Jupiterský duch 1 - Duch a ďáblice

Number II of Paralelní světy 6

Václav Semerád

Štítky: učes

Autobus

Jupiterský duch

I.část - Duch a ďáblice

© 2006-2007 Semerád Praha

Jméno-románu: Jupiterský duch 1 – Duch a ďáblice

Jméno-autora: Václav Semerád

Jméno-skupiny: Paralelní světy 6

*****

Plíseň

Jiné světy nejsou vzdálené tisíce světelných let.

Jsou na dosah od nás. Jen vědět, jak...

Tma...

Tma a neuvěřitelné ticho...

Kdyby se občas neotřásala země, zdálo by se, že se nic neděje. A přitom kolem každých pár minut projížděla jedna souprava za druhou. V noci provoz na čas ustával, ale na výsledném dojmu to moc neměnilo.

Tma - a neuvěřitelné ticho...

Stačilo přejít dva metry stranou a světla bylo rázem dost a dost. Vlastně se tak daleko ani nemusel trmácet. Už metr odsud mohl ve slabém světle rozeznat prsty na rukou a čím dál, tím bylo světla víc. Znatelně prosakovalo skrz eloxované hliníkové desky obkladů, skrz ocelové desky tybinků a dokonce i skrz masivní železobeton, zadržující tekutý písek. Právě tady měl své místečko na spaní. Ano, tekuté písky byly široko daleko nejměkčím místem. Jedině tady si mohl pohodlně, na měkkém odpočinout.

Protáhl se a labužnicky si zívl. Tma a ticho, nikdo ho nerušil. Jistě zase prospal nejen celou noc, ale i dopoledne. Nevadí. Co by mu mohlo utéci? Zkoušel předtím spát všelijak, napodoboval bezdomovce na nádraží, ustlal si i v teplovodním kolektoru, ale nakonec se přesvědčil, že tady je to nejlepší. Pod zemí bylo teplo a hlavně tma. Pro jeho oči to byl zasloužený odpočinek, všude jinde bylo příliš světla a průsvitná oční víčka teď patřila k jeho největším nevýhodám.

Pomalu, opatrně se posadil.

Tekuté písky trochu ztvrdly, jak se o ně přestal opírat celým tělem. Věděl, že kdyby si opět lehl na záda, bude ležet o půl metru výš. Nemohl zabránit tomu, aby se ve spaní občas neobrátil. Pár takových obrátek a ocitl se v pevnějších vrstvách, kde ho už podloží tlačilo. Už proto se ke spánku musel ukládat co nejhlouběji. A tahle stanice podzemní dráhy byla opravdu nejhlubší.

Opatrně se postavil a pomalu šoupal nohama ke světlu. Tohle bylo ze všeho nejhorší. Už se mu několikrát stalo, že se ve spaní otočil, takže po probuzení mířil špatným směrem. Místo do otevřených tunelů podzemní dráhy kráčel dlouho měkkými tekutými písky, než narazil na tvrdou skálu. Tam to šlo pomaleji a při pohybu se zřetelně zahříval. Ne tolik, aby to vadilo, byl to jen zajímavý efekt. Potmě se ale špatně orientoval a pak mu nezbylo než šlapat vodu a vystoupat na povrch bez ohledu na to, kde se to stane. Poprvé se vynořil ve sklepě nějakého starého domu, ale podruhé vylezl přímo z dlažebních kostek ulice. Dvě auta se mu už nestačila vyhnout, ale neublížila mu, zato řidič autobusu ve snaze vyhnout se mu strhl řízení, dostal smyk a přerazil nízké trubkové zábradlíčko. Naštěstí to odneslo jen pár plechů a trubek. Jednou trochu zpanikařil, když zjistil, že je pevná skála i nad ním, najednou si opravdu připadal jako zaživa pohřbený, ale teď už neztrácel hlavu. Skála mu ustupovala s cesty jen o něco pomaleji, to bylo všechno.

Tentokrát šel ale správně. Po třech čtyřech opatrných krocích začalo před ním svítat, pak se objevily obrysy ocelových tybink, za nimiž byl volný prostor. Tunel podzemní dráhy.

Vybral si ale nevhodnou výšku i chvíli. Vynořil se ze stěny metr a půl vysoko, takže musel na koleje seskočit. Soustředil se na seskok, jenže zrovna v té chvíli jako na potvoru vjížděla do stanice zpomalující souprava. Strojvůdce na obrys postavy, která se přímo před ním vyloupla ze stěny, reagoval čistě reflexivním škubnutím za brzdu, jenže těžkou soupravu tak rychle zastavit nemohl, takže do zdánlivého sebevraha najel. Tomu se ale jen zamotala hlava, když vagóny projížděly skrze něho. Při pohledu na lidi, padající uvnitř soupravy, neboť se při zběsilém brždění neudrželi na nohou, se trochu ušklíbl. To zase budou titulky!

Už ho to ani nevyvedlo z míry, jako když do něho najela souprava podzemní dráhy poprvé. To mu ještě bylo všelijak, z leknutí se mu až zvedl žaludek, ale zvracet neměl co a šok po chvilce překonal. Ani teď se necítil nejlépe, když se přes něho míhali padající lidé.

Co se může stát duchovi?

Stát by se mu samozřejmě mohlo ledacos, ale ne od hmotných předmětů. Nejen vozy metra, ale i auta projížděla neškodně skrz něho. Mohl si udělat výlet do trafostanice, kde by vysoké napětí ve zlomku vteřiny udělalo z člověka ohořelý škvarek.

Účinkovala ale na něho hmota jiných duchů.

Nedávno ho jeden zkusil zmlátit, nejspíš i zabít. Žádný viditelný důvod k tomu neměl, nepředcházelo tomu žádné nedorozumění. Prostě k němu přiběhl a začal ho vší silou kopat. Znenadání a bez výstrahy. Nakopl ho příšerně, bolest to byla strašlivá a hlavně nečekaná. Dosud se neuhodil ani na drsném betonu, neublížilo mu, když do něho narazil vlak. Jedině jiný duch byl pro něho dost tvrdý, aby náraz od jeho boty tak bolel.

Co to do něho vlastně vjelo?

Netušil to. Nejhorší na tom bylo, že to bylo nečekané. První kopanec bezděčně vykryl rukou, ale byl tak strašný, až mu praskla kost předloktí. V panice uskočil stranou, přímo do stěny tunelu. Prošel ocelí, betonem i skálou, kam za ním ten druhý nemohl. Anebo mohl, ale nešel by tam za ním, ve skále se prát nemohli, zpomalovala by je. Měl tady aspoň chvilku klidu, zdravou rukou si prohmatal přeražené předloktí, pak se nadechl a jak ho to učil doktor Alexijev, ruku trochu natáhl a kost narovnal. Teď by měla následovat náprava, ale tady mu pomoc neměl kdo poskytnout. Zaťal zuby aby neřval bolestí a nedal tak protivníkovi radost z vítězství. Hlavně nebrečet, opakoval si, jako když ho kdysi v děcáku vochlovali.

Svlékl si pak opatrně bundu a z trička si udělal kšandu, aby měl zlomenou ruku aspoň trochu v klidu. Dobře věděl, že to bude bez kosmické síly kruté, ale neměl jinou možnost než to vydržet, i když pro slzy sotva viděl. Hlavně nebrečet!

Až po hodné chvilce si dodal odvahu vylézt ven na světlo.

Ten druhý duch tam na něho pořád čekal. Byl větší a také silnější. Proč ho vlastně tak nenáviděl? Hned se k němu zase výhružně hrnul, ale přepočítal se.

Může duch ublížit duchovi?

Teď už věděl, že může. A nejen bolestivým úderem. Naštěstí se mu zachovaly dřívější vlastnosti... ty, které ho odlišovaly nejen od lidí, ale i od duchů. Nemusel rány jen dostávat, uměl je i vrátit.

A ve větším!

Věděl, že tam dosud leží. Tam, kam ho odtáhl, do tmavé žulové skály, čtyři metry od tunelu podzemní dráhy. Párkrát se tam byl podívat. Pořád vypadá stejně, jako by spal, ale nespí, je mrtvý. Mrtvý duch, to je přece strašlivý paradox! Ale je to tak. Hmotné hnilobné baktérie na něho zřejmě nemohou, nemohou ho tedy rozložit. Leží zazděný v žule, kde ho žádný člověk neobjeví. I kdyby žulu odkryli a vytěžili, kdo by si na denním světle všiml jeho průsvitného těla? Nad skálou stojí obydlený blok domů a nedaleko vede tunel metra, tady se jistě po několik nejbližších století ničím nepohne.

Ušklíbl se i při vzpomínce, jak do něho nedávno v podchodu nějaký pitomec vystřílel plný zásobník pistole. To byl ale normální člověk, ačkoliv i to je relativní. Je normální, kdo pro nic za nic střílí na jiné? Na ostatní lidi měly kulky účinky zničující, na ducha ne. Trochu mu vadilo oslnění od šlehajících plamenů, ale kulky nevnímal, procházely skrz něho jako by tam nebyl. Vlastně by se dalo tvrdit, že tam nikdo nebyl. Co je to - duch?

Ten chlápek skončil špatně. Střílet na ducha očividně nemá smysl, ale znepřátelit si ho, to je teprve sebevražda. Přitom to vypadalo skoro jako smrt ze šoku. Když zbraň cvakla naprázdno, udiveně se na ni podíval, jako kdyby tomu nemohl uvěřit, pak se pomalu zlomil v pase a padl k zemi. Úplně stejně jako duch, který mu zlomil ruku.

Naštěstí ostatní duchové jeho možnosti neměli. Dost na tom, že tu byli. Když potkal prvního, zaradoval se, že nebude sám. Radost ho ale rychle přešla. Dodnes nepochopil, proč ho chtěl zbít a možná i zabít, ale chovali se tak všichni. Jednotlivci i celé party. Jakmile ho spatřili, šli tvrdě po něm. Nevěděl proč, ale o jejich úmyslech pochybovat nemohl, dávali je najevo až příliš zřetelně. Nechtěl je zabíjet, raději jim pokaždé mizel do nejbližší skály, ale o porozumění s nimi nemohlo být řeči, zejména když na sebe pokřikovali neznámou řečí, ze které nechápal ani slovo. Oni jemu jistě rozuměli, telepatii musí rozumět i duchové, když ji vnímají i zvířata. Ačkoliv i ta se ho bála a utíkala před ním, marně se je snažil chlácholit.

Duchové se ale o dorozumění nesnažili vůbec.

Naštěstí měl proti nim jednu nespornou výhodu.

Mohl je přimrazit.

Tato vlastnost, ačkoliv byla původně určená k něčemu jinému, se přeměnou v ducha neztratila. Měl ji od mimozemských Ogdurů, kterým se kdysi na Zemi říkalo andělé. Ostatní duchové ji neměli, to by ji jistě použili. Jako ji proti tomu prvnímu nakonec použil i on...

Přimražení je pro některé tvory neškodné, pro jiné smrtící. Studenokrevné, jako žáby a hady, to pouze převede do stavu zimní strnulosti. Přečkají to i tvorové, zvyklí na zimní spánek, zřejmě se to tomu podobá. Medvěda to nezabije, ale člověku se už po čtvrt hodině nedostává vzduchu a když ho nikdo neodmrazí, zmodrá, zčerná a nakonec se udusí. Duch v tomto směru kupodivu není výjimkou.

Pomalu došel na konec stojící soupravy. Do nástupiště se vtlačil rovnou z kolejí, takže chvíli kráčel jakoby zabořený do kamenných dlaždic a chvíli mu trvalo, než vystoupal výš. Mohl by projít stěnou přímo na pohyblivé schody, ale zajímalo ho, co způsobil. Neudělal to úmyslně, ale cítil trochu viny i za strojvůdce. Stojící souprava dávala tušit, že to nedopadlo úplně dobře. Než ale došel ke konci soupravy, začala se rozjíždět. Oddychl si. Nosítka nikde neviděl, zřejmě to nebylo tak drastické.

Vkročil do světla nástupiště a vyhýbal se spěchajícím postavám. V silném světle ho nikdo neviděl, lidé jeho tělem procházeli, ale vždycky sebou trhl, když mu někdo na zlomek vteřiny zaclonil oči. Teď tu ale bylo lidí víc než jindy, volné místo se těžko hledalo. Raději se nadechl, zatajil dech - a zviditelnil se.

Chlap napravo máchl rukou skrz něho, ale ostatní ho zaregistrovali. Ne že by byl pro ně méně prostupný, ale viděli ho a začali se mu vyhýbat. Komu se to nepodařilo, nenarazil do něho, ale prošel skrz a pokud si toho všiml, zůstal stát naprosto tumpachový. Jako třeba ta slečna v černém kabátě, která proti němu vyrazila zpoza rohu. Ani se na ni nestačil usmát.

Pohyblivé schodiště bylo plné, ale ponechali mu jeden schod volný. Stál tam a nechal se tiše unášet na povrch. Dva hoši se tlačili kolem stojících lidí nahoru, zřejmě spěchali. Ten první se zapotácel. Očekával podvědomě oporu, ale jeho loket prošel stojící postavou, jako kdyby tam žádná nebyla.

„Nemůžeš uhnout, dacane?“ obořil se zmateně na ducha.

„Překážím ti snad?“ usmál se na něho mile oslovený. Při těchto slovech potopil ruku do pohyblivého madla až po loket, vypadalo to, že ji ani nemá.

Chybělo málo, aby se mladík údivem zřítil se schodů.

„Týýývoe, co je zas tohle?“ vyhrkl na svého kamaráda a udiveně hrábl rukou, aby si na tu divnou postavu sáhnul. Ruka mu ale projela jejím ramenem.

„Je to vůbec možný?“ ulevil si zděšeně.

„Ovšem, pitomečku!“ odvětil mu s nevinným úsměvem duch, aniž pohnul rty.

Pojízdné schody již končily, duch odbočil stranou, prošel koncem pohyblivých madel i provazovou zábranou, jako by tam žádná nebyla a vsákl se do mramorové stěny. Mladík se vrhl za ním. Otáčejícímu se konci madel se ještě vyhnul, ale zamotal se do provazů zábrany a parádně sebou švihl.

„Cos‘ chlastal, voe?“ káral ho kolega a pomáhal mu vymotat se z provazu, zatímco ostatní lidé se jim poděšeně vyhýbali.

„Ten... ten...“ koktal postižený, ležící na zemi.

Duch je nemínil sledovat, nezajímali ho. Vystoupil ze stěny neviditelný, skrz skleněné dveře prošel zpátky do podchodu a vkročil na pohyblivé schody, vedoucí nahoru na ulici. Byly naštěstí prázdné. Zkrátil si pobyt na nich tím, že vyběhl na ulici klusem. Prošel skrz trubkové zábradlí, opustil chodník a pokračoval po trávníku přímo naproti paní ve hnědém plášti, venčící na trávníku velikého, stejně hnědého boxera.

Neviděla ho, ale pes náhle zavyl a dal se na útěk, až málem paničku strhl na zem.

„Co blázníš, Fido? Zůstaň! Lehni!“ začala na psa ječet.

Pes chvíli vyváděl a uklidnil se až když je duch obešel a vzdaloval se.

Zvířata na něho reagovala většinou zděšením. Nemohla ho vidět a nejspíš ani cítit, ale kdoví, jaký instinkt je před ním varoval.

V nedalekém průchodu přistoupil ke třem postavám a opět se zviditelnil.

„Ty s tím heroinem nepřestaneš, co?“ oslovil jednu z nich. „Myslíš si, že jsem na tebe zapomněl? To se tedy pleteš! Dvakrát nikomu varování nedávám!“

Chlap pustil peníze, bankovky klesaly k zemi jako papírové vlaštovky. Jeho zákazníci, dívka s dredatou hlavou se svým partnerem, jen zděšeně sledovali, jak jejich dealer zmodral v obličeji, předklonil se a bezmocně se zhroutil. Nově příchozího neslyšeli, nevnímali ani jeho telepatii. Přišel odzadu a telepatii směroval jen na dealera, takže pořád nic netušili.

„Co je mu?“ vyhrkla dívka bezradně.

„Asi infarkt!“ vyhrkl chlapec. „Seber prachy a padáme!“

„Necháš je být?“ ozvalo se za nimi.

Dívka se ohlédla a zavyla hrůzou.

„Smrťák!“ vyjekla.

„Blázníš?“ okřikl ji chlapec. Pak se ale ohlédl a tvář mu zkroutila hrůza.

„Proboha!“ roztřásl se i on.

Dva kroky od nich se na ně šklebila smrt. Malá postava v kostkované košili a džínách, na nohou obyčejné křusky, ale z límce čněla holá bílá lebka a z rukávů trčely kostěné hnáty.

„Žádný infarkt!“ oslovila zděšenou dvojici. „Včera jsem ho naposledy varoval. Dobře věděl, že když s heroinem nepřestane, dneska skončí. Nepřestal – a skončil. A jestli vy dva taky s heroinem nepřestanete, bude to i váš konec. Varování dávám jen jednou!“

„Kdo jsi?“ vyhrkl nejistě, ale přece jen zmužile chlapec.

„Do toho vám nic není!“ odsekla smrtka. „Stačí, že mě podruhé uvidíte až poslední den v životě! Ale jestli ještě zavadíte o heroin, může to být už zítra!“

„Ale proč?“ otřásl se chlapec.

„Protože to říkám! Radil bych vám, věřte mi. Myslím to smrtelně vážně. Neříkají mi Smrťák nadarmo!“ opáčila smrtka a rozplynula se.

„Nééé!!!“ zaúpěla dívka. Vzpamatovala se první, vzchopila se a dala na zběsilý úprk. Strhla tím i svého partnera, vyběhl spolu s ní. Nevšímali si ani rozsypaných tisícikorun.

„Pitomci!“ ozvalo se ještě za nimi. „Kéž by vám to stačilo!“

Žena, která právě vešla do průchodu, to neslyšela. Kráčela rychle, ale ani ve zdejším přítmí nemohla přehlédnout postavu ležící na zemi.

„Zas nějakej vožrala!“ odtáhla se.

Až pak si všimla na zemi rozházených bankovek. Rychle se rozhlédla. Nikde nikdo. Shýbla se a tisícikoruny zčerstva posbírala.

„Vožrala a navíc blbej!“ zamumlala.

Pak o poznání rychleji pokračovala původním směrem.

Průhledná postava, která ji sledovala, se ani nehnula. Ta žena se nezachovala nejlépe, okrást bezmocného místo pomoci dokáže jen hyena, ale okamžitý trest smrti si snad přece jen nezasluhovala. Však už někdo tomu ležícímu sanitku přivolá. Bude to zbytečné, ale snad tady nebude ležet dlouho.

*****

Palcové titulky bulvárních listů se den po dni zmenšovaly.

Duch způsobil havárii autobusu!

Duch na půl hodiny zastavil provoz metra u Musea!

Poslanci interpelují ministra vnitra za nečinnost policejního presidenta!

Strojvůdce před sebevrahem nebrzdil v domnění, že jde o další žert ducha!

Vědecké vysvětlení ducha je příliš prosté!

Kdo polapí neznámého šprýmaře?

*****

Redaktor vzhlédl od obrazovky redakčního počítače. Místnost byla zahalená v přítmí, slabě rušeného jedinou obrazovkou. Příchozí se objevil neslyšně a tiše vyčkával.

„Co si přeješ, mladej?“ otázal se redaktor návštěvníka. „Rychle, nemám na tebe čas!“

„Zdvořilostí zrovna neoplýváte!“ odvětil návštěvník klidně.

„Ty taky ne,“ opáčil redaktor a prohlížel si mladíka, stojícího před ním. Profesionálně si ho zhodnotil: nenápadný kluk menší postavy, očividně nezletilý, jinak nic moc.

„A co takhle zaklepat na dveře, než vstoupíš?“ pokáral ho s převahou staršího. „To se přece dělá, tebe to rodiče nenaučili? Tak se mi zdá, že tě dost zanedbali!“

„Mé rodiče nechte laskavě na pokoji,“ odvětil příchozí a zamračil se. „Už pěkných pár let jsou po smrti. A klepání na dveře byste zaručeně neslyšel!“

„Ty že jsi klepal? Nekecej a vymysli si něco jiného! Je tu ticho jako v hrobě, mám v počítači speciální nízkošumové větráky, slyšel bych spadnout i špendlík!“

„Ticho jako v hrobě?“ ušklíbl se mladík. „Už jste byl někdy v hrobě, že to tak víte?“

„Hele, mladej, nebuď drzej!“ zamračil se redaktor. „Nedovoluj si na mě, husy jsme spolu nepásli! Vyklop, co si přeješ a vypadni!“

„Měl bych pro vás opravu několika vašich článků!“ usmál se trochu příchozí.

Redaktor se nenápadně podíval na hodinky. Půlnoc na krku a tomu prckovi jistě není osmnáct, kdoví jestli mu je patnáct! A možná i míň! Takoví cucáci snad ani nesmí touhle dobou chodit sami venku, napadlo ho.

„Hele, opravy článků nech laskavě na mně!“ zamračil se.

„Nemohu za to, že tam máte chyby!“ usmál se mladík. „Chtěl jsem vám pomoci!“

„Češtinu ovládám stejně dobře jako ty, ale spíš líp!“ odsekl redaktor zhurta. „Při tom fofru vždycky nějaký překlep ulítne. Zvlášť když mě furt někdo vyrušuje!“

Poslední větu dodal už hodně nazlobeným tónem, aby dal najevo, že se s ním dlouho bavit nebude.

„Nejde mi o pitomé překlepy, ale o fakta!“ nedal se mladík. „Píšete bludy, o kterých nemáte ani páru a měl byste být vděčný, když vám s tím někdo odborně poradí!“

„Neraď, není ti šedesát!“ odsekl redaktor. „O jaká odborná fakta jde?“

„Chtěl byste vědět nějaké podrobnosti ze života duchů?“ usmál se mladík.

Redaktor trochu zrudl.

„Na takové vtipy už nemám náladu vůbec!“ vybuchl. „Podívej se, je půlnoc a ještě to nemám hotové. V tomhle čase přijít s takovou hovadinou... jak to, že ještě nespíš?“

„O mé spaní se nestarejte,“ mávl rukou mladík. „Zaručeně mám lepší postel než vy. Mám tam ticho jako v hrobě, ani ty větráky mi tam nešumí...“

„Tak mazej domů a ať už jsi pod peřinou!“ navrhl mu redaktor.

„To jediné nepůjde,“ odvětil mu s úsměvem návštěvník. „Nemám žádnou peřinu, přikrývám se zásadně pískem.“

„Cože?“ zarazil se trochu redaktor, trochu vyvedený z míry. „Čím?“

„Slyšíte mě dobře,“ usmál se mladík. „Přikrývám se čistým tekutým pískem. To víte, v hrobě si přikrývky vybírat nemohu. Jistěže vás poslechnu a vrátím se tam, ale nejdřív bych snad měl vyvrátit vaše bludy, abyste se pořád tak neztrapňoval.“

„Kam že se vrátíš?“ zalapal po vzduchu redaktor, neboť takové argumenty nečekal.

