říká vizírům,“ usmál se Ludva. „Ale neboj se, nejsme ani vyzvědači, ani vizírové. Víš, u nás se zřejmě některé věci nazývají jinak než u vás. To se dalo čekat, když jste tu dlouho žili odděleně. Ale teď mi pověz, co to je šestižába?“

„Vy neznáte šestižáby?“ rozesmál se Milan.

„Neznáme tohle slovo,“ řekl Ludva. „Buďto u nás šestižáby nejsou, nebo jim jen říkáme jinak, tak jako tomu bylo s vizíry.“

„Šestižáby jsou nejhloupější zvířata, co známe,“ usmíval se Milan. „Vypadají jako čtyřžáby, jenže čtyřžáby mají čtyři nožičky, kdežto šestižáby jich mají šest. To by ještě nevadilo, ale zatímco čtyřžáby před nebezpečím utíkají, šestižáby jen sedí, koukají a mžourají očima, i když je žere had nebo je oblévá améba.“

„V tom případě u nás žádné šestižáby nejsou,“ řekl Ludva. „U nás žijí jen žáby se čtyřma nohama.“

„Však také šestižáby nejsou k ničemu,“ odfrkl si Milan. „Jíst se nedají, jsou strašně hořké, leda kdyby vám hrozila smrt hladem. Jestli je neznáte, žádná škoda.“

„No - děkujeme za vysvětlení,“ řekl Ludva. „Mám už jen poslední dotaz. Co to jsou sorky?“

„Poslyš, snad mi tady nebudeš tvrdit, že neznáte sorky?“ vyskočil Milan a chytil se za hlavu. „Sorky přece znají snad už i mimina!“

„V naší zemi neznáme sorky,“ trval na svém Ludva. „Co to je a k čemu je to dobré? Co s nimi můžeš dělat?“

„Spíš se mě zeptej, co můžu dělat bez sorků,“ podíval se na Ludvu pořád nevěřícně. „To bude jednodušší. Bez sorků se nedá dělat skoro nic.“

Ludva s Jankou se na sebe podívali a málem se rozesmáli.

„Dobře - ale co to je?“ naléhal Ludva. „Třeba je známe, jen jim jinak říkáme!“

„Sorky jsou - třeba tohle!“ řekl Milan a sáhl do malého váčku, který měl pod kožešinou připnutý k opasku. Cosi z něj vytáhl a položil Ludvovi na dlaň.

Ludva s překvapením spatřil kuličku, velikou jako středně velká borůvka. Byla průhledná a uvnitř se neustále cosi míhalo, vířilo a měnilo barvy všech duhových odstínů. Ludva chvíli kuličku pozoroval, pak ji nepatrně stiskl prsty a přičichl k ní. Děti kolem něho se rozesmály. Kulička byla bez vůně a zápachu a mezi prsty působila dojmem želatiny, či měkké gumy.

„Ne, tohle neznáme,“ řekl Ludva. „K čemu to je?“

„Tohle jsou přece sorky proti amébám,“ odtušil Milan. „Ty je neznáš? To nepochopím. Ale jestli žádné nemáš, nech si je - bez nich se nedá venku přežít!“

„A jak se s tím zachází?“ zeptal se Ludva opatrně.

„Jako s každými sorky,“ pokrčil rameny Milan. „Vezmeš si kuličku mezi zuby a skousneš. Sorky ti vyšumí do pusy a ty je foukneš proti amébě. No - a ve chvilce je z ní kaše.“

„Až na to, že těm dvěma by sorky přinesly okamžitou smrt,“ ozvalo se přísně za dětmi.

Jako když střelíš do vrabců. Děti se rázem rozprchly do všech stran, u Ludvy a Janky zůstal jen jejich nový přítel Milan. Proti nim teď stál stařešina a přísně si je měřil.

„Proč jim dáváš sorky, když je neznají?“ zeptal se Milana stařešina. „Ty nevíš, že sorky jsou pro každého, kdo v sobě nemá tiga, smrtelně nebezpečné?“

„Oni je opravdu nemají...?“ zůstal Milan jako opařený.

„Říkali ti přece, že sorky neznají.“ řekl přísně stařík.

„Říkali - ale já jsem myslel, že lžou,“ řekl Milan. „Feytac říkal, že jsou to šestilháři, prý mu tvrdili, že přišli z chrámu.“

„Ačkoliv se ti to zdá neuvěřitelné, je to pravda,“ řekl stařík přísně. „Jak jsem se už přesvědčil, musíme brát naše hosty vážně. Tvrdili, že přišli z chrámu a nelhali. Když teď říkají, že neznají sorky, pak to znamená, že je opravdu neznají, ale pak v sobě nemají tiga a nemůžeš jim je tedy dávat. Dal bys jim jen jejich vlastní smrt!“

„To jsem ale nemohl vědět... Tiga přece mají už mimina...“

„Tihle je nemají,“ kývl stařík hlavou. „Dobrá, věřím ti, že jsi je úmyslně zabít nechtěl.“

Pak se obrátil k Ludvovi a Jance.

„Jak vidím, přišel jsem právě včas. Pojďte se mnou!“

Prohlásil to takovým nesmlouvavým tónem, že se nezmohli na protest. Stařík také rozhodně odmítl, když Milan vyslovil své přání jít s nimi. Ludva ani Janka se už ale neobávali, že by jim chtěl ublížit. Vypadalo to, že se stará, aby se jim nic zlého nestalo. Klidně ho proto následovali.

Uznání

Stařešina vyvedl Ludvu a Janku ze společné jeskyně opět do svého skalního příbytku. Nabídl jim sedačky, počkal, až se usadili a sám se tentokrát posadil též.

„Dlouho jsem tomu nemohl uvěřit,“ promluvil k nim po chvilce ticha. „Proto jsem se byl dnes podívat do chrámu. Já tam smím i v létě, jako každý zasvěcený,“ dodal rychle, aby je nenapadlo se divit. Což je opravdu ani nenapadlo.

„A co jste tam našel?“ vyhrkl Ludva.

„Hned jsem uviděl, že zakázané dveře jsou otevřeny, jak jsi popisoval,“ pokýval hlavou stařík. „Vstoupil jsem dovnitř - ale musím přiznat, byl jsem velice překvapený, co všechno jsem tam našel. Chrám vjosuzgu je mnohem větší než jsem si kdy myslel.“

„Byla tam ale améba!“ strachoval se Ludva.

„Bylo jich tam šest,“ přikývl stařík. „Jedna střední velikosti a kromě ní pět malých. Všechny jsem zlikvidoval. Nebylo to těžké. Uvnitř chrámu neustále svítí jakési divné světlo a na každou bylo dobře vidět. Jen několik místností bylo tmavých. Objevil jsem tam spoustu neznámých předmětů a některé jsem vzal s sebou. Chci se vás zeptat - nejsou některé vaše?“

Nahnul se stranou a přitáhl k sobě velký kožený vak. Sáhl dovnitř a podával Ludvovi žalostné zbytky sygytů, létacích nárameníků, přesněji už jen jejich kovových částí. Upínací popruhy chyběly, bez nich se sygyty nedaly používat.

„Ano - tohle bylo naše,“ řekl Ludva.

„Co je to za věc?“ zeptal se stařík.

„To jsme měli na létání,“ vysvětloval Ludva zklamaně. „Poškodily to ale améby, je to na nic.“

„Nejspíš,“ přikývl stařík. „V temných dolních místnostech byly tři menší améby, měly tam nadbytek potravy. Myslíte, že je zničené všechno?“

Postupně vybíral z vaku jeden předmět za druhým a podával je Ludvovi.

Energetický katalyzační vak isún - či spíše jen jeho zbytky: elektrody, holé dráty bez izolace, plnící hrdlo se zátkou.

Zbytky kování Jančina kufříku - krásná hnědá kožená část navždy zmizela, pohlcená hladovými netvory.

Několik kovových knoflíků z Jančiny garderóby. Věci z Jančina kufříku podlehly téže zkáze.

Sponka do vlasů - ta jediná byla neporušená, protože byla celá kovová a kov amébám zřejmě nechutnal. Janka ji převzala od stařešiny a zapnula si ji do vlasů.

„Aspoň ozdoba že zůstala, ale bylo tam toho víc,“ usmál se na ni stařešina. Při těchto slovech vytahoval - Ludvův kufr, či spíše jeho kovovou skořepinu. Držadlo i kožený povrch úplně chyběl. Ludva rychle cvakl zámkem a skořepinu otevřel. Všichni tři, Ludva, Janka i stařešina nedočkavě nahlédli dovnitř. Uvnitř kufříku bylo zřejmě vše v pořádku. Kufr neměl těsnění, ale jeho kovové skořepiny k sobě těsně přiléhaly a hladové améby se dovnitř nedostaly, ačkoliv povrch kufru rozpustily. Ludva zalovil rukou ve srovnaných částech oděvu. Nejprve vyjmul nepoškozené sygyty, létací nárameníky, dokonce s nabitými bateriemi, pak energetický katalyzační vak isún i s malou lahvičkou B-paliva, sáček knížek - ne bardžanských krystalických, ale v podobě paměťových modulů pro počítač. Pak zalovil hlouběji a opatrně vytáhl jakýsi větší předmět.

„Náš počítač!“ vydechla překvapením Janka.

„Moment, jen se podívám,“ řekl dychtivě Ludva. Položil si přístroj na klín, otevřel víko a zkusil přístroj zapnout. Rozsvítila se obrazovka, ale současně začalo blikat varovné světélko - znamení, že se baterie neúprosně blíží ke svému konci. Ludva ihned přístroj vypnul a zavřel jeho víko.

„Zdá se, že je v pořádku - ale baterie dlouho nevydrží,“ prohlásil. „Za celé prázdniny jsme si na počítač nevzpomněli, musíme teď s nimi šetřit.“

„Jsem rád, že se alespoň něco zachovalo,“ usmíval se na oba stařešina.

„Jsme vám nesmírně vděčni,“ řekl Ludva, když se trochu potěšil s nalezenými věcmi.

„Bude vám to k něčemu dobré?“ zeptal se stařešina.

„Ovšem,“ přikývl Ludva. „S touhle věcičkou můžeme létat. A tahle je dobrá k tomu, abychom vydrželi létat dlouho. Ale nejprve bych doplnil baterie počítače. Mám s ním jiné plány, než si jen tak hrát.“

„Pak tam bylo v jiné místnosti tohle,“ řekl stařík zvědavě a podával Ludvovi bardžanskou pušku pro kosmické průzkumníky a pár obrovských zčernalých nábojů, velikých jako banán.

„To už naše není,“ řekl Ludva.

„Čí by to bylo?“ zeptal se stařešina.

„To patřilo vašim předkům,“ řekl Ludva. „Je to zbraň, říkalo se jim dinosauří pušky. Četl jsem, že byly účinné, vaši předkové se s nimi ubránili obludám třikrát větším než je výška vzrostlého muže. Bohužel, proti amébám byly nepoužitelné. Dnešní průzkumníci mají přesnější a účinnější zbraně, ale proti amébám by si také nevěděli rady.“

„Améby nás nezajímají,“ zamyslel se stařešina. „Ostatně - nám nemohou škodit žádná zvířata, máme sorky. Pak si tu věc ponechám jako památku na naše dávné předky.“

Pušku odložil stranou ke stěně. Byla to poslední větší věc, pak vytáhl už jen pár drobností, většinou nádobí, které našel v kuchyňce obsluhy stanice vjosuzgu. Ludva mu všechny předměty jmenoval a stařešina se rozhodl, že vše věnuje ženám, ty už budou jistě vědět, co s tím.

„Vy dva jste opravdu přišli z chrámu,“ řekl přemítavě a díval se přitom na Ludvu s Jankou. „Teď už vám musím věřit všechno. To znamená, že vás ode dneška musím počítat mezi zasvěcené, ačkoliv si pořád myslím, že toho vzhledem k vašemu věku příliš mnoho vědět nemůžete a navíc u nás nebývá zvykem, aby mezi zasvěcené patřila dívenka. Nu což, tu výjimku si před kolegy zodpovím. Můžete mi ode dneška říkat Friagi. Tak mě nazývají přátelé, zatímco pro všechny ostatní mám jen přízvisko stařešina. Souhlasíte?“

Ludva vážně přikývl a i Janka zvážněla.

„Říkáte, že jste se k nám dostali nešťastnou náhodou. Povězte mi všechno, co jste zažili během vašeho nešťastného cestování!“

Vyprávěli mu všechno po pořádku. Mluvil Ludva, Janka občas doplňovala detaily. Friagi je nepřerušoval, pozorně jim naslouchal, i když se zdálo, že jim občas úplně nerozumí. Teprve když skončili, začal se jich sám ptát na některé podrobnosti.

„Říkáte, že nejste našeho typu - to je ostatně znát na první pohled. Ale jinak jste nám velice podobní. Já jsem od svého praděda slýchal, že mezi hvězdami žijí bytosti, které se nám nepodobají vůbec. Setkali jste se vy dva s nějakými takovými úplně jinými bytostmi?“

„Ovšem,“ řekla Janka. „Nejhezčí jsou Nontové, ti jsou podobní kočkám. Pak znám Kelénce, ti mají křídla a létají. Uxané vypadají jako chobotnice nebo agisary... Askarisané se vzdáleně podobají klokanům, ale ti na Bardžá nežijí... takže ani nevím, s čím bych je měla srovnat... Jsou ale i takoví, které jsem ještě sama neviděla, například Ullhettlany, co žijí ve vodě.“

„A jak se s nimi domlouváte?“

„Všichni mluvíme řečí Bar,“ ujistil ho Ludva. „My sice umíme mluvit také svou vlastní řečí, ale společnou řeč znát musíme, to je dnes nutnost.“

„Dejme tomu... A teď bych rád věděl, kdy očekáváte vaši záchrannou výpravu?“

„To nevím,“ svěsil hlavu Ludva. „Kdyby sem měli přiletět bez prodlení, už by tu dávno byli. Něco je muselo zdržet, co my nemůžeme ani odhadnout.“

„Vy si zřejmě neuvědomujete,“ řekl stařík, „že doprava pomocí chrámů vjosuzgu byla blesková, ale záchranná výprava v kovové hoře musí mezi dvěma hvězdami letět několik dlouhých roků!“

„Tak tomu bylo dřív, za časů, kdy na Gíjó přiletěli vaši předkové,“ zavrtěl hlavou Ludva. „Dnešní kosmické letouny jsou rychlejší. Cestu, na kterou by starobardžanská hvězdná letadla potřebovala rok, uletí dnešní letadla za pár desítek minut. To za časů vašich předků nebylo.“

„Podivuhodné... zbývá zjistit, kde se záchrana zdržela, proč tu ještě není...“

„A to je to, co nevíme,“ řekl Ludva.

„Dejme tomu, že vám dorazí pomoc za týden,“ uvažoval Friagi. „Pak by nebylo o čem se dohadovat, protože se sem brzy dostanou skuteční zasvěcenci a vy dva se vrátíte domů, je tomu tak? To bude ten lepší případ, tím se ale nebudeme zabývat. Pokud to nastane, vyřeší se všechno samo. My se musíme zabývat možností, že sem záchrana přiletí později, než si myslíme. V krajním případě by šlo o několik století. Víte přece dobře, že my tady žijeme bez spojení se zemí předků už devět tisíc let. Co bude s vámi, kdyby nastala ta - řekněme nejhorší - možnost?“

Janka při té představě pobledla a ani Ludva se nemohl jen tak smířit s vyhlídkou, že by tu měli zůstat do smrti.

„Jak vidím, to by pro vás bylo kruté,“ pokračoval Friagi. „Uvažujme raději pravděpodobnější možnost. Totiž - že se vaše záchrana někde zdržela a přiletí - řekněme za půl roku či za rok. To je dlouhá, ale snesitelná doba. Pokud pro vás někdo přiletí dřív - tím lépe. Ale kdyby se stalo, že to bude později, také byste nemohli nic dělat.“

„Ale my přece musíme do školy...“ vyhrkla Janka.

„Obávám se, že budeme mít delší prázdniny,“ řekl Ludva stoicky.

„Teď jsem vám trochu nerozuměl, ale z vašich slov cítím, že jste srozuměni,“ navázal Friagi. „Nemyslím si, že byste si měli zoufat. Promluvím o vás dnes v noci Radě starších. Je možné, že vás přijmeme mezi zasvěcené. Pak se asi dozvíte něco, co byste se nikde jinde ve vesmíru nedozvěděli. Pokud vím, v době, kdy naši předkové přiletěli na Gíjó, sorky na Bardžá neznali. Vymysleli jsme je až tady a dotáhli je k dokonalosti.“

„Sorky - to jsou zbraně proti amébám, že?“ vyhrkla Janka.

„Nejen to,“ souhlasil Friagi. „Zbraněmi proti amébám to začalo, ale sorky dnes používáme na tisíc různých způsobů. Budete-li učenliví, můžete se o nich dozvědět víc, než co o nich ví většina našich lidí.“

„Uvažovali jsme o tom, jak vám budeme pomáhat - a nakonec se budeme od vás učit...“ zabrumlal Ludva.

„To se přece nevylučuje,“ pokrčil rameny Friagi. „Vy asi znáte mnohé, o čem my nemáme ani ponětí, ale my jsme tu sorky vyvíjeli tisíce let a pokud se jim jinde lidé nevěnovali, můžeme mít proti nim náskok my. Můžeme se poučit navzájem. Vy neznáte sorky, já zas nevím, nač je ta krabička, co v ní svítí deska s písmenky.“

„To je počítač, ale u toho vás můžeme naučit jen to, co o něm víme sami. My s ním umíme zacházet, ale co je uvnitř, sami pořádně nevíme.“

„Čili o něm víte tolik, kolik ví o sorkách většina našich lidí...“ usmál se Friagi. „To chápu - jste ještě děti.“

„Něco snad víme,“ sklonil hlavu Ludva. „Ale my jsme teprve nedávno začali chodit do školy. Být o deset let starší, věděli bychom toho víc.“

„Dobrá, oceníme i dobrou vůli,“ řekl Friagi. „Ovšem dnes se ještě nesnažte zjistit, co je v těch kuličkách, které vám ukazovaly děti. Ony si to určitě neuvědomují, ale vás by sorky mohly zabít.“

„Proč?“ vyhrkl Ludva.

„Sorky jsou silnější než améby,“ řekl vážně stařík. „Kdyby vás považovaly za nepřítele, zabily by vás rychleji než améba. Kdybyste viděli, co ona dokáže! Někdy s vámi půjdu pozorovat některou amébu při lovu. Uvidíte, co je to za potvůrku!“

„Už jsme to viděli,“ otřásla se Janka a do očí jí opět vhrkly slzy. „Sežrala nám pejska Gringa, to bylo příšerné.“

„Vy jste byli původně tři?“ zvedl obočí Friagi. „Je mi opravdu líto, že váš kamarád zahynul...“

„Gringo byl naštěstí jen pes,“ řekl rychle Ludva.

„Pes? Co to znamená?“

„Pes je zvíře,“ vysvětloval Ludva. „Ochočené zvíře, co žije s lidmi a přátelí se s námi.“

„Zvíře...“ zamyslel se Friagi. „Nás by nikdy nenapadlo, že se zvíře může přátelit s člověkem... My zvířata lovíme... poslyšte, není to specialita vašeho druhu? Naši předkové se o ničem takovém nezmiňovali!“

„Bardžané se přece také kamarádí s agisary, ale ty mají vlastní inteligenci. S ostatními zvířaty se přátelíme jen my, lidé Země.“

„Vy znáte agisary?“ podíval se na Ludvu zkoumavě Friagi.

„Asi tak jako všichni,“ přikývl Ludva. „Bardžané agisary věnovali ostatním civilizacím, ale oni to s nimi umějí ze všech nejlépe.“

„To je dobře...“ řekl stařík. „Podle našich starých bájích byli naši předkové velice pokojní lidé. Takoví by měli být podle mě i lidé z Bardžá. Je tomu tak, nebo ne? Co o nich soudíte vy?“

„Bardžané jsou nejmírnější obyvatelé vesmíru,“ řekl Ludva. „Nikdo z nich nedokáže úmyslně ublížit žádné myslící bytosti. Proto jsme byli tak překvapeni, když jsme se tady u vás setkali...“

„Já vím,“ zamračil se trochu Friagi. „Naši lidé jsou drsnější, než bývali naši předkové. Bude to asi tím, že je těžké na tomto světě žít.“

„Bardžané nedokáží ublížit člověku - ale barbaři ano. Vy jste také takoví, že?“ řekla tiše Janka.

„Někteří z nás jsou takoví,“ připustil Friagi. „Ale mě se nebojte, já patřím mezi zasvěcené. A ti dodnes nesmí bezdůvodně uškodit člověku, jako naši dávní předkové. Něco z toho se v nás přece jen zachovalo.“

Ludva s Jankou se zkoumavě dívali na staříka.

„My vám věříme,“ řekla Janka po chvilce.

„Dobrá - pak se připravte na cestu,“ prohlásil Friagi. „Bude možná dlouhá, protože neumíte létat a já vás oba neunesu. Pěšky to ovšem bude mnohem delší.“

„Vy umíte létat?“ zeptal se Ludva.

Cosi už slyšel od Feytaca i od Milana, ale od zasvěceného by se jistě mohl dozvědět víc.

„Jeden druh sorků umožňuje člověku létat,“ přisvědčil Friagi. „Ale o tom bych vám musel dlouho vykládat a stejně je nemůžete použít.“

„My umíme létat,“ řekl Ludva. „Nemáme na to sorky, ale létací aparát,“ ukázal na nárameníky sygyty. „Kdyby bylo třeba, unese nás oba. Jen mám starost o energii. Máme málo B-paliva, musíme jím šetřit.“

„Říkáš - B-palivo...“ zamyslel se Friagi. „To mi není tak cizí. Poslyš - není to tohle?“

Vstal a přistoupil ke stěně, kde hořela divná lampa. Vstrčil ukazovák do nádobky s olejovitou kapalinou a pak se vrátil k Ludvovi a přistrčil mu prst před oči.

„My tomu říkáme bevufe, ale také jsem slyšel, že se tomu kdysi říkalo B-palivo,“ dodal.

„To bychom museli vyzkoušet,“ řekl Ludva nerozhodně. „Já to takhle nepoznám - ale B-palivo máme od civilizace Bardžá, nevylučoval bych to. Pak bychom měli energie dost a nemuseli bychom tak šetřit!“

„Vyzkoušejme to,“ navrhl Friagi. „Kdybyste mohli letět, všechno by se velice urychlilo.“

Ludva si připravil energetický katalyzační vak. S Friagim jej naplnil kapalinou bevufe a připojil přívody k zásuvce počítače. Na miniaturním displeji energetického vaku se poté objevily číslice a po chvilce na počítači zhasla kontrolka, signalizující nedostatečné napětí v akumulátorech.

„Je to B-palivo,“ zajásal Ludva. „Nebo to má aspoň stejné vlastnosti.“

„Dobrá,“ přikývl Friagi. „Dnes už je večer, takže nikam nepoletíte, ale připravte se na ráno. Cesta bude daleká, ale ne pro toho, kdo umí létat.“

Vstal a zavedl je do jeskyně, kde byly všechny děti. Ty se kolem nich ihned seběhly, ale držely se v dostatečném odstupu od staříka Friagiho.

„Ti dva jsou z nesmírně daleké země a jsou našimi přáteli,“ řekl Friagi přísně dětem. „Chovejte se k nim jako k hostům, ale pozor, nedávejte jim sorky, a nepoužívejte je proti nim z legrace, ať jim neublížíte. Mohlo by to přinést neštěstí pro Ašery.“

Pak pozemským dětem přidělil dvě lůžka, což nebylo nic jiného, než dvě obrovské rostliny - či snad houby? Byly ve tmě jeskyně přes den pevně svinuté, takže připomínaly dřevěné sloupy, ale na noc se samy rozvinuly a nafoukly, až se podobaly obrovským pýchavkám. Spalo se v nich měkce a příjemně. Stačilo vylézt na vršek houby, ten se sám prohnul dolů a oblil spáče ze stran. I když jim neponechal volné ani obličeje, dýchalo se uvnitř dobře. Friagi nařídil Milanovi, ať hostům ukáže, jak se v houbách spí, pak ještě jednou všechny přísně obhlédl a odešel.