„Do hrobu, když jste to nakousl,“ odsekl mladík. „Jak říkám, ujde to tam. O takovém tichu se vám tady vážně ani nezdá.“

„Poslyš, na srandičky nejsem zvědavý!“ vzpamatoval se redaktor. „Koukej mazat do hajan, ať už chrníš! Pozdravuj tatínka a vyřiď mu, aby ti nasekal zadek. Že tě vůbec na noc pouští ven?“

„Ach jo!“ vzdychl si mladík. „Přesvědčovací fázi rozhovoru se nevyhneme. Nevadí, nějak už to vydržím. A hned na úvod vám dám snadnou hádanku. Kde myslíte, že mám hrob? Když to uhodnete, máte u mě pět bodů.“

Během těchto slov popošel trochu blíž. Redaktor najisto očekával, že jeho návštěvník obejde stůl kolegyně Janiny, stál mu totiž v cestě, ale mladík šel k jeho narůstajícímu zděšení pořád rovně. Okraj psacího stolu kolegyně ho nezastavil. Návštěvník náhle trčel horní polovinou těla z pracovní desky a posunoval se po ní dál. Pohyblivá socha, trochu víc než pouhá busta.

„A sakra!“ zarazil se redaktor a raději si protřel oběma rukama oči.

Návštěvník nezmizel. Zastavil se, natáhl ruku před sebe a zabořil ji do obrazovky. Počítač kolegyně Janiny byl vypnutý, ale redaktora polil mráz, když uviděl ze zadní stěny Janina monitoru trčet lidskou ruku.

„Tak za prvé, mého tátu nechte na pokoji,“ vytáhl mladík ruku z monitoru a založil si obě ruce v bok. „Za druhé, uhodnout, kde mám hrob, není tak těžké, kdybyste si uvědomil, kde mě do této chvíle vidělo nejvíc lidí. Za třetí, vážně vám ještě nedošlo, že si z vás vůbec nedělám legraci?“

Až teď zblízka si redaktor uvědomil další záhadu. Kluk mluvil, ale nepohnul přitom rty, jeho obličej byl naprosto nehybný. Byl by zajímavý i jako břichomluvec, ale proti tomu, jak tady trčel ze stolu, to byla pouhá prkotina.

„Hele, kdo ty vlastně jsi?“ vyhrkl redaktor zaraženě, tišším hlasem než prve.

„No to je dobrý!“ povzdychl si mladík. „Píšete o mně málem ob den a nepoznáte mě! Aspoň je vidět, co jste za noviny! Netrkne vás ani, že za vámi přijdu hned po půlnoci? To je přece ta správná hodina, nebo ne?“

„Poslyš... Vážně chceš tvrdit, že jsi duch?“ vyhrkl redaktor.

„Vážně,“ přikývl mladík. „Doufám, že mě nepovažujete za pitomý vtip. Nebo mě podezíráte, že vám tu promítám obrázky? Mimochodem, doporučte vašemu poradci, aby se šel bodnout a dělat něco jiného. Jeho rádoby-vědecké vysvětlení bylo vážně pro srandu králíkům. Páni, to byl trapas! Já že jsem přenosná holografická promítačka? Větší pitomost už jsem dlouho neslyšel! Mimochodem, tu promítačku bych tady chtěl vidět. Co je mi známo, zatím ji nikdo na Zemi nevynalezl. A dovézt ji z Okifeie nikoho nenapadlo, kdoví jestli vůbec víte, co je to Okifeia a kde byste ji měli hledat?“

Přisunul se ještě blíž. Nevyčníval teď půlkou těla z desky stolu kolegyně Janiny, ale ze stolu přímo před redaktorem. Ten byl z toho na výsost vyvedený z míry, zvláště když návštěvník prošel i jeho monitorem. Ten byl ale zapnutý a po obrazovce se místo písmenek článku rozlétly podivné obrazce, vzdáleně připomínající strukturu Saturnových prstenců. Redaktor před tím monstrem raději ucouvl, ale jeho návštěvník se naštěstí zastavil.

„Hele, kdy jsi vlastně... umřel?“ odhodlal se redaktor k první vážně míněné otázce.

„To je další báje!“ opáčil spokojeně mladík s převahou vědoucího. „Proč myslíte, že jsem mrtvý? Copak je to nutná podmínka? Cítím se živý a nejspíš taky jsem.“

„Jak bys potom mohl spát ve svém hrobě?“ ujelo redaktorovi.

„Vážně si myslíte, že to za živa nejde?“ usmál se mladík.

„No, tvrdí se to!“ nedal se redaktor. „Duchem se snad stává člověk, když zemře, ne?“

„Vyvracet vám to nebudu,“ pokrčil duch rameny. „Neřekl bych, že jsem zemřel. Když se štípnu do ruky, bolí mě to. Ačkoliv, nic nemohu vyloučit. Nebudu zapírat, jsou na tomto světě i jiní duchové a maličko se od nich odlišuji.“

„Ducha taky něco bolí?“ chytil se toho redaktor.

„Občas,“ připustil duch. „Měl jsem v tomhle stavu dokonce zlomenou ruku. Tu bolest vám nepřeju, zvlášť, když mi ji neměl kdo ošetřit. Naštěstí mi kost srostla rychle sama, ale to je trochu jiná historie.“

„O co sis tu ruku zlomil?“ vyzvídal redaktor.

„Ani to nechtějte vědět!“ mávl rukou mladík. „Zlomil mi ji jiný duch kopancem. Nečekaným, ale parádním. Ani nevím, proč mě napadl a už se to nikdy nedozvím.“

„To je zajímavé! Duchové se taky perou?“ ožil redaktor, zjevně ho to zaujalo.

„Asi ano,“ připustil duch. „Poslyšte, o tom se mi nechce mluvit. Sám to nechápu a čtenáře to určitě zajímat nebude.“

„Jak můžeš vědět, co naše čtenáře zajímá?“ namítl redaktor.

„Protože se mezi nimi pohybuju,“ vysvětloval duch. „Umím číst a také slyším, co si lidé povídají. Slyším i to, co říkají, když si myslí, že je nikdo nevidí.“

„Snad lidi nešpehuješ?“ zarazil se trochu redaktor.

„Špehovat?“ urazil se duch. „Dovolte! Čemu vlastně říkáte špehovat? Myslíte, že se úmyslně skrývám a poslouchám, co si lidé povídají? Z toho vás snadno vyvedu! Za nikým se jen tak pro zábavu neplížím a hloupé tlachy mě nezajímají. Akorát nemůžu za to, že mě lidi nevidí. Někteří mluví nahlas a někdy nechtěně slyším i to, co mi nepatřilo. Není to ale můj úmysl, že mě nevidí. Naopak, teď se musím hodně snažit, abyste mě viděl! Dokážu zmizet úplně, umím se objevit jen napůl, jde mi i částečná průhlednost, ale když se o nic nesnažím, jsem průhledný jen napolo a aby mě někdo zpozoroval, musí být na to pološero nebo skoro tma. Nejčastěji mě přece lidi viděli v noci nebo uvnitř tunelů metra. Je to tak?“

„Viděli tě vystupovat i ze silnice!“ připomněl mu redaktor. „Havaroval kvůli tobě autobus, jak se ti snažil vyhnout!“

„Za to nejspíš můžu, ale jen trochu,“ připustil duch. „Ztratil jsem pod zemí orientaci. Tam je totiž fakt tma jako v hrobě, nevidíte, kam jdete. Když jsem tenkrát vážně nevěděl, kde jsem, vzal jsem to pro jistotu šikmo nahoru. Čekal jsem, že se objevím v nějakém zapomenutém sklepě, je to pravděpodobnější, než že se objevím na ulici, ale stát se může ledacos, náhoda je blbec a stalo se! Navíc byl večer, ideální podmínky k pozorování. Máte pravdu, viděli mě. Dvě auta skrz mě projela v pohodě, nejspíš si mě řidiči nevšimli, až ten autobus... Při troše štěstí mě taky mohl přehlédnout, jako ti před ním. Ale co já vím, nic moc se přitom nikomu nestalo. Pár zohýbaných plechů, žádná krev... to snad ještě ujde.“

„Jak to, že tě někdo vidí a jiný ne?“ zajímalo redaktora.

„Když se budu snažit, aby mě nikdo neviděl, neuvidí mě nikdo,“ kývl duch. „Naopak se musím hodně snažit být viditelný, ale to už jsem říkal. Vám jde asi o to, když se o nic nesnažím. Taky mě to zajímalo, koukal jsem se párkrát do zrcadel, takže o tom něco vím. Na denním světle nejsem viditelný vůbec. Úplně potmě taky ne, to dá rozum. Jedině za šera vypadám jako napůl průhledná postava. Zřejmě záleží i na polarizaci světla. Některé sklo mě odfiltruje, jiné ne.“

„To je podivné,“ řekl redaktor. „Vykládáš mi to skoro vědecky...“

„Já to taky tak beru,“ přikývl duch. „Pro mě je to zajímavý vědecký experiment. Co by jiní za takovou příležitost dali! Jak se říká, někteří by i upsali duši čertu!“

„Co jsi mu upsal ty?“ popíchl ho redaktor.

„Duši ne, spíš jsem přišel o tělo,“ usmál se duch. „Ale i to je relativní. Tělo mám jako dřív, jen trochu jinak interaguje s okolním prostředím.“

Při těch slovech vystoupil z redaktorova stolu, prošel skrz nízký stoleček a labužnicky se posadil do pohodlného křesla pro návštěvy. Udrželo ho, ale čalounění se ani neprohnulo.

„Poslyš, jak to děláš?“ zarazil se redaktor. „Stolem procházíš jako vzduchem, ale křeslo tě udrží? Proč?“

„Tenhle svět je pro mě vůbec trošku anizotropní,“ přikývl duch.

„Co to znamená?“ dožadoval se vysvětlení redaktor.

„Hmota je pro mě průchozí nerovnoměrně,“ objasňoval mu to duch.

„Jak tomu mám rozumět?“ nechápal ani teď redaktor.

„Ve směru shodném s gravitací klade větší odpor,“ pokračoval ochotně duch. „Jinak bych pod sebou nenašel žádnou oporu a padal bych až do středu zeměkoule. Když se ale na něco postavím, většinou mě to udrží. Gravitace na mě působí jen slabě, takže se pode mnou neprohne ani voda, akorát mi klouže pod nohama jako led. Je docela zajímavé chodit v noci po Vltavě. Pár vožralů ze mě mohlo dostat psotník, ale nikomu se tím nechlubili. Asi to pak svedli na alkohol.“

„Gravitace že působí slabě?“ opakoval po něm redaktor, neboť mu mezitím otrnulo. „To bych pak čekal, že se budeš pohybovat zpomaleně. Jako kosmonauti na měsíci, ne?“

„Gravitace je pro mě slabší, ale setrvačnost taky,“ vysvětloval duch. „Tím se to vyrovná, pohybuju se docela přirozeně. Když se zviditelním, někteří si toho nevšimnou, dokud neudělám něco neobvyklého, třeba dokud neprojdu stěnou, nebo nezapadnu do nějaké mříže. To je vlastně taky zajímavé. Voda mě udrží v pohodě, ale mříže na chodníku jsou pro mě jako past na mamuty. Párkrát se mi podařilo zapadnout, kde jsem to nečekal, ale už si začínám zvykat. Mříže na chodnících přeskakuji, jako to dělají psi. Těm jsou zase mříže nepříjemné na tlapky.“

„Nenatlučeš si, když se někam propadneš?“

„Naštěstí mi žádné pády nevadí. Můžu skočit ze Žižkovské věže a nic se mi nestane.“

„Zajímavé!“ přikývl redaktor. „Už jsi to zkusil?“

„Víc než zajímavé!“ opravil ho duch. „Z té věže jsem to zkusil. To byl držkopád! Kdybych neuměl lítat, rozmyslel bych si to, ale na druhou stranu, proč bych si nezkusil něco nezvyklého? Dopadl jsem dole na chodník. Schválně, tipněte si, jak to bylo dál? Kdybyste čekal, že se otřepu a budu pokračovat v chůzi, neuhodl byste. Zabořil jsem se skoro třicet metrů pod zem! Byla tam v hloubce nějaká dutina, kolektor či co, zatřáslo to se mnou jako buldok ratlíkem. Byl to docela zajímavý pocit. Poprvé jsem trochu zazmatkoval a přibrzdil to, mimo jiné totiž umím lítat, ale podruhé jsem chtěl vědět, kam až se zabořím a dal jsem tomu volný průběh. Dosáhl jsem skoro čtyřicetimetrové hloubky.“

„Jak je to možné?“

„Všechno taky ještě nevím,“ přiznal duch. „Něco si vysvětlit umím, něco jen hádám. Tohle je podle mě všechno díky anizotropii. Hmota mi klade větší odpor ve směru gravitace než jinými směry, ale ne tak velký, abych si při pádu na beton rozbil hubu. Když narazím do betonu, zabořím se jako do peřin. Jenže se pode mnou ani neprohne.“

„Takže ti nemůže vůbec nic ublížit?“

„Mechanicky ne. Samozřejmě jen když uvažuji hmotu z vašeho světa. Duchové na mě působí jinak. Řekl bych, skoro normálně. Kdybych dopadl na jiného ducha, byla by to pro mě větší šlupka! Z větší výšky by to bylo o krk. Ale pro něho asi taky. Nejspíš bychom se chovali podle zákona o zachování hybností a zarazil bych ho pod zem. Ale určitě bychom pak byli pomlácení oba.“

„Opravdu zajímavé!“ přiznal redaktor. „To bych nikdy neřekl. Poslyš, jak mi ale vysvětlíš, že na mě mluvíš? Zvuk je přece chvění vzduchu, ne?“

„Napadlo vás to správně,“ usmál se duch. „Jen jste si ještě nevšiml, že tady mluvíte jen vy. Já mlčím jako v hrobě. Máte totiž naprostou pravdu, zvuky vydávat neumím.“

„Jak to, že tě tedy slyším?“ vyskočil redaktor.

„Neslyšíte mě,“ zavrtěl hlavou duch. „Vnímáte moji telepatii, zvuk to není. Pořádně se na mě podívejte! Copak otvírám pusu? A na břichomluvectví to taky nesvedete.“

„No jo...“ zarazil se redaktor. „Máš asi pravdu. Ale ty přece zvuky slyšíš, ne?“

„Slyším,“ přiznal duch. „Nějaké chvění hmoty vnímám, dokonce ušima jako vy. Pod zemí občas slyším roztodivné hluky. Někdy se tam ozývají šramoty, jindy pískání nebo zase skřípění. Skála přenáší na velkou dálku zvuky až odněkud z hlubin zemské kůry, ale běžný hluk skrz ni prochází slabě a tekuté písky tlumí všechny zvuky účinně jako polštáře. Dva až tři metry od tunelu metra je krásné ticho jako v hrobě.“

„Zajímavé!“ vrčel redaktor. „To by bylo na celý článek! Přiznám se bez mučení, neměl jsem o tom ani páru. Co bys ale nechtěl? Do dneška jsem žádného ducha nespatřil, co jsme otiskli, pocházelo od očitých svědků. A to je úžasně nespolehlivý zdroj! Když popisuje pět očitých svědků totéž, je z toho šest odlišných popisů.“

„Takže vám jako šestý očitý svědek přináším sedmý odlišný pohled!“ usmál se duch. „Ale měl byste mi víc věřit, znám to určitě nejlíp. Kdo jiný prochází skrz zdi a skálu?“

„Budu to brát v úvahu,“ slíbil redaktor. „Ačkoliv... Co vím o tvé pravdomluvnosti?“

„Samozřejmě nic,“ přikývl s úsměvem duch. „Nevíte o mě nic a musí vám stačit, že chci sám a dobrovolně vypovídat. Na druhou stranu, vás by neštvalo, kdyby o vás psali tak obludné nesmysly? Nejen to pseudovědecké vysvětlení s promítačkou, ačkoliv to bylo taky úplně vedle.“

„Co máš ještě na mysli?“

„Třeba, že to dělám ze škodolibosti!“ zamračil se duch. „Škodolibost mi nepřipisujte. To je nesmírně hloupá vlastnost. Škodolibý je obvykle ten, kdo nemá možnost jiným sám něco oplatit. Ať už právem nebo neprávem.“

„Ty tedy nejsi škodolibý?“ podíval se redaktor na ducha pátravě.

„Doufám, že ne,“ přikývl duch vážně. „Když mi někdo něco zlého vyvede, vyřídím si to s ním sám, ale nebudu mu po straně bezmocně přát všechno nejhorší.“

„Už sis to s někým sám vyřídil?“ usmál se redaktor.

„Jo,“ přikývl vážně duch. „Například s tím duchem, co mi přerazil ruku. Zabil jsem ho jako psa. Nelituju ho, ale nemám z toho ani radost. Jeho škoda, že s ním nebyla řeč.“

„Zabil jsi ducha?“ nedůvěřoval mu opět redaktor. „Copak to jde?“

„Jde to,“ odvětil vážně duch. „Kdybyste ho chtěl opravdu vidět, zavedu vás tam. Ale podle mě to není důležité. Navíc je v tunelu metra. Musel byste si vyjednat, aby vás tam pustili v noci, kdy nejezdí vlaky a v kolejích není proud. Jako duch projdu i trafostanicí na vysoké napětí, kde by z vás zbyl jen spálený škvarek. Tuhle jsem čistě z vědeckých důvodů jen tak prošel atomovým reaktorem. To byl pohled! Ne na mě, ale na vědátory, když si nedokázali vysvětlit jeho nestabilní chování. Svedli to na poruchu řízení, ale zastavovat reaktor nemuseli a řídící obvody vyměňovali zbytečně.“

Redaktor si usmyslel, že se už ničemu, ale opravdu ničemu divit nebude.

„Kde ses dostal k reaktoru?“ zeptal se ducha.

„Jeden máme přece přímo v Praze,“ odvětil duch. „Reaktor je zajímavý jev. Jednak tam mám pocit přejedení, ale to je vedlejší efekt. Za druhé mi každý běžící reaktor svítí na pět kilometrů. Je to impozantní pohled. Připadáte si, jako když kráčíte po skleněném mostě nad nehybnou šedou mlhou, nad vámi se klene zemský povrch, viděný odspodu jako nějaký baldachýn, nahoře svítí obrovská lucerna aktivní zóny reaktoru, z okolních domů vidíte jen jejich zubaté základy a sklepní dutiny...“

„Poslyš, ty básníku! Co myslíš, jak by na lidi působila fotografie zabitého ducha?“

„Jako podvod,“ odtušil bez váhání duch. „Kdyby vám to udělalo radost, klidně si mě vyfoťte. Až si to budete v klidu prohlížet, pochopíte, že je to naprosto nepoužitelné, podobá se to klasické dvojexpozici. To vám potvrdí každý fotograf.“

„Jak se tak na tebe dívám, opravdu mi připadáš jako špatná dvojexpozice,“ souhlasil klidně redaktor. „A co fotografický blesk?“

„Zkuste to!“ navrhl mu duch. „Ostré světlo mě skryje lépe než co jiného.“

„Takže to ani nemusím zkoušet, co?“ vzdychl si redaktor.

„Můžete, ale předem vám řeknu, jak to dopadne. Blbě. Na snímku s bleskem nebudu, leda bych se o to hodně snažil, ale pak zase nebudu průhledný. To vám nikdo nesežere.“

„Budu ti to věřit i bez zkoušení,“ vzdychl si redaktor. „Asi to opravdu nemá smysl. Snad by něco vyšlo za pohybu na videokameře, ale to bys šel spíš do televize, že?“

„Videokamery nejsou dost citlivé,“ mávl rukou duch. „Leda by se to upravilo, počítačem jdou hotová kouzla... ale víc než siluetu z toho stejnak nikdo nedostane.“

„Už to někdo zkoušel?“

„Jo, jeden můj portrét mají už pěkných pár let,“ ušklíbl se duch. „Vědí kde jsem byl i co jsem tam dělal, ale je jim to houby platný.“

„Kde to mají, smím-li to vědět? Já jen, že jsem ještě nic takového neviděl.“

„Raději to ani nechtějte vědět!“ mávl rukou duch. „Ty obrázky jsou přísně tajné, to nemůžete uveřejnit. Na mě nemůžou, ale na vás by mohli poslat likvidační komando.“

„To je to tak závažné?“ zarazil se redaktor.

„Hlavní bunkry nejvyšších štábů tří největších světových velmocí? To je tak tajné, že by vás pouhé zveřejnění jejich polohy mohlo setsakra mrzet!“

Redaktor zůstal ohromený údivem.

„Člověče... vypadáš jako docela mladej, teda, ne že by bylo všední, jak vypadáš, ale jestli chceš trvat na tom, že ses dostal až tam...“

„Víte pane redaktore, nebude lepší, když se budeme držet při zemi, případně mírně pod ní?“ usmál se duch dobromyslně. „Vám nepřišla poslední mírová iniciativa velmocí divná? Proč znenadání vycouvaly ze svých krvavě dobytých a trapně vylhaných pozic? Kdybyste to chtěl vědět, řeknu vám to. Ale taky vám poradím, držte jazyk za zuby, i kdyby vás pálili žhavým železem!“

„To je to tak vážný?“ vyhrkl redaktor.

„Vážný? To je slabé slovo!“ ušklíbl se duch. „Je to ještě horší. Dobře, řeknu vám to. Máte rozum a pochopíte, jestli si smíte pustit hubu na špacír. Mně to může být jedno, na mě je každé likvidační komando krátké, ale vy si to budete muset dobře rozvážit!“

„No dobře, povídej, snad si to nějak přeberu!“

„Víte, všechny války za poslední století se děly stejným způsobem,“ začal duch zeširoka. „Jen v nejstarších dobách jezdili králové do bitev v čele svých vojsk. Později tam posílali už jen své vojevůdce a pokud to chtěli mít pod kontrolou, sledovali bitvy hezky zdálky. Ale řekl bych, že ze všech císařů a králů se k tomu snížil naposledy Napoleon. Pak už bitvy vedli jen generálové. Žádný potentát nenesl v posledních stoletích vlastní kůži na trh, drželi se pěkně v suchu, nejlépe daleko za vodou, zatímco vojáčkové za ně krváceli na frontách, na moři a v džunglích. Poslední války vedli jen z velké dálky a i jejich vojáčci hází na nepřítele bomby z bezpečné výšky.“

„Tomu se přece říká pokrok!“ ušklíbl se redaktor.

„A pak se jednou objevily na stolech presidentů největších světových velmocí výzvy k mírové iniciativě,“ nedal se duch zastavit. „Požadovaly po nich tak neuvěřitelné ústupky, že by každou takovou výzvu jako vždy smetli se stolu, kdyby na druhou stranu dokázali přehlédnout, že byly na těch stolech zatěžkané pravými atomovými hlavicemi. Pravými, rozumíte? Bouchnout, rozprášily by je až do stratosféry. Atomové argumenty ještě nikdo předtím nepoužil. Nebo si myslíte že ano?“

„Já nevím,“ namítl redaktor. „Na jejich místě bych asi zalezl někam do krytu, ne?“

„Zalezli by, jistě,“ přikývl duch. „Napadlo to všechny tři. To už jim vezli naproti ještě horší zprávy. V jejich nejtajnějších bunkrech našli stejné atomové bombičky s dopisy ještě stručnějšími. Byla tam jediná věta: Nikde na světě se před námi neschováte! Řekněte, co měli ti chudáčci dělat, když najednou šlo o jejich vlastní kůži?“

„To by byl asi hodně silný tabák,“ rozvažoval to věcně redaktor.