Podávala se večeře. Byla to opět masitá kaše, Ludva s Jankou dostali navíc pohárky, aby nemuseli pít z jídelních misek. Při večeři k nim přišel jejich přítel Milan, přinesl si svůj tác a zdvořile se zeptal, zda může večeřet s nimi.

„Jsme přece přátelé,“ usmál se Ludva. „Na to se nezapomíná. Tak už se na to neptej.“

„To je dobře,“ řekl Milan, ale pak celou večeři mlčel.

„Co to vlastně jíme?“ zeptala se ho po chvilce Janka, aby řeč nestála.

„Vy to nepoznáváte? Amébu přece!“ ujistil ji Milan.

„Jakou amébu?“ vyskočila Janka a drobátko zezelenala.

„Jakou? Normální,“ pokrčil rameny Milan a nabral si další lžíci. „Tuhle ulovil stařešina kousek od chrámu. Tobě nechutná? Prý u ní byla kostra nějakého neznámého zvířete - ale to určitě nebylo jedovaté!“

„Améba, co nám sežrala Gringa!“ zaúpěla Janka. Otočila se - a začala zvracet.

„Copak, není ti dobře?“ vyskočil Milan. „To není možné, kdyby v tom bylo něco špatného, bylo by špatně všem, ale nám nic není...“

„Prosím tě, Milane, mlč už!“ řekl potichu Ludva. „To nebylo žádné neznámé zvíře, ale Jančin přítel, rozumíš?“

Na Janku přišlo opět křečovité dávení, ale měla už prázdný žaludek.

„Promiň, to jsem nevěděl,“ zarazil se Milan. „Už jsem slyšel, že na jiných světech žijí i jiné bytosti, ale že by právě...“

„Nechme toho, Gringovi už nepomůžeme,“ řekl Ludva tiše. Ale i on byl do zelena, nesnědl už ani lžíci a zbytek večeře vrátil udiveným kuchařkám. Jen Milan věděl proč. Ani jemu už nechutnalo, jenže už měl misku prázdnou.

„Spěte dobře,“ popřál jim Milan a raději odešel.

Uložili se ke spánku. Janka se ale bála usnout, Ludva ji musel nakonec vzít k sobě do své houby, držel ji kolem ramenou a chvíli ji ještě utěšoval.

„Našli jsme tu lidi - a jsou to naši přátelé,“ opakoval jí mnohokrát. Až nakonec usnula.

A tak začal pobyt dvou ztracených pozemských dětí ve světě Gíjó, nejnebezpečnější planetě v dosud známém vesmíru...

Sorky

Druhého dne se probudili po ránu, když většina dětí ještě klidně spala. Milan byl ale již vzhůru a čekal připraven jim poradit či pomoci.

„Mám se o vás dva dnes postarat,“ ohlásil jim pyšně, když se pozdravili. „Stařešina se vám omlouvá, ale dnes s vámi na cestu vyrazit nemůže. Já vám to mám vynahradit.“

„To budeš hodný,“ řekla Janka.

„Dostal jsem úkol pečovat o vaše bezpečí,“ chlubil se Milan. „Musíte mě ale poslouchat.“

To mu s úsměvem slíbili.

„Ukážu vám, kde se můžete beze všeho pohybovat,“ navrhl jim. „Nebudete přece pořád v Dětské jeskyni.“

Jakmile se vymanili z houby, ta se sama pomalu vyfoukla a přitom se pevně zavinovala. Sousední houba, původně určená pro Janku, byla už svinutá do tvaru kůlu.

Spali oblečení, jako ostatně celou dobu jejich pobytu na Gíjó, neměli tedy starost s oblékáním. Svoje věci měli uschované u stařešiny, takže mohli ihned následovat Milana. A ten je vedl nejprve do nejzadnějšího kouta jeskyně.

„Tady máme záchody,“ řekl. „Ale nechoďte sem nikdy sami, dokud nebudete mít sorky. Občas se tu objeví améba. My už to víme a umíme se proti nim chránit, vy zatím ne. Kdybyste sem potřebovali jít, pustíte mě napřed, každou amébu zlikviduji.“

„A bude k večeři,“ ušklíbla se s odporem Janka.

„Takové my nejíme,“ rychle zavrtěl hlavou Milan. „Edoímům to prý nevadí, ale když ta potvora proleze kanálem, nesnesitelně zapáchá. My je jen zlikvidujeme a spláchneme.“

Dětskou jeskyní prošli směrem k jejímu východu. Kolem lesa obřích hub kráčeli potichu, aby spící děti nevyrušili. Nedaleko vchodu byla kuchyně. Oheň tu sice neplápolal, ale jakási starší žena tu hlídala a když šli kolem ní, zastavila je a dala každému jednu hnědou placku, kterou museli před jejíma očima sníst. Chutnala jako pozemský chléb a byla prý zaručeně rostlinného původu.

„Děkujeme, Majžání,“ poděkoval nejprve Milan a po něm obě pozemské děti.

„Jdete nahoru? Dnes je venku pěkně!“ usmála se na ně.

Milan je dovedl k žebříku, který vedl vzhůru k trhlině ve stropu jeskyně. Šplhal jako první, Janka za ním a Ludva poslední. Šplhali hodně vysoko úzkou skalní průrvou, než se dostali nahoru. Vystoupili ze skalní trhliny - a stáli těsně pod vrcholem hory.

„Odtud je nejhezčí rozhled po celém okolí,“ ujišťoval je. „Támhle tím směrem je chrám, vidíte? Za tím vrškem se stromy ymofú, roste tam báječné ovoce.“

„Už jsme je ochutnali,“ usmála se poprvé od večeře Janka.

„Já vím, museli jste jít kolem, když jste přišli směrem od chrámu,“ souhlasil. „Ale támhle na jih je mnohem bohatší sad, tam jsme dříve často chodili.“

Janka s Ludvou museli napínat zrak. Tam, co jejich přítel viděl bohatý sad, se táhla nekonečná červená poušť, podobná pouštím na Marsu. Jen cvičené oko v ní rozpoznalo rozsáhlé lesy červených stromů a právě tak červené louky. Na jihu byly vidět i nějaké zelené plochy a Ludva se na ně zeptal.

„To je kuíst,“ vysvětloval jim ochotně Milan.

Ludva s Jankou na sebe pohlédli. Kuíst byla plodina, známá po celém Galaktickém společenství. Původem byla z planety Bardžá a ta zdejší byla jistě také odtud.

„Mohli bychom si tam udělat výlet,“ navrhla Janka.

„To nepůjde,“ zachmuřil se Milan. „Tam jsou vesnice Edoímů. V posledních dvou letech to tím směrem není bezpečné, proto máme cesty na jih zakázané.“

„Ale proč?“ zeptal se Ludva naléhavě. „Proč byste nemohli žít s Edoímy v míru?“

„My bychom chtěli, ale oni se s námi nechtějí dohodnout po dobrém,“ zaškaredil se Milan. „Proto musíme držet v tomto směru neustále hlídky a očekáváme, kdy na nás zase vtrhnou.“

„Ale proč?“ opakoval Ludva.

„Já nevím,“ pokrčil rameny Milan. „Oni tvrdí, že jim musí náš kmen přenechat část území a to my nechceme. Nejdřív se na nás jen vytahovali, o kolik je jich více a tak podobně, teď ale naše bojovníky střílejí ze zálohy šípy. Párkrát je přitom naopak naši bojovníci překvapili a pak tekla krev na obou stranách. Jestli chcete vědět víc, zeptejte se na to stařešiny.“

Na severu bylo poměrně rozsáhlé jezero, které jim Milan nadšeně ukazoval.

„Tam je naše největší loviště,“ prohlašoval. „Máme čluny, kterými můžeme plout po hladině a lovit ryby.“

„Rybám améby nevadí?“ podivil se Ludva.

„Améby, pravda, loví ryby též, ale většinou jsou ryby moc rychlé a amébám uplavou. Vnímají jejich blízkost lépe než my a většinou prchají včas. Když ve vodě žádné ryby nejsou, je třeba dávat pozor na améby. Naštěstí nejsou moc chytré. Většinou zaútočí na člun a jakmile přetečou přes okraj, je s nimi konec. Nám je jedno, zda lovci přivezou ryby nebo améby. Obojí je stejně dobré.“

„Takže jste si udělali z nejnebezpečnějších oblud planety vítanou kořist,“ řekl obdivně Ludva.

„No - přece jen nemáš úplně pravdu,“ odmítl Milan Ludvovu chválu. „Víte - chytat ryby by byla docela zábava, kdyby v jezeře nebyly améby. U těch nikdy nevíte, co se může přihodit. Některé dorůstají obludných rozměrů, takové už dokáží stáhnout člun naráz pod vodu - a tam jsou ve výhodě a pak jde o život. I když ji zlikviduješ, mohou na tebe ve vodě zaútočit další dvě a rozpustí tě, než se vzpamatuješ. Lov ryb je proto záležitostí zkušených lovců, navíc vybavených létacími sorky - vzletět vzhůru totiž někdy znamená jedinou šanci pro přežití.“

Ukazoval jim pak, kde jsou další veliká pole jedlé trávy, kde jsou cesty k severním sousedům a za kterými vršky leží další vesnice národa Ašerů, k němuž se počítal i on.

„Půjdeme na vycházku,“ navrhl jim.

Souhlasili a vrátili se po žebříku do jeskyně, ale tam už na ně čekala starší, prošedivělá žena.

„Málem jsem musela šplhat za vámi,“ oddychla si, když se ocitli dole.

„Co je, Wigono?“ otázal se Milan.

„Nahoře nesmí nikdo být. Připravujeme ohnivou zátku. Buďte tady v Dětské jeskyni a nikam nechoďte.“

Došli si každý pro chlebovou placku. V kuchyňském koutu jeskyně bylo živo, všechny děti vstávaly a trousily se pro snídani. Milan s pozemšťany ale přece jen vyšli ven z jeskyní. Zamračený bojovník, střežící vchod, je pozoroval s nevolí, ale ven je propustil.

„Nechoďte daleko,“ napomenul je.

„Půjdeme jen do Mouzína na fialky,“ slíbil Milan.

„Ano - ale sledujte okolí a oblohu,“ připomenul jim.

Přeběhli spolu pláň a zapadli do keřů nevelkého lesíka. Milan běžel jako první, Ludva a Janka šli v jeho stopách. Tak to bylo domluveno - Milan přece zodpovídal za jejich život a nedotknutelnost.

Fialky, neboli ymofú, bylo právě to fialové ovoce, které ochutnali na Gíjó jako první. Milan se vyšvihl do větví, protože dole nebylo žádné na dosah. Shodil každému dva plody a sám zůstal sedět ve větvích.

„Tady je krásně,“ libovala si Janka.

Dvě fialky právě stačily na nasycení. Další netrhali, jak říkal Milan, musí tu zůstat pro jiné. Když snědli každý své, seskočil Milan mezi ně.

„Zpátky půjdeme jinudy,“ navrhl.

Tentokrát šli pomalu a v hloučku. Náhle Janka zpozorněla a varovně sykla. Deset kroků před sebou spatřila podezřelý pohyb v písku.

„To nic není,“ řekl Milan a klidně k tomu šel blíž. Náhle se z písku vymrštil žlutohnědý had, zlobně zasyčel, ale když Milan nezpomalil, had se velkou rychlostí odplazil stranou mezi kameny.

„Híwal je naprosto neškodný - a taky neužitečný,“ pokrčil rameny Milan. „Jíst se nedá ani za trest. Je strašně hořký, aspoň se to o něm říká.“

„Právě takového jsme se vyděsili,“ řekla Janka ulehčeně.

Dostali se blíž ke skalám. Náhle se ale Milan zastavil.

„Počkejte!“ sykl na své přátele. Ti se ihned zarazili.

„Ještě chvilku - ona hned vyleze,“ šeptal Milan a přitom ukazoval prstem na škvíru pod jedním kamenem. Než se mohli oba na předmět jeho zájmu soustředit, stalo se to ráz naráz. Zpod šedého kamene vystříkl bílý rosol přímo proti Milanovi. Pohyboval se tak rychle, že by se chlapec ani nestačil otočit a dát na útěk, ale Milan neutíkal. Janka s Ludvou spatřili, jak jejich příteli vyšlehl z úst oranžový plamen a přeskočil na rosolovitou hmotu améby. Ta právě tak oranžově zažhnula, pak pomalu zmodrala a ztuhla.

„Tak - a můžeme si pro ni přijít s měchy,“ řekl spokojeně Milan. „Je dost velká, bude stačit k večeři pro celý kmen. A žila v suchu, bude obzvlášť dobrá.“

„Jak jsi to udělal?“ divila se Janka.

„Sorky,“ řekl a opatrně si z úst vytáhl známou kuličku, jenže prokousnutou a splasklou. „Nesahejte na ně - jsou pro vás nebezpečné. Pojďte od toho raději dál.“

Chvíli si Janka i Ludva zvědavě prohlíželi mrtvou amébu i splasklou kuličku sorků.

„Vy jste se naučili takhle snadno je zneškodňovat? To je úžasné!“ řekl nadšeně Ludva. „Ale poslyš - není to pořád moc nebezpečné?“

„To co jsi viděl teď, nebezpečné nebylo,“ ujišťoval Ludvu Milan. „Věděl jsem o ní a jen jsem ji potřeboval vylákat, zpod balvanu bychom ji těžko dostávali. To ani nebylo těžké, tyhle potvory útočí vždycky, nechápou, že by měly zůstat zalezlé.“

„Ale co kdyby se dostala až k tobě?“

„Zlikvidoval bych ji, i kdyby mě už zalila,“ holedbal se Milan. „Jen ve vodě je to nebezpečné, tam se sorky pohybují pomaleji než na vzduchu. Améby ale rozežírají všechno strašně rychle ve vodě jako na vzduchu. Kdyby mě některá zalila ve vodě, zkusil bych ji sice zlikvidovat - ale už by mi mohl chybět pořádný kus kůže! Podívejte se někdy na nohy starším mužům - někteří tam mají pěkné jizvy, jiným na nohou chybějí prsty. Když na amébu šlápneš potmě, poznáš to až podle palčivé bolesti. Každý z nás má sice sorky proti amébám pohotově, ale to víš, někdy to nemusíš stihnout - a co ti ty bestie jednou sežerou, to ti znovu nenaroste.“

„Mimo jiné to znamená, že jste zapomněli léčit s agisary,“ uvažoval Ludva nahlas. „S agisary ti kůže i prsty zase doroste a nikdo nemusí mít žádné jizvy...“

„Já vím, že se to všechno dá vyléčit úplně,“ pokrčil rameny Milan. „Ale na to by ses musel vypravit až někam do Hanagio k zasvěceným druhého stupně a být tam více než dvacet dnů... Na to ale nikdy není čas. Ostatně - jizvy muže zdobí, proč se jich vzdávat?“

„S tím bych asi nesouhlasil, ale pokud máte takové divné zvyky, prosím...“ řekl Ludva. „Jizvy většinou neškodí, v tom máš úplnou pravdu. Ale já bych se léčit šel...“

„Kdyby se ti něco takového přihodilo, proč ne?“ pokrčil rameny Milan.

„A nebojíš se, že sorky, které vyšleš na amébu, sežehnou také tebe?“

„Žádné sorky přece nemohou ublížit člověku - snad jen vám dvěma, když nejste chráněni,“ ujistil je.

„A jak to, že améby nesežerou v krátkosti i lesy?“ ptala se zvědavě Janka.

„Když mají hlad, žerou všechno,“ přikývl Milan. „Když jich je moc a nemají co žrát, začnou se požírat i navzájem. Ale rostlinami se živí strašně nerady. Nemohou se pak rozmnožovat, nebo jak to je. Potřebují k tomu něco, v čem je krev, ať modrá, nebo červená. Raději číhají na zvířata. Ale zvířata zase mohou utéci.“

„Vždycky lákáte améby na sebe?“ zeptala se Milana Janka.

„Málokdy,“ zavrtěl hlavou Milan. „To jen když je zalezlá a bylo by těžké ji pak dostávat ven. Když ji uvidím někde venku, pošlu na ni sorky třeba přes celé údolí.“

„A strefíš se? Pokaždé?“ nadhodila Janka.

„Cožpak bych se mohl nestrefit?“ podíval se na ni, jakoby řekla nějaký nesmysl. „Vždyť já je celou cestu řídím očima, aby správně dolétly. Sorky můžeš ovládat i když je vypustíš, to je jejich velká výhoda. Není to jako vystřelit šíp nebo hodit kopí. Můžeš si to dokonce rozmyslet a vrátit je zpět. Ostatně - bez této možnosti bychom nedokázali vůbec opracovávat kovy nebo dřevo...“

„Sorky opracovávají kovy?“ podivil se naopak Ludva.

„No ovšem!“ řekl Milan. „Žerou je pomaleji, ale při troše trpělivosti... Jak jinak než se sorky bys chtěl udělat nůž, hrot šípu či kopí, sekeru? Snad bys nechtěl okusovat kovy vlastními zuby?“

Ludva nechtěl ani věřit svým uším. Plamen, který vylétal jejich příteli z úst, nevypadal přece tak horký! Jenže to nebude plamen, spíš nějaká žíravina. Ale jak to, že je tak ovladatelná, dokonce i na dálku? Očima?

„Ale podívejte se támhle, honem!“ ukázal jim náhle Milan naproti, na jih. „Letí tam někdo z našich!“

Ludva s Jankou pohlédli tím směrem. Spatřili ve výšce asi pěti set metrů nad terénem letět jakousi postavu, ale to nebylo nic neobvyklého. Postava letěla ke skalám, tedy přímo k nim - a za chvíli bylo jasně vidět, že je to muž s dlouhým lukem přehozeným přes záda. Co na něm bylo neobvyklé, bylo vidět teprve zblízka. Muž byl jako všichni oblečen jen do krátkých kožešinových kalhot, neměl boty - ale ani antigravitační nárameníky. Letěl si vzduchem jen tak volně. Ludva si z dějin kosmonautiky vzpomněl, že Bardžané měli antigravitační opasky baporgy před vynálezem aigurských sygytů, byl si ale náhle jist, že tento muž nemá ani jedno, ani druhé. Určitě létal pomocí tajemných sorků, těch nepatrných kuliček... Připomínal pozemské skokany na lyžích, kteří rovněž létají vzduchem bez sygytů, ale ti na své krátké skoky potřebují speciální můstky a lyže a navíc létají jen po parabole.

„Poslyš, Ludvo,“ zvážněl najednou Milan. „Tohle nevypadá dobře. Starý Udeg by pro nic za nic nelétal! Létacími sorky v naší osadě šetříme, nikdy je nepoužíváme zbytečně.“

„Co to znamená?“ zeptal se Ludva.

„Nevím - ale nic dobrého,“ řekl Milan. „Udeg letí od Edoímů - jistě byl na hlídce. Něco se tam stalo! Pojďme dolů, ať víme, proč přiletěl.“

U vchodu je už očekával strážce.

„Pojďte dovnitř,“ vyzval je. „Žádné děti nesmí opustit Dětskou jeskyni.“

„My taky?“ zeptal se zdvořile Ludva.

„Vy dva máte jít ke stařešinovi, ale ne teď, za chvíli si pro vás někoho pošle. Zatím počkejte v Dětské jeskyni spolu s ostatními.“

V chodbách skalního hradu byl neobvyklý shon. Pobíhali tu ve skupinkách ozbrojení muži, ženy s košíky v rukou i s měchy na zádech. Jen děti nebyly nikde vidět. Byly v Dětské jeskyni, což byla největší, ale současně nejhůře přístupná jeskyně skalního labyrintu.

Děti tu nepobíhaly jen tak, ani se nezabývaly hrami. Také ony cosi připravovaly - jak Ludva s Jankou zjistili, všichni balili trvanlivé potraviny do malých balíčků, skládali je do batůžků, přibalovali malé, asi litrové měchy s vodou a rovnali doprostřed jeskyně, k velkému skalnímu sloupu.

Milan se připojil k ostatním a Janka s Ludvou též, jenže ostatní brzy zjistili, že pozemské děti jsou ve srovnání s nimi velice nešikovné. Nechali je proto odnášet naplněné batůžky ke skále. Kupodivu se jim nikdo pro jejich nešikovnost neposmíval. Všichni pracovali usilovně a nikoho ani po hodině nenapadlo, aby si odpočinul.

Najednou vběhl do jeskyně jakýsi starší muž a sháněl se po pozemských dětech.

„Máte jít okamžitě ke stařešinovi,“ vyřídil jim, když mu ženy ukázaly, kde je má hledat.

„A já?“ zajímal se Milan.

„Ty buď tady a připrav se spolu s ostatními. Možná budeme muset opustit Worgell.“

„Opustit náš hrad?“ vyjekla Wigona, která zaslechla konec vzkazu.

„Edoímové se připravují na nás vtrhnout,“ řekl muž úsečně a ne příliš ochotně. „Do vesnice Mangrí dorazily další hordy kdoví odkud - a je jich mnohem víc, než jsme očekávali!“

Více neřekl, ale vykročil napřed. Ludva s Jankou cupitali za ním k jeskyni stařešiny Friagiho.

Něco se zřejmě chystalo.

Vrah

Stařešina Friagi skončil důvěrnou poradu s podnáčelníky kmene a právě je vyprovázel, když k němu posel přivedl Ludvu s Jankou.

„Dobře že jdete,“ uvítal je. „Nějak se nám to zamotalo, ani nevím, kde mi hlava stojí. Musím s vámi něco udělat, tady nemůžete zůstat.“

„Co se děje?“ zeptal se Ludva.

„Edoímové nás chtějí napadnout,“ řekl Friagi. „Tady bude hrozná mela, asi bude lépe, když odsud včas odejdete. Dostanete ode mě doporučení na všechny zasvěcené kmene Ašerů a dám vám někoho, kdo vás bude cestou chránit.“

„To se tu chystá - válka?“ polekala se Janka. „Slyšeli jsme něco takového...“

„Právě tak, holčičko,“ přikývl Friagi.

„Nedalo by se ještě jednat o míru?“ nadhodil Ludva.

„To jsme zkoušeli naposledy dnes ráno,“ řekl Friagi. „Podívejte se, jak to dopadlo!“

Dovedl je k velkému koši, přikrytému rohoží a odkryl ji. Janka zděšením vykřikla a roztřásla se hrůzou. V koši byly přes sebe naskládané rozsekané a krvavé ruce, nohy, lidské hlavy a zbytky těl.

„Takhle dopadli naši vyjednavači,“ řekl Friagi smutně. „Dá se s nimi vyjednávat, když naše vyjednavače zabíjejí?“

„Ale proč se má válčit? Co je vlastně příčinou takové... krutosti?“ vybuchl Ludva.

Friagi pomalu zakryl pozůstatky svých lidí rohoží. „To je dlouhá historie,“ povzdychl si. „Řeknu vám o tom jen málo.“

Opřel se o kamennou stěnu a pokračoval.

„Původně žili všichni lidé na Gíjó v jedné jediné vesnici, ale když se počet lidí rozrostl, museli jsme se rozdělit. To bylo před dávnými staletími, vím o tom jen z vyprávění. Tehdy se naši předkové dohodli rozdělit celou pevninu na části a každá část měla být pod správou jednoho kmene. Současně dohodli, že žádný kmen na svém území nebude mít víc než pět tisíc obyvatel. Jiné dělení totiž nebylo možné, pevnina je na Gíjó jen jedna. Tak tomu bylo po tisíce let. Pak některé jižní kmeny přestaly dohody dodržovat a přestaly omezovat počty svých dětí, ačkoliv to není nic obtížného. Jejich ženy rodí místo obvyklých dvou až tří dětí pět, osm, i více. Pochopitelně se tyto kmeny brzy rozrostly tak, že jim začalo být jejich území těsné. Je stále obtížnější sehnat pro tolik lidí obživu. Zvěř zmizela, jen obrovské plantáže dávaly dost jídla, aby všichni neumřeli hladem. Varovali jsme je, aby opět začali omezovat počty svých dětí, jinak je jejich země neuživí. Oni naše rady nepřijali a místo dodržování původních dohod začali tvrdit, že bude nutné podle počtu obyvatel přerozdělit svět. Nové rozdělení světa jsme ale odmítli. Jejich chyba, že si své území přeplnili. Nato s námi Edoímové, naši nejbližší sousedé, přestali vyjednávat a místo toho jedné noci pobili naše lidi ve vesnici Adougi, pouhé tři denní pochody odtud na jih. Nastěhovali tam své rodiny a abychom je nemohli vystrnadit, opevnili se. Nám teď říkají Vymírající. Tvrdí, že nás zaženou do několika malých oblastí na severu, kde nic kloudného neroste. Horší je, že by se potom situace nejspíš opakovala a brzy by nám nenechali nic.“

„To bylo od nich pěkně ošklivé,“ řekla Janka.