„Jistě,“ přikývl duch. „Moji siluetu mají v Pentagonu dodnes zarámovanou. Byl jsem tenkrát malý špunt, bylo mi sotva osm let, neviditelnost mě vyčerpávala, asi mi to trochu ujelo, ale tím víc to na ně zapůsobilo. Dítě s atomovým kufříkem v protiatomovém bunkru hlavního štábu armády Spojených států! Nikdo si to neuměl vysvětlit. To byla pravá příčina Nobelových cen míru! Hodně jsem se nasmál zasvěceným politologům, když se podlézavě předháněli v rozborech a oslavách hluboké lidskosti těch tří potentátů.“

„Takže ta Nobelova cena... by měla patřit spíš tobě...?“

„Ti presidentští gauneři ji dostali úplně zadarmo!“ ušklíbl se duch. „Jaká lidskost? Couvli jako malí kluci, když si na ně někdo zhurta dupne! Ale klidně jim ji nechte, pro mě je důležité, že si žádná z velmocí od té doby netroufla začít válku. Mír za to stojí, ne?“

„Dobře, ale co teď děláš tady v Praze?“

„Uvádím na pravou míru mýty!“ odvětil klidně. „Ne, teď jsem jen žertoval. Zakotvil jsem tady, až když se ze mě stal skutečný duch. Má to totiž i své nevýhody.“

„Jaké nevýhody má takový duch?“ zajímal se redaktor.

„Víc než bych dokázal spočítat na prstech,“ opáčil duch. „Například nemohu běhat venku, když svítí slunce.“

„Sluneční světlo duchům škodí?“ zajímal se redaktor.

„Ani ne,“ opáčil klidně duch. „Zkuste si ale představit, že máte průhledná oční víčka. Vystoupíte ze stínu do pražícího slunce a vůbec nic nevidíte. I když usilovně chcete být neprůhledný a zvenku tak vypadáte. Mohu si zakrývat oči čím chci, všechno je aspoň trochu průhledné. Mohu jen jako sůva poslepu šátrat, než spadnu do kanálu nebo vlezu do nějakého temného průchodu, kde je trochu tma. Blbý, co?“

„Ano, ale když víte, že vlastně vládnete světu, i když jen nepřímo...“

„Ničemu nevládnu,“ usmál se duch. „To si nenamlouvejme. Podařilo se mi nanejvýš vyvolat na správných místech strach. Strach je někdy setsakra užitečný!“

„Strach na správných místech...“ opakoval redaktor, jako by si to chtěl zapamatovat.

„Snad ale chápete, co by znamenalo, kdybyste to vykecal!“ zarazil se duch. „Radím vám, nehrajte si s tím! Umlčovací komanda mívají obvykle nabito ostrými!“

„Chápu,“ přikývl redaktor. „Neboj se, budu mlčet. Takhle je to lepší. Nestojím o to, aby se ve světě zase válčilo.“

„No právě!“ řekl duch. „Mám teď nevýhodu, jako duch nejsem tak pohyblivý.“

„Jak to?“ zpozorněl redaktor. „Můžeš přece procházet zdmi, dokonce skálou...“

„To sice mohu, ale už kdybych musel odcestovat do Moskvy, byl by to pro mě příliš dlouhý výlet. Jako duch nemohu tak snadno používat dopravní prostředky.“

„Vlastně ano, když procházíš skrz tramvaj, metro i autobus, co?“

„Cestování není z principu vyloučené,“ zavrtěl duch hlavou. „Metrem občas jezdím, ačkoliv je to fuška jako pro kaskadéra. Problém je, že se v dopravních prostředcích opřu jen o podlahu a ta pode mnou klouže jako klouzačka. To je na pohodlné cestování málo. Jedu si takhle v tramvaji, najednou zatáčka, lidé se chytají tyčí a madel, jen já vyletím ven jako čert v Ententýky.“

„V čem?“ nechápal redaktor.

„Vy tu dětskou říkanku neznáte?“ divil se duch. „Ententýky, dva špalíky, čert vyletěl z elektriky...“

„Jo ták?“ usmál se upřímně redaktor. „Tu znám, ale hned mi nedošla!“

„A to je tramvaj!“ vzdychl si duch. „V letadle je to ještě horší. Když zvedne čumák do výšky, změní se podlaha v šikmou plochu, jedu po ní jako namydlený, až skončím pod betonem ranveje. Snad bych se udržel i na šikmý ploše, umím přece lítat, antigravitace by mi pomohla, jenže když se letadlo rozletí naplno, je to takový vítr, že mě sfoukne z paluby.“

„Vítr v letadle?“ zachytil se toho redaktor. „To je snad nesmysl, v kabině přece vzduch stojí, nikoho to neofukuje!“

„Jo – normální vzduch letí s kabinou,“ připustil duch. „Ale ne můj vzduch, myslím tím vzduch allohmoty. Ten stojí na místě, takže mě smete. Nezapomínejte, že je na světě kromě normální hmoty i jiná hmota, akorát vy ji necítíte a dalo by vám práci ji vůbec prokázat.“

„Zajímavé!“ podotkl redaktor.

„Ani teleporty teď na mě nezabírají, nejsem pro ně dost hmotný,“ stěžoval si dál duch.

„Jaké teleporty?“ zarazil se opět redaktor.

„No jo... já zapomněl, že je neznáte,“ uvědomil si duch. „Jak bych vám to... teleporty jsou velice šikovný vynález civilizace Okifeia v jednom sousedním vesmíru. Nastoupíte si do kabinky, řeknete kam chcete, otevřou se dveře a jste tam. O tuhle možnost jsem, bohužel, v duchovitém stavu přišel. Ne že bych se už do toho vesmíru nedostal, pořád se dostanu kam chci, teleporty můj příkaz taky pochopí, ale odešlou jen prázdnou kabinku, zatímco já zůstanu na místě. Jak říkám, nejsem pro ně dost hmotný.“

„Takže můžeš cestovat do cizích světů, ale Moskva a New York jsou ti nedostupné?“

„Nedostupné? Tak zlé to přece jen není,“ zamyslel se trochu duch. „Kdyby to vážně bylo nutné, dostanu se tam. Mám ještě antigravitaci. V nouzi bych tam doletěl i sám. Létat ale mohu jen v noci, ve dne mžourám jako sova. V nouzi nejvyšší mám i jiné možnosti, ale ty si schovávám na horší časy. Nechme to, nemá cenu se tím zabývat. Vraťme se k tomu, co zveřejnit můžete. Takže prosím, vyškrtněte tu zlomyslnost. Takový nejsem.“

„Máš pravdu, je to sice zajímavé, ale souhlasím, zveřejnit to asi nepůjde,“ vrátil se redaktor do reality. „Zlomyslnost ti už připisovat nebudu. Jaké další mýty chceš vyvracet?“

„Ono to spolu souvisí,“ přistoupil na otázku duch. „Tvrdíte, že nemám co na práci, jen dělat neplechu. To přece není pravda. Co víte o tom, co dělám?“

„To mi opravdu není jasné,“ přikývl redaktor. „Co tedy děláš?“

„Starám se o spravedlnost,“ odpověděl vážně duch.

„O spravedlnost?“ podíval se na něho udiveně redaktor. „Jak to myslíš?“

„Kdybyste si dal práci a vysledoval to po nemocnicích, asi byste zjistil, že v poslední době přibylo hodně infarktů,“ řekl vážně duch. „Zejména smrtelných. Kdybyste si dal ještě víc práce, zjistil byste, že všechny mají společné znaky. Postihují lidi mladé, kteří na infarkt náběh neměli, zpravidla venku na ulici, a nedají se léčit. Pacienti umírají, i kdyby se doktoři přetrhli. A kdybyste pronikl úplně ke kořenům, zjistil byste, že postižené nemusíte litovat. Postihuje to zásadně darebáky největšího kalibru. Násilníky, podvodníky, prodavače drog a podobnou sebranku. Každý z nich má na svědomí spoustu lidskýho neštěstí.“

„Jak to ale víš ty?“ zvážněl redaktor v tušení nějakého podrazu.

„Já ty infarkty vyvolávám,“ přiznal klidně duch. „Nemám jinou možnost ovlivňování lidí. Nemohu jim nafackovat ani podrazit jim nohu, nanejvýš odebrat životní energii nebo je přimrazit. Obojí se projeví jako infarkt. Zastaví se srdce a doktorům nezbývá nic jiného než konstatovat smrt. Neslyšel jste ještě, že mi někteří lidé říkají Smrťák?“

V té chvíli se proměnil, až se redaktor zajíkl hrůzou.

V křesle nehybně seděla holá bílá kostra. Po chvíli pohnula rukou, přitom se obalila tělem a v křesle opět seděl poloprůhledný duch, jen jinak oblečený. Místo džínových kalhot a košile měl na sobě černou kombinézu, proti níž kontrastoval jeho bílý obličej. Vypadal teď ještě nebezpečněji než předtím a redaktor se přistihl, jak mu hrůzou cvakají zuby.

„Uvědomte si, pane redaktore, já jako člověk jenom vypadám,“ pokračoval duch, jako by se nechumelilo. „Když hodně chci, mám i lidskou podobu, ale v tomhle světě není nic, co bych mohl sníst nebo vypít. Zvláštní je, že mám co dýchat, to jediné mě ještě s vámi lidmi spojuje. V duchovitém světě je vzduch i tam, kde v normálním není, třeba pod vodou nebo pod zemí. Nevím odkud se bere, je trochu zatuchlý, ale dýchat se dá. Ale jídlo tu nikde není. Co jsem tím, čím jsem, nejedl jsem, ani nepil a zkuste mi změřit tep, pohoříte! Podle vašich hledisek jsem mrtvý! Podle mě ne, ale to je vedlejší. Myslím, tedy jsem.“

„Poslyš, ale ty infarkty by snad byly vraždy!“ zbledl ještě víc redaktor.

„Ve vašem lidském pojetí jim tak můžete klidně říkat,“ přikývl klidně duch. „Já ale do lidské civilizace nepatřím, mám jiný kodex. Snažím se trestat ty, kdo si to zaslouží. Skoro každému dám poslední výstrahu. Kdo s lumpárnami nepřestane, na toho brzy sáhne smrt.“

„Smrt, nebo ty?“ otřásl se redaktor.

„Já jsem přece smrt!“ řekl chlapec vážně a trochu i výstražně. „Neříkají mi pro nic za nic Smrťák! Když se darebákovi zjevím ve své horší podobě, je to velice účinné varování, nemyslete si! I otrlým darebákům přitom spadne dušička do kalhot. Vám jsem to jen ukázal, ale kdybych vám k tomu vyhrožoval, bylo by to horší, věřte mi.“

„Dobře, ale vraždy snad...“ pozastavil se nad tím redaktor. „Ty bys neměl dělat, ani když nejsi tak úplně člověk.“

„Nedávno do mě jeden grázlík vystřílel zásobník pistole,“ řekl klidně duch. „Spletl se trochu, vypadal jsem jako člověk a ne jako duch, takže mě považoval za člověka. Pochopil jsem to tak, že mě chtěl zabít. Proč? Náhodou to vím. Stal jsem se nedobrovolným svědkem vraždy. Předtím před mýma očima zastřelil člověka a chystal se zabíjet další. Pokusil jsem se ho zastavit a zviditelnil jsem se mu. Vysypal do mě šest kulek, prostřílel mě jako řešeto, být člověk, zabil by mě. Řekněte mi, co si mám počít s takovým gaunerem? Kdybych mu dal čas vyměnit zásobník, nejspíš by tu sérii vražd dokončil. Až by poznal, že mi neublíží, vraždil by lidi kolem. Mimochodem, ten jako jediný nedostal výstrahu ani jiné varování. Proč také? Může někdo pochybovat o jeho úmyslech? Já ne.“

„Dobře, to by se snad dalo chápat jako sebeobrana... i když ne zcela nutná...“

„Ne zcela nutná!“ zasmál se sarkasticky duch. „Jděte s tím k šípku, pane redaktore! Ode mě to nikdy nebude nutná sebeobrana, ohrozit mě přece nemohl. Když mě ale někdo úmyslně střelí pro nic za nic do hlavy, je to zkrátka vrahoun, to neukecáte! A navíc tam už jedna oběť ležela v krvi a další byly na řadě. Nesnažte se toho grázla obhajovat!“

„No dobře, to byl opravdu extrémní případ...“ ustoupil raději redaktor. Dráždit takové kostlivé monstrum dokáže jen sebevrah a teď to vypadalo jinak než zpočátku, když mu duch jen opravoval faktické chyby článků.

„A které nebyly?“ pokrčil duch rameny. „Vezměte si chlápka, co se živil prodejem drog. Dopoledne je před školou nabízel zadarmo mladším školáčkům, odpoledne už v průchodu kasíroval ty starší. Měl sortiment od kokainu po heroin. Dostal ode mě nejprve varování. Je dost odstrašující potkat v přítmí průchodu kostru, nemyslíte? Celý týden se hrůzou doma klepal jako ratlík! Vím to, párkrát jsem ho kontroloval, jenže mě neviděl. Myslíte, že si šel na pracák sehnat poctivější zaměstnání? Ale kdež! Když se celý týden nic nedělo, otřepal se a pak jsem ho potkal v průchodu podruhé, zase s heroinem. Ukázal jsem se mu, vyslechl si od něho ještě pěknou sbírku nadávek a přimrazil jsem ho. Doktoři pak konstatovali infarkt a exitus. Myslíte si, že jsem se mu věnoval málo? Já si to nemyslím.“

„Vždyť ty drogy nikomu nevnucoval!“ namítal redaktor. „Jen je prodával!“

„Nejprve je nabízel k vyzkoušení,“ řekl duch přísně. „Pak už měl žně. Nemyslíte si, že to byl také tak trochu vrah?“

„Vrah jistě ne!“ namítl redaktor.

„V tom se zkrátka neshodneme, pane redaktore,“ opáčil duch. „Asi o tom víte svoje, já taky, ale nesnažte se mě podceňovat. Mám medicínské vzdělání, i když z jiného světa... Hodnotíme to zřejmě odlišně, to je všechno.“

„Ale i kdyby tomu tak bylo, člověk nesmí brát spravedlnost do vlastních rukou!“ protestoval ještě nesměle redaktor. „Od toho máme policii a soudy, nemyslíš?“

„Ale pane redaktore!“ řekl duch. „Kde byla policie celou tu dobu, co ten týpek před školou prodával tvrdé drogy?“

„Asi to nestačila podchytit,“ odhadoval to redaktor.

„Já to náhodou vím,“ pokračoval duch. „Policie je na tyhle chlápky krátká. Když se u školy náhodou objeví policajt, nemůže na ně dělat ani bu-bu-bu, vysmáli by se mu do očí. Žádný u sebe nemá víc než zboží pro vlastní potřebu a to není trestné. Policie je sleduje rok nebo dva, než objeví, odkud své špinavé zboží mají. Často se všechno prozradí a sledování začne od začátku. Mezitím se chlápek směje, rejžuje plnými hrstmi a nikoho nezajímá, kolik lidí za tu dobu uvede do zkázy. Tak se chytají dealeři v Čechách! Jen si poslechněte zprávy! Jak dlouho naši kliftóni podezřelé bedlivě sledují? Když grázly nechávají páchat darebáctví celé měsíce až roky, jsou akorát pro srandu králíkům. Mám pro ně jedinou omluvu, že to jinde ve světě nedovedou o nic líp.“

„Ano, ale trest smrti za pár gramů...? Není to trochu moc? Když dostali podobní v Thajsku za pár kilogramů heroinu padesát let vězení, všichni je tady litovali!“

„Já ne!“ nedal se duch. „Trest smrti za pár gramů je jediné, co ty darebáky donutí, aby toho nechali. Těch padesát let by bylo v pořádku, kdyby si je opravdu odseděli. Jenže naši čeští hrdinové už nesedí. A vsaďte se, že v tom budou pokračovat! Když ne tihle, pak jiní. Strach o vlastní krk účinkuje líp. Zpočátku jsem musel zabíjet každého, nebrali mě vážně. Teď už mě vážně berou a na jeden trest smrti mám až deset zastrašených, co to svinstvo do nejdelší smrti nevezmou do ruky. I to tvrdší varování může mít velice blahodárné účinky.“

„Poslyš, vážně doufáš, že takhle vymýtíš drogy?“

„Úplně asi ne,“ přiznal duch. „Jeden si po mém varování najde poctivé zaměstnání, druhý si pořídí pistoli v blahé iluzi, že se mi postaví. Někteří jsou zkrátka nepoučitelní, jiní mi prostě nevěří. To je ale jejich problém. Koho nepřesvědčím, toho zlikviduju, aspoň mě jiní berou vážně. Nikomu nepomůže ani ministr spravedlnosti, ani amnestie od presidenta. Jen vy, pane redaktore. Napište to do těch vašich médií. Čím dřív se to rozkřikne, tím spíš mě budou brát vážně všichni a tím líp pro ně, pro mě i pro ty nevinný lidi okolo!“

„Poslyš, tohle bys chtěl uveřejnit?“ vrtěl hlavou redaktor.

„Jistě,“ přitakal duch. „Proto jsem přece tady.“

„To nepůjde jen tak,“ zachmuřil se redaktor. „Kdybych to takhle napsal, budou mě považovat za spoluviníka. A jde přece o vraždy!“

„Nikdo vám nic nedokáže,“ namítl duch. „Můžete policii po pravdě tvrdit, že se mnou vůbec nesouhlasíte! Klidně jim prozraďte všechno! Jsem pro vás anonymní informátor, nic o mně nevíte. Pro vás nemám ani rodiče, ani jméno. Můžete to napsat i nevážnou formou, třeba jako alkoholickou halucinaci, vadit mi to nebude. Jen tam podle pravdy uveďte, že spousta náhlých úmrtí z poslední doby, zejména u mladších lidí, kteří by ještě neměli trpět na srdce, má na svědomí duch Smrťák, který bez milosti trestá darebáky, na které policie nestačí. Třeba se tomu lidé od srdce zasmějí, ale ti, kterých se to týká, začnou o tom přinejmenším přemýšlet. Až pochopí, že to není halucinace ani jiná fantasmagorie, začnou si dávat pozor. Až narazí na mě, nebudou mě brát na lehkou váhu. A kdo mě vezme vážně, nemůže v lumpárnách pokračovat. Darebáci nejsou kamikaze, každý má pud sebezáchovy.“

„Anonymní zdroj ale není moc věrohodný!“

„Můžeš mi tedy říkat Josef, nebo taky Pepek, mně je to jedno!“ namítl duch. „Jde o to, že ti, komu půjde opravdu o krk, to prostě musí vzít vážně. Nejvíc jste jim ublížili vy, tím rádoby-vědeckým článkem o vtipálkovi s holografickou promítačkou. Všichni si pak ze mě celý týden dělali legrácky. A já jsem je zabíjel. Nemilosrdně. Čekáte, že mi to dělalo radost? Ba ne, nejsem škodolibý, sám bych rád, aby aspoň ti rozumnější s lumpárnami přestali.“

„Aspoň že to myslíš tak!“ vzdychl si redaktor. „Ale není to moc chvályhodné.“

„I to tam klidně napište,“ poradil mu duch. „Jako člověk máte s drogovými dealery humánní soucítění. Proč ne? Neberu vám to a nevadí mi to. Jenže já už člověk nejsem, pane redaktore! Mám na svět jiný pohled, pohled z hrobu. Je to drsné, ale jen to tak napište, ať to všichni vědí! Nejvíc tomu pomůžete čistou pravdou!“

„Poslyš, ty se nebojíš, že se někdo z těch zabitých změní také v takového ducha, jako jsi ty sám a že ti to přijde oplatit?“ chytil se redaktor posledního argumentu.

„Podle toho, co o vlastní přeměně vím, se žádného mstitele nebojím,“ usmál se duch. „Nevím jak se tu ocitli jiní duchové, ale kdyby to mělo být jako já, neměl bych se čeho bát.“

„Co vlastně víš o své přeměně?“ zeptal se redaktor zvědavě.

„To vám radši neřeknu,“ usmál se duch. „Ještě by někoho napadlo zkoušet to. Není to naštěstí jednoduché a hlavně, není všechno zlato, co se třpytí. Stačí, když vám řeknu, že to souvisí s planetou Jupiterem? Nechápete to? Nic si z toho nedělejte. Řešení hádanky nejspíš napadne málo lidí a ti teď beztak nejsou na Zemi. Nechme to být, zapomeňte na to.“

„Mluvíš v samých hádankách,“ postěžoval si redaktor.

„To je jen dobře,“ opáčil duch. „A teď mě omluvte. Bude hodina po půlnoci, musím se vrátit do hrobu. Ne že by na tom záleželo, ale je to tak stylovější, ne?“

Vstal s křesla, které se přitom ani nepohnulo. Pak zamířil k oknu, ale ne proto, aby je otvíral. Vstoupil do zdi mezi dvěma okny a zmizel.

Redaktor se vrhl k oknu.

Ke svému zděšení spatřil, jak průhledná postava zvolna nabírá výšku. Místo aby duch spadl z výšky prvního poschodí, vznášel se výš, až se přenesl přes střechu protějšího domu. Bylo to neuvěřitelné, neskutečné, ale s létáním měl zřejmě také pravdu.

Redaktor se otřásl a vrátil se ke svému psacímu stolu. Na obrazovce počítače měl článek, nad kterým před půlnocí pracoval. Teď se mu zdál úplně malicherný proti tomu, co zažil během pouhé hodiny. A před očima se mu čistě z profesionální deformace odvíjely obrovské titulky na čelní stránce novin...

Duch vraždí drogové dealery...

Smrťák lituje oběti, ale bude je zabíjet dál...

Zpověď nehmotného vraha...

Je to vůbec možné?

Jeho oči spočinuly na křesle, kde jeho podivný noční host většinu návštěvy seděl. To křeslo se pod ním neprohnulo ani o vlásek.

Došel ke křeslu a bezmyšlenkovitě položil ruku na sedací polštář.

Ruka se mu, jak jinak, do polštáře trochu zabořila. Uvědomil si podivný pocit, jako kdyby tam byl ještě znát otisk tepla. Nic víc, ale pocit to byl velice zřetelný.

Ten polštář byl ale ještě včera drsnější. Teď se zdál jemnější, jako... sametový.

Ucukl rukou.

To křeslo...

Bylo na něm cosi znát. Nebyla to ale stopa po člověku, tedy promáčknutý polštář.

Tahle stopa byla jiná. Zelená. Jemná sametová zeleň na sedačce i na opěradle.

Dal si ruku před obličej a i v přítmí místnosti pochopil, že ta zeleň na jeho ruce...

Na sedačce zůstala druhá stopa. Stopa lidské ruky.

A redaktor to pochopil.

Fuj! Ta zeleň byla nejméně centimetrová plíseň! Vyrostla za tu krátkou chvilku, co tu duch seděl. Další záhada! Ale také – jediný důkaz pravdy.

Ba ne, nezdálo se mu to...

*****

Parlament

Článek v bulvárním deníku, s titulkem Noc a plíseň, jediná stopa ducha, podávající skoro vědecké vysvětlení a cosi jako zpověď Jupiterského ducha, vzbudil podle většiny komentátorů i expertů nezaslouženou pozornost. Shodly se na tom zejména konkurenční deníky, kde se jednalo o bledou závist. Tajemství probírali lidé na pracovištích, diskusní kluby na internetu i náhodně v tramvajích. Po pravdě řečeno, lidé si z toho spíš utahovali. Stačilo zažertovat, zda s nimi necestuje duch.

Rádoby-vědecká diskuse ale připoutala pozornost veřejnosti k českému zdravotnictví, kde už to tak zábavně nevypadalo. Ukázalo se, že se v poslední době skutečně zvýšily počty úmrtí na náhlé srdeční příhody, jak stálo v duchařském vysvětlení. Oslovení zdravotníci jednotně tvrdili, že je to nesmysl, ačkoliv podat věrohodné vysvětlení toho jevu nedokázali. Připomínky na stále se zvyšující výskyt srdečních civilizačních chorob nepůsobily, zejména když se ukázalo, že se všechny případy podezřele omezují na oblast vnitřní Prahy, tedy tam, kde se měl údajný duch pohybovat.

Další serióznější informace přišly z úplně jiné strany. Podle zveřejněných policejních statistik poklesla poslední dobou v Praze kriminalita. Z Václavského náměstí náhle zmizely postávající postavy, nabízející sex i heroin. Magistrát si dovolil stáhnout z tramvají varování před kapesními zloději. Střediska pro pomoc drogově závislým byla neobvykle prázdná, ačkoliv jejich pracovníci křižovali ulicemi v zoufalém hledání zákazníků. Kdo si to spojil dohromady, tomu se opět nabízelo duchařské vysvětlení jako přijatelné.

Když jeden pracovník jaderného výzkumu potvrdil podivné chování výzkumného jaderného reaktoru v období popisovaném ve zmíněném článku, znamenalo to pro mnohé jen další potvrzení, zatímco odpůrci prohlásili nešťastného vědeckého pracovníka za drzého lháře a podvodníka, který se chce na tomto případu jen lacino svézt.

Vášně naštěstí brzy utichly a zájem médií se přesunul jinam. V Parlamentu se objevila další tradiční aféra s odposlechy významných opozičních poslanců. Jejich poslanecký klub interpeloval ministra vnitra, který se omezil na slib, že dá celou záležitost nestranně vyšetřit. To ale poslancům nestačilo, začali na premiérovi požadovat odvolání ministra i policejního presidenta. Toho nakonec pozvali do Parlamentu, aby tam přednesl své stanovisko.

Jeho stanovisko bylo jednoduché. Žádná policejní složka se odposlechem nezabývala, žádné odposlouchávací zařízení policisté neobjevili. Tvrzení těchto opozičních poslanců o odposlouchávání se zakládalo jen na jejich dojmu.

Ti se ale zapřísahali a byli ochotní opakovat to i na detektoru lži. Podle nich nemohl zveřejněné dokumenty v jednom bulvárním deníku za žádných okolností vynést nikdo z nich, takže je jasné, že muselo jít o odposlech.

Na to policejní president bodře odvětil: „V Čechách se vždycky všechno rozkecalo i bez odposlechů.“

Zřejmě mu ale ujely nervy a další opoziční poslanec se do něho nevybíravě pustil.

V té chvíli nastal na galerii pro diváky podivný šum. Jakýsi mladík bledého obličeje, oblečený v černé kombinéze, se vyhoupl na okraj balkónu, jakoby se chystal seskočit dolů mezi poslance. Parlamentní stráž se k němu marně vrhla, aby mu v tom zabránila. Mladík si zvolil prázdné místo před poslaneckými lavicemi, odrazil se a skočil. Strážce jen bezmocně hrábl do prázdna.

Každého, kdo ho sledoval, hned napadlo, že to musí být bývalý výsadkář. Kdo jiný by se k tak odvážnému skoku odhodlal? Jen některým došlo, že je na výsadkáře příliš mladý. Kdoví, jestli byl vůbec na vojně!

Ti nejbližší, kteří spatřili podrobnosti, ale vytřeštěně zírali na jeho nohy. Výsadkář se do poctivé parketové podlahy zabořil až po kolena! Neztrácel ale čas, rychle z podlahy jako po schůdcích vystoupil a rázně zamířil k předsednickému stolku.

Naleštěná podlaha za ním, světe div se, neměla ani škrábnutí...

„Pane předsedo, páni poslanci!“ oslovil předsedu sněmovny. „Dovolte mi ukončit to zbytečné dohadování o odposlechu. Přestaňte trápit policejního presidenta, opravdu nic neví a jeho podřízení v tom výjimečně prsty nemají.“

„Kdo jste, pane? A jak to můžete vědět?“ vzpamatoval se předseda sněmovny.

„Vysvětlím vám stručně ten případ,“ nedal se zastavit mladík. „Ty tajné informace jsem předal tisku já.“

„To je ale skandál!“ vyjekl předseda Parlamentu. „Proboha, jak se k tomu můžete tak klidně přihlásit? Vždyť je to trestný čin!“

„Považoval jsem je za důležité,“ nedal se vyrušit neznámý. „Skandál to skutečně je, ale ne kvůli zveřejnění! Vždyť svědčí o špinavém komplotu přímo v Poslanecké sněmovně! Opravdu vás nenapadlo zabývat se jejich obsahem, místo naprosto zbytečného vyšetřování, jak se mohly dostat na veřejnost?“

„Nahlas!“ ozvalo se v té chvíli ze zadních lavic.

„Nic není slyšet!“ podpořil ho jiný hlas.

„Moment!“ otočil se mladík k poslaneckým lavicím a zvedl výmluvně ruku, aby si zjednal ticho. „Pane předsedo, strpení! Připojím se k některému mikrofonu, aby mě slyšeli i ti vzadu. Vaše mikrofony mě takhle vůbec nesnímají.“

„Pane... vy tu vůbec nemáte co dělat!“ vzpamatoval se předseda. „Stráž! Vyveďte už konečně toho... toho vetřelce! A zatkněte ho pro podezření z nezákonného odposlechu!“

„To bude těžké, pane předsedo,“ ušklíbl se neznámý. Nespěchal, z brašničky u opasku klidně vylovil krabičku velikou jako na mýdlo, přiblížil ji k mikrofonům a cosi s nimi kutil.

„Aby mě někdo vyvedl, musel by mě nejprve uchopit,“ huhlal. „A to není tak snadné, jak se to řekne. Nikdo mě nemůže uchopit, tedy ani vyvést a už vůbec ne zatknout.“

Tři urostlí chlapi v uniformách ale v té chvíli pohotově klusali uličkou mezi lavicemi směrem k neznámému.

„Stůjte, hlupáci!“ obrátil se k nim náhle neznámý. „Chcete snad zápasit se smrtí?“

Dva strážní vzadu v té chvíli narazili do prvního. Ten se křečovitě zachytil nejbližších lavic a prudce zabrzdil. Měl proč. Za mikrofony stála zpříma lidská kostra, hrozila strážným kostěnou rukou a výstražně cvakala čelistmi.

Poslanecká sněmovna vyskočila na nohy jako jeden muž. Jen dva poslanci vzadu ke své škodě nesledovali dění u předsednického stolku a setrvali ve vzájemné debatě.

Příšerná podívaná trvala jen vteřinu a kostra se změnila zpátky v neznámého mladíka.

„Nemám tu co dělat, ale jako jediný znám pravdu,“ pokračoval klidně, bez vzrušení. „Jde vám o pravdu, nebo o vaše pitomá pravidla?“

„Proboha! U všech čertů, kdo jste?“ vybuchl předseda sněmovny. Ani si nepovšiml, že jedním dechem vzývá Boha i tu opačnou stranu.

„Říkejte mi jako všichni Smrťák, pane předsedo,“ odvětil zřetelně mladík. „Viděli jste mě snad dost jasně. Věřte, dá mi to hodně námahy, abych měl přijatelný vzhled. To ale není podstatné. Pusťte mě k těm mikrofonům a nezkoušejte na mě sahat, nebo na vás sáhnu já a na to do smrti nezapomenete! Není to nic příjemného, můžete mi to věřit!“

Předseda odcouval od mikrofonů tak rychle, až zakopl o židli a posadil se na ni.

Mladík nevzrušeně stál za mikrofony a monotónně opakoval: „Jedna, jedna, jedna...“, dokud se jeho zesílený hlas náhle nerozlehl velkou sněmovní místností.

„Tady to bude dobrý!“ pochválil si chlapec. „Už mě slyšíte? Výborně! Aby vám bylo jasné, mikrofony můj hlas nezachytí, nevydávám totiž zvuky. Proto si pomáhám tou malou pomůckou, abyste mě slyšeli.“

Ačkoliv do své krabičky mluvil klidně, jeho hlas teď hřměl Sněmovnou naplno.

„Kdo vlastně jste, člověče?“ vykřikl na něho jeden z poslanců.

„Mýlíte se pane poslanče!“ odvětil klidně mladík. „Už v oslovení! Nejsem člověk. Pamatuji se ještě na dobu, kdy jsem člověkem byl, ale to už je dávno pryč. Nazývat mě člověk je v této chvíli poněkud zpozdilé, to musí každý pochopit na první pohled. Někteří mi říkají Smrťák, zkráceně Smrt, ale správnější je říkat mi Jupiterský duch.“

„Proč zrovna Jupiterský?“ ozvalo se ze sálu.

„Protože s Jupiterem souvisí moje přeměna,“ odtušil mladík.

„Jaká... přeměna?“ vyjekl předseda Parlamentu.

„Poslyšte, staré záležitosti tu probírat nebudeme,“ odmítl Smrťák dát mu vysvětlení. „Nedávno jsem dával novinám interview, podrobností je tam dost a je to i slušně napsané, sežeňte si je. Pár vědátorů sice tvrdilo, že je to nesmysl, ale tím se jen ztrapnili. Pamatujte si, vědec nesmí tvrdit, že neexistuje něco, co on sám nemůže vysvětlit, natož dokázat. Smí skromně přiznat, že to nedokáže pochopit. To je jediný správný vědecký přístup, když neví ani to co já. Ale kvůli tomu jsem nepřišel. Nejde mi o vědu, ale o vaše dokumenty.“

„Znamená to, že jste to odposlouchával sám?“

„Dá se to tak říci,“ přikývl spokojeně mladík. „Ale nebylo to úmyslné. Pány poslance jsem zaslechl venku na ulici. Nemohu za to, že mě neviděli, to je ve dne normální. Aby mě bylo vidět, musím vydávat energii a to zbytečně nedělám. Jejich intriky mě ale zaujaly. Spousta lidí si venku domlouvá různé špinavosti, ale u poslanců to působí hůř. Zkrátka jsem se jim věnoval více než jiným, následoval jsem je a seznámil se podrobně s jejich plány. Pak jsem je předal dennímu tisku.“

„To ale bylo protizákonné!“ vykřikl jeden bledý poslanec, asi z těch potrefených.

„Víte,“ usmál se mladík, „Dalo by se říci, že se o tom bavili na veřejné ulici, takže se nesmí divit, když je někdo zaslechl. Ale kromě toho, pro mě nejsou vaše zákony závazné. Lidské zákony platí pro živé, mrtvých se netýkají a záhrobní zákony jsem neporušil. Co ještě chcete namítat? Zveřejnění té špíny jsem považoval za správné a příště to udělám zase. Vaše obvyklá praxe zabývat se nepodstatnými detaily, jako kdo a proč to uveřejnil, aniž jste hledali pravdu, je nemravná. Věnujte raději pozornost tomu darebáctví! Tím se zabývejte!“

„Sněmovna nemůže přijmout protizákonně získané důkazy,“ vzpamatoval se zatím předseda Sněmovny.

„Ale, ale!“ podíval se na něho pobaveně mladík. „To snad nemyslíte vážně! Opakuji znovu, z mé podstaty protizákonné nejsou. Může neživý porušit zákony živých? Pro mě platí jiné zákony, ty ani porušovat nemohu, to prostě nejde.“

„A mrtvý se mezi živé míchat může?“ opáčil kdosi z opozice.

„Může, páni poslanci, může,“ usmál se mladík. „Nezakazují to ani vaše zákony, ani moje. Kdo si myslí, že tomu tak není, ať mi ukáže zákon, který by něco zakazoval mrtvým!“

„Můžeme takový zákon přijmout!“ nadhodil jiný z poslanců.

„Přijmout můžete cokoliv,“ souhlasil mladík. „Některé vaše zákony jsou uhozené už teď! Ale protože zastupujete živé, budou platit jenom pro ně. Nemůžete přijmout ani zákon, který by platil v sousedním státě, dokud ho vaši sousedé sami neuznají.“

„Tady jste na území České republiky, měl byste uznávat zdejší zákony!“ napomenul ho poslanec z předsednictva.

„Není tomu tak, pánové!“ opáčil mladík pobaveně. „Území České republiky má jen tři dimenze a nad nimi vám svrchovanost neberu, tu už vám sebrala Evropská unie. Zřejmě jste nepochopili, že se pohybuji v dimenzích, na které právo nemáte. Nemusím tedy uznávat vaše zákony. Odjakživa platí jen zákony vynutitelné. Zkuste mi něco nařídit a vymáhat to!“

„Když k nám nepatříte, nemáte zase co mluvit do našich věcí!“

„Jak to? Nikdo mi to nezakázal a kromě toho se domnívám, že jednám správně. Ale dovolte mi říci, co si myslím o vás! Místo abyste odsoudili darebáctví, které jsem naštěstí zveřejněním překazil, zabýváte se hledáním toho, kdo ten skandál prozradil. Dobrá, ušetřím vám práci. Byl jsem to já. Ale jak to, že nikoho nenapadlo zabývat se samotnou podstatou skandálu, tím darebáctvím prvního řádu? Vám to připadá morální?“

„Porušování soukromí poslanců má větší váhu!“ odmítl to předseda sněmovny.

„To myslíte vážně?“ zamračil se mladík. „Vaše soukromí že má přednost?“

„Soukromí každého člověka je stejně důležité!“ odvětil předseda.

„Zlobte se na mě nebo ne, ale já si myslím, že pro vás má být na prvním místě zájem vašich občanů,“ vrtěl hlavou duch. „Tedy těch živých, já si své zájmy ohlídám a od vás si do toho mluvit nenechám. Zastupujete tady lidi a sloužíte jim, i kdyby vaše vlastní soukromí šlo stranou.“

„Soukromí každého občana, tedy i poslanců, je zaručeno ústavou,“ trval na svém předseda sněmovny.

„Dobrá, ale to platí jen pro vás,“ zamračil se chlapec. „Já musím uznávat zákony jiné. Budu se řídit i nadále jen těmi záhrobními, nařizovat mi nic nemůžete.“

„To je nepřípustné!“ ozvalo se z lavic.

„Nepřípustné jsou vaše pletky a špinavé čachry!“ zahřměl chlapec. „Víte aspoň, proč mi lidé říkají Smrt? Má to souvislost a řekl bych, že přímou. Přejdu raději k věci. Jak vás pozoruji, někteří z vás se dali do služeb zla. Máte smůlu, poznám vás. Teď zřejmě větší část neví o čem mluvím, ale to nevadí, ti v cizích službách to vědí dobře. Vyzývám je proto: dámo a pánové, vzdejte se do konce měsíce svých mandátů! Tady nemáte co pohledávat, protože vy lidem nesloužíte. Přidám k tomu dovětek: každý, koho jsem poslední dobou varoval, dobře ví, že varování dávám jen jedno jediné. A to jste právě dostali. Kdo z těch, o kom právě mluvím, bude v této sněmovně sedět začátkem příštího měsíce, potká mě v mé horší podobě podruhé a naposledy v životě. Snad si i vy včas domyslíte, co to znamená.“

„To je přece vyhrožování nejhrubšího kalibru!“ vyskočil předseda sněmovny.

„Ano, pane předsedo,“ přikývl vážně chlapec. „Je to vyhrožování nejhrubšího kalibru. Mám k tomu ale dobré důvody. Vás se osobně netýká, ale budete muset tento měsíc převzít mandáty těch, kdo se jich vzdají, a zajistit za ně náhradníky. Když to někdo z nich neudělá, jakože i s tím počítám, vypravíte zřejmě příští měsíc některým kolegům státní pohřeb.“

„To je přece jasně prohlášený úmysl vraždit!“ protestoval jeden z poslanců.

„Vy, pane poslanče, raději urychleně konzultujte svého poradce,“ obrátil se na něho mladík. „Však vy dobře víte koho! Možná vám dovolí vzdát se mandátu, když mu řeknete, kdo proti vám stojí. Jste sice jen malá šedivá myš, ale dal jste se na to dobrovolně a litovat vás nebudu. Opakuji to zejména pro vás: říkají mi Smrťák a mají proč!“

„Vy mě snad vážně chcete zabít?“ poslanci rozčilením až přeskočil hlas.

„Nedělám to s nadšením!“ zavrtěl hlavou mladík. „Když neodejdete, zabiju vás. Dal jsem vám poslední možnost ustoupit se ctí! Ale nebudu vás litovat, až vás tu potkám příště.“

Stráž se mezitím vzpamatovala. Uličkami přiběhli další strážní a na mladíka náhle mířilo hned několik služebních pistolí.

„Jménem zákona!“ vykřikl nejbližší strážný, v jedné ruce pistoli, v druhé pouta.

„Vaše zákony pro mě neplatí!“ odvětil klidně mladík. „Pamatujte si! Říkají mi Smrt! Co chcete proti mně dělat, nádivové?“

Odtáhl svou krabičku od mikrofonu, beze spěchu si ji vložil do brašničky u opasku, pak udělal úkrok zpět a zmizel, jako kdyby se vsákl přímo do dřevěné předsednické lavice.

Parlamentní stráž zůstala stejně tumpachová, jako všichni poslanci.

„Kde je?“ vykřikl bezradně strážce s pouty.

„Tady...“ koktal poslanec, sedící nejblíž u okna. „Tady... prošel zdí! Je už venku!“

„To přece není možný!“ vybuchl předseda Parlamentu.

„Není,“ přikývl místopředseda. „Není to možný. Ale vypadá to záhadně. Ani bych se nedivil, kdyby to pár slabších povah nevydrželo a seklo s mandátem!“

„Snad tomu nevěříte?“ kohoutil se předseda.

„Vy jediný tomu můžete nevěřit!“ opáčil klidně místopředseda.

„Jak tomu mám rozumět?“ zarazil se trochu předseda. „Vy to snad chápete?“

„Přece vám jasně řekl, že se vás to netýká!“ dostal odpověď. „Ostatní takovou jistotu nemají... Ačkoliv taky říkal, že ti, koho se to týká, to dobře vědí. Mělo by to znamenat, že kdo nic nechápe, nemá se čeho bát? Pro mě by to bylo dobré, taky to nechápu, jen si to zkouším logicky ujasnit. Ale co vy, pane kolego? Komu to vlastně sloužíte?“

Obrátil se s úsměvem na poslance, kterému Smrťák doporučoval vzdát se mandátu. Oslovený zbledl jako stěna, ale nenechal se vyprovokovat.

„Nikomu!“ odsekl. „Jako disciplinovaný člen sloužím jen své straně a voličům!“

„Že by zrovna vaše strana měla být tím zlem?“ uvažoval dál místopředseda. „Vždyť nejste komunista! Co to má být za zlo?“

„Naše strana je stará a ryze česká!“ lamentoval potrefený. „Cizím nesloužíme!“

„Vy to ale podle toho mladíka musíte vědět!“ nedal se odbýt místopředseda.

„Nic nevím!“ začal hystericky ječet poslanec. „Je to teroristické spiknutí! Žádám na tomto místě ministra vnitra o policejní ochranu!“

„Klid, pane kolego, dostanete ji!“ usmál se kysele ministr. „Tak otevřené vydírání nejvyšších míst nepamatuji ani z odborné literatury! To je skutečně závažný důvod!“

„Jen jestli vám bude policejní ochrana něco platná!“ vzdychl si místopředseda. „Lidi, uvažujte trochu! Ten chlap odešel zdí! Jestli se stejnou cestou vrátí, kdo ho zastaví?“

„Navrhuji hlasovat o přerušení jednání!“ přihlásil se potrefený poslanec. „Za těch podmínek, pod otevřenou hrozbou teroru, je další jednání nemožné!“

„Mimořádně s vámi souhlasím!“ uznal předseda. „Musíme zajistit bezpečnost Parlamentu. Žádám vážené poslance a poslankyně, aby se okamžitě vrátili do svých lavic k mimořádnému bodu jednání...!“

*****

Obchůzka

„Tohle jsi vážně přehnal!“ mračil se redaktor na ducha, stojícího před ním. „Nemůžeš přece vyhlásit válku našemu Parlamentu!“

„Nech mě být, vím co dělám!“ opáčil umíněně duch. „Parlamentu jsem válku nevyhlásil. Jen ho chci očistit od darebáků, co tam nemají co dělat.“

Venku byla ještě tma, redaktor seděl v křesle, duch stál před ním. Po zkušenostech s plísní si do žádných čalouněných sedaček nesedal a pokud ano, vybíral si židle se sedátky z plastiku, aby kamarádu redaktorovi nedělal potíže.

„To není jen tak!“ namítal redaktor. „Nemůžeš přece popřít, že byli všichni do svých funkcí řádně zvoleni! Chceš nám nabourat samotný demokratický systém?“

„Jsou to řádně zvolení gangsteři,“ odpálil ho chlapec. „Místo aby zastupovali zájmy voličů, dali se do služeb cizí mocnosti. Tím porušili zákony ještě víc než já.“

„Jaké cizí mocnosti?“ nechápal redaktor.

„Dali se do služeb ďáblů!“ odvětil chlapec. „O věrnosti ďáblům se přece poslanecký slib ani slovem nezmiňuje. Ani v naší ústavě není o ďáblech zmínka!“

„Počkej!“ zarazil ho redaktor. „To je na mě příliš! To už ti nespolknu. Ďáblové patří do pohádek, ještě tak do náboženství, ale ne do skutečnosti!“

„Duchové taky,“ opáčil vzdorovitě mladík. „Jeden přitom stojí před tebou. Možná patřím do pohádek, ale skutečnost může být horší než si myslíš! Ďáblové jsou reálnější než já. Na mě si sáhnout nemůžeš, na ďábly ano! Jen bych ti to neradil, vyhni se jim.“

„Kdo jsou tedy podle tebe ti ďáblové?“ ustoupil trochu redaktor.

„Bytosti ze sousedního vesmíru, Gehenny,“ začal ochotně chlapec. „Podobají se nám lidem. Tedy, pokud mě ještě uznáš za člověka, už se také liším. Ačkoliv tak vypadají a žijí mezi lidmi, lidé to nejsou. Na žádném nepoznáš, že je jim přes tisíc let a mají proti lidem nějaké orgány navíc. Mají vlastnosti, které obyčejný člověk nemá, bohužel je používají ke zlému účelu. Dávají třeba lidem psychické údery a ovládají je, až jsou z nich pouhé loutky. Vypadá to jako hypnóza, jen je to o hodně horší. Ďáblové se nám snaží vládnout a obávám se, že úspěšně.“

„Poslyš, kolik ďáblů už jsi viděl na vlastní oči? A kolik jich je na Zemi?“ nedůvěřivě se ho ptal redaktor.

„Viděl jsem jen jednoho,“ přiznal chlapec. „Navíc to nebylo tady na Zemi. Nevím ani, kolik jich tu je. Ale kamaráda Oldu se pokoušeli zabít a ten viděl už dva. Přesněji, věděl to o nich s naprostou jistotou. Jinak je totiž můžeš vidět a nevšimnout si jich.“

„Když je nerozeznáš, jak tedy můžeš tvrdit, že jsou i v našem parlamentu?“

„Já je rozeznám,“ zvedl vítězně prst. „Poznám nejen ďábly, ale i jejich pomocníky. Vítek na ně kdysi vymyslel takovou pomůcku... naštěstí funguje i v mém... řekněme trochu duchovitém světě.“

„To je opravdu zajímavé,“ odvětil redaktor. „Říkáš, ďáblové nám chtějí vládnout... mám chuť tomu věřit, skoro to tak někdy vypadá.“

„To není otázka víry,“ vrtěl hlavou chlapec. „Ber to jako fakt. Právě ďáblové nedávno donutili Učedníky opustit Zemi a odstěhovat se jinam, kam za nimi nemohou, místo aby lidi léčili na Zemi. Nemocní teď musí za léčením dojíždět.“

„Počkej, nevím, o čem mluvíš. Jací učedníci?“ nechápal redaktor.