„Tím to samozřejmě neskončilo,“ pokračoval Friagi smutně. „Vloni přepadli a vyvraždili další dvě naše vesnice a tak se stalo, že skalní hrad Worgell je poslední výspou proti jejich rozpínavosti. Napadli nás letos na jaře, ale ubránili jsme se jim, i když za cenu nesmírných obětí. Proto máme tak málo dospělých mužů a převahu žen a dětí - ostatní muži už padli v této válce.“

„Pak bych chápal, jak jsme mohli dopadnout my dva, když jste nás považovali za Edoímské vizíry,“ otřásl se Ludva. „Jak vlastně bojujete proti Edoímům? Sorky?“

„Sorky nejsou v těchto bojích použitelné,“ zavrtěl hlavou Friagi. „Snad kromě létacích. Sorky můžeš poslat proti zvířatům, jako jsou améby, dravé čičimy, létající grongové nebo hadi Aúú, ale lidé jsou proti nim chráněni - až na vás dva. Lidé proti lidem bojují jinými zbraněmi - velkými noži, oštěpy, sekerami, luky a šípy, nebo kameny. Bohužel, boj obvykle rozhoduje početní přesila a ta je dnes na straně Edoímů. My jim můžeme s výhodou čelit jen uvnitř naší skalní pevnosti.“

„To je opravdu vážné,“ řekl Ludva. „Ale co se změní, když nás dva pošleš jinam?“

„Pošlu vás do největší opevněné vesnice kmene Ašerů, do Hanagio,“ řekl Friagi. „Je odsud dost vzdálená, ale tím lépe pro vás.“

„Kdo půjde s námi?“ zeptal se rychle Ludva. „Mohli bychom si s sebou vzít Milana?“

„Vy jste se spřátelili nejvíc s Myšákem, ne?“

„My jsme mu začali říkat jinak,“ pípla Janka.

„Jako zasvěcení sice smíte udělovat jména, ale tady snad nejste doma,“ podíval se na ně Friagi přísně. „Myšák toho zatím mnoho nevykonal... ale nešť, dostane úkol, na kterém může získat jméno. Dobrá - vezměte ho s sebou. Ale rád bych, abyste s sebou vzali i své věci. Stát se může ledacos a kdybychom prohráli, Edoímové zničí všechno, co tu najdou. Oni to tak dělají, aby po Vymírajících nezůstalo zhola nic. Vezměte tam i zbraň našich předků, škoda ztratit tak vzácnou památku.“

„Nepůjde s námi víc dětí?“ zeptala se Janka. „Děti by snad neměly zůstat ve válce, mělo by se jich zachránit víc.“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Friagi. „Velká skupina by se odtud nedostala nepozorovaně, předsunuté hlídky Edoímů by ji mohly cestou přepadnout. Budete-li jen tři, máte větší šanci doletět do Hanagio. Tři děti nebudou stát Edoímům za přepadení, sto dětí by jim ale neuniklo. Nemůžeme s nimi posílat bojovníky, máme jich příliš málo.“

„A to tu všechny děti zůstanou?“ zděsila se Janka. „Co když je Edoímové zabijí?“

„Když se i tentokrát ubráníme, budou tu chráněné jako dosud,“ řekl stařešina. „Kdybychom prohráli, bude muset každé dítě odletět na svou pěst. Máme dostatek úkrytů ve skalách, kde je nikdo nenajde, přinejmenším do setmění. Pak odletí k dalším vesnicím Ašerů. Každé dítě umí zacházet se sorky včetně létacích. A každé je dostalo. Starší chlapci budou mít i zbraně, ale na ty se nemůžeme spoléhat, jejich protivníky by byli zkušení válečníci. Vy nemáte ani polovinu šancí zmizet nepozorovaně, proto musíte odejít dřív.“

„A kdy vyrazíme?“ zeptal se Ludva.

„Brzy ráno,“ rozhodl Friagi. „Teď bude večer, v noci by se vám letělo špatně.“

Pak přišli další zvědové a Friagi děti vyprovodil z jeskyně. Ludva s Jankou chtěli najít Milana, ale už na ně čekal před jeskyní. Když mu řekli, že půjde s nimi jako jejich průvodce, trochu zesmutněl.

„Naši muži se budou bít - a já abych jenom nosil zprávy a doprovázel? No, aspoň že se jedná o vás dva...“

Odešel si vybrat na cestu zbraně - posel kmene musí být přece ozbrojen. Vrátil se s krátkým lukem, balíčkem šípů a s dlouhým nožem pro boj zblízka.

V Dětské jeskyni zatím bojovníci zužovali komín mastnými, hořlavými věchty, připravenými k zapálení, aby se jím nikdo nemohl protáhnout. V přilehlých chodbách jiní stavěli pichlavé zátarasy a pasti, schopné roztrhat každého, kdo do nich vběhne jinak, než určitým způsobem.

Kmen Ašerů se chystal bránit své sídlo proti přesile.

Zkušeného Udega útočníci překvapili jen částečně, ačkoliv přiletěli ze tmy. Spatřil je včas.

Udeg byl ve skalním výklenku, což pro něho znamenalo výhodu, alespoň v první chvíli. Spatřil pět přistávajících stínů, ale slyšel několik dalších hlasů. Uchopil pevněji svůj oštěp a probodl jím první postavu, která se mu dostala na dosah. Potom zavřeštěl výstražné znamení pro ostatní.

Kdyby mlčel, byl by snad získal pár okamžiků. Jeho útok byl bleskový a přesný, zasažený muž se zhroutil bez hlesu, ale Udeg byl příliš zkušený bojovník, aby neodhadl, že proti tak velké přesile nemá šanci. Zvolil varování svých druhů, i když se tím prozradil svým nepřátelům.

Bodl ještě jednou a skolil druhého, ale právě když chtěl ustoupit do skalní rozsedliny, klesl k zemi, proboden třemi oštěpy současně.

Lágíj zaslechl výstrahu, hrábl za sebe, zapálil pochodňový šíp a zcela podle paměti jej poslal natrénovaným směrem. Hořící šíp se zabodl do terče, zhotoveného z vláken olejnaté rostliny gamičo. Terč vzplál a osvítil okolí skalního hradu. S tímto překvapením útočníci nepočítali. Jejich horda byla rázem v plném světle, kdežto obránci, roztroušení kolem ve skalách, byli téměř neviditelní. Do bzučení tětiv luků a svistu šípů se začaly mísit výkřiky raněných. Než se ozval první vzteklý povel, leželo nejméně patnáct útočníků na zemi v krvi.

„Kryjte se! Pryč z toho světla!“ zařval vůdce Edoímů.

Jeho lučištníci neviděli cíl a nemohli střílet. Horda se rozlétla do stran, mimo oblast osvícenou hořícím terčem. Ale útočníci se již z překvapení vzpamatovali a všichni se i za letu proti dalším šípům chránili štíty.

Kdyby došlo k boji muže proti muži, neměli by bojovníci Ašerů šanci. Luky byly zbraně pro boj zdálky a slabé štíty nebyly rovnocenné proti těžkým štítům a sekerám Edoímů. Ašerové se stáhli do svého skalního hradu a zabarikádovali pevně vchody do podzemí.

Osvětlovací terč dohořel, ale odkudsi ze skal vyletěl další zapálený šíp a stranou se rozhořel další oheň. Bylo zřejmé, že boj se bude odehrávat za osvětlení, výhodného pro obránce.

Útočníky to ale nezastavilo. Opět se ozval křik a ječící voje se vrhly proti hlavní hradní bráně. Před ní se ale zastavily, okovaná brána byla příliš pevná, než aby se dala snadno otevřít. Bojovníci se zastavili, ale ne nadlouho. Skulinami brány i z okolí proti nim vylétlo mračno šípů a před takovým deštěm střel ani štíty příliš nechránily. Vůdce Edoímů opět vydal vřeštivý signál a všichni útočníci se dali na útěk.

Radostné jásání obránců ale bylo předčasné. U brány se náhle oslnivě zablýsklo, těžká okovaná vrata se rozlétla na třísky, Edoímové se jako na povel otočili a vzápětí jejich předvoj vlétl do rozbité brány a zaútočil na otřesené obránce hradu. Za prvními bojovníky přilétali ze tmy další a další. Brzy pobili nepočetnou skupinku obránců v troskách brány i v okolních skalách a rychle zaplavovali další chodby. Někteří uvázli v pastích, ale ostatní se hnali kolem nich dál. Zpočátku připadalo na jednoho zabitého obránce až deset mrtvých útočníků, ale při hromadném útoku se ztráty rychle vyrovnávaly a útočníků bylo příliš mnoho a na vlastní ztráty nedbali.

Osud raněných, nemilosrdně dobíjených před zraky ostatních, byl velice výmluvný.

Nikdo se nevzdával.

Ludvu s Jankou i ostatní děti vzbudila na samém začátku boje hlídkující žena Wigona. Všichni se chystali na ústup, i když nebylo nikomu jasné, co se kolem děje ani kam půjdou. Výbuch u brány zaznamenali jen jako slabý otřes skály, vřava bojů sem dosud nedolehla. Přesto byli všichni nesmírně vzrušeni. Wigona jim ale klidným hlasem nařídila, aby mlčeli a čekali. Její klid působil na všechny.

Po nedlouhé době se chodbou ozval běh bosých nohou a do Dětské jeskyně vtrhl málomluvný Kafir. Držel oštěp levou rukou; pravou měl zavěšenou na pásce z kusu látky a narychlo převázanou plátnem tak prosáklým krví, až mu rychle kapala na kamennou podlahu jeskyně.

„Porazili nás, Wigono,“ obrátil se na hlídkující ženu. „Já už jsem vyřízený, proto mě stařešina posílá vyvést na ústup děti.“

„A co ostatní?“ vyjekla Wigona. „Co je s mým Eimou?“

„Je mrtev,“ řekl Kafir. „Rozsekali ho na kusy.“

„Jak je to možné?“ zaúpěla Wigona.

„Používají proti nám něco nového. Naše brány, na které jsme se tak spoléhali, se rozpadají na kusy. Blokujeme jen Hladovou, ale až nám ji rozbijí, bude zle. Určitě si umíš představit, jak to s námi dopadne, když se na jednoho našeho vrhne deset Edoímů.“

„Dobrá,“ vzpamatovala se Wigona. „Vyveď děti, Kafire. Já půjdu k Hladové bráně.“

A významně potřásla svým lukem.

Ludva viděl, že je zle. Uchopil pevně Janku za ruku a tiše jí pošeptal:

„Musíme zachránit počítač - pojď se mnou!“

V nastalém zmatku se jim podařilo nepozorovaně opustit jeskyni a vyklouznout do chodby. Brzy doběhli bez dechu před příbytek stařešiny Friagiho. Dveře byly otevřeny a uvnitř nikdo nebyl. Lampička s B-palivem tu svítila. Ludva vstrčil počítač a energetický vak Jance do rukou a zatímco jej dávala do batohu, rychle si přes oděv oblékal létací nárameníky. Pak převzal od Janky batoh, přehodil si jej na záda a pevně utáhl popruhy.

„Obejmi mě, rychle!“ poručil Jance tiše.

„Unese nás to?“ strachovala se.

„Unese sto osmdesát kilo, to nemáme ani oba dohromady,“ řekl jistě.

Najednou se ale otočil.

„Počkej, musíme přece vzít také tohle,“ řekl a přiskočil ke stěně, kde z hromady kůží vytáhl starobardžanskou pušku a košík dlouhých černých nábojů velikosti banánu. Chvatně si je cpal za bundu a jeden se pokusil nabít do nábojové komory. Kovově to cvaklo, puška téměř sama zasunula náboj dovnitř. Ludva zaklapl závěr a aniž to tušil, natáhl spoušť.

„Ty chceš střílet? Na lidi?“ vyjekla odporem Janka.

„Jistěže ne - ale víš, jak to může Edoímy zastrašit?“

„Myslíš, že se toho někdo poleká?“ strachovala se.

„Když vystřelím proti skále, udělá to takovou pumelici, že všichni utečou,“ sliboval si. „Hodně jsem o těch puškách četl. Náboje mají uvnitř výbušninu a když narazí do skály, udělá to hroznou petardu. Pokud vím, primitivové na Zemi se výstřelů vždycky polekali. Jen se bojím, že se časem všechna výbušnina rozložila; devět tisíc let je příliš dlouhá doba. Pak by nám nezbylo než uletět, ale to musíme tak jako tak.“

Doběhli spolu do Dětské jeskyně, ale tam už nikdo nebyl. Hořelo tu dosud světélko lampy, ale světla od něj bylo málo. Podle stop běželi všichni spirálovou chodbou dolů, ale když se tudy Ludva s Jankou chtěli rozeběhnout, málem vrazili do pětice zarostlých chlapů, kteří se znenadání vynořili přímo proti nim. Měli veliké krvavé sekyry a byli to zřejmě nepřátelé, Edoímové.

„Hle - pár jich tu na nás zbylo!“ rozchechtal se vousatý bojovník v čele skupinky.

„Janko - ke mně!“ vykřikl zděšeně Ludva.

Janka ale, místo aby k němu přiskočila a objala ho, stála na místě, roztřásla se a hleděla jako hypnotizovaná na nejbližšího bojovníka Edoímů, jehož obrovská kovová silně zakrvácená sekyra mířila doprostřed jejího čela.

„Stůj! Nebo zemřeš!“ vykřikl Ludva zoufale a bezradně zamířil bardžanskou dinosauří pušku na chlapa, který se tomu pohybu jen rozchechtal.

„Podívejte se na to škvrně chtělo by na nás jít s takovým kyjem! Vždyť je těžší než ty, spratku!“

Sklonil sekyru, hrábl po Ludvově pušce a ten už nestačil uskočit. Edoím škubl za hlaveň směrem k sobě, vytrhl Ludvovi pušku z ruky - ale Ludva přitom ukazovákem zavadil o spoušť.

Předpoklad, že za devět tisíc let bude třaskavina v nábojích rozložená, nepočítal s bardžanskou důkladností. Stabilizovaná trhavina se ani za tak dlouhou dobu nerozložila a Ludvu s Jankou na okamžik oslnil oranžově-žlutý plamen, který se strašlivým zahřměním vylétl z hlavně a jasně ozářil tmavou chodbu. Další, pro změnu nazelenalý plamen, vyšlehl současně uprostřed hloučku Edoímů.

Puška bez pevné opory odlétla stranou. Bojovník kmene Edoímů ji vytrhl Ludvovi, ale nedokázal ji holou rukou udržet. Bardžanská dinosauří puška měla obrovský zpětný ráz, takže pouhá kinetická energie její střely dokázala dvoumetrového veleještěra převrátit na záda i bez účinku trhavé náplně. Edoím ji držel dlouhou hlavní přímo proti sobě, takže ho prostřelila skrz hruď a náraz ho odhodil dozadu. Ludva v plameni výstřelu spatřil jen obrovský otvor v mužově těle, zatímco rozjařený výraz v barbarově obličeji se ani nestačil změnit. Jako by se na okamžik zastavil čas, jako u fotografického blesku. Co se ale dělo vzadu, to bylo ještě hrůznější. Byly tam vidět utrhané ruce, hlava a krvavé části těl, také na okamžik zastavené v čase, ačkoli se ve skutečnosti rozlétly do všech stran.

Bardžanské dinosauří pušky nebyly vymýšleny proti lidem a také nebyly nikdy v historii proti lidem použity. Byly ale navrženy tak, aby jediným zásahem vyřídily obří dravce tyrannosaury rexe. Náboj dum-dum obsahoval nálož se značnými ničivými účinky. Dokázala prý odtrhnout celou čelist dravého veleještěra i s mohutnými svaly, které jinak jediným stiskem přesekly tělo člověka vejpůl. Zásah do krku obvykle oderval celou hlavu, rána do břicha roztrhala naráz vnitřnosti a navíc zevnitř rozdrtila páteř. Jen díky těmto puškám přežili bardžanští průzkumníci na tak divokých planetách, jako bývaly v dobách dávné kolonizace Attchie, Fekepaia, Zirial, nebo i nedávno objevená Poenaid.

První dva muže projektil jenom provrtal strašlivou krvavou ranou, v těle třetího nejspíš narazil na kost a vybuchl. Křehké tělo člověka nesnese srovnání s odolností pravěkých veleještěrů a účinek veliké explozívní střely byl děsivý. Třetí muž, roztrhaný na mnoho kusů, zemřel okamžitě, stejně tak jeho druhové nacházející se před ním. Zbývajícími chlapy výbuch mrštil o skálu, takže všech pět Edoímů zůstalo ležet na kamenité podlaze jeskyně v děsivé kaluži krve, bez jediné známky života, přímo před pozemskými dětmi.

Ty byly před ničivými účinky exploze i před střepinami chráněny těly dvou prvních mužů a vyvázly jen s otřesem, částečně způsobeným výbuchem, ale především nervovým. Chvíli byli oba jako zkamenělí a jejich oči si jen pomalu zvykaly na přítmí jeskyně, osvětlené jen slabým světélkem.

„Ludvo!“ vykřikla najednou Janka zoufale. „Tys je zabil!“

„Já nechtěl...“ obhajoval se Ludva zmateně. „Za to můžeš ty! Kdybys nestála jako dřevo, uletěli bychom jim!“

„Ty jsi vrah!“ odstoupila od něho v hrůze.

„Já za to nemůžu,“ málem se rozbrečel Ludva. „Proč mi ten Edoím bral pušku?“

„Proč jsi na něho vůbec mířil?“

„Vždyť by tě zabil!“ vykřikl Ludva.

„Třeba ne!“ namítla chabě.

„A od čeho měli sekery? Od krve, podívej se! Koho zabili před námi, víš to?“

Bylo vidět, že se Ludva už vzpamatoval a přešel teď do protiútoku. Janka neodpověděla a začala prostě brečet. Ludva ji chvíli utišoval, ale pak se vzpamatoval a opět se začal rozhlížet do tmavé chodby.

„Přece nebudeme čekat, až přijdou další a rozsekají nás na kusy,“ řekl. „Jdeme za ostatními!“

Došel k pušce a zdvihl ji. Hlaveň byla horká, ale puška očividně nebyla poškozená. Slitinový kov hlavně přečkal devět tisíc let a vydržel i tuto zkoušku. Ludva stiskl pojistku, hlaveň se odklopila a prázdná horká černá nábojnice zazvonila o kamennou podlahu. Ludva vytáhl z bundy další černý náboj, mechanicky jej vsunul do hlavně a zbraň opět zaklapl. Tahle prastará puška neměla zásobník, obvyklý u pozdějších modelů. Nabíjení bylo velice nepohodlné - ale na druhou stranu spolehlivé.

„Ty chceš ještě střílet?“ zaječela Janka nesouhlasně.

„Samozřejmě,“ přitakal. „Ale z větší dálky, aby mi nemohl nikdo pušku brát z ruky a mířit budu proti skále, neboj se. Tohle byla nehoda, já jsem je opravdu zabít nechtěl. Ale jestli tu budeme stát jako sochy, přijdou další. Musíme co nejdříve pryč odtud!“

„Ale tam ne - tam jsou ti se sekerami!“ vzepřela se Janka.

„Dobrá, když to nejde dolů, poběžíme nahoru,“ změnil plán Ludva. „Nahoře vzletíme. Ale jestli zůstaneš zase někde stát jako vyřezávaná svatá, budu muset střílet znovu, rozumíš? Přece nechci o tebe přijít!“

Popadl sestru za ruku a zamířili spolu k žebříku, který vedl trhlinou nahoru na vršek skalního hradu. Ludva šplhal jako první, vzlykající Janka, která pro slzy neviděla, za ním. Konečně vystoupili ze skály a stanuli na plošince. Foukal zde horký noční vítr a bylo tu docela příjemně. Náhle Janka ukázala Ludvovi dolů, kde v soutěsce hořely ohně jejich nepřátel.

„Luďo - vidíš?“ ukazovala na skupinky, které se pomalu trousily k ohňům.

Edoímové už zřejmě opanovali hrad a teď shromažďovali kořist. V hloučku mezi bojovníky se tísnilo jen pár zajatců. Nebyl mezi nimi jediný bojovník, jen ženy a děti, ale ani těch nebylo mnoho. Ludva se utěšoval, že se většině dětí podařilo uniknout, tak jako jemu a Jance.

Náčelník Edoímů došel k zajatcům a chvíli si je prohlížel jednoho po druhém. Pak pokývl a dva bojovníci vytrhli z řady ostatních jednu starou ženu, na tu dálku Ludva jí neviděl do obličeje. Zkroutili jí ruce tak, že musela pokleknout, třetí muž ji uchopil za vlasy a její skloněnou hlavu obrátil vzhůru. Zaleskl se obrovský nůž a krev z proříznutého hrdla ženy vystříkla až k náčelníkovi.

„Luďo! Oni ji...“ strnula Janka hrůzou - a pak se bezvládně složila. V poslední chvíli ji zachytil, aby nespadla se skály. Musel přitom položit pušku a chvíli se věnoval omdlelé sestřičce. Naštěstí brzy otevřela oči a Ludva mohl opět pohlédnout dolů na prostranství s Edoímy.

Tři bezvládná těla žen už tam ležela před náčelníkem, čtvrtou ženu vlekli kati. Bránila se seč mohla a křičela hrůzou, až to bylo slyšet i nahoru na skálu. Zdálo se, že ji už nic na světě nemůže zachránit.

„Necháte ji!“ ozvalo se najednou z výšky. Ludva se neudržel a naplno vykřikl na katany dole pod svýma nohama.

„Tam - nahoře!“ vykřikl náčelník Edoímů a ukazoval bojovníkům Janku a Ludvu. „Chyťte je!“

„Zastraším je!“ řekl Ludva a pozdvihl pušku. Opřel si ji o rameno, jak to viděl ve starodávných pozemských filmech, otočil ji směrem dolů a bez míření stiskl spoušť.

Zbraň vystřelila hromovou ranou. Zpětný náraz Ludvu posadil dozadu na skálu, ačkoliv se tlumiče snažily náraz přibrzdit. Vsedě ale Ludva vytřeštil nevěřící oči na účinky střely. Ačkoliv puška mířila nad hlavy lidí a podle Ludvova předpokladu měl náboj vybuchnout na skále nad náčelníkovou hlavou, bylo zřejmé, že viděl tyto pušky jen ve starých historických filmech. Neuvědomil si, že dráha střely není přímočará, ale má tvar oblouku.

Kdyby mířil, nejspíš by se nestrefil. Třaskavý náboj vyletěl z hlavně naslepo, ale cíl zasáhl přesně. Projektil velikosti poloviny banánu prorazil přilbu náčelníka Edoímů a vybuchl uprostřed jeho lebky. Mezi skalami se ozvala dunivá exploze, rozmetala bezhlavé tělo náčelníka, zatímco jeho pobočníky i katy smetly střepiny z náčelníkovy roztrhané přilby i ze střely. Ženu vedli na popravu sehnutou, takže zůstala nezraněná - a dokonce volná. Předtím jí rozvázali ruce a ona toho využila. Zdvihla dlouhý krvavý nůž, kterým ji chtěli podřezat, otočila se k ostatním zajatým a rychlými pohyby je zbavovala pout. Volní se zmocnili okolo ležících zbraní a přeřezávali pouta dalším, jiní vzlétali do výše a mizeli v noční obloze. Strážní zůstali úžasem jako přikováni a ani se v první chvíli nepokusili útěku zajatců zabránit. Během necelé půlminuty byla většina zajatců pryč. Až teď se stráže vzpamatovaly. Jeden z mužů hodil svým oštěpem - a probodl jím ženu, která už rozvazovala pouta posledním dvěma dětem.