„Neslyšel jsi o takové zvláštní cestovní kanceláři...? Jmenuje se Cesty za zdravím, má dvě pobočky, v Praze a v Pardubicích... Lidé tam skutečně cestují za zdravím. Odletí mimo Zem a tam je vyléčí ze všech možných nemocí!“

„O té cestovce vím!“ zpozorněl redaktor. „Poslyš, jak to, že ji znáš? Léčili tě snad?“

„Ne,“ usmál se duch. „Ale patřil jsem k nim a léčil jsem s nimi.“

„Co tedy děláš tady?“ vyzvídal redaktor.

„Odešel jsem od nich,“ řekl duch vyhýbavě.

„Ale proč?“ dorážel na něho redaktor.

„To prostě nemůžeš pochopit!“ odsekl duch a zatvářil se tak nepřístupně, že redaktor raději další otázky spolkl.

Vlastně, uvažoval duch, není těžké pochopit, proč odešel od Učedníků. Naopak, bylo by to příliš jednoduché. Může ale někdo pochopit, že se mu zřítil Andělský svět přímo před očima? Mohl by někomu vykládat, co ho vyštvalo? Pochopil by to každý, ale právě proto to nemohl nikomu říci. Už proto, že svět ostatních lidí ještě stojí!

„Škoda!“ řekl redaktor po chvilce. „Jako lékař bys byl jistě platnější. Tam nebo tady.“

„Sám léčit nemohu,“ povzdychl si duch. „Na léčení musí být nejméně dva. Jeden je na léčení málo. Mohl bych ještě tak spravovat dětem rozbitá kolena, nic víc.“

„A co kdyby ses vrátil k ostatním?“ navrhl mu redaktor.

„Těžko,“ vzdychl si duch. „Tam... tam se teď vrátit nemohu... a odsud nás ďáblové nedávno vyštvali.“

„A jsi si tak jistý, že to bylo dílo ďáblů?“ pokoušel se ho zviklat redaktor.

„Hele, Kryštofe, už jsem ti někdy lhal?“ zamračil se duch. „Vím, věřit se tomu dá jen těžko, ale právě proto si nemůžu dovolit lhát. Když něco nevím, řeknu ti poctivě, že nevím. Ale co vím věrohodně, to mi prostě musíš věřit. Jinak by to nemělo cenu.“

„Pochop taky ty mě, Pepku,“ opáčil redaktor. „Třídím si tvoje sdělení do tří skupin. Zajímavé je pro mě jen to, co snese zveřejnění. Pak mi říkáš něco hodně nebezpečného, co zveřejnit nesmím a zbývá to, co bych zveřejnit mohl, ale čemu nikdo neuvěří, takže si to nakonec musím taky nechat pro sebe.“

„To přece vím,“ přikývl Pepek. „Rád bych ti pomohl tu poslední skupinku zmenšovat, jenže vážně nevím jak. Už jsi pro mě udělal dost. Třeba ten milionový nápad s přenosem elektromagnetického pole mezi diktafonem a mikrofony.“

„To by tě možná napadlo taky,“ mávl rukou redaktor. „Klika je, že máš diktafon.“

„A smůla, že mi docházejí baterky a jiné neseženu, ačkoliv denně chodím kolem obchodů, kde je nabízejí v pěti různých provedeních.“

„Měl sis pořídit akumulátory, ty se dají dobíjet.“

„Vždyť je mám,“ opáčil duch. „Ale nabíjet je mohu jen ve svém letadle, jinde to prostě nejde. Když strčím nabíječku do zásuvky, projde skrz stěnu... Hele, byl jsem vybavenej na průzkum cizích světů, ale ne na rok totálního odtržení od civilizace. Pozemskou techniku nepočítám, ta je mi na nic. A ty potvory akumulátory se vybíjejí i samovolně, s tím taky nic nenadělám.“

„Máš pravdu,“ povzdychl si redaktor. „V tom ti asi neporadím. Měl bys být vděčný aspoň za to, co máš. I tak si vyskakuješ nad poměry.“

„Co tím myslíš?“

„No, ten parlament...“ podíval se redaktor na ducha utrápeně. „Kdo ti nakukal, že to pomůže? Akorát se tam teď slušný člověk přes policajty a kontroly vůbec nedostane...“

„Ty kontroly jsou pro kočku,“ ušklíbl se duch. „Snad vážně nečekají, že tam přijdu dveřmi jako jiní a dám se prohledat, jestli nemám zbraň? Až tam přijdu, nikdo mě nespatří, dokud se sám uvnitř budovy nezviditelním. Nepřijdu dveřmi, ale stěnou a zbraň nepotřebuji, sám jsem horší zbraní než pistolky strážných.“

„Odneseme to ale zase jen my, obyčejný lidi!“ povzdychl si redaktor.

„Hele, co kdybys to uvedl na pravou míru?“ napadlo Pepka. „Já ti jako poskytnu interview, vysmějeme se jim a bude to!“

„A mě už nikdo nikam nepustí, protože budu mít v záznamech kontakty s teroristy!“

„To je riziko podnikání!“ usmál se kysele Pepek. „No dobře, nějak to vydrž. Ostatní novináři to nemají lehčí.“

„Poslyš, opravdu to chceš udělat?“ zkusil to redaktor s prosebným tónem.

„Oni couvnou,“ odtušil Pepek zastřeně. „Dobře vědí, že nekecám. Jsem přece Smrťák! Couvnou, vzdají se mandátů, nastoupí za ně náhradníci a bude to.“

„Ale co když ne?“ nadhodil redaktor.

„I to je možný,“ vzdychl si Pepek. „Ale když couvnu, nikdo si ze mě nebude nic dělat.“

„A nebylo by to tak lepší?“ přimlouval se redaktor za mírnější postup.

„A přenechat jim pocit vítězství?“ vybuchl Pepek. „To by nebyla jen prohra, to by je ještě povzbudilo! Mohl bych to udělat jedině tak, že vezmu prvních pět a ostatním slíbím, že si pro ně přijdu až zítra. Ať mají ještě nějakou šanci.“

„Proč jsi tak... nelítostný?“

„Tak to není,“ vzdychl si Pepek. „Už jsem o tom strašně dlouho přemýšlel. Darebáky nikdy neodradí od lumpáren svědomí, tomu se smějí, ale jistota, že se jim to nevyplatí. Když není každý zločin včas potrestaný, zhoršuje se to. Uznávám, nemusí to být zrovna smrt, ale musí to být tak nevyhnutelné, jak to jde. Alexijev se mnou o tom kdysi debatoval. Policie a soudy mají na výběr spoustu trestů od pouhé domluvy přes pokuty až po vězení. Když si to přebereš, doživotí je skoro totéž co smrt. Liší se to jen v jednom: smrt se nedá zvrátit.“

„No právě!“ vyskočil redaktor. „Proč je tedy...“

„Já jejich možnosti nemám,“ pokračoval Pepek tvrdě. „Myslíš, že mě budou na policii brát vážně, když jim ty darebáky oznámím? Zkusili jsme spolu zveřejnit jedno poslanecké darebáctví, ale sněmovna se jako jeden muž rozčílila nad porušením soukromí poslanců. To darebáctví přitom ponechala jako vždycky bez trestu! Jakápak je to spravedlnost? Nemám takový výběr jako soudy, nemohu nikoho trestat pokutami ani vězením. Musím tedy úplně kašlat na drobné lumpárničky a zabývám se jen těmi nejhoršími, ale k nim se budu chovat, jak umím. Všimni si ale, jak rychle jich ubývá!“

„Ano, ale za cenu... řekněme neúměrně vysoké úmrtnosti,“ namítl redaktor. „To není v naší společnosti přípustné.“

„Myslíš, že naší společnosti ti darebáci chybí?“ zasmál se Pepek. „Jaká je škoda lumpů, co nic jiného než lumpárny nedělají, ani to neumí? Komu budou chybět?“

„Třeba jejich rodinám!“ nadhodil redaktor.

„Každého včas a dostatečně varuji!“ odsekl Pepek. „Kdo si to vezme k srdci a najde si poctivější obživu, uživí svoji rodinu v klidu a pohodě dál.“

„A kdo ne...“

„Kdo ne, je na tom stejně, jako když skočí pod vlak. Naopak zachráním jejich oběti. Hele, Kryštofe, vymysli si něco lepšího, nebo mě nech na pokoji. Dobrý návrh s radostí poslechnu, víš, že argumenty uznávám. Ale nechtěj, abych jako zpráskaný pes zalezl do boudy. Promiň, ale já musím něco dělat, abych se nezbláznil. Už z toho, co jsem.“

„Poslyš, Pepčo, vážně je ta tvoje přeměna nevratná?“

„Nevím,“ posteskl si Pepek. „Prostě mám smůlu, vlezl jsem kam jsem neměl a teď už je pozdě honit Bycha. Ogdurové nás před Jupiterskými světy varovali, ale já jsem si říkal, že to jsou plané obavy, chtěl jsem se tam podívat aspoň z výšky, v letadle. Doplatil jsem na tu frajeřinu, ukázalo se, že jejich varování falešné nebylo. Můžu si nadávat, můžu se litovat, ale tím se nic nevrátí. Vesmír je bezcitnější než se ti zdá. Neuznává amnestie ani imunitu, neumí odpouštět. Vlezeš kam nemáš a bác, je z tebe přízrak, amen a šmytec. Přitom pořád ještě nevím, co se mnou bude. Víš, že jsem skoro celý rok nejedl? Zatím to jde, jako duch nemám tyhle... materiální potřeby, ale samotnému se mi to nezdá přirozené.“

„Vážně jsi tak dlouho nejedl? Myslel jsem, že máš nějaké zásoby, nebo tak...“

„Nějaké zásoby ještě v letadle mám,“ přiznal Pepek. „Kdybych měl hlad, najím se. Co jsem měl s sebou, je teď stejně hmotné-nehmotné jako já sám. Zatím hlad nemám, žiju jen z energie. Nediv se tomu, je to možné. Ale znáš to: tak dlouho se chodí se džbánem...“

„V tom ti asi neporadím,“ zachmuřil se redaktor. „Nejsem na to odborník.“

„Z toho si nic nedělej, na to asi není žádný odborník na celém světě,“ usmál se trpce.

„Tomu se ale nesmíš divit. Není to zrovna vědecky podchycené téma.“

„Copak se tomu divím? Nejspíš o tom vím nejvíc já sám. Leda by víc věděli ostatní duchové, ale ti mi nic neřeknou. Už to s nimi ani nezkouším.“

„Kolik vás duchů vlastně je?“ napadlo náhle redaktora.

„Nevím,“ odtušil Pepek. „Viděl jsem jich pár, ale všichni mě chtěli zabít, raději jsem jim zmizel. To je pod zemí snadné. Jeden mě ale zaskočil a toho jsem naopak zabil já.“

„Co všechno o nich vůbec víš?“

„Nic moc,“ přiznal Pepča. „Je to možná chyba. Nikdy jsem je nenapadal, o žádném důvodu jejich nenávisti nevím, ale když je potkám, chtějí mě zmlátit nebo rovnou zabít.“

„To snad je divné, nemyslíš?“

„Je to divné,“ připustil. „Ale nevím, proč je tomu tak. Má to ovšem jednu nevýhodu, nic se o nich nedozvím.“

„Zkus se s nimi nějak dohodnout!“ navrhl redaktor.

„Zkusím to,“ přislíbil mu duch. „Mám jen takové tušení, že to nebude snadné. Poslyš, smím za tebou večer zase přijít, že?“

„Přijď,“ řekl redaktor. „Můžeme pokračovat v debatě.“

„Aspoň s tebou že si můžu pokecat...“

*****

Pepek se raději vrátil do svého hrobu, jak nazýval své oblíbené místo pod kostelem svaté Ludmily. Bylo po ránu, soupravy ještě nejezdily, ale když přicházel zvenčí, obvykle se stačil bez problémů před každou soupravou zneviditelnit. Nechtěl dělat zbytečné problémy strojvůdcům. Dost na tom, že jim občas skočí před soupravu skutečný sebevrah.

Za denního světla se nemohl na ulicích orientovat. V ostrém denním světle byl slepý jako sova. Spal teď zásadně přes den a v noci chodil venku.

Tekuté písky byly dnes měkké a spalo se v nich královsky.

Vstal až k večeru. Posadil se, pak se ospale vztyčil a zamířil po paměti směrem do tunelu. Měl to jednodušší než lidé, vstal a šel. Žádné ranní rituály neprovozoval. Nebylo proč, nebylo ani ráno a nebylo to ani možné. Jak se umývat, když ho voda nesmáčí? Vltavou mohl procházet jako skálou a necítil přitom vlhkost. Když se na noc nesvlékal, nemusel se ráno oblékat a jídlem se nezatěžoval už půl roku, prakticky od návratu z Jupiterských světů, když zjistil, co se s ním stalo. V letadle si změny nevšiml, ale když vystoupil, propadl se po kolena do země. V panice nasedl a odletěl, bál se, že ho někdo z kamarádů v tomhle stavu uvidí. Brzy se po něm ale začali shánět a aby nemusel na jejich telepatické volání odpovídat, odletěl na Zem. Ačkoliv se mu původní podstata nevrátila ani na Zemi, byl tu aspoň doma. Zaparkoval letadlo do skály a začal svůj nový stav studovat...

Teď už se považoval za zkušeného. Sebejistě vyhlédl ze stěny tunelu, ale když spatřil světla přijíždějící soupravy, vrátil se pod povrch a podle svého odhadu počkal, až kolem přejede čelo vlaku. Nejčastěji ho zpozorovali strojvedoucí. Jako jediní sledovali v příšeří podzemní trať, takže mohli zahlédnout na kolejích nezřetelnou postavu. Když se ale polekali a nouzově soupravu zastavili, měli obvykle nepříjemnosti. Lidé v soupravě si nevšimli, že procházejí skrz nějakou průhlednou postavu. Uvnitř souprav bývá dost světla, aby se v něm duch úplně ztratil.

Pomalu se coural za koncovými světly do stanice. Potřeboval, aby lidé odešli. Jako vždy vyjel po pohyblivých schodech nahoru a zamířil k dalším schodům, na denní světlo.

Bral to přímo, procházel přitom stěnami.

Procházka večerní Prahou by pro jiné nebyla příliš zajímavá, ale Pepek měl procházky rád. Zápach aut na magistrále necítil, nevadilo mu procházet smrdutou pražskou kanalizací. Jeho svět byl bez chuti a bez zápachu. Uvažoval nad tím, jak je to možné, že dýchá. Kolem něho byl zcela jistě vzduch, stejný na povrchu i v podzemí. Vypadalo to, že občas trochu vane, i když ne mnoho. Když se pohyboval, například když se svezl některým dopravním prostředkem, cítil to jako slabý vítr. Důležité bylo, že se dal dýchat.

V podchodu pod magistrálou objevil dalšího překupníka drog.

Neznal ho, musel to být někdo nový. Právě se pokoušel nabízet zboží dvěma klukům, očividně mladším než Pepek. Zdálo se ale, že ti dva zájem nemají. Dobře děláte, kluci, řekl si Pepek a stranou od nich se na prázdném místě zviditelnil.

Nikdo si ho nevšiml. Pražané jsou hodně nevšímaví, nepatřičných věcí si nevšimnou. Naopak se dovedou rychle shromáždit, když jde o čumendu. Postavy v černém obleku si ale nevšimli, nezdála se jim neobvyklá.

Pepek přicházel zvolna, jako když nikam nespěchá.

Ti dva kluci se mezitím od pokoutního prodavače odpoutali. Buď se jim zdálo zboží drahé, nebo prostě neměli zájem. V každém případě si tím ušetřili pořádný šok.

„Halo! Nechceš špeka?“ zaměřil se prodavač opatrně na Pepka. „Mám i koks!“

Mluvil s nečeským přízvukem, zřejmě se chtěl teprve uchytit. Takže měl neskutečnou smůlu, že na Pepka narazil hned zkraje.

„Vy mě ještě neznáte, že?“ odpověděl prodavači úplně jinou otázkou.

„Neznám!“ přiznal klidně oslovený. „A co má byt? Nemužu znat každyho.“

„Mě můžete v mé horší podobě spatřit jen dvakrát v životě,“ opáčil Pepek. „Poprvé – a pak naposledy.“

„No a co?“ zarazil se dealer.

Každého trochu varovalo, když si uvědomil, že Pepka vlastně neslyší. Telepatie se od řeči liší dost podstatně, ale protože vyjadřuje totéž co řeč, většině lidí nedojde, že jejich protějšek neotvírá ústa. Kdo si toho ale všimne, obvykle znejistí.

„Nemám rád lidi, kteří prodávají to co vy,“ řekl Pepek.

„Tak nekupuj! Nikdo ti nic nenutí!“ odsekl prodavač. Nevadilo by mu, že Pepek nemá zájem kupovat, ale pobouřilo ho, že by mu chtěl do jeho obchodů kázat.

„Tak mě dobře vnímej, lumpe!“ přešel Pepek náhle bez varování do výhružného tónu. „S tím zbožím teď hned přestaneš, rozumíš?“

„A když ne?“ naježil se proti němu prodavač. „Nemáš právo nikomu zakazovat...“

„Dobře si mě radši prohlédni, neukazuji se takhle každému!“ řekl Pepek a změnil se v kostru, v přítmí podchodu jasně viditelnou. Prodavač strnul, tohle věru nečekal.

„Takhle mě vidíš poprvé v životě,“ pokračoval Pepek. „Až mě tak uvidíš podruhé, bude to naposledy a to už budeš mít jen pět vteřin života. Jestli sis liboval, že tady široko daleko nemáš konkurenci, měl bys vědět, že je to kvůli mně! Říkají mi Smrťák, rozumíš?“

Prodavač se neodvážil ani pohnout. Kostra, stojící před ním, se pohybovala... Nebyla to žádná figurína a na halucinaci to bylo také nějak moc realistické... Být počestný občan, asi by dostal srdeční záchvat. Tenhle chlápek měl větší odvahu, ale šok to byl i pro něho.

„Povídám ti: buď to svinstvo zlikviduješ a přestaneš prodávat, nebo mě takhle uvidíš ještě jednou a bude to naposledy! Každého nejprve varuji, ale každého jen jednou. Příště si tě vezmu. Rozuměl jsi mi?“

Dealer mlčel. Při té hrůze to nebyl div.

Odkudsi se blížily kroky. Pepek je slyšel slabě a nemohl podle sluchu určit, ze kterého směru přicházejí. Jen tušil, že přichází někdo, koho by neměl zbytečně vystrašit.

„Copak?“ pokračoval a změnil se v obyčejného kluka. Jen oblek měl obyčejnější než předtím, teď měl kostkovanou košili a běžné modré džíny.

„Néuměla čésky?“ popichoval prodavače. „To tedy měla smůlu. Já némluvit čésky, ale rozumět mně i pes. Tak co, pochopil jsi?“

„Go to hell!“ odsekl odhodlaně dealer a vytáhl z kapsy pistoli.

Ve večerním tichu práskly tři výstřely. Ačkoliv Pepkovi všechny kulky prošly srdcem, nepocítil je, jen plameny ho na okamžik oslnily. Pobavený úsměv mu ale s tváře zmizel jako když sfoukne.

„Aha, ty to bereš vážně!“ opáčil zlověstně. „Tím hůř! Vezmu to vážně i já. Smrtelně!“

Pistole vypadla chlápkovi z bezvládné ruky a křísla o dlaždice. Díval se po ní s děsem, ale nemohl náhle pohnout ani jedním prstem a popadla ho hrůza z neznáma.

„Vůbec nic jsi nepochopil, kamaráde,“ pokračoval Pepek. „Nejsem člověk, abys mě mohl zabít. Jsem Smrt. A nevaroval jsem tě, abys mi k prodávání toho svinstva přidal ještě vraždu. Nebyl to od tebe dobrý nápad, vrahy mám rád ještě méně než ty, co smrt jiným jen prodávají. Dnes jsi ještě mohl odejít živý, ale rozhodl ses sám... tak se na mě ještě naposledy podívej!“

Na okamžik se změnil v kostru, ale pak ochrnutí prodavače drog přešlo z rukou do celého těla a dealer se zhroutil bezvládně jako pytel brambor. Dopadl na obličej, ani se nepokusil rukama zachytit pád.

Pepek trochu couvl. Další nezastrašený! Ale jeho odvaha pramenila z neznalosti věci, jak mohl doufat, že zabije smrt? Ten chlápek byl ale nějak moc dobře připravený! Normální občan u sebe nemívá pistoli a už vůbec ji naostro nepoužije proti pouhým vyhrůžkám. Nu což, patřilo mu to, syčákovi, pomyslel si Pepek.

„Lidi, kde jste kdo, pomóc!“ ozval se náhle za ním vyděšený mužský hlas.

Aha, uvědomil si Pepek. Viděl mě jako smrtku, jenže za nic nemůže. Měl bych se mu omluvit, není správné strašit nevinné.

Otočil se a zviditelnil, ale v té chvíli pochopil, že je to horší než si myslel.

Na začátku průchodu, hned pod schody, stáli dva, chlapec a dívka. Ale chlapec dívku nedržel v náručí pro nic za nic. Byla zřejmě bezvládná. Copak? Nějaký záchvat, či co?

„Člověče, zavolejte záchranku!“ křičel mladík na Pepka. „Honem, nebo zemře!“

Pepek se otočil ke dvojici.

„Nemám u sebe telefon,“ omlouval se.

„Tak skoč do podchodu, jsou tam automaty! Nebo tam chyť někoho, kdo má mobil!“ vyzval ho zoufale mladík.

V té chvíli Pepek pochopil co se stalo. Tři kulky z pistole drogového dealera! Duchem prošly, jako kdyby tam nebyl, ani o něho nezpomalily. Takže měly sílu zabíjet i na druhém konci podchodu. Co teď? Pepek potlačil nápad zmizet prostě do zdi a vyhnout se dalšímu jednání té tragédie. Nedokázal to. Cítil, že v ní hraje více než vedlejší úlohu. Na něho přece ten grázlík střílel, co na tom, že to odnesl někdo jiný...

„Položte ji na zem!“ navrhl stručně mladíkovi. „Něco s ní zkusím.“

„Co chcete zkoušet, člověče?“ opáčil zděšeně oslovený. Ale i když účelnost Pepkovy rady slovy zpochybnil, poslechl ho. Beztak neměl sílu udržet ji vzpřímeně. Dívka byla jako neživá loutka, ostatně i loutky vypadají pevněji. Mladík ji opatrně položil na dlažbu, jen se ji zbytečně snažil oživit pleskáním po tváři.

„Vy telefon nemáte?“ zeptal se ho rychle Pepek.

„Vlastně mám!“ skoro vykřikl mladík. Byl starší než Pepek, ale v kritických chvílích lidé často poslechnou prvního, kdo dokáže vzbudit dojem, že si ví rady. A Pepek ten dojem očividně vzbudil.

„Na to musí být dva, ale aspoň to zkusím,“ řekl Pepek spíš pro sebe než pro něho. Byl sice sám a jak říkal, na tohle musí být dva, ale i jeden člověk může pomoci. Rozhodně více než pouhou radou či projevy účasti. Nadechl se, zatajil dech a jako pod dohledem primáře Alexijeva poslal na ležící dívku největší porci volné energie, jakou dokázal uvolnit.