„Vám to nestačilo?“ vykřikl Ludva. Mechanicky nabil pušku a teď ji stočil proti strážím.

„Ludvo! Ne, nestřílej!“ vykřikla Janka a srazila mu hlaveň nahoru. Nezabránila tím ale výstřelu, spíš přispěla k tomu, že Ludva maně stiskl spoušť. Tentokrát puška mířila vysoko do vzduchu. Střela tam ale ve tmě na cosi narazila a vybuchla nad hlavami všech. Na obloze se rozprskla ohnivá koule, dolů začaly padat ostré bzučící střepiny - a kusy roztrhaného lidského těla, luk, štít, válečná sekera...

„To se ti povedlo,“ řekl Ludva klidně sestře. „Teď jsme vrazi oba.“

„Já?“ vybuchla Janka. „Ty jsi tu pušku držel!“

„Vy jste jim to dali!“ ozvalo se za nimi. Kousek od nich stál jejich přítel Milan, který sem právě přiletěl. „Ale nestůjte tady, chtějí vás zabít! Poleťte za mnou!“

„Má pravdu! Vyskoč mi na záda a drž se pevně!“ poručil Ludva Jance tónem, který nepřipouštěl odporu. Janka poslechla, ačkoliv měla v očích slzičky a polykala křivdu, které se jí právě dostalo. Ona - a vrah? To přece ne! Vždyť byla od začátku proti střílení!

Ludva zapnul létací nárameníky. Tah sygytů ho zvrátil dozadu, protože těžiště měl díky Jance posunuté, ale vestavěný počítač zareagoval a srovnal vektor tahu, aby i nezvyklou zátěž zdvihl správným směrem. Pozemské děti i Milan se vznesli právě včas. Okamžik poté už zazvonily o skálu první dopadající oštěpy. Ludva zbledl a prudce přidal tah, až vzletěl do výšky více než tisíce metrů. Milan se ho chtěl držel na dohled, ale měl co dělat, aby mu stačil.

„Uf! Přestaňte, dost, já už nemůžu!“ vykřikl na ně tlumeně.

„Kam teď?“ právě tak tlumeně zavolal Ludva.

„Poleťte za mnou,“ navrhl Milan a obrátil se trochu vpravo. „Povedu vás, ale nesmíte letět tak vysoko, to bychom daleko nedoletěli!“

Ludva se k němu přiblížil co nejvíc. Janka se ho držela jako klíště. Bylo to nebezpečné, kdyby spadla, roztříštila by se dole o skály, ale neměli jiného východiska.

„A co ostatní?“ zeptal se Ludva Milana.

„Nestarejte se o ně,“ řekl zadýchaně chlapec. „Udělali jste pro ně víc než se dalo čekat. Každý teď musí utíkat jak umí, jinak s ním bude zle. Nebojte se, kdo je naživu, jistě se stará, jak by unikl.“

Letěli noční tmou horkým letním vzduchem planety Gíjó. Za nimi zůstal dobytý skalní hrad Worgell, poslední výspa odporu kmene Ašerů proti hordám barbarských Edoímů. Vpředu byla jen tma, museli se spoléhat na orientační smysl chlapce Milana, který je vedl k severním horám...

Studna TIGA

Milan s Jankou a Ludvou až k Hanagio, největší opevněné vesnici Ašerů, nedoletěli v jednom kuse. Vznášeli se spolu několik hodin, ale stále níž a pomaleji. Během letu Milan vybalil z vaku porci jídla a pojedl ze zásob. Zřetelně přitom okřál, chvíli se ještě vzchopil, ale byl příliš unavený.

„Musíme přistát,“ prohlásil nakonec zničeně. „Už se dusím, dál to nejde.“

Snesli se na nevelké planině. Janka byla také vyčerpaná, ačkoliv si Ludva bardžanskou pušku za letu přivázal provazem k opasku, sepnul ruce za zády a vytvořil z nich improvizované sedátko, aby se mohla pohodlněji posadit a nemusela se ho pořád křečovitě držet rukama nohama. Trochu si přitom odpočinula, zato on musel mít létací nárameníky přepnuté na hlasové řízení a to ve svištění větru s bídou rozpoznávalo příkazy „vlevo“, „vpravo“ a „stop“. Řídit to šlo, ale pořád se uchylovali ze směru tu vlevo, tu vpravo a s každým povelem správný směr trochu překmitli.

Jakmile dosedli na zem, Milan strhl ze zad batoh, svalil se na záda, vybalil další balíček a pustil se do jídla. Janka si podle jeho příkladu také lehla na zem, ale jen se řádně protáhla a zase vyskočila. Ludva zkontroloval akumulátory, připojil k nim svůj energetický vak a spustil nabíjení.

„Vy vůbec nejste unavení!“ vykřikl udiveně Milan. „To není spravedlivé!“

„Jak to, že nejsme? Jsem úplně rozlámaná!“ řekla Janka dotčeně, ačkoliv proti němu působila pořád ještě svěže.

„Najezte se také, nebo nevydržíte!“ nabádal je Milan.

„Nemáme s sebou nic k snědku,“ přiznal Ludva.

„A co máte v tom batohu?“ ukázal Milan Ludvovi na záda.

„Vzali jsme s sebou naše věci,“ řekl Ludva. „Přál si to stařešina.“

„Vaše hromová zbraň Edoímy pořádně překvapila,“ řekl po chvilce obdivně Milan. „Vypadá ale strašně těžká, jak to, že ji unesete? Sorky nedovolují unést větší zátěž, než kolik člověk váží. No, i tak jste zachránili několik životů. Měli jste ji ale použít uvnitř Worgellu, tam by, myslím, měla větší význam. Ale i venku to bylo úžasné.“

„Já jsem ji nechtěl použít vůbec. A když, tak na zastrašení,“ řekl Ludva zachmuřeně. „Vůbec jsem s ní nechtěl někoho zabít!“

„Kdybys jejich náčelníka zabil hned na začátku, možná by ustoupili,“ uvažoval Milan. „Ale ani pak to nebylo špatné. Zabil jsi sám pět Edoímů, dokonce jejich vůdce, osvobodil dvanáct našich zajatců, to není na takového nešiku špatné.“

„Jak to, že to není špatné?“ vyhrkla Janka. „A co těch pět, co zastřelil uvnitř?“

„Pět uvnitř? Kde?“

„Potkali jsme je v Dětské jeskyni,“ zabručel Ludva. „Měl jsem dojem, že nám chtějí ublížit a chtěl jsem je zastrašit, ale dopadlo to jinak, puška vystřelila a zabila je.“

„A já mám teď bratra vraha!“ rozvzlykala se Janka.

„Vraha?“ ztuhl Milan.

„Kvůli vaší hloupé válce jsem už způsobil smrt nejméně deseti Edoímů!“ vybuchl Ludva. „Ale já jsem jim přece vůbec nechtěl ublížit!“

„Ve válce, navíc přímo uprostřed bitvy, těžko můžeš stát stranou,“ řekl Milan. „Přijali jsme vás jako přátele a stali jste se nepřáteli našich nepřátel. Zabili jste je v bitvě, to není vražda. Nemůžete přece soudit každého vojáka. Neberte si to tak - to už je válka...“

„Jenže nás se tyhle barbarské zábavy netýkají,“ řekla rozzlobeně Janka.

„Kdyby ti Edoímové zabili bratra, asi bys to viděla jinak. Kdyby i tebe probodli nebo podřízli, poznala bys, jak se tě může válka dotknout,“ zamračil se na ni Milan.

„Ty si opravdu myslíš, že by nás dva mohl někdo zabít?“ zarazila se Janka.

„Ach, ty neuvěřitelná naivko!“ skoro vykřikl Milan. „Což si myslíš, že by se právě tobě měla smrt vyhnout, když všude kolem tebe kosí po desítkách?“

„Já jsem... já jsem viděla, jak ti vojáci, ti Edoímové, zabili takovou starou ženu, ale udělalo se mi z toho špatně a víc už ani nevím!“ řekla Janka tišším hlasem.

„Jo, omdlela jsi,“ zavrčel Ludva. „Neviděla jsi, jak ti barbaři podřezávali další, než jsem to nevydržel.“

„Jsem zvědavá, jak budou ty výmluvy posuzovat soudci,“ vmetla bratrovi do tváře.

„Vy si vážně myslíte, že se dostanete před soud?“ podivil se upřímně Milan. „To snad ne, ostatně, žádný soud vás nesmí soudit za to, co se stalo v bitvě.“

„Vaše možná ne - ale naše...“ řekla Janka pomalu.

„Kdyby vás soudy ve vaší zemi odsoudily za to, že jste bránili své životy a životy svých přátel, pak bych u vás nechtěl žít,“ řekl Milan. „To by byla do nebe volající nespravedlnost...“

„Myslíš?“ podívala se na něho Janka nedůvěřivě.

„Každý tvor na světě má právo na obranu,“ ujišťoval sourozence Milan. „Nesmíš zabíjet bez příčiny, to je vražda. Ale jasně pronesená vyhrůžka, namířená zbraň a zejména stav války stačí jako důkaz před každým soudem stařešinů, tím si buďte jisti.“

„Uvidíme,“ řekla pořád nepřesvědčená Janka. „Když to máš tak zdůvodněné, vysvětli mi, proč by tě měl někdo zabíjet, když chceš ukrást ženu.“

„To je přece jasné! Když někdo zabije zloděje, to je také oprávněná obrana, i když krást ženu je menší zlo než krást obilí...“

„Podle tebe snad má žena menší cenu než obilí?“ naštětila se Janka.

„Jak se to vezme,“ pokrčil rameny Ludva. „Když někde ukradnu ženu, může to být pro vesnici nepříjemné, protože si na ni zvykli, ale na druhou stranu jim ubydou starosti. Kdybych jim sebral obilí, mohl bych je tím i zabít hladem. Proto mě také nikdo nebude pronásledovat, když s ukořistěnou ženou opustím hranice vesnice. Když přitom nikoho nezabiji, nemá mi kdo co vyčítat. Žena je přece oprávněná kořist.“

„Oprávněná?“ zakroutila hlavou Janka. „A prosím tě, proč vůbec došlo k válce? Ukradli jste Edoímům tolik žen, či co? Myslíš si, že se cítili od vás ohroženi, že měli právo vás zabíjet?“

„Edoímové naše zákony porušují už dlouho,“ zamračil se Milan. „Nejen tyhle, ale i jiné. Tvrdí, že nikdo nebude soudit vítěze.“

3

„V tom se přepočítají,“ zamyslela se Janka. „Až sem pro nás přiletí záchranná výprava...“

„Poslyš, Janko, opravdu věříš, že sem tvoji krajané brzy dorazí?“ zeptal se jí Milan.

Vlastně ji poprvé oslovil přímo a navíc jménem.

„Musím tomu věřit,“ otřásla se zimou, ačkoliv teplota vzduchu kolem ní určitě nebyla nižší než třicet stupňů.

„Přál bych ti, aby se tvá víra vyplnila,“ řekl Milan prostě. „Jen si myslím, že to není možné...“

Začalo svítat. Milan si odpočinul a najedl se.

„Dal bych vám ze svého, ale nesmím,“ řekl omluvně, když ukládal zbytky jídla do batohu.

„Proč?“ zeptal se ho Ludva.

„Protože mám jídla právě tolik, abych doletěl do osady Hanagio. Kdybych se s vámi rozdělil, nedoletěl bych. Vy létáte s pomocí těch svých krabiček, vůbec vás to neunavuje, určitě vydržíte i bez jídla,“ vysvětloval jim výsledky svého pozorování.

„Tebe létání unavuje? Jak to?“ ožil Ludva.

„Létání se sorky vždycky unaví, i když méně, než kdybych tu cestu šel pěšky,“ vysvětloval jim ochotně Milan. „Sorky tě vždycky unaví, když po nich něco chceš. Ale nepovím vám proč. Na to se musíte zeptat někoho staršího, nejlépe ze zasvěcených.“

Vznesli se opět do výšky, ale tentokrát neletěli vysoko, sotva sto metrů nad skalami. Milan letěl trochu nakloněný dopředu, ruce přitažené k tělu, na zádech jen malý batůžek, teď už poloprázdný. Vedle něho letěl naopak skoro v záklonu Ludva s Jankou na zádech, přičemž Ludvovi se u pasu houpala bardžanská velkorážná dinosauří puška. Ludva před startem zkontroloval akumulátory. Jejich stav se mu příliš nelíbil, raději připojil energetický vak a letěli teď přímo na B-palivo.

„Jak je daleko do Hanagio?“ volal Ludva na Milana.

„Dvě třetiny cesty máme už za sebou!“ odpověděl Milan.

„Znáš dobře cestu? Kolikrát už jsi tam byl?“

„V životě jsem v Hanagio nebyl,“ křikl Milan. „Ale neboj se, zabloudit nemůžeme.“

„Obdivuji tvůj optimismus,“ vrtěl hlavou Ludva.

„Dostal jsem pro vaši ochranu od stařešiny sorky, určené jen pro zasvěcené,“ odpověděl na to Milan klidně. „Některé jsem poznal až včera. Jedny mi právě teď umožňují mluvit na dálku s radou stařešinů v Hanagio, kam letíme. Je to zvláštní pocit, mluvím s nimi, aniž bych vydal hlásku a slyším je, aniž bych slyšel víc než vítr.“

„Nemůžeš promluvit i s Friagim?“ zeptal se Ludva zvědavě.

„Vy to nevíte?“ pohlédl po něm Milan udiveně. „Stařešinu přece zabili Edoímové! Rozsekali ho na kusy, sám jsem to viděl!“

Ludvovi přejel mráz po zádech. Ano, této noci i on viděl mnoho násilných smrtí, sám byl příčinou několika z nich, ale to se týkalo samých cizích lidí, které před smrtí viděl naživu jen pár okamžiků. Stařešina Friagi byl na této barbarské planetě spolu s Milanem jejich přítel a jeho smrt se jich dotkla více než všechny předchozí, ačkoli u ní nebyli.

„Luďo - co se to tady děje?“ rozbrečela se Janka a pevně se k němu přitiskla.

„Bardžané a takoví barbaři!“ ulevil si bezmocně Ludva.

„Vždyť my - my už jsme taky takoví,“ vzlykla Janka. „Ty jsi je snad chtěl jen zastrašit, ale pak už jsi střílel přímo do nich, nevymlouvej se.“

„Slyšela jsi přece! Zachránili jsme před smrtí víc lidí, než jsme zabili,“ ospravedlňoval se Ludva, ale nepříliš přesvědčivě.

„Už jsme u cíle!“ zvolal v té chvíli Milan. „Tamhle před námi - to je Hanagio!“

Největší opevněná vesnice kmene Ašerů se z dálky podobala houbě - pýchavce. Byla celá bílá, dole u paty měla průměr o něco více než sto metrů, směrem nahoru se rozšiřovala až na dvojnásobek a končila obrovskou kupolí, sahající do výšky dvou set metrů. Proti tmavohnědému masivu vysokých hor, na jejichž úpatí stála, nepůsobila příliš obrovským dojmem, ale hory za ní byly vysoké a i teď, v horkém létě, měly na svých vrcholcích sníh.

Pevnost Hanagio neměla dole žádný vchod, až asi uprostřed v rozšiřující se části bylo několik velkých otvorů, z nichž visely na mnoha provazech různé předměty, jako koše, měchy i velké bedny. Ludva s Jankou užasle pozorovali, jak se dole hemží desítky lidí. Někteří na vozíčcích přiváželi další bedny, koše a veliké nádoby, jiní je přivazovali na provazy, které je vytahovaly vzhůru.

Milan letěl z posledních sil. Musel se naposledy vzchopit aby vyletěl nahoru ke vchodům. Ludva s Jankou letěli za ním. Janka se opět Ludvy držela jako klíště. Musela se teď chvíli obejít bez jeho pomoci, protože on sám musel manévrovat, aby se strefil do správných dveří.

Uprchlíky v obří pevnosti již očekávali. Milan zamířil s obdivuhodnou jistotou k vratům, které se od jiných lišily snad jen tím, že z nich nevisel žádný provaz. Jakmile všichni tři vystoupali dovnitř a stanuli na kamenné podlaze, ocitli se před pěti prostými a přitom majestátními starci s dlouhými bílými vlasy, oblečenými do fialových plášťů bez ozdob.

Janka seskočila Ludvovi ze zad a postavila se vedle něho.

„Doletěli jsme!“ hlásil udýchaně Milan. „Splnil jsem úkol.“

„Nedostal jsi tedy jméno zadarmo,“ přikývl prostřední stařešina a Milan se přitom hrdě vypjal.

Pak se stařešina obrátil k sourozencům.

„Vítám vás v Hanagiu, lidé z hvězd,“ pozdravil je. „Slyšeli jsme o vás mnoho dobrého. Buďte tedy u nás vítáni.“

„Děkujeme za přivítání,“ odpověděl stejně vážně Ludvík.

„Pojďte s námi,“ pokynul jim muž, který je vítal. Pak se všech pět rozestoupilo, obklopilo naši trojici a vedlo je dovnitř obrovské stavby. Janka šla uprostřed a Milan zaujal místo na kraji. Navzdory únavě, která na něm byla znát, kráčel vzpřímeně a hrdě. Byl teď přece Milanem. Jméno dostal od dětí, ale stvrdili je i nejstarší a to už nikdo nemohl zpochybnit.

Ludva s Jankou si cestou prohlíželi všechno, co stálo za shlédnutí. A bylo toho mnoho k vidění.

Všechny chodby měly stěny, stropy i podlahy ze stejného bílého kamene, z něhož byla zřejmě celá stavba. Janka s Ludvou už viděli stavby větší i honosnější, ale ne na barbarské planetě a už vůbec ne na Gíjó. Jako by na tuto planetu taková velká stavba ani nepatřila. Jak viděli zvenčí, tato stavba neměla okna, ale vnitřek osvětlovaly desítky svítidel, ve kterých hořel oheň. Ludva doufal, že tu bude dost B-paliva i pro jeho energetický vak, jehož zásoby letem od Worgellu k Hanagio s nezvyklou zátěží zdecimoval. Prošli několika chodbami, až se dostali do veliké komnaty, vyzdobené látkovými závěsy. Ani tady nebyla okna, ale od stropu visel rozvětvený lustr s desítkou plamínků a světla zde bylo dost. V místnosti byl veliký kulatý stůl se spoustou sedaček, ale stranou bylo několik menších stolů se sedačkami a k jednomu se všichni včetně hostitelů posadili.

Janka seděla mezi Ludvou a Milanem, starci se posadili naproti.

„Myslím, že je teď na nás, abychom promluvili,“ začal jeden z hostitelů. „Vy už jste nám svoje v podstatě řekli.“

Janka s Ludvou na sebe udiveně pohlédli. Vždyť dosud řekli sotva tři slova poděkování za přijetí! Jejich hostitel je ale nenechal dlouho v údivu a dodal:

„Vzhledem k telepatickému spojení s Friagim a teď s Milanem, který též vdechl telepatické sorky, víme o všem, co se stalo od chvíle, kdy jste přibyli do Worgellu. Byli jsme vzdálenými svědky, jak jste dali svou bezpečnost všanc pro naše zajaté lidi, jak jste je osvobodili - i jak jste litovali životů, vyhaslých vaší rukou. Ačkoliv jste litovali naše nepřátele, kteří zabíjení začali, vaše city chápeme.“

„A co si o nás myslíte?“ vyhrkl Ludva.

„Nic vám vytknout nemůžeme,“ řekl druhý. „Jste velice citliví a tahle válka opravdu není vaše, ale nezůstali jste pouhými svědky, když šlo o životy. Děkujeme vám proto za všechny zachráněné. Nebude-li vám to vadit, rádi bychom se představili. Vaše jména známe. Ty jsi Ludva a to je tvoje sestra Janka, dnes jediná ze zasvěcených dívek. Já se jmenuji Ouiak a toto jsou Maial, Guwarto, Gresnel a Huarin. Říkají nám Rada starších a řídíme život Ašerů tady v Hanagio a ve válce všech.“

„Těší nás,“ kývl hlavou Ludva. „Ale co dál? Friagi říkal, když padne Worgell, budou Edoímové postupovat a zabíjet další Ašery. Je tomu opravdu tak?“

„Bratr Friagi měl pravdu. Nemůžeme dopustit, aby k takové pohromě došlo. Zpupnosti Edoímů musíme postavit hráz. Ale to už bude výhradně věc kmene Ašerů, ne vaše.“

„Možná bychom vám mohli pomoci skončit nesmyslné zabíjení,“ řekl Ludva tišším hlasem.

„Snad nechceš zase střílet?“ vyjekla Janka nesouhlasně.

„Tu zbraň už nechci nikdy v životě ani vidět,“ opáčil Ludva. Při těch slovech odvázal od opasku bardžanskou pušku a položil ji na stůl. Pak mezi řečí lovil zpod bundy náboje a též je kladl před sebe.

„Mám plán, jak válku skončit beze střelby a bez zabíjení,“ pokračoval klidně. „Pokud o nás dvou víte všechno, pak víte i o tom, že jsme se sem dostali z hvězd.“

„Ano, i to nám telepaticky sděloval bratr Friagi,“ přikývl vážně nejstarší z hostitelů, Ouiak.

„Pak také víte, že jsem si s ním povídal o světech, které jsou mezi hvězdami.“

„Vyprávěl to. A velká část souhlasila s Proroctvím dudura Vedecize,“ přikývl Ouiak.

„Jenže se zřejmě stalo, čeho jsem se obával,“ řekl Ludva. „Naši krajané vědí, že jsme zmizeli, ale nevědí, do kterého světa jsme zabloudili. Pokud nás budou hledat prohledáváním jednoho světa po druhém, bude jim to trvat možná rok - nevím. Musíme se proto pokusit dát jim zprávu.“

„Dát jim zprávu?“ podívali se na něho udiveně všichni Ašerové. „Ale jak?“

„Jak víte, chrám vjosuzgu slouží především k dopravě, ať osob, nebo věcí,“ vysvětloval Ludva. „Zdejší chrámy jsou ale od sítě Transgalaktické dopravy odpojené, až na ten, kterým jsme přiletěli. Měli bychom se pokusit využít jej k odeslání zprávy. Uvnitř chrámu je kontejner uik. Vložím dovnitř zprávu a pokud se mi podaří jej i naslepo odeslat, oznámím lidem Galaktického společenství, kde jsme a co se tady děje. Urychlím tím pátrání, které určitě po nás vedou.“

Skončil a umlkl. Chvíli bylo ticho, všichni přemýšleli. Pak opět promluvil nejstarší Ouiak:

„Tvůj plán možná není špatný, ale budeme jej muset lépe promyslet. Možná je tomu tak jak říkáš a stojí to za pokus, možná bychom ti v tom mohli a měli pomoci. Víme, že naši dávní předkové byli vyspělejší, asi by nám mohli pomoci vrátit na Gíjó spravedlnost a pořádek. Ale chrám vjosuzgu teď leží na území dobytém Edoímy a výprava do těch míst bude jistě nebezpečná. A ty sám, jak víme od bratra Friagiho, nedokážeš odolat ani obyčejné amébě, natož úkladům lidí. Nemůžeme tě tam pustit, pokud nebudeš umět ovládat sorky. A už vůbec ne samotného.“

Ludvovi se málem zastavilo srdce. Opět sorky! A že by je měl umět ovládat?

„Rád bych se dozvěděl, co to vlastně je,“ řekl pomalu. „Zatím jsem slyšel, že jsou nám, lidem ze Země, nebezpečné.“

„Jsou smrtelně nebezpečné každému, kdo v těle nemá základní tiga-sorky,“ přikývl Ouiak. „To není žádný problém. Dodáváme tiga-sorky každému narozenému dítěti, dáme je i vám dvěma. Máme je neustále připravené, nejen pro vás.“

„O podstatě sorků nevím skoro nic, ale něco bych o nich přece jen rád věděl,“ řekl opatrně Ludva. „Nemůžeme je přece ovládat, když je neznáme. Viděli jsme Milana létat, viděli jsme ho, jak jakýmsi plamenem spálil amébu. Ale není nám jasné, co je to vlastně za záhadu?“

„Já bych s tím souhlasila třeba hned,“ zavrtěla hlavou Janka. „Určitě by nám nenabízeli něco, co by nám škodilo.“

Ašerové se na Janku chvíli zkoumavě dívali. Ta malá pozemská dívenka se jim zřejmě zalíbila.

„Slyšeli jsme, že jste sice děti, ale máte prý zajímavé znalosti, z nichž mnohé jsou nám cizí,“ řekl po chvíli Ouiak. „Sorky jsou čistě biologická záležitost. Nevíme, co z biologie znáte, abych vám nemusel vysvětlovat všechno od počátku.“

„V našem světě se základům biologie učíme od malička,“ řekla Janka. „Biologickou vědu Země převzala přímo od Bardžá, tam byla nejvyspělejší. Něco snad známe, vyzkoušejte si nás.“

„Dobrá,“ souhlasil Ouiak. „Začneme od nejprostšího. Co víte o nejmenších tvorech života?“

„Myslíte jednobuněčné?“ podívala se na něho Janka. „Prvoky, mikroby, nebo ještě menší viry?“

Použila přitom prastaré odborné bardžanské termíny, ve kterých se biologie dnes vyučuje i na Zemi, takže jí rozuměli.

„Známe všechny, o kterých mluvíš,“ přikývl vážně Ouiak. „Pak by ti mělo stačit, že sorky jsou to druhé.“

„Mikroby?“ vytřeštila oči Janka. Ludva se v údivu od ní nijak nelišil.

„Přesně tak,“ přikývl Ouiak. „Jedny z nejmenších částeček života. Mikroby jsou všude kolem nás, ani je nevnímáme. Naše sorky se ale od běžných mikrobů liší. Nejen tím, že s námi žijí v symbióze, to znamená v soužití, kde mají prospěch obě strany. Tak žily i některé obyčejné mikroby dávno před pěstováním sorků. Sorky mají k nám lidem těsnější vztah. Základní tiga-sorky žijí uvnitř našich těl po celý náš život. Tiga-sorky nám dávají jedinečnou nadvládu nad všemi ostatními mikroby, přírodními i umělými. To znamená, kdo má v sobě tiga-sorky, je vládcem všech mikrobů. Většina našich lidí si to dnes ani neuvědomuje, ale skoro nikdo už nezná ani význam slova nemoc, známého jen ze starých pověstí.“

Ludvovi i Jance se rozšiřovaly oči poznáním.

„Podle dávných pověstí žily dříve i mikroby, které lidem škodily a působily nemoci,“ přidal své vysvětlení další z Ašerů Maial. „Naši předkové měli pro jejich ničení dokonce zvláštní profesi, říkalo se jí, tuším, lékaři. Už tenkrát uměli vyléčit téměř každou nemoc, ale pomáhali jen napadenému tělu bojovat proti nepřátelským mikrobům. Jakmile jsme vypěstovali sorky, nemoci zmizely úplně. Tiga-sorky totiž nedovolí, aby nás nepřátelské mikroby napadly. Zlikvidují je dřív, než by se stihly rozmnožit a začít škodit.“

„Budiž, ale co létání? A zbraně proti amébám?“ zajímal se zvědavý Ludva.

„Létací sorky ovládají přitažlivost tohoto světa,“ kývl hlavou Ouiak. „Podle starých pověstí měli naši předkové létající stroje, nazývané baporgy, ale všechny se dávno rozpadly. Sorky se vznášejí na podobných silách, jako ty starodávné stroje. Nejen samy, ale unesou i své nejbližší okolí. Proto může létat každý, kdo je má v sobě.“

„Jak ale určuje, kam poletí?“

„To zajišťuje součinnost tiga-sorků,“ řekl Maial. „Ty jsou totiž svázané s vnímáním člověka na jedné straně, samy mohou ovládat všechny ostatní sorky na straně druhé. Umí z tvé hlavy zjistit, nač myslíš - a pokud ve tvých myšlenkách najdou vůli, pomáhají ti. Proto můžeš létat kam sám chceš a ne náhodně. Kdybys ale neměl tiga-sorky, létací sorky by tě okamžitě na kusy roztrhaly.“

„A vaše zbraně proti amébám?“

„Jen zmutované hnilobné bakterie,“ mávl rukou Maial. „Těmi to vlastně začalo. Naši předkové se tu kdysi setkali za velmi nepříjemných okolností s amébami. Pověsti praví, že tehdy spousta lidí zahynula. Některého z biologů napadlo vypěstovat si proti amébám baktérie, které by je zlikvidovaly. Potíž byla v tom, že by musely být dostatečně mocné, aby prorazily obranné principy těchto tvorů a až je zničí, aby naopak neuškodily všemu okolo včetně lidí. První boje proti amébám měly dokonce oběti na obou stranách, ale kohosi tenkrát napadlo vyzbrojit lidi mikroorganizmy, které budou žít jen v lidech, budou s námi v symbióze a ty pak lidi ochrání před zdivočelými hnilobnými bakteriemi. Co z toho vzniklo, o tom se přesvědčíš sám. Sorky vznikaly ve strašném shonu, lidé tenkrát neumírali po desítkách, ale po tisících, ale dnes jsou nesmírně užitečnými pomocníky, takže si život bez nich neumíme ani představit. S jejich pomocí můžeme nejen lovit a bránit se před zvířaty, ale umíme dokonce i opracovávat kovy.“

„My jsme ale jiný typ lidí než vy,“ řekl Ludva opatrně. „Jste si jistí, že nám sorky neublíží?“

„Bratr Friagi nám sdělil, že jste oproti nám skutečně trochu odlišní, ale rozdíly nejsou příliš znatelné,“ ujistil ho Ouiak.

„Ano, dokonce jsme k vám tak blízko, že lidé od nás spolu s vašimi mohou mít i smíšené potomky,“ pochlubil se Ludva svými školními znalostmi.

„Výborně - tedy i to už víte!“ pochvaloval si Ouiak. „Pak vás mohu ujistit, že sorky budete moci využívat i vy.“

„Viděli jsme ale, že Milana létání se sorky velmi vyčerpalo,“ zeptal se ještě Ludva. „Proč?“

„Ani sorky, samozřejmě, nemohou pracovat bez energie,“ usmál se Ouiak. „Berou si ji ze živin ve tvé krvi, která je v těle všudypřítomná. Trénovaný člověk dokáže tuto energii využívat rozumně a rychle ji doplňovat z jídla, nezkušený, jako váš přítel Milan, místo aby létal klidně a dal všechno do služeb létání, často mění směr, rozptyluje se, sorky brzy spotřebují všechno a jemu pak nezbývá dost energie ani pro vlastní svaly. A protože dýchat musí, jako ostatně každý, nezbývá mu než přerušit let a dát se dohromady, dříve než se opět vznese.“

„A co dorozumívání na dálku?“

„To je trochu složitější,“ přikývl Ouiak. „Ale uvědom si, že sorky umějí přečíst z tvé mysli různé příkazy a ihned je předat do všech částí tvého těla. Na to potřebují nějaký druh přenosu, právě tak jako k ovládání sorků vypuštěných. Když tento druh přenosu použijí k dorozumívání na dálku, říkáme mu telepatie.“

„A jak se sorky dostanou do těla? Milan nám ukazoval, že stačí takovou kuličku...“

„... tak se používají speciální sorky,“ přikývl Ouiak. „To jsou ty, které nejsou potřebné trvale, ale jen občas. Každý je má v bobulích, které před použitím prokousne je to nejpřirozenější způsob otevření. Základní sorky, které všechny ostatní ovládají, jsou v těle člověka natrvalo. Nemohou žít mimo ně - s výjimkou našich studní Tiga. Jednu velkou studnu máme zde v pevnosti. Naše děti do ní potápíme několik dnů po narození. Totéž čeká i vás dva.“

„Plavat ve studni?“ usmál se Ludva. „Zvláštní...“

„Děti z toho pochopitelně nemají rozum, ale příjemná ta procedura rozhodně není,“ pokračoval Ouiak. „Vy totiž nebudete ve studni plavat, vy se tam musíte utopit, rozumíte?“

„Utopit?“ zděsila se Janka. Také Ludva se zarazil a úsměv ho přešel. Podívali se s Jankou na sebe, oba byli bledší než obvykle. Pohlédli na Milana, ale i on vypadal zděšeně.

„Jak říkám, není to příjemné, ale vydrží to i mimina, proč byste to nevydrželi vy? Musí to být co nejrychlejší. Jde to sice i jinými způsoby, ale ty jsou mnohem bolestivější. Nebojte se, nezemřete přitom, to by přece taková procedura neměla smysl.“

„Dobrá. Kde máte tu studnu?“ vstal odhodlaně Ludva.

Milan a čtyři Ašerové zůstali v místnosti. Ouiak s oběma pozemskými dětmi vyšli zadními dveřmi, za nimiž bylo tmavé točité schodiště. Ouiak rozžehl lucernu, kterou vzal z háku vedle dveří a vedeni touto lucernou sestupovali dolů. Schodiště bylo dlouhé, Ludva zpočátku počítal schody, ale kolem tří set se spletl a pak už to jenom odhadoval. Celkem sestoupili o více než šest set schodů a Ludva tušil, že budou hluboko pod úrovní terénu.

Schodiště končilo v nevelké místnosti. Ouiak rozsvítil osm luceren a děti uprostřed spatřily kruhový otvor obrovské studny, k níž od stropu viselo černé lano. Studna měla průměr čtyři metry a když k ní přistoupili, spatřili v ní metr pod úrovní podlahy hladinu opalizující tekutiny. V tekutině neustále přebíhaly vlnky světla, zdála se být živá. Janka najednou měla pocit, že se tam dole pod ní vlní obrovská améba - a v hrůze ucouvla.

„Nesmíte mít u sebe nic, žádný předmět, ani oděv. Vše zanechte zde na těchto lavičkách,“ ukázal jim na kruhové lavičky, opírající se zády o stěny místnosti. Pak odešel i s lucernou do dalších dveří. Netrvalo dlouho a lano od stropu se napjalo a zdvihlo z kapaliny velikou těžkou mříž, která tam zřejmě byla těsně pod hladinou.

„Já se bojím,“ řekla najednou Janka.

„Když to vydrží i mimina?“ zavrtěl hlavou Ludva. Rozepnul si bundu a začal se svlékat.

„Já tam nepůjdu!“ prohlásila Janka.

„Neblázni! Chceš, aby si zdejší lidé mysleli, že lidi ze Země jsou zbabělci?“ obrátil se k ní.

„Dobře, ale otoč se a nedívej se na mě!“ požadovala aspoň.

To už stál Ludva na kraji studny.

„Janičko, zdá se mi, že ta voda, nebo co to je, je docela teplá. Já jsem se bál, že to bude ledové.“

„Aspoň to, tak pojď, ať už to máme za sebou!“ prohlásila Janka odevzdaně a uchopila Ludvu za ruku. „Ale nesmíš se na mě dívat!“

„Vždyť je tu skoro tma a ta voda je kalná, tam na tebe vidět nebude. Skočíme tam spolu?“

Souhlasila. Postavili se na okraj, pak se oba odrazili a skočili doprostřed studny.

Tekutina opravdu hřála, takže by tato koupel byla docela příjemná. Jakmile ale sourozenci do studny skočili a ruku v ruce zmizeli pod hladinou, těžká kovová mříž s rachotem dopadla za nimi - a uzavřela je pod hladinou...

Chvíli vystačili s dechem, ale pak si teprve uvědomili, že je nad nimi mříž. Ludva první otevřel oči. Pod vodou bylo kupodivu vidět lépe než nahoře, to měkké modravé světlo je obklopovalo ze všech stran. Ludva jasně rozeznával každý kámen ve zdi studny, viděl i kameny na dně a pochopil, že tu není žádný jiný východ. Nad sebou viděl velikou kovovou mříž, z jejíchž rozměrů mu bylo hned jasné, že ji ani společně nenadzvednou. Také Janka mezitím otevřela oči, ale Ludva v nich spatřil děs. Otevřela ústa, snad chtěla cosi vykřiknout, ale kromě zabublání nic neslyšel. V té chvíli ho objala strašnou silou, cítil, jak se roztřásla, celým jejím tělem škubaly křeče, jak se začala dusit nedostatkem vzduchu. Také Ludva cítil, že dlouho nevydrží. Potřeboval se nadýchnout, ale mříž je držela pevně. Janka se zmítala v hrůze, ale pak jí náhle vylétly z úst veliké bubliny vzduchu, jak prudce vydýchla a neměla čeho se nadechnout. Okamžik sebou křečovitě zmítala, ale pak se nadechla vody, která je oba obklopovala. Strnula, její tělo zvláčnělo a přestávalo se chvět. Tohle myslel Ouiak tím utopením, blesklo hlavou Ludvovi. Proč ale říkal, že neumřou? Tohle je přece konec! Proč mu tak bezhlavě věřili?

Dusil se také, i jeho tělem začaly zmítat křeče, ačkoliv se je snažil potlačit. Náhle strnul. Janka se na něho dívala udiveně, ale nezdálo se, že je mrtvá. Žila dál, nadechovala se a vydechovala, od úst jí odletovaly poslední bublinky vzduchu, ale jeho sestřička žila a dokonce se na něho začala usmívat.

Ta kapalina možná obsahuje kyslík, napadlo Ludvu. Pak by se dala dýchat i místo vzduchu! Sebral odvahu, prudce vydechl - a pak se nadechl vody, jako před okamžikem Janka.

Pocit to rozhodně nebyl příjemný. Cítil, jak mu teplá voda teče do plic a v poslední chvíli to chtěl zarazit, ale byl úplně vydechnutý a tělo nedokázalo nic jiného než se křečovitě nadechnout. Být okolo voda, byli by v této chvíli utopení, Ludva ale pocítil náhlou svěžest, zmizel nejen pocit dušení, ale i strach. Byly to sice divné pocity, když se nadechoval vody, která přece jen v plících působila jinak než vzduch, na který byli zvyklí, ale dýchat se tu dalo.

Podíval se na Janku a také se začal usmívat. Teď už byla tato koupel docela příjemná, voda byla teplá a působila jim zvláštní svěžest, kromě toho světélkovala, takže v ní docela dobře viděli, i když trochu rozmazaně, protože přece jen jim toto prostředí bylo cizí. Podívali se na sebe a šťastně se rozesmáli, až jim kolem uší utíkaly poslední bubliny vzduchu z plic. Byli teď oba utopení, jak říkal Ouiak, ale přitom žili dál.

Janka se k Ludvovi přitiskla a usmívala se. Ludva se od ní naopak trochu odstrčil a zkusil plavat. Bylo to zábavné, plavali jako potápěči, jenže bez dýchacích přístrojů. Janka se k Ludvovi samozřejmě přidala a chvíli kolem sebe dováděli jako dvě rybky. Ludva najednou Jance cosi ukazoval. Pohlédla podle směru jeho ruky, ale co zpozorovala, ji na okamžik vyvedlo z míry. Když se totiž odhodlala přece jen vstoupit do této vody, nedokázala úplně přemoci ostych a nechala si alespoň kalhotky místo plavek. Ty se teď ale na ní rozpouštěly, jako kdyby byly z cukru, nebo jako kdyby kolem nich byla koncentrovaná kyselina sírová. Oni sami ale pociťovali jen příjemné teplo a nijak jim to neškodilo. Ludvu napadlo, že by se jim mohly v té kapalině rozpustit vlasy, ale při pohledu na Janku viděl, že jim to zřejmě nehrozí. Také Janka nakonec mávla rukou. Po přestálé hrůze jí ani nevadilo, že nemá nic na sobě. Ludva byl přece její bratr. Společně prožité okamžiky hrůzy a ulehčení byly silnější, než všechny ostatní pocity.

Ludva nezapřel své vědecké založení a začal se zajímat, proč tahle divná kapalina nesežere také stěny a dno studny? Rukou si proto sáhl na kameny a zjistil, že jsou potažené průzračnou, měkkou vrstvou jakési hmoty, která účinkům tajemné kapaliny zřejmě odolávala asi jako obaly bobulí se sorky. Kdoví, zda nešlo o tutéž hmotu.

Janka najednou vzala Ludvu za ruku a přerušovaně mu začala tisknout prsty. Pochopil, že to je morzeovka, znali ji naštěstí oba ještě z dětských her, ale teď se jim opravdu hodila!

„Jak dlouho tu budeme?“ signalizovala mu.

„Nač spěchat? Je tu fajn,“ odpověděl jí.

„Jako v lázních,“ přisvědčila.

„Líp!“ odpověděl.

Najednou ale Ludva zpozorněl. Také Janka strnula a úsměv jí zmizel z tváře. Oba v hlavě uslyšeli zvuk zvonů, začaly se jim míhat červené, žluté a bílé kruhy před očima, celým tělem je prostoupila podivná malátnost a v ústech ucítili podivnou kyselou chuť, která vzápětí přešla do sladkokyselé a pak až v nepříjemně přeslazenou, aby okamžik poté zhořkla. Janka pevně stiskla Ludvovu ruku, ale ten ji držel klidně. To nic, říkal jeho úsměv, i když byl trochu strojený, nezvyklé pocity i v něm vyvolaly ostražitost.

„Asi to k tomu patří,“ signalizoval jí rychle morzeovkou.

Janka se tedy uklidnila, všechno ostatně postupně sláblo, až nepříjemné pocity zmizely. Místo toho na oba dolehla nesmírná ospalost. Chvíli ji přemáhali, ale pak, aniž by se domluvili, klesli oba ke dnu a zakrátko v teplé vodě usnuli...

Probudili se zcela svěží. Chvíli zívali, což jim ve vodě oběma působilo smích, pak ale Janka ukázala vzhůru a stiskla Ludvovi ruku.

Mříž nad nimi chyběla a do vody visel krátký kovový žebřík, zaháknutý o okraj studně, jako by je vyzýval vystoupit vzhůru.

Ludva šel první. Žebřík byl rovněž potažený odolnou vrstvou umělé hmoty, takže ani neklouzal. Sotva Ludva vystrčil hlavu nad vodu, začala mu voda v plících a v krku šumět a rychle se hnala ven v podobě bílé mlhy, která rychle klesala dolů a vpíjela se zpátky do hladiny. Po celou tu dobu, co to trvalo, měl pocit svěžesti, ale když z něho poslední přebytečné tiga-sorky vyšuměly, zjistil, že se musí nutně nadechnout. Nadechl se tedy, trochu se rozkašlal - a pak se teprve rozhlédl po místnosti.

Nikdo tu nebyl, jen na lavičce naproti ležely jejich šaty a věci. Ludva vylezl z vody, která určitě byla všechno jiné, je ne čistou vodou. Nedalo se tvrdit, že by v místnosti byla zima, ale přece jen tu bylo chladněji než v té podivné kapalině. Asi jako když se koupete večer v rybníce a pak se vám zdá, že by snad bylo lépe zůstat ještě chvíli ve vodě. Ale zdola už na něho netrpělivě ťukala Janka, zvedl tedy z lavičky své oblečení, posadil se zády ke stěně a začal se rychle oblékat.

Také Janka musela chvíli počkat, než jí z plic vyšuměly zbytky podivné kapaliny. Teprve potom se nadechla - a její první slova byla: „Dala bych si to ještě jednou...“

Dobrá nálada ji neopustila, ani když zjistila, že jí zmizely také náušnice, spona z vlasů a malý prstýnek. Kov se rozpustil stejně snadno jako látka! Ludva si ale hned řekl, že to bude trochu nad jeho výzkumné možnosti - nemělo smysl nad tím bádat. Ani Ludvu, ani Janku nenapadlo lamentovat nad tak nepatrnou ztrátou, když nedávno viděli tolik zmařených životů.

Pak, oba už oblečení, začali se shánět po někom, kdo by je vyvedl nahoru. Ouiaka našli ve vedlejší místnůstce odpočívat na lehkém lůžku. Nespal. Sotvaže je spatřil, usmál se na ně.

„Vítám vás,“ řekl. „Nic příjemného, že? Aspoň zpočátku. Hučení v hlavě už se dá snést. Často tady vídám, jak mimina v první minutě trpí, ale když se konečně utopí, obvykle spokojeně usnou a všechno prospí. Vlastně se tam nic jiného než spát nedá. Pravda, mimina musíme ze studny po této proceduře vynášet, vy jste vyšli sami.“

„Kdybyste nám předem řekl, že se ta voda dá dýchat!“ zahrozila na něho žertem Janka.

„Zato jste spolu prožili zážitek na celý život,“ mrkl na ni šibalsky Ouiak.

----------- Poznámky:

3 Vítěze nikdo nesoudí - platí i na Zemi. Vítězům projdou i nejhorší válečné zločiny.

Zrcadlo GÉJA

Porady náčelníků se účastnily dvě desítky předních mužů kmene Ašerů. Jako čestného hosta si přizvali Ludvu z planety Země. Janka tu tentokrát nebyla, bojovníci by těžce snášeli přítomnost ženy na jejich shromáždění, což nakonec Janka uznala slovy: „všechno se nedá zlomit naráz“.

V čele shromáždění zasedli Ludvovi známí, Rada starších. Ludva seděl stranou u odděleného stolu jako host - neměl právo mluvit na shromáždění, aniž by byl vyzván, ale neznepokojoval se tím. Věděl, že až bude čas, dostane příležitost promluvit.

Bojovníci nejprve shrnuli výsledky prohrané bitvy o hrad Worgell, tak jak jej přinesli zvědové a někteří uprchlíci. Těch bylo žalostně málo. Muži z Worgellu neodolali přesile a do jednoho padli. Závěrečnou řež v podzemí, když bojovníci Edoímů, zpití vítězstvím a prolitou krví, zaskočili průvod utíkajících žen a dětí, přežilo sotva dvanáct žen a dvacet dětí. Čtyři ženy zahynuly dodatečně, naštěstí pak Ludva svým výstřelem přerušil závěrečné popravy a umožnil útěk alespoň této skupinky. Za tento zásah v poslední chvíli sklidil obdivné pohledy ostřílených bojovníků, ale věděl, jak malé zásluhy má doopravdy. Pomohla mu náhoda, bardžanská puška a částečně i jeho vlastní nešikovnost.

Pádem Worgellu získali Edoímové volný přístup do rovin Utakereku, kde se nacházely málo početné osady, které by nebylo možné účinně hájit proti očekávané přesile. V rovinách Utakereku ale byla i nejúrodnější půda země Ašerů, právě odtud se vozily do sýpek v Hanagio zásoby, rozdělované později v dobách neúrody. Byly tu i nejbohatší ovocné lesy, plantáže vodních melounů bifarna i pole obilí kuístu. Bez rovin by Ašerům zbyly neúrodné pláně Kagarrak s oblastí jezer Auibuo na severu, naštěstí oddělené horami, které se pro svou nebetyčnou výšku nedaly přeletět s pomocí sorků. Jediný jakž-takž schůdný průsmyk střežila pevnost Hanagio, postavená už v dávných dobách, kdy původní osadníci Gíjó nezapomněli na své technické dovednosti. Pád Worgellu byl ale pro říši Ašerů o to nepříjemnější, že jeho ztráta určitě povzbudí jižní kmeny, které už dlouho žádaly nové přerozdělení světa. Kam by to došlo, dalo se dobře odhadnout.

„Než se začneme radit o dalším postupu proti Edoímům,“ zahájil poradu stařešina Ouiak, „měli bychom si vyslechnout zajímavý návrh našeho hosta.“

Ludva vstal a ačkoliv měl trému, jasně a srozumitelně přednesl svůj návrh signalizace o pomoc.