Průchod se na okamžik celý rozsvítil. Pepek zazářil víc, než když s partou kamarádů pomáhal Alexijevovi s léčením v Andělském světě. Kolem ležící dívky vzplálo nepozemské světlo, Pepkem to pořádně zamávalo, ztěžka dýchal, nemohl popadnout dech a nohy pod ním slabostí podklesávaly. Pravda, dal do toho všechnu energii, ale nikdy dřív ho to tak nevzalo! Jako duch poprvé pocítil strašlivý hlad, ačkoliv věděl, že to není skutečný hlad, jen hlad po energii, tak jako žízeň někdy znamená nedostatek vody a jindy je to příznak chybějící soli.

„Člověče...“ zajíkl se ohromený mladík. „Co to bylo?“

„Jen se jí snažím pomoci,“ odtušil skromně Pepek, vědomý si své nedostatečnosti. Co ale mohl dělat, když tady nikdo z jeho kamarádů nebyl? Na opravdu účinné léčení musí své síly spojit dva. Škoda, že si na ten výlet nevzal aspoň štěně! I to by se mu teď hodilo. To má za svou frajeřinku! Ačkoliv, možná je dobře, že do toho nikoho netahal. Pronásledovalo by ho svědomí a pes by mu už svou přítomností připomínal, jak hloupý to byl nápad...

„Člověče, kdo jste?“ obrátil se na něho udiveně mladík.

„To je snad jedno!“ odsekl Pepek trochu ostřeji než měl v úmyslu. Sotva se držel na nohou a ta slabost ho začínala zneklidňovat.

„Co je s tím telefonem?“ vyštěkl na mladíka. „Proč nevoláte záchranku?“

Mladík se okamžitě bez dalších protestů věnoval svému přístroji.

„Nevím...!“ zvedl po chvilce bezradně hlavu. „Je úplně mrtvý! Vybitá baterka.“

„Tak běžte do podchodu, tam někdo bude!“ navrhl Pepek. „Já vám slečnu pohlídám!“

„A proč tam nejdete sám?“ vyjel na něho zprudka mladík. „Já tu Ivanu nenechám!“

„Nepomůžete jí víc než já, spíš naopak!“ ujistil ho Pepek.

Mladík neprotestoval. Stačilo mu, co viděl. I když si efekty neuměl vysvětlit, vycítil, že má Pepek pravdu. Vystartoval do podchodu směrem ke vstupu do metra, kde by mělo být touhle dobou lidí víc.

Pepek se opět trochu sklonil nad dívkou. Rozlévala se pod ní kaluž krve, látka kabátu byla prosáklá červenou skvrnou, nejvíc kolem díry po kulce. Sakra, uvažoval Pepek, to nevypadá dobře. Zásah přímo do srdce, bude s ní konec dřív než přijede sanita. Ale i kdyby vydržela, co s ní ještě mohou dělat? Tohle je jasně nad síly lékařů.

„Kdo jste?“ otevřela dívka zemdleně oči. Byla jistě v šoku, zesláblá ztrátou krve, div že se vůbec na chvilku probrala. A ke všemu zjistila, že leží na studené zemi a místo jejího kluka se nad ní sklání... kdo vlastně? Co tady má co dělat tenhle druhý?

„Pomozte mi vstát! Prosím!“ natáhla k Pepkovi ruku.

„Rád bych, ale nemohu,“ omlouval se zaraženě Pepek.

„Proč?“ zamračila se na něho. „A kde je Robert?“

„Utíkal zavolat sanitku,“ informoval ji Pepek. „Zjistil, že má vybitý mobil.“

„Na co sanitku?“ podívala se na něho nechápavě.

„Pro vás, slečno Ivano,“ odvětil Pepek. „Jste totiž vážně zraněná, víte?“

„Aha!“ uspokojila se tím.

„Nějaký pitomec tady střílel,“ pokračoval Pepek. Nemohl se jí dotknout, ale mohl ji aspoň držet při vědomí povídáním, než sem dorazí profesionálové.

„Už si vzpomínám,“ řekla udiveně. „Takže mě...“

„Jo, postřelil,“ doplnil rychle Pepek. „Ležte klidně, sanitka tu bude za chvilinku.“

„Ale... nic mi není!“ zkusila protestovat. „Ani mě nic... nebolí!“

„To se vám jen zdá,“ udělal nad ní rukou gesto, aby klidně ležela.

Zvedla ruku a nechápavě si prohlížela svou dlaň. Měla ji předtím v kaluži vlastní krve, takže ji teď měla pořádně zakrvácenou.

„To je... to je přece krev!“ vyhrkla trochu zděšeně.

„Jo, a vaše!“ přisvědčil jí Pepek. „Říkal jsem vám přece, že jste vážně zraněná. Raději klidně ležte, hned tu budou!“

Z průchodu se vyřítili tři chlapi. Vedl je Robert, jak ho dívka nazývala, v patách za ním dva o něco starší, jeden dokonce šedovlasý.

„Pusťte mě k ní, jsem lékař!“ chtěl ten nejstarší odstrčit Pepka. Ruka mu ale zajela do jeho ramene, až se lékař zarazil, či přesněji, ztuhl překvapením.

„Člo... člověče...!“ zmohl se jen na koktavé oslovení.

„Nebojte se, nebudu vám překážet!“ odstoupil Pepek ke stěně průchodu.

Lékař se vzpamatoval a sklonil se nad dívkou.

„Moc krvácí, musíme to zastavit!“ tvrdil. „Pomůžete mi sundat z ní ten kabát?“

Rychle na ní rozepnul prostřelený kabát, zdola vyhrnul prostřelený a zakrvácený svetr a po něm i strakatou košili. Mladík s dalším přihlížejícím ho jen mlčky sledovali, stejně jako Pepek, vmáčknutý napůl do stěny podchodu.

„Já se dám k Armádě Spásy!“ vyhrkl po chvíli lékař. „Vypadalo to na čistý průstřel srdce! Kdo by o tom pochyboval? V kabátu díra, ve svetru a košili taky. Podprsenka je celá roztržená, ale pod ní ani škrábnutí! Kdyby tu nebylo všude tolik krve, řekl bych, že je nejen živá, ale naprosto v pořádku.“

„Třeba je opravdu v pořádku!“ souhlasil Pepek s nesmírným ulehčením. Došlo mu to jako prvnímu a možná jedinému. Je to přece pochopitelné. Ti lidé nic nevědí o Andělském světě, o léčení volnou kosmickou energií, kterou na Zemi dosud ani neobjevili. Tu možnost ale má a jak se zdá, znásobenou. Na účinné léčení pomocí volné energie musí být dva, jeden na to nestačí, ale co když tu léčivou energii pošle – ne-člověk? Světelné efekty byly před chvílí také větší, než když na Andělském světě léčili ve dvojici. Znamenalo by to, že si tady vystačí. Může vracet lidem zdraví a léčit rány, ani pomoc psíka nepotřebuje. Nemohlo to být vrácení z klinické smrti? Kdoví! Duchovitý stav má tedy další nezanedbatelnou výhodu.

„To by byl ale vážně zázrak! Chápete to?“ skoro vykřikl lékař.

„Třeba je!“ souhlasil už docela spokojeně Pepek.

„Člověče, nechtějte mi tvrdit...“ obrátil se k němu lékař s výčitkou, ale nedořekl. Jen se na něho vytřeštěně díval. Ostatní sledovali jeho pohled a strnuli jako on.

Pepek se rychle pohledem zkontroloval. Aha! Jak vycouval, aby uvolnil vedle dívky místo pro lékaře, zacouval až do stěny. Sice z ní byl většinou těla venku, ale přece jen se mu jedna noha úplně ztrácela v mramoru a vyčníval z kamene sotva částí obličeje. Pro lidi to musel být hodně nezvyklý pohled.

„Omlouvám se,“ řekl a rychle ze stěny vystoupil.

„Člověče...“ řekl nahlas třetí chlap, který do této chvíle nepromluvil ani slovo. „Nejste vy náhodou... Smrťák?“

Řekl to naplno, až se všichni hrůzou otřásli.

„Někdy mi tak říkají,“ zamračil se Pepek, rozmrzelý, že ho někdo odhalil.

„Tys ji... tys ji chtěl... zabít?“ rozevřely se hrůzou oči Roberta a pevně stiskl dívčině ruku, jako by se o ni bál.

„Já ne!“ ohradil se rychle Pepek. „Střílel támhle ten gauner.“

Ukázal rukou na ležícího drogového dealera, kterého předtím všichni bez povšimnutí obíhali v domnění, že jde o neškodného ležícího opilce.

„Ale proč?“ vyhrkl Robert.

„Vytáhl na mě pistoli,“ ospravedlňoval se Pepek. „Vraždit se mu zachtělo! Jenže místo mě trefil tady Ivanu. A ta přece za nic nemohla.“

„Co je s ním, že taky leží?“ zeptal se věcně lékař.

„Je mrtvý, ale nelitujte ho! Chtěl zabíjet. Život za život!“ řekl Pepek.

„Ty jsi tedy Smrt...“ řekl trochu tišším hlasem Robert. „Vzal jsi život tamtomu a dal ho Ivaně... protože ti nepatřila... pak ti tedy za sebe i za Ivanu děkuju!“

„Úplně tak to nebylo, ale můžeš si to myslet,“ přikývl Pepek. „Mám tyhle možnosti.“

„Vy jste ji... uzdravil?“ docházelo pomalu i lékaři.

„Ano, mám takové možnosti,“ opakoval Pepek. „Říká se jim zázraky.“

Robert se mezitím narovnal a jak dívku držel za ruku, pomohl jí vstát. Byla od ztráty krve pobledlá a slabá, ale na nohou se udržela. Na zemi zůstala velká kaluž krve, částečně rozmazaná jejím kabátem.

„Ježkovy zraky!“ zaúpěla, když se vstoje kriticky omrkla. „Kabát, svetr i košile úplně zničený! Táta mě zabije! A to jsem měla být touhle dobou na hodině!“

„Rande místo hodiny?“ usmál se na ni s pochopením lékař.

„Buďte ráda, že žijete!“ připomněl jí zamračeně Pepek. „Mohla jste být už mrtvá!“

„Když to říká Smrťák...“ zvážněla. „Ale co teď? Takhle přece nemůžu domů!“

„Něco vám poradím,“ napadlo Pepka. „Roberte, doprovoďte ji domů a až ji rodiče za zničený kabát vynadají, vysvětlete jim, že stačilo málo a už by ji živou neviděli... Kdyby vám to neuvěřili, předveďte jim ty díry v oblečení. To uzná každý, kdo není pitomec.“

„A když je přitom slušnou formou požádáte o její ruku, budete to mít jednodušší...“ doplnil s pochopením lékař.

Ti dva se na sebe podívali. Ivana zčervenala, že to bylo znát i v okolním šeru. Pravda, na mrtvou byla nějak moc živá.

„Hele, Iví... to není tak blbej nápad...!“ řekl Robert. „A je to přitom pravda...“

„Neměla by se... aspoň nechat vyšetřit?“ navrhl nesměle lékař. Ale sotva na Pepka pohlédl, ustoupil od svého návrhu a jen pokrčil rameny.

„Mému léčení se říká zázrak,“ ujistil ho Pepek tvrdě. „Ale tamhletoho gaunera naopak zachraňovat nemusíte. Nezaslouží si to a ani to nepůjde.“

„Opravdu je mrtvý?“ ožil trochu lékař, zvědavost v něm převážila nad strachem.

„Já bych ho ještě oživit mohl,“ řekl Pepek a rychle se rozhlédl, neboť zaslechl kvílivé houkání přijíždějící sanitky. „Ale nemám na tom zájem a vy – nemáte šanci! Předhoďte ho saniťákům! Oni už ho sami předají těm správným.“

„Kdybych to sám neviděl, nevěřil bych to ani vlastní mámě!“ vrtěl hlavou lékař.

„Věřte aspoň vlastním očím,“ nabádal ho Pepek. „Ale teď se na mě moc nekoukejte, raději odsud zmizím...“

Udělal to hned a doslova, vsákl se do mramorové stěny. Všichni se nevěřícně dívali na šedou, hladkou stěnu, ve které jim zmizel. Pochopili, že byli svědky něčeho, co se jen tak nevidí. Někteří už o Smrťákovi slyšeli, ale něco jiného je slyšet a něco jiného vidět.

„Haló! Kde je tady nějaký pacient?“ ozvalo se v té chvíli shora se schodů. Stáli tam dva chlapi v oranžových kombinézách s nosítky.

„Tady!“ zavolal na ně lékař a když přiklusali, zavedl je ke zhroucené postavě dealera.

„Co mu je?“ zastavil se nerozhodně saniťák, zatímco druhý, zřejmě lékař, přiklekl k ležícímu, aby ho vyšetřil.

„Vypadá to na infarkt,“ řekl starší lékař v civilu.

„A je to tady zas!“ vzdychl si saniťák. „Vůbec mě nebaví jezdit k takovým případům! Jako vždycky jsme tu pozdě...“

„Jako vždycky?“ zeptal se pro jistotu Robert.

„Jako vždycky!“ stvrdil mu saniťák. „Tyhle případy jsou všechny stejné. Můžeme se třeba přetrhnout, pokaždé je to marné.“

„Měli bychom zavolat policii,“ navrhl nesměle lékař v civilu. „Ten chlap prý střílel, tady leží ještě horká pistole. Nedotýkejte se jí, ať nesetřete otisky prstů!“

Zatímco se saniťák s někým dohadoval vysílačkou, lékař od záchranky vyšetřoval prodavače drog. Pak vstal a energicky zacvakl zámek služební brašny.

„Exitus,“ řekl jen jedno slovo.

„Poslyšte,“ vzpomněl si najednou saniťák. „Neviděli jste tu čirou náhodou takového menšího mladíka..? Často chodí v černém, nebo v džínách...“

„Myslíte Smrťáka?“ zeptal se ho mlčenlivý chlap zamračeně.

„Já to neřekl!“ ohradil se rychle saniťák a poplašeně se rozhlédl.

„Jó, byl tady,“ odvětil stručně chlap. „Nebojte se, už je pryč. Jen říkal, že tady s tím měl nějaké nedorozumění.“

„Pak je to jasné,“ řekl lékař od záchranky. „Kde se objeví, tam nás ani nemusíte volat. My už ho můžeme jedině předat pohřebákům.“

„Dnes to bylo jinak!“ zarazil ho lékař v civilu. „Smrťák tady té dívčině vrátil život.“

„Cože? To snad ne!“ vyhrkl jeho kolega od záchranky nevěřícně.

„Myslím to vážně. Dovolíš?“

Lékař natáhl ruku k Ivaně, ale jako džentlmen si nejprve vyžádal Robertovo svolení. Pak ji trochu pootočil, aby na ni lépe viděli.

„Podívejte se na ni!“ vyzval záchranáře. „Čistý průstřel srdeční krajinou. Podle mě to měl být taky jasný exitus. Nebudete tomu věřit, nemá ani škrábnutí! Zabít člověka dovede kdejaký gauner, ale spravit průstřel srdce, to jen tak kdekdo neumí. Ta krev je přitom důkaz, že se nám to nezdálo.“

„Smrťák že někomu zachraňoval život? Já se snad picnu!“ vyhrkl saniťák.

„Tak tohle taky vidím namouduši poprvé!“ přiznal lékař od záchranky zaraženě.

„Já taky,“ pokýval hlavou lékař v civilu. „Ale ta dívčina je jasný důkaz, že Smrťák neumí jen zabíjet.“

*****

Štvanice

Pepek pro jistotu obešel Václavák, ale nikoho nespatřil, nikdo před ním ani necouval do průchodů a obchodů, jako když zpočátku někteří doufali, že to nemyslí vážně. Chytráctví se ale nevyplácela a zbývající to rychle pochopili. Teď na náměstí potkával jen lidi, které tento druh obživy nezajímal.

Obešel náměstí a zamířil do bočních ulic. Ale ani tam nenarazil na nikoho, kdo by měl důvod se před ním skrývat. Pravda, čtvrtinu takových nejspíš zabil, ale jestli si tři čtvrtiny zbývajících našly poctivější zaměstnání, bylo by to jen dobře.

Zamířil na Karlák a pomalu jej obcházel, ale nikde neměl důvod se u někoho zastavit. Také tady bylo čisto. Na zastávce nastoupil do tramvaje. Nebyla plná, stál na zadní plošině sám a opatrně vyrovnával nárazy, když tramvaj zatáčela do Ječné. Neposadil se, ačkoliv volných sedaček bylo víc. Z čalouněných sedaček by mohl sklouznout a možná by na nich zanechal i plíseň. Na rozdíl od ostatních lidí se nemohl držet tyče a jak si nedávno stěžoval redaktorovi Kryštofovi, v zatáčce mohl vypadnout stěnou tramvaje ven.

Ječná je naštěstí dlouhá a rovná ulice s několika zastávkami a křižovatkami se světly. Každé zabrzdění i rozjezd musel opatrně vyrovnávat. Pro absolventa cirkusové školy by to bylo snadné, ale Pepek k tomu vlohy neměl a jeho učení jízdy tramvají se podobalo přísloví o houslích jistého známého Dalibora z Kozojed.

Na náměstí u Ludmily se zneviditelnil, v zatáčce vyskočil stěnou tramvaje a za chvíli už jel po schodech do podzemí.

Dnešní obchůzku Prahy podstatně zkrátil, ale měl proč. Cestou se mu sice vrátilo něco síly, ale pořád se cítil nesvůj. Hlad ho brzy přešel, jen co si nachytal trochu volné energie a doplnil si její vnitřní hladinu. Mohl by to teď klidně zopakovat, ale neměl o to zájem.

Jedno ho ale potěšilo, vyskakoval by radostí. Může léčit! A sám!

Kdyby to věděl hned zpočátku! Ale to si myslel, že to nemá smysl ani zkoušet! Musel by najít někoho dalšího, kdo dokáže posílat energii. Lidi s idarchonem od Ogdurů ale nemá cenu hledat na Zemi. Je jich tu pár v domech cestovní kanceláře Cesty za zdravím, ale ti by to na něho jistě řekli v Andělském světě a Pepek se bál v tomto stavu ukázat svým bývalým kamarádům. Nemohli by mu pomoci, možná by ho litovali, ale právem by mu mohli vyčítat, že neposlechl dobře míněného varování Ogdurů a šel do zakázaných Jupiterských světů. Proč ho to tenkrát napadlo? Alexijev měl pravdu, když mu říkal, že vesmír nezná amnestie!

Buď jak buď, dnešní zjištění, že by mohl být lidem užitečný, mu zvedlo náladu. Ale současně pochopil, že je dnes unavený a bude lépe procházku Prahou zkrátit.

Konečně byl dole. Frajersky seskočil s pohyblivých schodů a spěchal po nástupišti až na místo, kde končilo dvířky s cedulkou Vstup jen pro obsluhu. Otvíráním se pochopitelně nezdržoval. Jednak to nešlo, za druhé to nepotřeboval, prošel jimi jako vždy bez problémů. Jako duch... ovšem doslova...

Když se proti němu objevila světla přijíždějící soupravy, vtiskl se raději do stěny a počkal, až souprava přejede.

Ještě pár metrů, zapadne do stěny tunelu a za chvíli bude ve svém hrobě.

V té chvíli se ale před ním ze stěny vyhoupla postava ostřejších barev než všechno kolem. Byl to duch, ale Pepkovi se v tomto neostrém, částečně průhledném světě jevil jako jediná pevná věc široko daleko. Naštěstí už věděl, že se každý zdejší duch jeví pevnější nejen jeho očím, ale i hmotně. První setkání ho stálo hodně bolesti z přeražené ruky, od těch dob byl opatrnější. Tenhle se na něho hnal jako všichni a zřejmě ne s přátelskými úmysly.

Byl tu ale podstatný rozdíl, který Pepek nemohl přehlédnout.

I ostatní duchové se na něho hnali jako na nepřítele, ale s holýma rukama, nanejvýš s úmyslem zkopat ho. Tenhle byl na první pohled nebezpečnější. Obouruč držel nablýskaný, očividně dobře nabroušený meč, vzdáleně podobný japonským.

Pepek reagoval, jako při takových setkáních již několikrát. Zapadl do nejbližší stěny tunelu, udělal pár kroků, náhodně změnil směr o třicet stupňů a pokračoval v ústupu šikmo do hlubin. Protivník byl tentokrát nebezpečnější. Kopanec by jistě také nebyl příjemný, ale mečem by ho mohl jedinou ranou přeseknout vejpůl. Proto se nezastavil po pár metrech jako jindy a pro jistotu ještě jednou změnil směr. Mělo by to stačit, aby jim beznadějně zmizel v hlubinách skal.

Najednou zpozoroval něco, co naprosto nečekal.

Uvnitř skal byla vždycky tma jako v hrobě. Nezřetelné světlo pronikalo jen do těsného sousedství osvětlených prostor, ale ne dál než metr, výjimečně dva. Pět metrů skal pohltilo spolehlivě každý záblesk světla. Výjimkou byl pracující jaderný reaktor, ten svítil aspoň na pět kilometrů kolem. Na počátku svého pobytu si svítil baterkou i rekombinačním světlem, ale brzy pochopil, že to je předem ztracené. Světlo baterky skálou pronikalo jako každé jiné světlo sotva na metr. Rekombinační prošlo dál, asi na deset metrů. Na orientaci to nestačilo.

Teď se ale za ním najednou začalo blýskat. Pravidelné červené záblesky opakující se přibližně po půl vteřině pocházely z větší dálky, ale prosvěcovaly skály důkladněji, než to dokázala baterka i rekombinace. Připadal si, jako kdyby se vznášel ve slabé mlze. Nevysoko nad sebou pozoroval zubaté základy domů, podobně jako v blízkosti reaktoru, jenže byly červenější. Zaujalo ho to, ale neměl čas kochat se nezvyklým pohledem na město odspodu. Když se totiž ohlédl, v dalším krátkém záblesku spatřil ducha, jak se na něho žene s mečem v ruce, jen za ním vlaje černý plášť s nápadně bílým nařaseným límcem.

Ve zlomku vteřiny mezi dvěma záblesky pochopil, že když vidí ducha on, duch jistě vidí i jeho. Ale co bylo horšího, v červených záblescích spatřil další dva duchy s meči, jak se na něho ženou ze stran. Byli dál, ale mířili přímo k němu, takže bylo zřejmé, že ho také vidí. Dál stranou viděl další tři postavy. Neměly meče, ale cosi podobného velkým pistolím. Možná to nebyly pistole, ale vypadaly tak a záblesky jejich červeného světla prosvětlovaly skály na větší vzdálenost než tři až čtyři kilometry.

Otočil se a pokusil se nejbližšího ducha s mečem přimrazit.

Ztratil tím ale sotva vteřinu. Duch nereagoval, hnal se dál, stejně šoupavými pohyby nohou, jako se ve skále pohyboval Pepek. Pepek pochopil, že jeho nejsilnější a bohužel i jediná zbraň na ducha neúčinkuje. Zřejmě nemohl vytvořit oblast přimražení skrz silnější vrstvu hmoty a neměl ani chuť zkoušet, jestli se mu to podaří zblízka. Co když to ve skále neúčinkuje vůbec a ten vrahoun ho zblízka rozseká na kusy?

Otočil se a dal se na zoufalý útěk se třemi vrahy v patách.

Pod zemí se nedalo utíkat jako na vzduchu. Pohyb nohy shora dolů byl doprovázený větším odporem a jakmile pozvedl nohu do výšky, okamžitě začal stoupat. Běžet stejným stylem jako na vzduchu, stoupal by jako po schodech. Aby se udržel v hloubce, musel opatrně šoupat nohama. Na okamžik mu v hlavě bliklo využít toho, vystoupat vzhůru na povrch a zkusit pronásledovatele nahoře přimrazit, ale včas to zavrhl. Svítilny duchů se nápadně podobaly pistolím. Od baterky se asi lišily výkonem, když jejich světlo prozařovalo skály na takovou dálku. Mohly by to být i laserové zbraně. Nejspíš by na něho účinkovaly, když ho oslňovalo i obyčejné sluneční světlo. Neuvažoval, kde k nim přišli, to bylo vedlejší. Raději utíkal jako dosud vodorovně a snažil se nestoupat. Jeho pohyby se podobaly brodění nebo bruslení, jen proti brodění byly rychlejší a proti bruslení pomalejší.

Situace ale nevypadala dobře, spíš zoufale. Až při dalším ohlédnutí zjistil potěšující novinku. Zdálo se mu, že se pronásledovatelům trochu vzdálil. Tři vrahové s meči běželi skoro vedle sebe a světlonošové jim nestačili, svítili jim zezadu. Pepek získal na pouhém kilometru pár desítek metrů náskok, ale věděl, že to vůbec nic neznamená. Naopak. Ve sprintu nad nimi získal, ale sprint není nejvhodnější taktikou pro dlouhé tratě. Záleží na tom, jestli je setřese, nebo za ním poběží dál. Brzy by se mohlo ukázat, že se jim ve vytrvalosti nemůže rovnat. A pak...

Rychle uvažoval, co dál.

Snažil se běžet aspoň co nejúsporněji. Běh ve skále připomínal brodění ve vodě, kdy je vody víc, než aby bylo rychlejší vytahovat z ní nohy jako čáp, ale ještě je to rychlejší než vrhnout se do vody na plocho, splynout a plavat.

Plavat ve skále je ovšem pitomost.

Ačkoliv kdoví? Najednou ho napadlo vyzkoušet to. Samozřejmě ne kraulem jako ve vodě, to by asi dopadlo jako pokus kapra plavat na suchu. Mohl by ale vyzkoušet idarchon. Létat pod zemí ještě nezkoušel, ale venku mu to docela šlo. Ogdurský orgán idarchon vyvíjí antigravitační tah i v tomto duchovitém prostředí, za pokus by to možná stálo.

Nejprve se zkusil urychlovat při současném běhu. Uvědomil si, že idarchon používá vlastně od začátku, i když jen podvědomě, asi jako když si ptáci při běhu pomáhají křídly. Dokonce i ti kteří je mají zakrnělá, jako třeba pštros. Možná mu to pomohlo získat počáteční náskok před pronásledovateli. Jestli idarchon nemají, může před nimi získat výhodu, ačkoliv je mladší a oni jsou dospělí chlapi. Nahoře by jim daleko neutekl. Kde by ale k němu přišli, je to přece orgán donesený na Zem od andělů!

Zkusil zabrat idarchonem ještě víc, ale rychle se přesvědčil, že to může použít jen jako doplňkovou sílu, rozhodně ne jako hlavní. Šoupavý běh byl pod zemí paradoxně rychlejší než let. Na druhou stranu, idarchon mu přece jen pomáhal. Šlo o to co nejvýhodněji spojit ty dva způsoby, aby pronásledovatele setřásl. Pokud to mohl posoudit, světlo těch červených laserů, či co na něho měli, nepronikalo dál než asi na tři až čtyři kilometry. Kdyby získal tak velký náskok, až by jim zmizel s očí, nezbylo by jim než pronásledování ukončit! Jde o to, aby ho nevytlačili ze skály na povrch, kde by mohli použít svých zbraní na dálku. Lidem by nejspíš neuškodili, ale jemu ano.

Proč ho vlastně tak usilovně honili? No, jestli těmi svými baterkami objevili ve skále tělo zabitého ducha, měli k nenávisti hodně pádný důvod!

Pomalu získával metr za metrem náskok před pronásledovateli, ale vyhráno neměl.

Uvědomoval si, že jeho honička s duchy začala na úrovni stanice Náměstí Míru. Ta sice leží nejhlouběji pod povrchem, ale absolutně není nejníže, hladina Vltavy je až pod ní. Mělo to pro něho nepříjemný důsledek. Nemohl utíkat libovolným směrem. Musel se udržet pod povrchem, nesměl se nechat zahnat k Vltavě ani do žádného údolí. Kdyby se vynořil ze skály, přišly by ke slovu místo mečů lasery. A těm by neutekl.

Naštěstí ho od začátku hnali na východ, kde terén dlouho neklesal. Jak ho osvětlovali, poskytovali mu naopak velice zajímavý pohled na Prahu odspodu. Nebýt to šílená honička o život, mohl by to i obdivovat. Povrch se podobal vodní hladině viděné odspodu, z domů viděl jen zubaté základy a sklepy, mezi nimi se jako nezřetelné pravoúhlé mýdlové bubliny rýsovaly šachty stok a podzemních kolektorů. Ulice byly zdola hladké a mohl se podle nich dobře orientovat. Z dostatečné dálky naštěstí viděl nejen svahy údolí Vltavy, ale i menší příčná údolí. Raději změnil směr, aby se vyhnul Botiči, ale i když to duchové za ním vzali přímější cestou, nenadběhli si ho tolik, aby ztratil náskok. Údolí napravo se rozšiřovalo a prohlubovalo, ale Pepek si včas všiml šikmé kanalizační šachty, zamířil k ní a sklouzl po ní pod úroveň Botiče. Ještě se trochu zabořil do skály, ale nezdržoval se a pokračoval dál.

Duchové se šachtou zdrželi, protože se do ní nevešli najednou. Pokračovali v honičce za Pepkem, už ne tři vedle sebe, nýbrž s odstupem několika metrů za sebou. Světlonoši se šachtou nezdržovali. Zřejmě jen osvětlovali bojiště shora a nevadilo jim dostat se na povrch. Jen zbrojnoši s meči museli být s Pepkem na stejné úrovni, aby na něho dosáhli.

Jestlipak to světlo vidí lidé na povrchu? napadlo Pepka. A jak si to asi vysvětlí?

No což, zítra si to přečte v novinách. Pokud to přežije.

Když se dostal pod úroveň Botiče a nejspíš i Vltavy, přestal se obávat, že se vynoří na povrchu, kde ho rozstřílejí. Ve skalách se jeho naděje zvýšila. Věřil, že z dosahu laserových světel uteče a pak – hoňte si mě, nádivové!

Ještě hordu pronásledovatelů nesetřásl, ale už byl zase optimista. Nechytí ho, brzy jim uteče z dohledu a pronásledování skončí krachem. Časem se opatrně vrátí, bude si na ně muset dávat větší pozor, ale když jim uteče dnes, uteče jim vždycky. Neudržel se a udělal na ně rukama dlouhý nos, ale nezastavil se a utíkal s novou silou dál.

Radoval se ale předčasně.

Běžel poblíž stadionu Slávie v Edenu a pozoroval ovál stadionu zdola, když se začalo červeně blýskat vpravo před ním. Nadběhli mu od Zahradního Města, blýskající světélko se blížilo. Jak se ale dostali tak hluboko? Možná našli u Botiče nějakou šachtu. Pepek dlouho neuvažoval a stočil se severněji, pod Vinohradský hřbitov. To už ale z boku viděl dva další duchy, jeden držel laserovou pistoli, druhý nad hlavou máchal blyštivým mečem. Hnali se k němu, jen jim pláště vlály.

Utíkal teď na Hrdlořezy, kde se terén zase svažoval dolů, do údolí Rokytky. Jak se mu ale zdálo, tentokrát nebyl dost hluboko, asi pod Strašnicemi nechtěně vystoupal výš. Rychle pátral po nezřetelných bublinách šachet a stok, aby nepřehlédl, která by mu pomohla dolů. Tady byly ale všechny umělé dutiny stvořené člověkem vysoko nad ním, takže jedině až někde vpředu...

Další červené světlo mu znenadání bliklo přímo do očí. Dvojice duchů, světlonoš a kat s mečem, na něho čekala v záloze poblíž nádraží Libeň. Opět musel uhnout, opět doleva. Tři duchové za ním to vystihli a trochu se přiblížili, dva duchové ze Zahradního Města zaostali, ale dva od Libně byli nejblíž. A navíc byli zřejmě čerství, neunavení, zatímco Pepek běžel z posledních sil. Navíc si až teď uvědomil, jaké mu je vedro. Pohybem ve skále se zahříval, sice ne moc, ale jistě. Čím kompaktnější skála, tím víc. Už teď mu bylo vedro jako v peci, cítil, že v tom vedru to tempo dlouho nevydrží.

Co teď? Rychle se rozhlížel. Natlačili ho do nevýhodného místa. Před ním Rokytka, ale byla pod ním a jako na potvoru nikde žádná stoka, kolektor ani šachta. Deset duchů si ho vzájemně nadhánělo, další mohli ještě číhat někde v záloze. Byla to štvanice vlků na jelena, jelen je sice rychlejší, ale vlci vytrvalejší a je jich víc. Co teď?

Najednou spatřil něco, co mu trochu vrátilo naději.

Jak pátral po všelijakých bublinách šachet a stok, nemohl přece přehlédnout dlouhou bublinu tunelu metra. Byla umístěná vodorovně a neumožnila by mu snížit výšku, ale vinula se na dosah, pěkně napříč jeho dosavadního směru. Co kdyby ji využil? Podaří se mu zmizet za nejbližší zatáčkou, než k tunelu doběhnou nejbližší pronásledovatelé?

Zamířil nejkratší možnou cestou k bližší trubce metra. Vlétl do ní, ale protože zahlédl zleva světla přijíždějící soupravy, prošel do druhé trubky. Také zde spatřil z opačné strany přijíždějící soupravu, ale byla ještě daleko. Nečekal na ni a rozletěl se tunelem.

Vzduch mu nekladl takový odpor jako skála a Pepek prchal, jako by měl v patách celé peklo. Tunel byl dlouho přímý, to byla nevýhoda, mohli by ho zezadu sestřelit jako myslivci kachnu. Rozletěl se proto, co to šlo. Olda se kdysi klukům vytahoval, že jednou s andělkou dohonili chlapa v bavoráku, řítícího se po silnici dvoustovkou. Pepek by se teď dušoval, že to nebylo nic proti jeho útěku. Profrčel jako vítr skrz první soupravu metra, kterou dohonil, zakrátko dohonil další.

To už proletěl i dvěma zatáčkami, takže si mohl trochu oddychnout. I kdyby na něho měli nějaký laser, za roh s ním střílet nemohou. Při letu prázdným tunelem se nezahříval, naopak ho účinně ochlazoval vzduch jeho duchovitého světa. Ulehčeně dohonil soupravu, právě se rozjíždějící ze stanice. Proletěl zadní stěnou a opatrně se usadil na prázdném křesle strojvedoucího. Nikdo ho tu nemohl objevit a navíc měl přehled o tom, co se děje za ním. Neviděl ale nic podezřelého. Až po chvilce zahlédl v dálce vynořit se ze zatáčky světla následující soupravy. Lasery si mohou pro tuhle chvíli strčit za klobouk!

Páni, to ale byla štvanice!

Ztěžka oddychoval, ale byl rád, že to snad má za sebou. Až teď měl chvilku klidu na přemýšlení, co to všechno znamená.

Duchů, kteří po něm jdou, je tedy více. Ne jeden či dva, jak si dosud myslel. Hon jich na něho uspořádalo deset najednou. A to ještě neviděl všechny, někteří se do toho nemuseli stihnout zapojit. Tolik smrtelně nebezpečných protivníků opravdu nečekal.

Nebylo by lépe se z Prahy někam odstěhovat? Ale kam? Když se jich v Praze našlo deset, byl by to jeden duch na sto tisíc lidí. Takže jich může být jen v Čechách sto. Kdyby se všichni chovali tak agresivně, byla by to jen otázka času, kdy ho zaskočí a zabijí. Mnoho psů, zajícova smrt.

Tohle stojí za přemýšlení, umiňoval si.

*****

Slib

Cestou v metru se rozhodl změnit pobyt. O jeho útulku pod Náměstím Míru duchové věděli, tam by ho mohli překvapit, v nejhorším případě i ve spánku. Navíc si nemohl zvolit směr ústupu libovolně, mohli by ho zaskočit a vytlačit z podzemí. Nahoře měl strach z jejich zbraní. Kdyby měl aspoň ponětí, co je to zač a jestli se jich má obávat, nebo ne!

Chvíli uvažoval, co udělá s letadlem. Bylo příliš na ráně a měl v něm zásoby, naštěstí je zatím nepotřeboval. Co potřeboval, nosil s sebou v malé brašničce na opasku. Bude asi rozumnější nechat letadlo být. Kdyby ho hledali kolem městského centra, neobjeví je. Bylo až pod Bráníkem a nebyl na něm existenčně závislý.

Jako nejvýhodnější se mu teď jevila některá lokalita poblíž stanic metra, raději až pod úrovní Vltavy. Ale která byla nejvýhodnější? Malostranská nebo Vltavská v centru? Neměl by se raději přesunout co nejdál? Anděl, Smíchov, Holešovice?

Nakonec se rozhodl pro Staroměstskou. Smíchov byl nebezpečně blízko jeho ukrytého letadla. Už z psychologických důvodů by nebylo dobré, aby je objevili. Malostranská byla také pod hladinou Vltavy, ale poblíž Hradčan, se skálou provrtanou jako ementál desítkami chodeb, od starých stok po moderní protiatomové vládní kryty. Tam by se každý duch nepozorovaně dostal až dolů. Takové chodby byly v centru města kolem všech stanic, ale okolí Staroměstského náměstí bývala záplavová oblast, kde byly staré chodby zasypané a zanesené zatvrdlým bahnem. Bylo tu sice i pár novodobých kolektorů, ale s ementálem Hradčan se to nedalo srovnávat.

Ačkoliv byl utahaný, dlouho nemohl usnout. Přece jen byl v jiném prostředí, ale co horšího, kdo by usnul po honičce na život a na smrt, musel by mít pevnější nervy. Nakonec usnul, ale trápily ho strašné sny. Jak v nich často bývá, honili ho duchové, ale nemohl jim utéci, bylo jich mnoho, rojili se ze všech stran a sekali ostrými meči vpravo i vlevo. Věděl, že se schválně strefují vedle, aby ho co nejvíc trápili, čekal, kdy ho první sekne doopravdy, ale oni si s ním jen hráli známou hru na kočku a na myš.

Probudil se v náladě pod psa. Navíc bylo teprve odpoledne a slunce pražilo, nemohl opustit šero podchodů. Musel to vzít přes sklepy a do redakce dorazil utahaný.

*****

„Ne, nikdo si žádných zvláštních efektů nevšiml,“ ujišťoval ho redaktor Kryštof. „Co to mělo být?“

„Škoda,“ řekl Pepek. „Nikdy bych si nemyslel, že nějaké světlo projde skálou tak daleko. Škoda, že to bylo vidět jen v našem světě.“

Další dotazy ale zamluvil s tím, že lidé beztak nic neviděli.

„To máš jako s polární září,“ řekl. „Eskymáci ji vidí málem denně a většina Čechů ji nespatří za celý život. Mezi nebem a zemí se dějí divné věci a to ani nemluvím o tom, co se děje pod zemí!“

„Nešlo by to nafilmovat? Půjčil bych ti videokameru... já vím, to byl jen hec...“ omlouval se rychle Kryštof, jakmile spatřil Pepkův vražedný pohled.

„Vezmi si ji a pojď se mnou do českého Parlamentu,“ vyzval ho Pepek. „Je přece prvního! Budeš mít záběry jako nikdo jiný!“

„Poslyš,“ zvážněl Kryštof. „S těmi poslanci to myslíš vážně?“

„Kecal jsem už někdy?“ opáčil Pepek naštvaně.

„Jestli to provedeš, bude to příšerné. Kolik jich to má odnést?“

„Dneska jen pět,“ řekl Pepek. „Sliby se buď mají plnit, nebo se nemají dávat.“

„To ani nechci vidět,“ lamentoval Kryštof. „Vážně ti jich není líto?“

„Je,“ řekl Pepek. „Ale proč jim samotným není sebe líto? Proč tam ještě jsou?“

„Protože je každý povzbuzuje, aby sprostým nátlakům neustupovali.“

„Ten nátlak je přísný, ale není sprostý,“ řekl Pepek. „Pojď!“

„Abych pravdu řekl, moc se mi tam nechce.“

„Mně taky ne,“ přiznal rozmrzele Pepek. „Nepochyboval jsem, že couvnou. Můžeš zůstat doma, ale já tam jdu v každém případě.“

„Zůstat doma? To nemyslíš vážně!“ řekl Kryštof. „To bych mohl novinařinu okamžitě pověsit na hřebík! Nechce se mi tam, protože mám nepříjemné tušení, co uvidím. Přece víš, že s tím už dopředu nesouhlasím!“

„Já s tím taky nesouhlasím,“ opáčil Pepek. „Tak jdeme, ne?“

K Parlamentu dorazili v pořádku, Kryštof se na novinářskou legitimaci dostal dovnitř, zatímco Pepek se mu rozplynul před očima. Nepochyboval ale, že se tam dostane také a to ještě rychleji. Nejspíš projde stěnou. Zasedání Parlamentu již delší dobu probíhalo. Kryštof usedl tiše do lavice a připravoval si videokameru. S unikátními záběry Pepek neměl pravdu. Varování Smrťáka poslancům se rozkřiklo a zvědavců bylo na balkóně pro návštěvníky víc než dost. Kamer se tam sešlo aspoň deset, z toho dvě televizní, obsluhované profesionály.

„Vypadá to, že se nic dít nebude, pane kolego,“ oslovil Kryštofa tlumeně jeho soused. „Už tu sedím jako na trní čtyři hodiny. Byl to zřejmě nějaký pitomý vtip.“

„Neřekl bych, pane kolego,“ opáčil Kryštof a přiložil zkusmo kameru k oku. „Čekalo se jen na mě a jestli se nepletu, právě to začíná!“

K mikrofonům znenadání přistoupil chlapec ve společenském černém obleku, kterého nikdo neviděl přicházet. Mezi poslanci to zprvu krátce zašumělo, ale pak se v sále rozhostilo napjaté ticho. Poznali ho všichni a většina poslanců se zatetelila strachem.

„Dovolíte, pane předsedo?“ oslovil mladík předsedu Parlamentu.

„Vy... vy tady?“ zakoktal se oslovený. „Stráž!“

„Stráž ať zůstane kde je,“ řekl mladík. „Nebudu dlouho zdržovat, hned zase půjdu.“

Do dveří vbíhali chlapi od Parlamentní stráže, ale neuběhli ani dva-tři metry a všichni se bezvládně složili na zem přímo mezi lavicemi poslanců. To už nikdo nepochyboval, že je to vážnější než předtím.

Chlapec v černém obleku mezitím klidně přiložil k mikrofonům diktafon.

„Dobrý den přeji, dámy a pánové,“ oslovil shromáždění.

V poslaneckých lavicích bylo ticho, že by byl slyšet padající špendlík.

„Jak víte, začal nový kalendářní měsíc a dnes jsem vám slíbil návštěvu. Sliby zásadně plním, takže jsem zde. Vám se ale, pane předsedo, upřímně divím. Předpokládal jsem aspoň u vás větší inteligenci. Snad nechcete zastavit Smrt? To je přece tak pošetilé, tak dětinské! A vám, dámo a pánové, kterým byla má výstraha určena, skutečně neupírám odvahu! Jak vidím, na příkaz svých Mistrů byste bez váhání vstoupili i do tygří klece. Jenže u hladových tygrů byste měli větší šanci na přežití. Věřil jsem pevně, že tu dnes nikoho z vás nenajdu. Zmýlil jsem se. Jen jeden se omluvil ze zdravotních důvodů, jeden je na jakési neodkladné cestě. Jsou to plané výmluvy, ale budiž, jsou inteligentnější než tu zůstávat. Vy ostatní jste přes smrtelně vážně míněné varování přišli. Dobře, přišli jste si pro mě a já pro vás. Nečekal jsem ale, že vás bude tolik. Ačkoliv to není mým zvykem, rozhodl jsem se dát většině z vás ještě jednu šanci. Vezmu si jen těch pět, co si za své špinavosti zasluhují trest už dávno. Nic na věci nemění, že se tím ještě nikdo nezačal zabývat, což svědčí o prohnilosti zdejší justice. Naštěstí mám jiná měřítka spravedlnosti než vaše překroucené zákony nezákony. Nemusíte se už zdržovat projednáváním těch špinavostí, já je vyřídím rychle. Pro další si přijdu příště a dámu si nechám na konec, ale pěti z vás se už ani nepatrný odklad netýká. To je všechno, dámy a pánové, děkuji vám za pozornost.“

Lehce se uklonil hlavou, prošel skrz stůl i mikrofony a nezadržitelně zamířil stranou, kde seděli právě ti poslanci, na které nedávno prozradil jejich zákulisní podvody.

„Vy... vy... vy, a vy dva!“ oslovil jich mrazivě pět. „Hrob už na vás čeká. Jdeme!“

Proběhlo to za naprostého ohromeného ticha. Pět oslovených se jeden po druhém tiše zhroutilo k zemi. Černě oblečený duch se pak otočil, posměšně pokynul bezvládně ležícím strážným, pak došel až ke zdi a vsákl se do ní. Nikdo se mu neopovážil postavit do cesty.

„Stráž!“ osmělil se z ohromení předseda. „A lékaře!“ dodal sklesleji, když viděl, jak se stráž teprve teď začala zvedat ze země. Urostlí chlapi z ochranky se vzpamatovávali jen pomalu a nikdo nebyl ve stavu, aby někoho chránil, sami se sotva ploužili. Zřejmě ale mohli hovořit o štěstí. Byli v těžkém šoku, ale živí.

V sále se postupně rozmáhal vzrušený šum.

Vběhli sem přivolaní záchranáři s nosítky a věnovali se zkolabovaným poslancům. Snažili se usilovně obnovit jejich základní životní funkce. Kolem se brzy vytvořily hloučky poslanců. Někteří polohlasem diskutovali, jiní zasmušile mlčeli.

Počáteční elán záchranářů se ale s postupujícím časem rychle zmenšoval.

„Odvezete je do nemocnice?“ proklestil si cestu mezi poslanci předseda a naléhavě oslovil lékaře, který se právě narovnával.

„Je to marné!“ zavrtěl oslovený hlavou. „Tady je to nepochybný exitus, u ostatních to nevidím o nic lépe.“

„Něco dělejte, odvezte je, napojte na přístroje, ne?“ navrhoval mu předseda naléhavě.

„I kdyby už teď byli na přístrojích, bylo by pozdě,“ řekl mu lékař. „Tenhle má místo srdce kus hadru, nereaguje ani na elektrošok. Než ho dovezeme na JIPku, bude mít mozek nenávratně zničený. Bude pár dní na přístrojích a pak ho vypnou. To je zkrátka konec.“

„Ještě před chvilkou jim nic nebylo!“ nesměle protestoval předseda.

„Byl tady přece Smrťák, pane předsedo!“ podíval se na něho lékař. „Nevím o jediném případu, aby se někomu podařilo po Smrťákovi někoho rozdýchat. Vy jste to neviděli? Jako by to patřilo do jiného světa. A nejspíš to do jiného světa patří.“

„Co se s tím dá dělat?“ uklouzlo předsedovi.