„Jakmile se o zdejších sporech dozvědí lidé z Bardžá nebo z našich světů, určitě se pokusí dalšímu boji zabránit,“ končil svůj návrh. „Bardžá nedopustí, aby se její děti navzájem vraždily.“

Někteří souhlasně přikyvovali, jiní se vytasili s námitkami, ale nedůvěřivci měli k Ludvovu rozmrzení většinu. Ludva jejich námitky postupně vyvracel, ale mnohdy jen s obtížemi, neboť jeho protivníci tvrdošíjně nechtěli chápat základní pravdy Ludvova světa. Některé námitky mohl Ludva vyvracet jen stěží. Byly to ty, které pochybovaly, že nějaká pomoc vůbec přijde a zejména - zdali přijde včas. Nemohl popřít skutečnost, že Společenství ponechalo dvě děti na nebezpečné planetě bez pomoci.

„Ponechme našim hostům možnost uskutečnit své plány signalizovat o pomoc,“ znělo konečné rozhodnutí Rady bojovníků. „Nemůžeme ale pro mlhavé sliby pomoci z hvězd nechat na holičkách obyvatele rovin Utakereku.“

Ludvu pak požádali, aby jako nezúčastněný opustil Radu a v doprovodu přivolaného muže ho poslali do Velkého sálu, kde se prý odbývaly různé slavnosti, ale který teď zel téměř prázdnotou. Tam se u připravené bohaté hostiny setkal se svou sestrou Jankou a přítelem Milanem.

Zejména Milan byl v jedinečné náladě. Musel teď i Ludvovi vykládat, co Janka vyslechla před ním, jak ho Rada bojovníků zpovídala ohledně jeho zážitků z pádu hradu Worgell. Jeho dojmy byly nesmírně důležité, vždyť nebylo mnoho těch, kdo tu bitvu přežili. Milanovi se dostalo ujištění, že ho postupně vyučí všemu, co znají jen lidé zasvěcení, mezi něž ho stařešina Friagi předurčil, když mu svěřil speciální sorky, určené jen pro zasvěcené. Milan se z nevýrazného chlapce ještě víc přiblížil svému snu být respektovaným mužem kmene, i když byl mladší než ostatní bojovníci.

Janka si upřímně poplakala nad osudem dětí, které nalezly ve Worgellu strašnou smrt. A už se ani tak neodtahovala od Ludvova původně výstražného střílení, které jen díky jeho nešikovnosti mělo za následek záchranu poslední skupiny.

Ludva se především pořádně najedl a zprvu jen poslouchal, co povídali Milan s Jankou. Pak se jim svěřil, že se chce pokusit vrátit se do stanice vjosuzgu a odeslat kontejner uik se zprávou.

„To nebude žádná procházka,“ uvažoval vážně Milan. „Chrám je teď v rukou Edoímů, kdo ví, co se v něm děje.“

„Ale je to jediná možnost, jak přílet záchranné výpravy urychlit,“ pokrčil rameny Ludva.

„Obdivuji tvoji odvahu,“ pokýval hlavou Milan, „ale zřejmě si neuvědomuješ, do čeho jdeš!“

„A to máme zase jen bezmocně sledovat, jak hynou stovky lidí?“ vybuchl Ludva. „Tobě není líto dětí, které Edoímové podřezali, ani těch, které ještě jako zvířata podřežou?“

„Ovšemže mi jich líto je, ale nevěřím, že tvoje cesta do chrámu bude mít jiný účinek, než šíp ve tvém srdci.“

Janka se přikláněla spíš k Milanovi než k Ludvovi, ale ten se na ni nemohl hněvat. Věděl dobře, že její postoj je výsledkem obav o jeho, Ludvovo bezpečí.

„Poletím tam třeba sám,“ prohlásil nakonec. „Kdyby bylo nejhůř, vyletím do takové výšky, že za mnou nahoru nevystoupí ani největší vytrvalci Edoímů.“

„Říká se, kdo vyletí příliš vysoko, spadne nakonec mrtev k zemi,“ zastavoval jeho elán Milan. „Výšky jsou zrádné, věř mi! Nahoře číhá smrt!“

„Protože nic nevíte o struktuře atmosféry,“ namítl Ludva. „Ano, máš pravdu, nahoře se těžko dýchá. Dvojnásob, když létáš se sorky. Ale kdo letí jako já na náramenních sygytech, neunaví se a dokáže dýchat i ve výšce čtyřikrát i pětkrát větší, než jsme letěli spolu a která tě tak vyčerpala. Kdo mě bude pronásledovat tak vysoko, ztratí sílu a buď se vrátí, nebo se udusí. Já jediný vím, kam až si mohu dovolit letět.“

„Velké výšky se prý špatně odhadují,“ varoval ho Milan.

„Na měření výšek mám pomocníka,“ ukázal Milan na okénko displeje na pravém nárameníku sygytů. „Tohle mi ukáže výšku stejně jako u nás na Zemi. Tlak se tu příliš neliší. Když mi výškoměr ukáže dvacet tisíc zhavae, budu dýchat obtížněji, ale vydržím to. To je ještě bezpečná výška.“

„No, Ludva má možná pravdu,“ zastala se bratra Janka. „On se v létání vyzná. Jen mě děsí, že tam chce jít sám...“

V té chvíli k jejich stolu přistoupil vysoký bojovník.

„Kdo z vás je Ludva ze Země?“ otázal se a střídavě se díval na Ludvu a na Janku.

„Já přece,“ podíval se na něho Ludva.

„Připrav se na cestu,“ prohlížel si ho nedůvěřivě muž, o tři hlavy vyšší, než on. „Netušil jsem, že lidé Země jsou tak mrňaví.“

„Pravda, jsme trochu menší,“ neodporoval Ludva. „Jsme ale teprve děti, ještě vyrosteme. Ale kdo jsi ty?“

„Neřekli, že mám doprovázet nedorostlé pískle,“ zabručel muž jako pro sebe. „To nebude cesta důstojná pro muže! Jsem přece Guiug, zvaný Stopař!“

„Jen nepodceňuj lidi ze Země!“ zastal se okamžitě svého přítele Milan. „To nedorostlé pískle zná tajemství chrámu vjosuzgu jako nikdo ze zasvěcených a ve Worgellu zemřelo jeho rukou deset bojovníků kmene Edoímů i s jejich náčelníkem!“

„Rukou toho... písklete?“ vykulil oči Guiug.

„Slyšel jsi dobře,“ ujistil ho Milan.

„Dobrá, pojď se mnou, musíme nejprve ke stařešinům, chtějí nám dát na cestu nějaké rady,“ vzpamatoval se Guiug.

Vyrazili na cestu večer, aby ke stanici doletěli před svítáním. Ludva, ačkoliv teď mohl k létání použít sorky jako jeho průvodce, spoléhal více na létací nárameníky. Let s nimi nebyl namáhavý a Ludva přece jen neměl trénink. V pevnosti Hanagio bylo B-paliva v každé lampě dost, nedostatku energie se nebál.

Oba měli s sebou nevelké batohy. Guiug v něm měl jídlo, Ludva také, a navíc počítač, do jehož pamětí předtím pečlivě uložil naléhavou výzvu pro každého, kdo přístroj zapne. Také baterie nabil na plnou hodnotu. Tenhle vzkaz by mohl rozhodnout všechno - a než Ludva vystoupil před stařešiny se svým návrhem, věnoval přípravám dlouhou dobu.

Bojovník Guiug měl krátký luk s balíčkem šípů, nevelký štít a oštěp. Ludva měl jako zbraň starou bardžanskou dinosauří pušku a zbývající hrst černých nábojů. Sice se zprvu zpěčoval vzít ten vražedný nástroj do ruky, ale stařešinové ho přemluvili.

„Pamatuj na to, co jsi sám říkal. Tvá cesta může přinést vysvobození pro tisíce lidí,“ kladl mu na srdce Ouiak. „Půjde-li to bez krveprolití, bude to lepší. Když zemřeš, zemře spousta bojovníků, žen i dětí. Ztrátám se zřejmě nevyhneme, ale mohl bys je zmírnit a v tom případě je oprávněné, abys svůj život bránil i za cenu zabití těch, kdo by tě ohrožovali. Uvědom si, že proti tobě nebudou ženy ani děti, ale skuteční vrahové. Raději se ani moc nerozmýšlej, půjde o hodně - a nejen o tebe.“

Vyletěli z vrat, obrácených směrem dolů, tak jako všechna vrata pevnosti Hanagio. V první chvíli museli letět dolů, ale hned se zvedli do výše. Ludva se předem domluvil, že poletí tak jak bude vyhovovat Guiugovi, proto ho jen doprovázel zhruba ve vzdálenosti deseti metrů. Zkušený Guiug letěl úsporně, aby překonal vzdálenost ke chrámu na jeden zátah. Ludvovi nezbylo než se na Guiugův orientační smysl spolehnout, ale obávat se nemusel, jeho průvodce se v tomto kraji dobře vyznal.

Ludva se pohodlně usadil v popruzích a kromě svého druha sledoval i noční krajinu pod sebou. Dokud letěli nad rovinatým krajem Utakereku, nebylo dole nic zajímavého, tma nezvyklou barvitost krajiny pod nimi setřela. Na konci letu, když se dostali nad území ovládané Edoímy, zpozorovali pod sebou planoucí ohně a kolem ležení vojska. Hordy Edoímů tam stále oslavovaly poslední vítězství.

Guiug pozoroval nepřátele s nenávistí, ale směr letu nezměnil. Měl za úkol dovést ke chrámu svého nového přítele a chránit ho. Podle Rady starších to bylo důležitější než boj s Edoímy a Guiug se plně podřídil jejich příkazům. Neopomněl si ale ležení dobře z výšky prohlédnout.

Pak začali klesat a krátce poté Ludva v ranním šeru poznal dole pod sebou zbytky stanice vjosuzgu. Tady převzal velení on a ukázal Guiugovi, aby přistáli poblíž rozvalené části budovy, kudy se mohou dostat dovnitř.

Bylo tam ticho a tma, ale Guiug si pro jistoru připravil luk a Ludva pušku. Uvnitř mohli číhat Edoímové, kdyby si chrám zvolili za dočasnou základnu. Ale když oba, Guiug napřed, vstoupili do první místnosti, byla prázdná, tak jako následující chodby. Chrám zřejmě Edoímům nestál za to, aby se tu usadili, měli asi jiné válečné plány. Pro Ludvu a Guiuga to bylo jen dobře.

„Nikdo tu není,“ oddechl si Ludva, když spolu prošli prokletými dveřmi do vnitřních prostor stanice. Tady bylo jasné světlo, které Guiug pozoroval s nedůvěrou, zato Ludva s nadějí. Znamenalo to, že osvobozené sluneční články zatím stačily dobít staniční baterie a když Ludva stiskl páčku k uzavření dveří a ty se zavřely, Guiug se na Ludvu podíval téměř s bázní. Ludva ale dělal, jako kdyby nic pozoruhodného nezpozoroval, kromě toho, že se tyto dveře zavřely téměř tak rychle, jako kdyby byly nové. Byli teď uvnitř, dveře je chránily před nenadálým útokem zvenčí, jen museli zjistit, zda se uvnitř neskrývají nebezpečné améby nebo nepřátelé.

Ludva šel nejprve do uiku, kde mínil uložit počítač. Přitom musel pečlivě zkontrolovat, zda tam nejsou améby. Odeslat některou do obydleného světa by byla trestuhodná nedbalost! Na okamžik si představil, jaký horror by nastal, kdyby se třeba jediná malinká améba dostala do některého města na Zemi. Mohla by se ukrýt do kanalizace, kde by nalézala dostatek potravy a mohla se tam rozmnožit. Až by později jedné tmavé noci začaly vylézat z kanálů stovky netvorů nezničitelných pozemskými zbraněmi a začaly by po tisících rozpouštět lidi - ne, to by bylo příšerné...

Raději si předem vložil do úst kuličku proti amébám a s rozsvícenou lampou v ruce pečlivě prohledal celou kapsli včetně technických podlaží pod podlahou i nad stropem kabin. Guiug pátral spolu s ním - a zkušenému lovci by neměla žádná améba uniknout. Všude nalezli stopy jejich řádění, těžko je mohli přehlédnout. Jediné sedadlo nezůstalo celé, všude zbyly jen kovové kostry. Koberce byly pryč, tapety též, chyběla i většina součástí z plastických hmot. Dole v technickém podlaží Ludva zjistil, že zmizely i stopy jejich pobytu z doby, kdy nefungovaly toalety. Ty byly čisté, nablýskané, ale bez plastických součástek. Na současnou přítomnost améb nikde uvnitř naštěstí nenarazili, ale pro jistotu prošmejdili všechna skrytá místa. Ludva dokonce odšrouboval poklopy, aby mohl zkontrolovat nádržku s vodou v horním podlaží a nádržku pod záchodem v dolním. Jistota je jistota.

Počítač nechal v místnosti první pomoci vedle zničeného počítače z inventáře uiku. Po nájezdu améb z něho zbyly jen žalostné trosky. Pak Ludva ručně pečlivě uzavřel vstupní dveře uiku, neboť se už nemohl spoléhat na stlačený vzduch. Dveře ani pořádně nedolehly, chybělo těsnění, které - jako všude - sežraly améby.

Pak pozval Guiuga do velínu. Také tady bylo více světla než minule. To bylo dobré znamení, baterie byly zřejmě nabité, zbývala poslední otázka, zda to bude stačit.

Ludva opatrně stiskl tlačítko, které vždycky předtím vedlo k rychlému pohasnutí světel.

V té chvíli se stanicí ozvala hromová rána.

Budova se otřásla jako při zemětřesení, světla zhasla jako když je sfoukne a Guiug padl k zemi. Ani Ludva v první chvíli nevěděl, co si má počít. Náraz vzduchu oběma řádně zacloumal, zalehlo jim v uších, místností prudce vířily kotouče prachu a jakási modravá mlha, ozvalo se děsivé vlčí skučení, jen zvolna slábnoucí. Konečně vše utichlo, mlha se rozplynula, jen hustý zvířený prach se vznášel ve vzduchu. Místnost opět slabě osvětlovala jediná nouzová svítící destička a až po chvilce se pomalu, neochotně začaly rozsvěcovat další ojedinělé bigaly, svítící destičky stropních panelů.

„Co se to stalo, u všech bohů?“ vyhrkl Guiug, který se pomalu sbíral s podlahy.

Ludva mu neodpověděl. Vyběhl z velínu a utíkal k uiku. Ten tu ale nebyl. Na jeho místě byla obrovská prázdná jáma s kolejnicemi na dně, ve které se ještě převalovaly kotouče modrého prachu a dýmu. Ludvovi až teď došlo, jak vznikla ta obrovská rána: před odesláním neuzavřel staniční vrata a když kapsli odeslal, zůstalo po ní vakuum, které mohlo za všechny ty děsivé efekty. Ještě že pozval Guiuga do velínu za pevné dveře, vakuum dokáže člověka roztrhat na kusy! Takhle to byla nepatrná chybička, důležité bylo, že uik odeslal. Kam? To nerozhoduje, pomyslel si. Ať je to kamkoliv, až uvnitř lidé najdou počítač, jistě budou vědět, co mají dělat!

„Podařilo se nám to, Gui!“ křikl Ludva radostně. „Teď se ještě ve zdraví dostat do Hanagio!“

„No, čekal jsem ledacos, ale tohle bylo silnější, než jsem si myslel,“ utrousil Guiug. „Vy lidé z hvězd používáte opravdu hrozivý způsob signalizace. Ale proč se divím? Když to má být slyšet až ve hvězdách... Horší je, že to určitě slyšeli i Edoímové!“

Mohla to být pravda, ale teď už je tu nic nedrželo.

Ludva otevřel zakázané dveře. Otevíraly se zase neochotně jako na počátku, také světla uvnitř se jen pomalu rozsvěcovala. Odeslání uiku naráz vyčerpalo obrovskou baterii stanice a bude dlouho trvat, než se opět naplní. Možná už byla příliš stará a vetchá, ale svůj poslední úkol zvládla. Venku svítalo a sluneční baterie dávaly málo proudu. Až bude slunce svítit naplno, baterie se budou činit více, ale to už tady nebude nikdo, kdo by mohl ocenit práci zařízení, starého více než devět tisíc let...

Venku se stal velitelem výpravy opět Guiug. Opatrně s lukem v ruce vyhlédl ze dveří do chodby, pak do dalších dvou kajut a nakonec ven do krajiny.

„Zdá se, že tu nikdo není. Ale nedivil bych se, kdyby už sem Edoímové běželi,“ řekl ostražitě, ale spokojeně.

„Jak jsi na tom? Můžeš hned letět?“ zeptal se ho Ludva.

„Doletím až mimo území Edoímů,“ kasal se Guiug.

Vzletěli šikmo vzhůru a brzy byli opět pět set metrů nad terénem. Ludva by se rád rozdělil o svou radost s Jankou, ale jeho komunikátor byl němý a signalizoval odpojení od komunikační sítě. Na planetě Gíjó samozřejmě žádná telekomunikační síť nebyla a Jančin komunikátor, se kterým se jedině mohl spojit, stínila vrstva kamene pevnosti Hanagio. Komunikátory ostatně nefungovaly ani v jeskyních, nebyl to tedy důvod ke znepokojení. Guiug a po něm i Ludva vytáhli z batohů balíčky s jídlem a v klidu za letu posvačili. Krajina dole se pomalu probouzela, jen vojenské ležení Edoímů po prohýřené noci vyspávalo. Ludvu napadlo, že by mohli snadno Edoímy přepadnout, ale sám tu myšlenku zahnal. Teď už snad nebude třeba žádné krve, žádného zabíjení.

Za jak dlouho sem může záchranný hvězdolet přiletět?

To pořád ještě netušil. Byl si jistý, že lidé z Galaktického společenství nebudou zbytečně váhat, až si přečtou jeho vzkaz, vědí přece, kam mají letět. Nové Aigurské nadsvětelné mašiny by zde měly být během několika dní, záleží na tom, kde právě jsou. Nejhorší by bylo, kdyby byly právě všechny na Aiguře, vzdálené něco přes dva dny cesty nadprostorem, nebo dva tisíce světelných let od Země. Což by musela být zvláštní smůla. Proto Ludva nepochyboval, že jim to nemůže trvat déle než týden. Ten už snad nějak přečkají...

Do pevnosti Hanagio dorazili až k večeru. Guiug si přece jen musel cestou odpočinout. Nejvíc ho hnětlo, když viděl Ludvu neunaveného a v dobré náladě. Let pomocí sorků nebyl pohodlný jako s antigravitačními sygyty, při němž si Ludva od radosti pískal různé melodie, zatímco Guiug vedle něho supěl námahou. Odpočívali zhruba hodinu, přičemž Ludva střežil okolí. Byli najedení a nakonec byl spokojený i Guiug. Určitě nelitoval, že doprovází pískle... Po hodině se opět zvedli a zamířili k pevnosti, kterou už viděli nad obzorem jako velikou bílou pýchavku.

Poslední úsek cesty ale proběhl jinak, než si Ludva představoval. B-palivo v jeho energetickém vaku pocházelo z pevnosti Hanagio a nebylo zřejmě vyčištěné. Nečistotou se po nějaké době ucpaly póry v katalytické části vaku, takže několik kilometrů od pevnosti začaly nárameníky signalizovat kritický nedostatek energie. Pak se objevilo na displeji varování:

„První pojistka - zákaz stoupání. Nouzové přistání za šedesát pět vteřin... šedesát čtyři...“

Ludva zbledl. Do pevnosti už nedoletí. Za několik okamžiků mikroprocesor automaticky zamíří k zemi, ostatně už teď by nedovoloval vletět dovnitř vraty, do kterých se dá vletět jen zdola nahoru.

Pak se ale náhle uklidnil. Dobře, nevletí tam se sygyty, vletí se sorky. Beztak je chtěl už dávno vyzkoušet, jen na ně dosud neměl čas. Místo aby vyhlížel místo k nouzovému přistání, vložil si do úst kuličku létacích sorků a odhodlaně ji skousl zuby.

Zašumělo to a Ludva nedočkavě vdechl podivnou mlhu opojné vůně. Po krátké chvilce pocítil zvláštní lehkost. Silou vůle zamířil vzhůru a jeho tělo se vzneslo do výšky. Vypnul dokonce létací nárameníky, připraven je kdykoliv zase zapnout, kdyby snad začal padat. Ale nebylo třeba, vznášel se dál, plaval ve vzduchu jako ve vodě. Naklonil se dopředu, aby jako jeho přítel Guiug letěl v této nejvýhodnější poloze a letěl po jeho boku dál.

U pevnosti měl ještě tolik sil, že z čiré rozpustilosti udělal ve vzduchu pár kotrmelců, které by mu komputer létacích nárameníků ani nedovolil. Bylo to krásné, vznášet se jako ve snu. Až pak spolu s Guiugem vlétli do otevřených vrat.

Nikdo je tentokrát nečekal, ale strážní u vchodu je poznali a volali na ně, ať jdou do sálu Rady starších. Guiug byl pořádně unavený, ale i Ludva byl malátnější než obvykle. Oba ale nechtěli na sobě nechat nic znát a proto spolu zamířili do velkého sálu, kam už cestu oba znali.

„Podařilo se,“ oznámil všem Ludva lakonicky svůj úspěch. „Do týdne tu může být pomoc.“

Nezdálo se ale, že by mu někdo věřil. Stařešinové to vzali s pokyvováním hlav na vědomí, ale očekávané boje s Edoímy byly pro ně důležitější a bližší a více je proto zajímalo Guiugovo svědectví o ležení nepřátel. Co bude za týden, bylo teď pro ně vedlejší.

Guiug jim samozřejmě podal obšírnou zprávu o všem, co viděl nad územím Edoímů, ale to už pro Ludvu nebylo důležité. Stařešinové ho ochotně propustili, ať jde za sestrou a Ludva byl pro dnešek volný.

Sestru našel ve velkém sále ve společnosti několika dívek zhruba stejného věku, jako byla sama. Povídaly si a smály se přitom na celé kolo. To bylo dobré, ve Worgellu se s Jankou žádné děvče do řeči nedalo. Když přišel Ludva, všechny dívky okamžitě zmlkly a očekávaly jeho slova.

„Podařilo se ti odeslat uik?“ vyskočila Janka radostně, když ho viděla zářit optimismem.

„Měl jsem tě vzít s sebou,“ přikývl Ludva a samou radostí ji objal. „Už bys byla možná doma!“

Janka neodpovídala, jen plakala štěstím. Dívky nechápaly příčinu radosti své nové kamarádky, ale pochopily, že její slzy nejsou od žalu a zřejmě se rozhodly oslavovat spolu s ní. Udělaly kolem pozemšťanů kruh, začaly tancovat a zprvu tiše, pak docela hlasitě zpívat. Janka nakonec pustila Ludvu, rozpojila kruh dívek a vřadila se mezi ně. Bardžanské písně se jí od malička líbily a dost jich znala, takže mohla k dívkám přidat svůj hlas. Děti planety Gíjó ani po devíti tisíciletích nezapomněly své prastaré bardžanské písně. Zpěvu a tance bylo tolik, že to nebralo konce.

Najednou k tančícímu kruhu dívek došel rázným krokem nejstarší ze stařešinů, Ouiak. S ním kráčeli dva muži, kteří mezi sebou pevně drželi jakéhosi velmi mladého chlapce.

„Ludvo, mám tu něco závažného pro tebe,“ přerušil tanec dívek stařešina Ouiak. „Polapili jsme přímo v naší pevnosti vizíra. Bude nejspíš od Edoímů, přiletěl asi rovnou od Worgellu, ale chce mluvit jedině s tebou. Promluv si s ním, ať víme, co chce. Nedovolíme mu, aby ti ublížil.“

Dívky se rázem stáhly stranou, jak bylo jejich zvykem na Gíjó. Ludva se zahleděl do tváře chyceného zvěda. Tvář jako každá jiná, zde byli všichni bardžanského původu, kromě něho a Janky. Také zvěd si prohlížel Ludvu klidně, bez vzrušení.

„Co si přeješ?“ zeptal se ho Ludva zvědavě.

„Ahoj, Ludvíku! Jak se vám vede?“ promluvil na něho zvěd.

Ludva zalapal po dechu a málem se posadil. Ta prostá slova na něho působila jako rána palicí. Také Janka nejdřív zbledla, ale pak vyskočila, vrhla se neznámému kolem krku.

„Přece jenom jste nás našli!“ vykřikla a ze samé radosti ho upřímně políbila.

Nebylo nic divného, že neznámý zvěd znal Ludvovo jméno, to mohl slyšet od kohokoliv. Nikdo mu ale na této planetě nemohl říci obyčejné pozdravení - česky!

V mateřském jazyce pozemských dětí!

To mohl znát jen člověk, který přicházel z daleké Země!

I když tu byl ne za týden, ale za půl dne...

Po tomto setkání se události pohnuly takovým tempem, až z něj všem místním oči přecházely.

Když se chycený zvěd navzdory svému bardžanskému vzhledu změnil v Ludvova krajana, Ludva s Jankou ihned vysvětlili stařešinům, že odlišný vzhled není nic divného. Hranice mezi světy neexistují, lidé různých planet se spolu běžně setkávají a nikomu nepřijde divné, že na Zemi žijí lidé původem z Bardžá a naopak. Jen Bardžané, zapomenutí po tisíciletí na Gíjó, si na takový ruch dosud nezvykli. Ludva na žádost příchozího doporučil stařešinům odvolat poplach, aby mohli přiletět další.

A ti se krátce poté začali objevovat. Zjevovali se náhle, bez ohlášení. Nepřicházeli od vchodů do pevnosti, ale objevovali se záhadným způsobem přímo uvnitř. V místnosti Rady starších byli brzy dva a dokonce i tři. Jeden podrobně zpovídal Ludvu s Jankou, druhý, drobný chlapec s tušově černýma očima bez bělma, nepodobný pozemšťanům ani Bardžanům, se domlouval s pěticí stařešinů. K nim vzápětí přibyl třetí. Přinesl velký obraz pevniny, viděný jako z velké výšky. Ludvovi došlo, že je to asi fotografie z hvězdoletu, kroužícího kolem Gíjó. Vedecizovo proroctví se zřejmě začalo naplňovat, kolem Gíjó kroužila obrovská kamenná hora a její vyslanci začali jednat. Podle svědectví Ašerů na leteckém pohledu rychle vyznačili jejich území, území patřící odedávna jejich nepřátelům a především oblast, obsazenou Edoímy protiprávně.

„Pomůžete nám ve válce proti Edoímům?“ zeptal se opatrně Ouiak, když skončilo domlouvání ohledně hranic.

„Už se stalo,“ odtušil klidně chlapec s černýma očima. „Válka nebude, Edoímové už na vaše území nemohou. Pojďte se podívat!“

Vedl všechny, počínaje místními stařešiny a konče Ludvou a Jankou nahoru po dlouhých schodech. Nikdo nechápal, jak se tu může vyznat - jako kdyby žil v Hanagio odedávna. Dovedl je až k těžkému kovovému poklopu, který se otevíral směrem vzhůru. Když jej otevřel, vystoupili všichni na samotný vrcholek „pýchavky“ na plošinku s kamenným zábradlím.

„Podívejte se!“ ukázal jim směrem k území Edoímů.

Na jihu bylo něco, z čeho Ludvovi přeběhl mráz po zádech. Strměla tu jako obrovské pohoří nesmírně velká polokoule, částečně skrytá za obzorem. Stěny té podivné hory byly křišťálově čisté a zrcadlově se v nich odrážela dole červená krajina, nahoře růžová obloha s modrými mraky.

„Co to je za... zrcadlo?“ zeptal se udiveně stařešina Ouiak. „Co tam dělá? A k čemu je dobré?“

„To zrcadlo odděluje váš kraj od míst obsazených Edoímy,“ vysvětloval mu chlapec s černýma očima. „Nerozbije je kámen ani palice. Nikdo z vás teď nemůže k nim, ani oni nemohou k vám.“

„To není tak špatné,“ zamyslel se Ouiak. „Tím se může jednou provždy zabránit sporům a prolévání krve. Pokud ovšem bude vaše zrcadlo odolné i proti sorkům!“

„Podle toho, co o nich vím tady od Janky a Ludvy, nemusíte mít obavy,“ přikývl chlapec. „Nejde jen o oddělení vašich kmenů, ale o to, aby Edoímové vrátili území, které jim nepatří!“

„Přiznám se, docela mě zajímá, jak chcete Edoímy k něčemu takovému donutit,“ povzdychl si Ludva. „Jsou to válečníci, vyjednavače sekají na kusy a neštítí se vraždit děti!“

„Uvidíš!“ usmál se chlapec. „Tohle zrcadlo dokonale odráží sluneční paprsky - a to znamená, že pod ním bude nejen tma, ale brzy i krutá zima. Nevím, jak dlouho Edoímové, zvyklí na jižní kraje, dokáží snášet mráz, ale pochybuji, že to vydrží dlouho. Zejména když bude mrznout víc a víc.“

„Kdoví?“ pochyboval Ouiak.

„Umíte si vůbec představit, kolik energie ze slunce přichází? Ta tam teď bude chybět. Za pár hodin klesne na odstíněném území teplota pod bod mrazu a do týdne by tam zamrzla nejen voda, ale začal by tam mrazem kapalnět i vzduch. Edoímové nemají jinou možnost, než přistoupit na mír.“

„Co je to, proboha, za zrcadlo?“ nevěřil svým očím Ludva. „Já vím o jediném prostředku, který by mohl mít takové účinky, ale ten přece není na žádném světě Galaktického společenství... To by znamenalo...“

Díval se vyjeveně na chlapce, který se stále usmíval.

„Už to mám! Ty přece nejsi člověk!“ vykřikl najednou Ludva.

„Proč si to myslíš?“ podíval se na Ludvu pobaveně chlapec s černýma očima.

„Totiž - člověk jsi, ale rozhodně ne obyčejný!“ trval na svém Ludva.

Chlapec s černýma očima se na okamžik zamyslel.

„Máš pravdu,“ přisvědčil. „Jsem člověk - i nejsem.“

„Luďo, co to plácáš?“ vyjekla Janka. „Proč by to neměl být člověk, vždyť je to docela normální Aiguřan... tady se zřejmě spojilo celé Galaktické společenství...“

„Janko, tobě to nedošlo?“ vykřikl Ludva. „Je to úplně jinak, Aiguřané mají přece jiný nos! Ale o to teď nejde, jde o tu věc nad obzorem. Viděla jsi snad někdy něco takového?“

Pohlédla k zrcadlově lesklé polokouli a zarazila se.

Pravda, to zrcadlo mělo neskutečné rozměry. Okraje polokoule se táhly od obzoru k obzoru, byly to stovky kilometrů. Vrcholek polokoule musel tedy trčet vysoko nad stratosféru, kamsi do mrazivého kosmického vakua. Janka byla náhle bezradná - opravdu nic nechápala. Jen Ludva měl tušení, co to vlastně je. Ale mrazilo ho z toho.

„Janičko, ty i já tady poprvé v životě vidíme na vlastní oči a pěkně zblízka legendární bublinu géja-pole,“ prohlásil Ludva slavnostně. „Chápeš to? Pokud vím, poslední fotografie takového zrcadla pořídili během Agríšské války ze vzdálenosti osmi světelných hodin, tenkrát ale bylo větší než celá planeta Keléné. Galaktické společenství zná něco tak příšerného jen z obrovské dálky, zatímco my to vidíme na pouhých pár kilometrů! Géja-pole umí stěhovat celé světy, ale ovládá je jediná civilizace ve vesmíru, takže pro to mám i jediné možné vysvětlení. I pro to, že se objevili už dnes. To by přece nikdo jiný nedokázal!“

„Jaké vysvětlení?“ zamračila se nechápající Janka, která vynecháním dějin kosmonautiky přišla o vědomosti toho druhu.

Ludva se opět otočil  chlapci s černýma očima.

„Ty nejsi z Galaktického společenství!“ řekl s určitostí. „A také všichni ostatní, co se tu takhle objevujete. Všichni patříte k civilizaci Gurroa!“

„Tak jest,“ uklonil se lehce chlapec. „Ano, všichni jsme Gurroa.“

„Gurroa? Luďo!“ rozzářily se oči Jance a obrátila se na bratra. „Já jsem se s ním ještě nikdy nesetkala! Až teď a takhle zblízka! Já se snad zblázním radostí! Já ho dokonce políbila! Nikdo mi to neuvěří! Nezlobíte se na mě, že ne?“

Gurroa se jen usmíval, záhadným úsměvem Mony Lisy...

Už dlouho ho nikdo tak upřímně nepolíbil...

Mír

Tím okamžikem vlastně příběh pozemských dětí na planetě Gíjó skončil.

Jakmile se do války mezi Ašery a Edoímy vložila tajuplná civilizace Gurroa, Ludva s Jankou si už jen zhluboka oddychli. Nejen proto, že se konečně dočkali vysvobození, ale zejména proto, že jako jediní na této planetě měli alespoň přibližnou představu, co je to za zvláštní společnost. Civilizace zvaná Gurroa se objevila poměrně nedávno a i když se odmítla připojit ke Galaktickému společenství myslících bytostí, nechovala se k němu nepřátelsky, právě naopak. Všichni dobře věděli, že Gurroa nesnáší násilí a že mu dokáže účinně bránit. Když Galaktické společenství před mnoha lety napadly bitevní lodě nemilosrdné a rozpínavé hmyzí civilizace Agríšů, zasáhl Gurroa nečekaně do této války a ukončil ji bez výstřelu během půldne, aniž by Společenství nebo Agríšům poškodil jedinou bitevní loď. Kdo o tom věděl, tomu bylo jasné, že sekery, luky, šípy, ani sorky proti Gurroovým možnostem neznamenají vůbec nic, vždyť Gurroa dokázal přemisťovat celé planety! Jak Ludva správně poznal, zrcadlovou bublinu tvořilo nesmírně odolné silové pole, o jehož podstatě ve Společenství nevěděli téměř nic ani odborníci. Gurroa si jeho tajemství nechal pro sebe. Měl k tomu dobrý důvod, podle různých narážek si netroufal dát tajemství obludné síly, schopné přemisťovat celé planety, žádným bytostem ve vesmíru. Sám ale, kdykoliv bylo třeba, ji ochotně dával do služeb Galaktického společenství. Nehostinné ledové planety přemísťoval ke hvězdám, aby roztály a poskytly domov lidem nebo jiným bytostem, horké planety naopak vzdaloval.

Ludva s Jankou věděli, co lidé z Gíjó zatím nechápali. Civilizace Gurroa občas mluvila a jednala jako jediná bytost. Vždyť v tomto případě prý skutečně o jedinou bytost šlo, i když složenou z více členů, lidem podobných i nepodobných, navzájem pevně telepaticky propojených v jedinou mysl. Při povrchním pohledu to tak ani nevypadalo. Dva mladí muži zasvěceně jednali se stařešiny, jiní v sousedních komnatách nenuceně hovořili s bojovníky a několik dívek se vesele bavilo s místními ženami a dívkami. Tak se to ale jevilo jen tomu, kdo nevěděl oč jde. Ludva s Jankou ale nedokázali potlačit respekt, když měli jednat s některým členem této civilizace. Věděli, že mluví s bytostí, která inteligencí mnohokrát převyšuje ostatní jednotlivé bytosti a která hovoří a jedná se všemi současně. Nejen na Gíjó, ale ve stejné chvíli i na tisíci jiných místech v Galaxii. Dívky sem Gurroa přesunul očividně proto, aby místní ženy ztratily ostych, jinak by se asi neodvážily vyjadřovat své pocity před muži. To ale bylo jen zdání. Ty drobné dívenky se právě tak dobře mohly domlouvat na odborné téma s předními odborníky Galaktického společenství.

Pozemské děti tušily i to, co místním lidem také dosud nikdo neřekl. Kolem planety Gíjó právě kroužila hvězdná loď s několika lidmi Gurroa. Pomocí časoprojektorů sledovali všechno, co se na tomto světě v minulosti odehrálo. Ludva se obával, co Gurroa řekne, až objeví jeho střílení do lidí. Samozřejmě nedoufal, že by něco takového časoprojektorům uniklo. Když byl pak chvilku s Jankou a s jedním chlapcem Gurroa o samotě, přiznal mu, co ho nejvíce trápilo. Jak on, příslušník vyspělé civilizace, pozdvihl vražednou zbraň proti zdejším lidem - a zahubil je.

„Už o tom vím,“ usmál se chlapec s tušovýma očima. „Bylo to v pevnosti Worgell. Nebyl to příjemný okamžik, chápu. Ale nevím, jak by na tvém místě jednal kdokoliv jiný. Při prvním výstřelu jste byli oba očividně bezprostředně ohroženi na životě, ve druhém případě jste chtěli zachránit další lidi a třetí výstřel padl vlastně neúmyslně. Nevím, který soud by vás mohl odsoudit. Takové chvíle se často nestávají a většině lidí se nic takového v životě nepřihodí, ale jsou okamžiky, kdy si člověk musí vybrat jen ze dvou možností a přitom obě nutně přinesou zlo. Pokud si alespoň vybere menší škodu, udělá dobře. Zastřelit myslící bytost je samozřejmě hrozné, ale nestřílet by ve vašem případě bylo horší. Já si myslím, že jste nemohli jednat lépe.“

Ta slova Ludvovi sňala obrovský kámen ze srdce. Také Janka si oddychla a šťastně Ludvu objala.

„A proč se o nás zajímá právě civilizace Gurroa?“ zeptal se hned Ludva. „Kde jsou vlastně lidé ze Společenství?“

„Galaktické společenství o vás dosud neví,“ přiznal Gurroa. „Všichni si myslí, že jste zahynuli. Vaše kapsle se ztratila ve chvíli, kdy se zhroutila celá síť Transgalaktické dopravy. Stalo se to při katastrofě, jakou dosud nikdo nikdy nezažil a jejíž příčinu dosud ani já pořádně neznám, ačkoliv nad ní celý ten čas pilně bádám. Na okraji Galaktického společenství vybuchla supernova. Byl to největší výbuch, jaký jsem kdy viděl a stalo se to, když jsem chtěl od ní pomocí géja-pole odstěhovat jednu planetu. Ta hvězda se mi už dlouho nelíbila - no, aspoň vím, že mé podezření nebylo marné. Planetu jsem na poslední chvíli zachránil, ale byla tam ještě druhá, neobydlená. Ta propadla zkáze, bohužel na ní bylo několik stanic vjosuzgu. V okamžiku, kdy ji zachvátil hvězdný oheň, se bez varování v celé známé části vesmíru zhroutily synchronizační protokoly. Některé stanice to poškodilo, do jejich přepravních komor pronikl hvězdný oheň a zcela je zdemoloval - nikdo naštěstí nepřišel o život, ale byly tam tisíce zraněných a bohužel i ozářených. Většina kapslí skončila jinde, než co odpovídalo zacílení, ale když skončil ten hrozný zmatek, který pochopitelně nastal, téměř všechny se vrátily na správné určení - až na jednu jedinou kapsli se dvěma pozemskými dětmi, vracejícími se z prázdnin. Přiznám se, domníval jsem se, že jste zmizeli na planetě zachvácené ohněm vybuchující hvězdy. Byl to pochopitelný omyl. Při kolapsu nadprostorů se dělo příliš mnoho záhadných věcí a bude mi ještě dlouho trvat, než všechno přijatelně vysvětlím. Považovali vás za mrtvé a oplakali, takže pro vás nikdo neplánoval ani nepožadoval záchrannou výpravu.“

Ludva s Jankou na sebe pohlédli a oba strašlivě zbledli. Jak málo chybělo, aby zůstali do smrti na Gíjó jako dávní kolonisté z Bardžá! Navíc tu právě začínala krutá válka, která mohla pro ně dopadnout všelijak...

„Naštěstí se vám podařil opravdu husarský kousek,“ pokračoval Gurroa. „Odeslat kapsli ze starobardžanské stanice, které už málokdo dokáže ovládat, to tedy bylo podivuhodné.“

„Kam jsem se vlastně strefil?“ zeptal se Ludva. „Nenašel jsem vůbec, jak se mají kontejnery směrovat a odeslal jsem náš uik čistě naslepo.“

„Samozřejmě bylo stoprocentně vyloučené navázat spojení s nějakou moderní stanicí,“ usmíval se Gurroa. „Takové spojení se dá uskutečnit snad jedině v okamžiku nějakého kolapsu, jak se ostatně stalo, ale za normálního stavu? Nikdy! Elektronika dnes navázat takové spojení prostě nedovolí a vy byste svůj uik ani neodeslali. Odborník by na tvém místě prohlásil, že navázat spojení je nemožné a vzdal by to.“

„Tak jak to, že se mi to povedlo?“ vyhrkl Ludva.

„Na planetě Bardžá bylo dříve celá tisíciletí několik stanic přepnutých na příjem odkudkoliv,“ ochotně vysvětloval Gurroa. „Byly tam připravené pro posádky kosmických průzkumných lodí, které doletí k cíli a postaví stanici na některé vhodné planetě. V takovém případě se jako první neposílal kontejner uik, jen nevelká kapsle se zprávou, neboť hvězdné letouny s sebou kontejnery nevozily. Původně létali Bardžané do vesmíru na pomalých podsvětelných hvězdoletech. I na nich rozšířili hranice Společenství přes sedm set světelných let, trvalo jim to ale desetitisíce let. V poslední době dostal kosmický průzkum nové nadprostorové mašiny a zastavil průzkumné lety na pomalých podsvětelných letounech. Moderní stanice, jaké dnes instaluje Kosmický průzkum Galaktického společenství, mají elektroniku, umožňující navazovat spojení pomocí kódovaných dotazů. Proto již nejsou nutné trvale zapnuté stanice, nastavené na příjem. Na Bardžá je nedávno všechny zrušili.

Když ale v Radě kosmonautiky Galaktického společenství o jejich zrušení rozhodovali, vyžádal jsem si je. Jak asi víte, mé vztahy ke Společenství jsou od začátku dobré, takže mi je ochotně věnovali. Co by s nimi dělali? Instaloval jsem si je na své planetě a uvedl je opět do režimu příjem odkudkoliv. Počítal jsem s jedinou, i když málo pravděpodobnou možností. Jak víte, za tisíce let se ve vesmíru beze stopy ztratilo pět set bardžanských hvězdných lodí. Nejspíš havarovaly a jejich posádky zahynuly, ale je nepatrná naděje, že několik posledních lodí vesmírem dosud bloudí. Mohly ztratit směr, posádky se mohly uložit k zimního spánku, ale nakonec by přece dorazily, i když třeba k jinému cíli, než kam je původně vyslali. Kdyby některá taková loď postavila na neznámé planetě stanici vjosuzgu, byla by to ovšem stanice starého typu, protože novější na starých lodích být nemohou. V takovém případě by mohla navázat spojení jedině se stanicí starého typu. Ty jsou teď už výhradně na planetě Gurr.

Dnes se jedna z nich otřásla a uvnitř byl k mému velikému překvapení moderní uik, značně poškozený neznámými silami, které naštěstí nezničily zapnutý počítač se zoufalým vzkazem dvou ztracených pozemských dětí.“

„A vy jste nám hned vyrazili na pomoc, že?“ vyhrkla Janka.

„Samozřejmě,“ usmál se Gurroa. „Vždyť váš vzkaz obsahoval přesné určení, kam záchrannou výpravu poslat! Gíjó je velice dobře známá a má pověst nebezpečného světa, nedokázal jsem odložit odlet nejrychlejšího dálkového hvězdoletu ani o minutu. Zatímco sem letěl, analyzoval jsem poselství zanechané v kapsli podrobněji a ke svému nesmírnému zděšení jsem se dozvěděl, že na Gíjó žijí ještě další lidé. Byl to pro mě šok, nikdy jsem zde nebyl a netušil jsem, že se zdejším lidem podařilo ubránit své životy před těmi strašnými netvory, o nichž se píše v dějinách, nepodařilo se jim už ale obnovit přerušené spojení se Společenstvím.“

„Vidíte, tady se ti strašní, nezničitelní netvoři podávají často k večeři,“ vzdychla si Janka.

„Mimochodem nám docela chutnali,“ přidal Ludva. „Největší nebezpečí, se kterým jsme se tady setkali, byli lidé.“

„Kdyby jen lidé!“ vzdychl si Gurroa. „Dokonce potomci lidí z Bardžá, lidí tak mírumilovných! Ani se mi nechce všechno hned zveřejnit. Bardžané z toho budou mít šok, oni si na své mírumilovné povaze zakládají a mají být na co pyšní, vždyť už čtyřicet tisíc let nedokázali zabít nejen člověka, ale jakoukoli myslící bytost. A teď aby vyšlo najevo, že sotva devět tisíc let pobytu na drsnější planetě dokázalo z těch beránků nadělat takové vlky? Edoímové jsou přece stejní potomci Bardžanů jako mírnější Ašerové! Viděl jsem, co se odehrálo nejen ve Worgellu, ale i předtím. Hrůza! Vám se z toho dělalo zle, ale to jste viděli nepatrný díl těch ukrutností!“

„Takže o nás dvou víš jenom ty?“ vracel téma zpět Ludva.

„Teď už ne. Před okamžikem jsem se objevil na obvyklém zasedání Rady a právě v této chvíli oznamuji Galaktickému společenství, že se planeta Gíjó vrací mezi civilizované světy. Nejprve ale musím vyřešit zdejší ostudu s válkou. Vraždění musí přestat! Vlastně už přestalo.“

Janka strnula. Uvědomila si Gurroovu děsivou telepatickou podstatu. On tu mluví s ní a s Ludvou, ale současně jedná kdesi na daleké planetě Bardžá tři sta světelných let odtud a kdo ví kde ještě. Věděl, co se dělo ve Worgellu, pak znal úplně všechno!

Ludva si uvědomoval totéž, ale příliš se tím nevzrušoval. Předpokládal najisto, že Gurroa použije časoprojektory, zejména když na planetě zuří válka, spojená se zabíjením. Trochu se obával chvíle, kdy veškerá minulost vyjde najevo, ale když od tak mocné bytosti dostal odpuštění, ani mu nevadilo, že Gurroa ví o každém jejich hnutí na tomto světě.

„A co naši, máma s tátou?“ zajímal se jenom.

„Chcete se vrátit ihned - nebo si ještě počkáte, jak dopadne válka na Gíjó?“ podíval se na oba zkoumavě Gurroa.

„No - vrátíme se jistě rádi,“ zauvažovala Janka, „ale tady máme i přátele a neradi bychom je opustili v nebezpečí.“

„Nebezpečí už minulo,“ usmíval se Gurroa. „Chcete-li se zúčastnit uzavření míru, rád vám to umožním. Vy dva jste významně přispěli k záchraně tisíců životů, máte tedy právo dočkat se úplného konce války. Chcete-li, pošlu někoho oznámit vašim rodičům, že jste naživu, ano?“

Souhlasili. Ludva se trochu zachvěl. V několika dalších okamžicích jiná část téhle gigantické telepatické bytosti Gurroa vstoupí nečekaně k mámě a tátovi a sdělí jim - co vlastně? Že jsou jejich děti naživu na planetě Gíjó, dosud považované za tak nebezpečnou, až se jí všechny hvězdné lodi zdaleka vyhýbaly? Řekne jim také, že musely hájit své životy i životy jiných lidí tím, že - zabíjely? Jak to máma s tátou přijmou? Gurroa jim všechno odpustil, ale - odpustí jim i lidé?

Gurroa, zdánlivě obyčejný chlapec s tušově černýma očima, kterými se lišil od lidí Bardžá i Země, ale s obličejem lidí Země, který zase neodpovídal vzhledu lidí Aigury, se na oba sourozence díval pátravým pohledem. Ludvovi vrtalo hlavou, zda Gurroa dokáže číst jeho myšlenky - je přece telepat, kdo ví? Kromě již odpuštěné viny ale žádnou další chybu necítil, byl proto celkem klidný.

„Docela jste se mi zalíbili,“ řekl Gurroa po chvilce. „Mám po Galaktickém společenství hodně přátel; vy jste jiní než ostatní. Chcete být mými přáteli?“

„To snad - to snad není možné!“ vyhrkl Ludva. „Přátelit se - s vámi? Vždyť jsme si to nijak nezasloužili...“

„To není nutné,“ usmíval se Gurroa. „Ale kromě toho teď nemáš pravdu. Zasloužili jste se tady tolik, že je teď řada na mně, abych vás žádal o vaše přátelství.“

Váhavě mu podali ruce, ale oba se zachvěli, když jeho ruku, obyčejnou a přece zvláštní, stiskli.

„Něco vám prozradím,“ usmál se na ně Gurroa šibalsky. „Dobří přátelé mi říkají Pavlíku. Tak jsem se jmenoval, dokud jsem byl obyčejným člověkem a to nebylo dávno. Můžete mi tak říkat, kdykoliv budete se mnou sami nebo s mými přáteli. Nebojte se, že mě nepoznáte - nechte to na mně, já si vás budu pamatovat dobře a vždycky se k vám budu hlásit, i kdybych se s vámi setkal v jiném těle a na jiném světě než teď.“

Němě přikývli, ale respekt v nich zůstal. Gurroa je aigurské jméno, ale Pavel... to je snad ze Země, nebo ne?

„Jak to vlastně vypadá právě teď u Edoímů?“ zeptala se Janka, aby zakryla své rozpaky.

„Chcete se tam podívat?“ usmál se Gurroa.

„Chceme, samozřejmě!“ souhlasili oba.

„Zavřete pevně oči - a ničeho se nebojte. Kdyby vám hrozilo sebemenší nebezpečí, včas vás dostanu pryč,“ přikývl.

Janka i Ludva zavřeli oči a křečovitě sevřeli víčka. Čísi ruce oddělily jejich dlaně - Gurroa asi nepotřeboval, aby se děti držely a Janka s Ludvou to pochopili a pustili se. Pak se náhle zablýsklo, bylo to vidět i skrz pevně sevřená víčka. Zároveň oběma zacloumal prudký náraz vzduchu, který oba ohlušil hromovou ranou a pískáním v uších - kde se vzal uvnitř místnosti, to si ani Janka, ani Ludva nedokázali vysvětlit. Janka byla trochu otřesena a ani Ludva nevypadal lépe, ačkoliv on už aspoň slyšel o tom, že se Gurroa dokáže pohybovat ve vesmíru i bez hvězdných lodí. Tohle bylo něco naprosto nového a nezvyklého, s tím se takhle zblízka setkalo jen málo lidí.

„Můžete otevřít oči,“ uslyšeli oba vzápětí hlas.

Nestáli už v místnosti pevnosti Hanagio, ale na kamenité půdě kdesi mezi skalami. Kolem byla tma, jen přímo před nimi v bezvětří plápolal oheň. Chvíli trvalo, než se jejich oči přizpůsobily tmě. Pak, vedeni přítelem, který tu byl s nimi, zamířili k ohni.

„Poplach! Vizírové Ašerů!“ ozvalo se před nimi - a proti třem lidem se naježilo hned několik ostrých oštěpů.

„Přicházíme v míru,“ odpověděl jim klidně chlapec civilizace Gurroa. „Kde je váš náčelník? Chceme s ním jednat!“

„Náš náčelník vás pošle do vaší vesnice v koši, rozsekané na kousky!“ zachechtal se někdo.

Ludva se zachvěl - to už přece viděl v pevnosti Worgell, ukazoval jim to jejich přítel, stařešina Friagi, kterého pak možná právě tihle bojovníci skutečně na kusy rozsekali...

„To si váš náčelník rozmyslí,“ prohlásil chlapec Gurroa a šel klidně dál vstříc ozbrojencům. Ludva a Janka se drželi dva kroky za ním, Ludva se přitom stavěl před svou sestřičku, aby ji aspoň trochu chránil.

„U všech bohů! Vy přece nejste Ašerové! Kdo jste a co tu děláte?“ vyjekl nejbližší ozbrojenec, který si konečně všiml nezvyklých očí chlapce Gurroa.

„Teď jsem posel míru,“ kývl Gurroa. „Ale mohl bych se stát poslem smrti. Sebral jsem vám slunce, abych vás přinutil jednat. Na Ašery, kteří mír přijali, svítí slunce plným proudem.“

„Vy jste se spojili s Vymírajícími?“ zasyčel na něho nenávistným tónem bojovník.

„Nepovažujeme je za vymírající,“ odvětil Gurroa. „To by mohlo čekat vás, protože bez slunce tady brzy zahynete!“

„Kdo jsi, že mluvíš tak troufale?“

„Dívejte se dobře, lidé kmene Edoímů! Ať slunce jasně svítí jako dřív!“ zvolal Gurroa.

Janka i Ludva si náhle museli oběma rukama zakrýt oči, tak bolestivě je do nich udeřilo ostré světlo, které zalilo všechno kolem. Oba se ale co nejdřív přinutili oči otevřít, aby viděli, co se vlastně děje. Nic neobvyklého, na všechny náhle svítilo jasné slunce, obloha byla bez mráčku a kolem zmizela divná zrcadlová blána. Všechny to oslnilo, jen pomalu odkrývali své oči. Skoro současně se zvedl vítr a zahučel kolem, až zdvihl mračna prachu.

„Vracím vám slunce. Vrátím vám je natrvalo, ale mám podmínku. Musíte ukončit válku, vrátit se zpátky do svých vesnic a zničit všechny zbraně, s nimiž jste kmen Ašerů přepadli.“

„Přece jen jste se s nimi spojili!“ vykřikl kdosi nenávistně.

„A když tuto podmínku nesplníme?“ zvolal jiný.

„Pak zůstanete ve tmě, ke které se brzy přidá krutá zima,“ řekl Gurroa a opět pozdvihl ruce nad hlavu. „Ať je tma a mráz po celé zemi Edoímů!“

Jasné světlo naráz zmizelo. Krajinu mžikem zahalila tma, rušená jen plápoláním ohně, jehož plameny, neznatelné ve dne, opět poskočily do výše. Vítr naráz utichl, opět nastalo bezvětří. Správně, pod zrcadlovým poklopem přece vítr vát nemohl.

„Zabijte je! Jsou to kidimorové, bezvěrci!“ vykřikl jeden z bojovníků a rozpřáhl se oštěpem.

V té chvíli Ludvou a Jankou cosi prudce smýklo, před očima se jim blýsklo a do uší je udeřil hrom, měli co dělat, aby neupadli. Když otevřeli oči, které mimoděk sevřeli, stáli uvnitř místnosti pevnosti Hanagio, odkud před chvílí zmizeli. Chlapec Gurroa vedle nich nestál, jen jakési malinké děvčátko. Aiguřanka, jak podle plochého prasečího nosíku odhadovala Janka.

„Promiňte, musela jsem vás vrátit do bezpečí,“ řekla dívenka provinilým pisklavým hláskem.

„Ty jsi také Gurroa?“ podivila se Janka.

„Samozřejmě,“ vzpamatoval se už zase trochu Ludva. „Co se stalo s tamtím...“

„Tak snadno mi neublíží a vůbec ne primitivními zbraněmi, jaké mají ti barbaři,“ usmála se dívenka, i když trochu kysele. „Špatně jsem je odhadla, to je celé. Budu na ně muset jinak. Moc se vám omlouvám, ale dalšího jednání se nezúčastníte. Jen na závěrečnou fázi si počkáte, chcete?“

Janka s Ludvou souhlasili. Dívenka jim poradila, aby se odebrali vedle do sálu stařešinů - a pak jim zmizela ve fialovém záblesku, který ji náhle pohltil.

„Tohle si budeme určitě oba pamatovat celý život,“ řekl Ludva nadšeně. „Janičko, my jsme se dostali doprostřed takového fofru, že nám pořád ještě doopravdy nedošlo, oč vlastně jde - ale když něco řeší Gurroa, nebude to maličkost, to si piš! Poběžíme ke stařešinům - snad nás tam pustí!“

„Luďo - on nás považuje za přátele - já se snad zblázním radostí!“ opakovala Janka. „A navíc jsme určitě letěli bez letadla nadprostorem, tak to přece umí jen Gurroa! V celém světě a možná v celém vesmíru spočítáš na prstech lidi, kterým se to do této chvíle poštěstilo.“

Měla samozřejmě pravdu. Utíkali spolu krátkou chodbou, sál stařešinů naštěstí nebyl daleko. U dveří je zastavil strážný s oštěpem, hned je ale poznal a pustil je dovnitř. Stráže tu vlastně stály jen ze setrvačnosti. Neznámí příchozí teď byli všichni přátelé a zastavovat je nesměli, známé mohli také jen pozdravit. Teď už všichni drželi jen čestnou stráž.

Stařešinové tam dosud jednali s bardžansky vyhlížejícím chlapcem, o němž Ludva s Jankou věděli, že je to také Gurroa. Na přibíhající pozemské děti se jen lehce usmál.

Mezitím vešli do místnosti čtyři muži s oštěpy. Ludva mezi nimi poznal svého nedávno nového přítele Guiuga a ten se na něho rovněž usmál.

„Postavte se sem,“ rozestavil je chlapec Gurroa s mlčícím souhlasem stařešinů. „Až se kdokoli objeví, namiřte na něho své oštěpy, ale nezabíjejte ho. Kdyby se stavěl na odpor, zařídím to bez krve. Bohužel, oštěpy jsou jediné, čemu bude ten válečník rozumět. Teď si na okamžik zakryjte oči, trochu se tu blýskne.“

Janka s Ludvou poslechli, jako ostatně všichni. Skutečně se před nimi zablýsklo a uprostřed volného prostoru náhle stál drobný chlapec Gurroa s tušově černýma očima a vedle něho hřmotný bojovník Edoímů, oblečený ve válečném odění. Za pasem mu trčela těžká válečná sekera, v ruce držel oštěp, či spíše krátký kus dřeva. Vyděšeně hleděl na jeho konec, odkud zřejmě právě zmizelo zubaté ostří.

„Co to má znamenat?“ vykřikl.

„Nic jiného, než že jsi zajatcem Ašerů,“ oznámil mu Gurroa s černýma očima. „Hneš-li se, probodnou tě.“

„Ty používáš neznámé sorky! To je proti úmluvám!“ čertil se bojovník.

„Odvoláváš se na úmluvy? Ty? Co jste to používali proti branám Worgellu? A jak to, že jste proti všem úmluvám přepadli přátele z kmene Ašerů?“ vyjel na něho Gurroa.

„Nás je mnoho a oni mají nejlepší díl světa, ani jej nedokáží využít!“ nasupil se.

„Že je vás mnoho? Vaše vina!“ pustil se do něho stařešina Ouiak. „My jsme vás upozorňovali tisíckrát, že to tak nejde! Proč jste podle úmluv nekontrolovali porodnost? Kdyby vás bylo tolik co nás, váš díl světa by vám bohatě stačil.“

„Vymírající! Závidíte nám naše děti!?“

„Máme svých dětí právě tolik, kolik naše země uživí, ale vy jich máte mnohem víc. Proto mají vaše děti často hlad, proto vaše utahané ženy předčasně umírají,“ útočil dál stařešina Ouiak.

„Až nám odevzdáte území, budeme se mít dobře,“ odsekl bojovník Edoímů. „My svou statečností budoucnost pro své děti vybojujeme!“

„Nikdo vám žádné další území nedá, zato vy vyklidíte všechno, co jste neoprávněně zabrali,“ odvětil na to klidně, ale trochu mrazivým tónem chlapec Gurroa.

„Nic nevyklidíme!“ vykřikl bezmocně Edoím. „Válku vyhrajeme my! I když mě zabijete, moji bojovníci mě pomstí tisíckrát! Zatím jsme vždycky udělali, co jsme si usmyslili!“

„Ano, až dosud jste vyhrávali,“ souhlasil Gurroa. „Ale to se dnešním dnem změnilo. Ode dneška nezabijete nikoho. Už nejde o to, kdo vyhrával. U mě prohrál, kdo začal své bližní vraždit. Válku jste začali vy, kmen Edoímů. Pobili jste sousedům spoustu mužů, žen i dětí a ještě se tím chlubíte? Za každého zabitého byste měli zaplatit, ale nic nemáte, jen své oštěpy, štíty a sekery. Proto všechny zbraně rozřežete, kov roztavíte a už nikdy více je nepoužijete, je vám to jasné?“

„To neuděláme!“

„Potom zůstanete ve věčné tmě,“ pokrčil rameny Gurroa. „Jak tě tvoji lidé upozornili, příkrov nad vaší říší se nedá rozbít žádnou z vašich zbraní. Selžou i pokusy prožahnout se ven pomocí sorků, které mění strukturu kovů. Ten příkrov není z kovu a je pevnější, než si myslíte. Nikdo jej nemůže odstranit, jen já. A já to neudělám, dokud nesplníte moje podmínky.“

„Ďáble! Zlosyne!“

„Kdybych byl skutečně zlý, už by nikdo z vás nedýchal,“ řekl Gurroa klidně. „Kdybych poručil, zrcadlový příkrov vám spadne na hlavy a věř mi, i nejpevnější skály drtí na prach!“

„Ale my ta území potřebujeme,“ opakoval Edoím zarputile. „Ašerové mají větší díl a přitom jich je tak málo!“

„Ašerové rozumně dodržovali úmluvy a proto se jim dařilo lépe než vám,“ odrazil tu námitku Gurroa. „Proč by teď měli trpět křivdy za vaše chyby? Už z principu není myslitelné, aby si kdokoliv ponechal výhodu získanou ve válce, tím méně když ji vyvolal. Válka je strašlivý zločin, zapamatujte si to už provždy!“

„Oni také zabíjeli naše lidi!“

„Ze strany Ašerů šlo o obranu,“ nesouhlasil Gurroa. „Já nemám rád, když jedna myslící bytost ubližuje jiným. Chápu ale, že jim nic jiného nezbylo, pokud nechtěli zahynout.“

„My jsme také nemohli jednat jinak,“ řekl uraženě Edoím.

„Ale mohli,“ pokrčil rameny Gurroa. „To, co vám neustále navrhovali Ašerové a co teď sami uděláte. Omezíte porodnost a na několik staletí dovolíte každé ženě jedno jediné dítě, až se váš počet sníží na přijatelnou míru. Do té doby vám pomůžeme uživit nadbytečné, některým umožníme získat znalosti a usadit se v jiném světě. Nejprve se ale vrátíte za hranice domluvené před staletími, zničíte zbraně a omluvíte se Ašerům za zlo, které jste jim způsobili. Už nikdy nechci slyšet, abyste jim říkali Vymírající.“

„Stejně je to nespravedlivé!“ vrčel Edoím.

„Tak dost!“ prohlásil Gurroa. „Co jsem vám chtěl říci, řekl jsem. Ašerové jsou mými svědky a navíc tu jsou i jiné bytosti, lidé z daleké Země. Ti také slyšeli, že jsem s vámi jednal rovně. Moje podmínky jsou spravedlivé. Přestanete považovat sami sebe za lepší a naučíte se respektovat druhé. To je moje slovo a teď se vrátíš mezi své krajany, vyřídíš jim toto ujednání a všichni z neoprávněně obsazených oblastí odtáhnete. Pak teprve odstraním tmu z vaší oblohy.“

„Nezapomněli jsme na něco?“ obrátil se druhý Gurroa v místnosti ke stařešinům.

„Myslím, že to je spravedlivé,“ přikývl stařešina Ouiak. „Jen bych dodal, že kdo vyvolá válku, měl by být potrestán víc, neměl by dál vládnout celému národu.“

„Máš pravdu, ale k tomu dojde, neboj se,“ přikývl Gurroa klidně. „Abyste věděli všechno, obraz i slova pronesená na tomto jednání jsem zaznamenal a kdykoliv je znovu zobrazím každému, kdo bude mít zájem dozvědět se pravdu, především lidem kmene Edoímů. Hlavní strůjce války už nežije, zastřelil ho nevědomky - a téměř nechtíc - Ludva u pevnosti Worgell. Další viník stojí před vámi. A ten to nebude mít lehké. Nedávno svým lidem sliboval, jak se budou mít po vítězné válce dobře - teď jim bude muset sdělit, že válka nebude vítězná, jak očekávali. To bývá konec každého diktátora, tenhle nebude výjimkou.“

Zablýsklo se - a bojovník Edoímů i Gurroa zmizeli. Druhý Gurroa všem navrhl, aby se šli podívat na vrchol pevnosti, odkud je vidět bublina géja-pole, zakrývající nyní pod svým příkrovem poslední válečníky planety Gíjó.

„Janičko - tohle nám doma nebudou věřit,“ ukazoval Ludva sestře lesklou polokouli na obzoru.

„Dobře se dívejte, géja-pole už nikdy zblízka nespatříte,“ usmíval se Gurroa záhadně. „Do této chvíle málokdo viděl něco takového. Ani na Gíjó nebude dlouho a věřím, že tu už nikdy nebude zapotřebí. Je to příliš silný prostředek, zadrží i výbuch atomového torpéda, natož šípy, kopí, sekery nebo sorky. Má i své výhody, já je ale používám nerad, rostliny pod ním rychle hynou. Kdyby někde působilo déle než bude třeba, mohlo by způsobit škodu.“

Janka neříkala nic, jen se šťastně usmívala.

„Vím, že vy dva dokonce umíte se sorky zacházet,“ obrátil se k nim po chvilce Gurroa. „Jak jste se k nim dostali? Prý umíte zabíjet améby, ale i létat. Rád bych se to naučil.“

„Přítel Ouiak rád zasvětí každého,“ rychle mu oznamoval Ludva, trochu udiven tím, že Gurroa navzdory svým nesmírným schopnostem přece jen nezná všechno. Ale na druhé straně to bylo pochopitelné. Asi tu měl málo časoprojektorů a musel se zaměřit na důležitější události. „Ale předem říkám, zpočátku je to hnusné. Člověk se totiž musí nejprve utopit ve studni.“

„Jedna smrt navíc by mi nevadila, ale vy přece žijete, nebo ne?“ řekl Gurroa.

Ludvu trochu zamrazilo. Věděl, že tahle bytost žije, i když jí část opravdu zahyne, jak se mnohokrát stalo, ať už v pekelných plamenech vybuchující hvězdy, sežehnuta výstřelem fotonového děla bitevních hvězdných lodí Agríšů, nebo jinou smrtí.

„Tam nezemřeš,“ ubezpečoval ho hned Ludva. „Oni to dělají už se svými miminy.“

Janka opět neříkala nic, jen se usmívala.

„Brzy budeme doma,“ vzdychla si po chvíli přemýšlení.

Prožili spolu na planetě Gíjó mnohé a všechno nebylo tak příjemné, aby si to přáli zopakovat. Jance znovu prolétly hlavou děsivé okamžiky, kdy ve stanici našli kostry lidí a uvědomili si, že jsou na prokleté planetě. To bylo strašné, beznadějné, zvláště když jim první améba sežrala psíka, druhá málem je samotné a když nevěděli, zdali budou i příští ráno naživu. Ani první setkání s lidmi nebylo příjemné. Pak jí vytanuly chvíle hrůzy, když se topili pod těžkou kovovou mříží studně Tiga. Naštěstí to trvalo krátce. A pak už se setkali s tajuplnou civilizací Gurroa, kterou znali jen z knížek a podle vyprávění. Teď se vrátí domů, bohatší o spousty zajímavých zážitků a o sorky, které na Zemi dosud neznají. Jistě se sem vrátí. Mají tu přece přátele, dokonce tak mohou říkat i Gurroovi.

„Budeme si muset dávat pozor,“ řekla Ludvovi. „Budeme teď pro většinu lidí nebezpeční! Sorky mohou nechráněným lidem ublížit. Doufám, že se nás nebudou bát a nestrčí nás do ZOO, když jsme teď - barbaři z Gíjó!“

© Přelouč 1966, Praha 1992

KONEC

Slovník:

agisar = Bardžanský biologický pomocník, používaný nejčastěji k léčení.

Agríši = hmyzí barbarská civilizace, sousedící s GSMB.

Aigura = svět, který se jako jediný připojil ke GSMB vlastními hvězdnými loděmi.

b-palivo = Bardžanské bio-palivo, zvané též bevufe, podobné naftě a vyráběné bakteriemi z odpadů.

baporg = Bardžanský antigravitační motor, vytvářející stav beztíže.

Bar = oficiální jednotný jazyk, původem z planety Bardžá.

barbar = bytosti schopné navzájem si škodit až do usmrcení.

Bardžá = centrální planeta Společenství GSMB.

bevufe = Bardžanské bio-palivo podobné naftě, vyráběné bakteriemi z odpadů.

bifarna = vodní rostlina produkující sladké plody.

čtyřžába = žába se čtyřma nohama

dabyrgy = lékařský zásah, blokující měsíční biorytmy žen.

dudur = věštec národa Ašerů

efernid = geneticky mutovaná, programově vytvářená baktérie.

enzod = druh efernidů, vytvořený jako útočné bakterie proti dravé zvěři.

euklid = nejznámější 3D-prostor, nazvaný podle starověkého pozemského učence. Tady žijeme.

evsej = nadprostor pokrývající klasický prostor Euklid, jenže menší, umožňující lety nadsvětelnou rychlostí.

Gea = oficiální název planety Země.

géja-pole = extrémně odolné silové pole, použitelné i mezi nadprostory, objevené na Yllině

GI  = Genetický Index - vyjadřuje odlišnost dvou jedinců.

girrig = Aigurský antigravitační motor, přemáhající gravitaci silou.

gryul = letadlo (bardžansky).

GSMB = Galaktické společenství myslících bytostí.

Gurroa = záhadná civilizace, občas spolupracující s GSMB.

hivkul = slabé vlnění, vyzařující z mozku.

hival = had planety Gíjó

hudchyt = technická planeta.

igidhig = konvertor mezi hyperprostorem Evsej a prostorem Euklid, umožňující nadsvětelné lety.

Inith = 1. hyperprostor, používaný k teleportaci předmětů stanicemi vjosuzgu.

isún = katalyzační vak, uvolňující z paliva bevufe elektřinu.

Japan = původně malé souostroví na planetě Zemi, též elektronické přístroje.

kidinor = kacíř, bezvěrec, nevěřící

kistom = prokletý

ligaid = Aigurské nadsvětené letouny, vynález Fo-ru Ligaida.

mír = na barbarských planetách stav, kdy není válka. V civilizovaných světěch se toto slovo nepoužívá.

robot = neživý stroj, částečně vybavený inteligencí.

šestižába = žába planety Gíjó (se šesti nohama)

sorky = uměle geneticky vytvořené a dálkově řízené bakterie

Strážci = občanská policie GSMB, díky uxionům téměř neomylná.

sygyty = létací antigravitační girrigy vestavěné do nárameníků.

tiga sorky = řídící sorky, ovládající ostatní neřízené

uik = kontejner přenášený nadprostorem mezi stanicemi vjosuzgu.

Ux = planeta obývaná myslícími bytostmi U-typu.

uxion = přístroj pro vidění minulosti.

válka = častá smrtící zábava barbarů v necivilizovaných světech. V civilizovaných světech je toto slovo neznámé.

vizír = vyzvědač

vjosuzgu = stanice, přenášející nadprostorem Inith osobní i nákladní kontejnery uik.

Yllina = planeta vzdálená 650 světelných let od planety Aigura.

zagadus = menší transportní kabinky, používané v GSMB.

zenurdét = rouhač, svatokrádežník

zhavae = všegalaktická přírodní délková jednotka (přibližně 21 cm = vlnová délka záření vodíku).

© 1992 Václav Semerád, (1966 Přelouč-1992 Praha)

Poznámky:

1 »Semerádův komunikátor« vznikl kolem roku 1966, kdy nebylo o mobilních telefonech ani vidu, ani slechu. Datové komunikaci se dnes říká SMS zprávy...

2 Mobily dodnes »Semerádovy komunikátory« nepřekonaly. Ani možnostmi, natož snadností programování...

3 Vítěze nikdo nesoudí - platí i na Zemi. Vítězům projdou i nejhorší válečné zločiny.

© 1992 Václav Semerád, (1966 Přelouč-1992 Praha)

KONEC

Table of Contents

Prázdniny na Momoroi

GÍJÓ

Ztracenci

Oheň na skále

Zajatci

Děti planety GÍJÓ

Uznání

Sorky

Vrah

Studna TIGA

Zrcadlo GÉJA

Mír

Slovník

Poznámky