„Asi byste měl všem doporučit jedinou možnou obranu proti němu!“ řekl lékař.

„No? Jakou?“ svitla naděje předsedovi i poslancům okolo.

„Splňte jeho podmínky!“ řekl suše lékař. „Kdo je splní, nemusí se ho bát. Viděl jsem pár lidí, kterým dal poslední varování. Dva prodávali drogy, jedna šlapala chodník... Přestali s tím a jsou naživu. Neměli to snadné, poctivá práce je těžší, ale zvládli to. Já dostat takovou podmínku, praštím s mandátem v téže minutě. Šel bych, i kdyby mi nařídil nechat doktořiny a jít k lopatě... jenže to on neudělá, naše povolání uznává.“

„Vy byste tomu vydírání ustoupil?“ zamračil se na něho předseda.

„Ceníte si více platu, nebo života?“ opáčil lékař. „S poslancováním mají tak jako tak konec. Buď sami a včas odejdou, nebo je vynesou nohama napřed. Jako tyhle.“

„To ne... ale nejde jen o peníze! Co třeba důvěra voličů?“

„Voliči přece volí partaje, ne lidi!“ řekl lékař. „Když někdo odpadne, nastoupí za něho náhradník, to snad víte. Divím se, proč bazírujete na těch osobách. Proč mu neustoupíte?“

„Ale... ustupovat vydírání... to je přece slabost a nemá se to...“ namítl předseda.

„To vydírání je z jiného světa!“ zdůraznil chmurně lékař. „Všichni víte, že jde o krk, je to jisté jako smrt a nic proti tomu nesvedete. Kdyby šlo o něco důležitějšího, aby to stálo za oběti, pak snad... Víte aspoň, kolika lidí se to týká?“

„Nevím,“ zarazil se předseda. „To vědí jen oni sami.“

„Vy sám mezi nimi nejste, nechte to tedy na nich,“ poradil mu lékař. „Je to jejich věc. Na jejich místě bych ale neváhal a odstoupil. To je všechno, víc vám k tomu neřeknu.“

„Pěkně děkujeme za takové rady!“

„Není zač. Sami uvidíte.“

*****

Samuraj

Pepek čekal na Kryštofa v jeho redakci a zatím si prohlížel nějaké internetové stránky na stranou stojícím počítači.

Na to, že může ovládat počítač, přišli poměrně brzy. Pepek sice nemohl psát rukama, ale díky andělským darům dokázal mačkat klávesy očima. Dvojhmaty mu šly hůř, ani myš není stavěná na ovládání telekinezí, ale aspoň něco. K počítači mu Kryštof přidal bytelnou plastikovou židli, na které se plíseň neobjevila, Pepek usedl a mohl se brouzdat internetem. Byl za to Kryštofovi upřímně vděčný, ačkoliv ho i nadále odmítal poslouchat, pokud šlo o postoje k varovaným.

Než Kryštof dorazil, prohlédl si zprávy. Na zpravodajství z Českého Parlamentu se ale zaškaredil. Nikde se neobjevil důvod jeho výstrahy, takže to všude vyznělo jako terorismus nejhoršího druhu. U pouličních akcí lidem brzy došlo, proti komu jsou zaměřené a u velké části obyvatel měl neskrývané sympatie, teď o ně asi přijde. Rozhodl se ale držet se svého. Však to lidé pochopí!

Kryštof už na chodbě zjistil, že je Pepek tady. Ani ho nepotřeboval vidět, stačilo mu všimnout si počítače, na kterém se samy od sebe střídaly stránky, aniž by se v blízkosti cokoliv hnulo.

„Poslyš, Pepku,“ začal, jen otevřel dveře.

„Já vím!“ opáčil Pepek telepaticky. „Všichni se shodují, že to bylo příšerný. Nechceš napsat, co si o tom myslím já?“

„Myslíš pohled z druhé strany?“ ušklíbl se Kryštof. „Bez obav, klidně to napíšu, jde mi to rychleji než tobě.“

„Co si myslíš? Stačilo jim to, nebo budou ještě vzdorovat?“

„Pět mrtvých poslanců je i na mě hodně silný tabák!“ mínil Kryštof. „Neřekl bych, že se budou stavět na zadní. Co pak? Předěláš Parlament, po ulicích nepotkáš ani kapsáře...“

„Půjdu se podívat k soudu,“ řekl Pepek. „Tam toho ještě bude dost a dost.“

„Co chceš dělat u soudu?“ zarazil se Kryštof. „Míchat se do procesů?“

„Třeba,“ řekl Pepek. „Víš přece stejně jako já, že soudy jsou typický český vřed, který už dávno zasluhuje propíchnout!“

„Snad nechceš dávat výstrahy soudcům?“ uvažoval napjatě Kryštof. „Kdo bude soudit, když je vyštveš?“

„Proč soudcům?“ pokrčil rameny Pepek. „Zrovna jsem se koukal, co se děje. A řeknu ti, že se nám v Čechách rozmohla zlodějna, na kterou jsou soudy krátké.“

„Myslíš si, že ji vyřešíš? A kdyby, za jakou cenu?“

„Myslím si to,“ přikývl rozhodně Pepek. „Ta zlodějna je jednoduchá. Chytrák si založí společnost, chvíli normálně funguje, ale pak z ní začne ulejvat peníze. Společnost dělá jeden dluh za druhým a když mu už nikdo nechce půjčit, vyhlásí bankrot. Soud to posoudí jako špatný podnikatelský záměr, ale to není trestné. Společnost spadne do konkursu, ale sídlí v pronajatých prostorách a zbude po ní pár prázdných skříní, rozbitých židlí a starých stolů. Věřitelé nic nedostanou a chytrák si do sytosti užívá snadno vydělaných peněz.“

„Co s tím chceš ale dělat ty?“

„Když zjistím, že jde právě o tenhle případ, dám chytrákovi podmínku. Buď vrátí, co nakradl, nebo se sejdeme podruhé a naposledy. Nic jiného přece ani dělat nemohu.“

„To ale budeš podstatně přísnější než soudy,“ namítl Kryštof.

„A co má být?“ přikývl Pepek.

„Není to trochu drsné, zabít někoho pro pár šupů?“ snažil se Kryštof Pepka usměrnit.

„Vsaď se, že se to brzy rozkřikne!“ opáčil Pepek. „A můžeš tomu pomoci, zveřejni to! Čím víc darebáků si to přečte, tím dřív se dají na pokání a tím líp pro ně i pro ostatní.“

„Říkej si co chceš, nelíbí se mi to,“ trval na svém Kryštof.

„Když budu dbát, abych ani náhodou neublížil nevinným, bude to v pořádku,“ trval na svém Pepek. „Pár darebáků to asi odnese, ale ostatní si dají setsakra pozor!“

„Víš ale, kolik takových je?“

„Právě že nějak moc!“ řekl Pepek. „Nejvyšší čas začít s tím ve velkém!“

„Hele, Pepku, mně se to nelíbí!“ trval na svém Kryštof. „To už bude vysloveně proti zákonům. S tím nechci nic mít! V tom se mnou nepočítej!“

„Nechci přece po tobě, abys někomu ubližoval,“ mračil se Pepek. „Naopak! Můžeme se dohodnout, že jim budeš dělat obhájce.“

„Na obhájce nemám ani oprávnění, ani vzdělání.“

„Nemyslím obhájce u soudu!“ řekl Pepek. „Obhájce přede mnou. Nechám ti v tomhle počítači seznam lidí, na které jsem se zaměřil. Když na kohokoliv z toho seznamu zjistíš, že si tak přísný trest nezaslouží, připíšeš mi to k němu a já ho vynechám.“

„Jestli se toho zúčastním, budu spoluviníkem.“

„Naopak, budeš moci vždycky hravě dokázat, jak jsi mě krotil,“ umlouval ho Pepek. „Nemůžeš přece za to, že jsem tvrdá palice.“

„Vždyť bych to měl správně oznámit na policii jako přípravu na trestný čin!“

„To je nápad!“ rozjasnil se Pepek. „Oznam to! Napiš oznámení o chystaném trestném činu. A pošli to na policii doporučeně, aby ti nikdo nemohl nic vyčítat.“

„To bych ti ale musel taky sebrat tenhle počítač!“ varoval ho Kryštof.

„Proč?“ ušklíbl se Pepek. „Já si ty darebáky najdu tak jako tak i bez počítače. Ale ty bys přišel o vliv, který teď na mě máš.“

„Jakýpak vliv, když si stejně děláš co chceš?“

„Kdybych na tebe nedal vůbec, nezlikvidoval bych v Parlamentu pět těch darebáků, ale rovnou všechny. Ti co teď stačí odstoupit, by ti měli být vděční za život!“

„Ještě neodstoupili!“ připomněl mu.

„V každém případě jsi jim vymohl pár dní života. Jejich vina, když to nebude víc.“

„Poslyš, opravdu si to všichni zasluhují?“ zkusil to ještě mírně.

„Že se upsali cizí mocnosti, do toho bych jim nemluvil,“ řekl Pepek. „Ale že pro ně dělají vysloveně zlo a odnášejí to lidi, to jim nedaruju.“

„A neměl by ses spíš věnovat té cizí mocnosti?“

Pepek se na Kryštofa zadíval zkoumavě.

„Omlouvá tě, že nevíš, co říkáš!“ řekl po chvilce. „Ale člověče, možná máš pravdu. Do této chvíle jsme se ďáblům jako silnějším vyhýbali. Ale ještě nikdo nevyzkoušel, jestli mohou ohrozit i ducha. O lidech už to vím, ti mi ublížit nemohou. Docela by mě zajímalo, co si mohu dovolit na samotné pány pekel?“

„Počkej, ty to bereš vážně?“ zarazil se Kryštof.

„Myslíš si snad, že ďáblové patří jen do pohádek? Asi jako duchové. Jeden právě stojí před tebou a deset jiných běhá po Praze. Ďáblové jsou přitom reálnější.“

„Myslíš, že je opravdu někde na světě i peklo?“

„Peklo skutečně existuje, jenže ne na Zemi, ale v sousedním vesmíru!“ přikývl Pepek. „Mohl bych ti je ukázat, ale radši to nechtěj vidět, je to nebezpečné. Přinejmenším je řádně radioaktivní, i andělka se prý toho pekelného ohně zalekla.“

„Panebože! Čeho se ještě dočkám?“ zaúpěl Kryštof.

„Možná i toho, že změním zaměření,“ usmál se Pepek. „Až vylepším Parlament a stav naší justice, dám se na léčení lidí. Zjistil jsem, že mi to jde, už jsem vzkřísil i pár mrtvých.“

„Vidíš, to bys měl dělat!“ souhlasil s ním Kryštof. „To by bylo něco!“

„Co je platné léčit lidi, když jim gauneři otevřeně škodí?“ namítl Pepek. „Než se dám do léčení, snížím počty gaunerů. Hlavně těch, co vyštvali Alexijeva. Nebýt jich, léčili by lidi přímo tady v Praze a lidé by nemuseli jezdit za zdravím až do třetího vesmíru.“

„To už jsem slyšel,“ hučel Kryštof. „Kdyby Alexijev ještě chvilku vydržel, lidi by se za něho postavili.“

„Nikdo pro něho nehnul ani prstem!“ mračil se Pepek. „Banda vandalů mu rozmlátila kliniku a policie se na to jen dívala! Už předtím mu dělali podrazy, ale tím přetekla míra.“

„Ty bys ale mohl léčit bez obav, že ti někdo uškodí, ne?“

„Já možná,“ připustil Pepek. „Ale jsem sám. To je trochu málo.“

„Jeden člověk je skoro vždycky málo!“

„Jak kdy!“ opáčil Pepek. „Někdy i jediný člověk dokáže mnoho. Nedávno jedno dítě zastrašilo tři největší světové velmoci. Vím to z první ruky, to dítě jsem byl totiž já. Ďáblové jsou také tvrdí soupeři, ale ani oni nejsou všemocní. Uvidíme, co s nimi svedu.“

„V tom ti asi neporadím,“ řekl Kryštof. „Přiznám se, nemám o tom představu. Nevím, co tvoji ďáblové dovedou.“

„Moji jako tvoji!“ odvětil Pepek. „Půjdu se na ně podívat a dozvím se to.“

„Jen aby ses nedozvěděl, že jsou silnější než čekáš!“

„Raději čekám hodně,“ ujistil kamaráda Pepek. „Olda měl před nimi hrůzu, ale když mu chtěl ďábel přímo před očima zabít učitelku, Olda ďábla vykopl až do třetího vesmíru!“

„Víš, nějak mi pořád nedochází, co to znamená,“ přiznal se Kryštof. „Neříkal jsi, že v třetím vesmíru je teď Alexijev?“

„Vesmírů je spousta,“ poučoval no Pepek. „Zrovna Země je na vesmírné křižovatce, je z ní přístup do spousty světů. Ve třetím vesmíru odsud leží Andělský svět s Alexijevem, ale jiným směrem je třetím vesmírem Sibérie. To je naopak hodně nevlídný svět. Jednoho ďábla tam už poslal Olda. Alexijev mu věnoval obytnou buňku, ve které se dá zima přečkat, občas mu tam hodí kontejner se zásobami, ale ďábel je ozbrojený, naštvaný a nebezpečný, moc se s ním radši nezdržuje. Napadlo mě, hodit tam ještě dva, přidal bych jim karty, aby se tam nenudili.“

„Nevím, nedokážu to posoudit,“ vrtěl hlavou Kryštof.

„Dobře, nevíš, nedá se nic dělat,“ pokrčil rameny Pepek. „Nech to na mně. Zatím bys měl prolistovat můj seznam. Je tam pět gaunerů, kdybys o některém zjistil, že je nevinný, připiš to tam. Nevinného se ani nedotknu.“

*****

„Dobrý večer přeji, pane poslanče!“

Mladíček v špinavě hnědém overalu, sedící nenuceně v pohodlném křesle, tak oslovil přicházejícího staršího muže, jakmile si příchozí rozsvítil lustr ve velikém obývacím pokoji.

„Člověče, co děláte v mém bytě? Kdo vás sem pustil? To je přece vloupání!“ rozzuřil se oslovený spravedlivě hned na prahu.

„Čekám tu na vás,“ odvětil klidně vetřelec a pomalu vstal. „Přišel jsem vás navštívit ve velice delikátní záležitosti, rád bych ji s vámi projednal beze svědků. Neposadíme se na to? Vsedě se lépe jedná.“

Na dotvrzení svých slov si opět sedl a majiteli bytu pokynul do křesla naproti.

„No dovolte! Tohle je můj byt, ne váš! Koukejte vypadnout, než zavolám policii!“

„Ne tak zhurta,“ zvážněl mladíček. „Policie vás přede mnou nezachrání, jako už pět vašich kolegů. Jistě víte, na jakém seznamu se společně s nimi nacházíte!“

„Panebože! Smrťák!“ poslanec se div překvapením neskácel.

„Jo, tak mi občas říkají,“ přikývl mladíček. „Ale nemusíte se bát, nepřišel jsem si pro vás. Přinejmenším ne dnes. Lhůta přece ještě běží.“

„Co ode mě chcete?“ vydechl odevzdaně poslanec.

„Podívejte se, řeknu vám to na rovinu. Vy přece moc dobře víte, co jsem mínil svou výstrahou. Dnes jsem nepřišel za vámi, chci se setkat s vaším Mistrem. Umožníte mi to?“

„To... to myslíte... vážně?“ vykoktal poslanec.

„Mívám ve zvyku mluvit smrtelně vážně,“ přikývl mladíček. „Je to stylové a patří to ke mně, ne?“

„Vy... umíte si aspoň představit...“

„Něco si představit umím,“ přerušil ho netrpělivě. „Podívejte se, je snad i ve vašem zájmu, abych vás přeskočil a bavil se raději s tím nad vámi, ne?“

„...jste se zbláznil!“

„Vypadám možná výstředně, jistě,“ zhodnotil se mladíček kritickým pohledem. „Ale do idiota mi snad něco chybí... nebo přebývá? Poslyšte, přestaňte mě známkovat, já vás také nepodezírám z úplného zblbnutí, ačkoliv mám k tomu pádnější důvod, když jste přišel úplně dobrovolně i na vlastní popravu! Odložená neznamená odvolaná, ten nepatrný rozdíl byste měl včas pochopit, do pondělka opravdu není moc času...“

„Co mi chcete?“ vzpamatoval se mezitím poslanec a přešel do stroze úředního tónu. Pořád přitom stál jako socha ve dveřích pokoje.

„Abyste mi umožnil setkání s vaším Mistrem, či jak mu říkáte, já se v těch titulech moc nevyznám.“

„To nepůjde,“ odtušil stroze poslanec.

„Nepůjde? Proč?“ ušklíbl se Smrťák. „Všechno jde, jen malé děti se to musí nejprve naučit. Posouzení proveditelnosti nechte laskavě na mně, ano?“

„Neznám žádného mistra!“ zapíral poslanec.

„Že by?“ podivil se Smrťák. „Vy jste se nikdy v životě nesetkal s ďáblem? Teoreticky je to možné, ale prakticky vyloučené, oni mezi své služebnictvo neberou kdekoho! Spousta lidí to dokonce považuje za velkou čest...“

„Nevím, o čem mluvíte!“ namítal poslanec.

„Vy mě chcete rozčílit!“ řekl Smrťák aniž by změnil klidný tón řeči. „Poslyšte, přede mnou nemusíte hrát divadýlko! Řeknu vám to na rovinu. Jste ďáblův služebník a dobře to víte! Já si chci popovídat se samotným ďáblem a vy mi k tomu dopomůžete!“

„To není tak jednoduché!“ vykrucoval se poslanec.

„Že by?“ nevěřil mu Smrťák.

„Ani nevím, kde bydlí,“ vysvětloval mu rychle poslanec. „Nemám jeho adresu, je to vždycky jeho věc, kdy se u mě objeví.“

„Adresu asi nemáte,“ souhlasil s ním Smrťák. „To vám věřím, ďábel přece své trvalé bydliště neprozradí kdejakému jelimanovi. Ale máte možnost ho přivolat, neříkejte, že ne!“

„To mám jen pro opravdu zdůvodněné případy!“ bránil se poslanec.

„Myslíte, že tohle není zdůvodněný případ?“ podivil se Pepek. „Mám vás v hrsti, jde vám bezesporu o kejhák, nevíte jak z toho, proč byste si ho nemohl zavolat na pomoc?“

„To není dostatečný důvod!“ namítl poslanec. „Když jde o mě, nesmím ho obtěžovat. Jen kdyby to ohrožovalo jeho zájmy!“

„Tohle přece ohrožuje jeho zájmy!“ nedal se Pepek. „Přinejmenším může přijít o svůj dobytek. Pardon, o vás, ale vy se tak opravdu chováte!“

„Zdvořilost není vaše silná stránka!“ podotkl poslanec, jako by ho vůbec nerozčílilo nelichotivé označení, kterého se mu právě od takového mladíčka dostalo.

„Nejsem tu, abych vás zasypával zdvořilostními frázemi!“ podotkl Pepek. „Podívejte se, buď ho zavoláte, nebo vás tady najdou až v pokročilém stavu rozkladu. Na pondělním zasedání Parlamentu na vás nebudou mít pro jiné problémy čas ani náladu a než vás začnou pohřešovat, vyroste na vás plíseň jako tady na tom křesle!“

Vstal a poodstoupil stranou, aby mu nepřekážel v pohledu.

Poslanec nedůvěřivě přistoupil blíž ke křeslu.

„Co to má znamenat?“ zahučel, když spatřil huňatou šedozelenou vrstvu na čalounění.

„Nechápete?“ usmál se Pepek. „Srší ze mě život! Jsem přece pánem nad životem a smrtí! Někomu seberu, jinému přidám. Nemusím přidávat zrovna těm, kdo si říkají páni tvorstva. Život je i tahle plíseň. Možná je vděčnější než lidé!“

„Zničil jste mi nábytek!“

„Jestli vám jde o nábytek víc než o krk, pak obdivuji váš klid,“ zavrčel Smrťák. „Ale spíš se mi zdá, že jenom nechápete vážnost situace.“

„Mám to prašť jako uhoď!“ opáčil poslanec. „Buď mě zabijete vy, nebo on. Vy aspoň zabíjíte bezbolestně. Vybírat si ze dvou takových možností je potom snadné.“

„Máte ještě třetí možnost!“ navrhl mu bezelstně Pepek.

„Myslíte?“ opáčil už dost křečovitě poslanec.

„Můžete zůstat naživu, kdybyste chtěl!“ ujistil ho Pepek. „Musel byste se sice vzdát poslaneckého mandátu a nejspíš i svého postavení, ale za život to snad stojí!“

„Když vy si to neumíte ani představit,“ opáčil rezignovaně poslanec. „Nikde na světě není místo, kam by na mě nedosáhli!“

„To vím,“ souhlasil Pepek. „Musel byste jít ještě dál.“

„Kam dál?“ zarazil se poslanec nerozhodně.

„Nikdy jste neslyšel o cestovní kanceláři Cesty za zdravím?“

„O té vím, ale tu prý vedou... andělé!“ ztišil bojácně hlas.

„No právě!“ řekl Pepek. „Tam na vás nemůže ani celé Peklo. Dojděte si na pobočku, slušně se ohlaste jako ďáblův pomocník a požádejte je o okamžitý azyl. Oni vás tak jako tak poznají, ale když jim hned zkraje ukážete, že nechcete nic skrývat, budete to mít snadnější. Strach z ďáblů hrát nemusíte, ten vám uvěří. Během minuty jste v Andělském světě, kam za vámi ďáblové nemohou. Může vám to připadat jako odchod do vyhnanství, ale je to podle mě lepší než připravené místečko v urnovém háji, které vás tady jinak čeká.“

„Nabádáte mě k útěku někam do Andělského světa? Co bych tam ale dělal?“

„Poslance jistě ne,“ usmál se Pepek. „To je pro vás tak jako tak ztracené povolání. Mohl byste tam dělat třeba lékaře, je jich tam pořád málo.“

„Lékaře?“ zasmál se trochu kysele. „Nemám na to školy ani vlohy!“

„Asi to nevíte, ale v Andělském světě je univerzita s lékařskou fakultou,“ ujistil ho Pepek. „Kdybyste ji vystudoval, mohl byste získat i titul. Vlohy tam získáte také.“

„Na studia jsem trochu starý, nemyslíte?“

„Tohle není žádný věk. Tam by vám kromě jiného prodloužili život, to oni dovedou, takže by to pro vás mělo smysl. Zato tady nemáte vůbec žádnou perspektivu.“

„To jen díky vaší vyhrůžce!“ naježil se. „Nebýt vás...“

„Vážně si myslíte, že službou ďáblu děláte dobro?“ ušklíbl se Pepek. „Ďáblové lidem někdy slibují delší život a dokáží to, nevím, jestli vám ten váš slíbil pět set nebo tisíc let, ale chtějí za to služby, které patří na šibenici a když se jejich sluha dostane do maléru a někdy i na tu šibenici, nehnou pro něho prstem. Sloužit těm darebákům není žádná výhoda.“

„Sloužit andělům je výhodnější? Proč jim tedy nesloužíte vy sám?“

„Vybral jsem si tohle,“ odvětil klidně Pepek. „Andělé jsou proti ďáblům tolerantnější. Kdo se k nim nejprve přidá, ale pak si to rozmyslí, jako já, toho nepronásledují a nesnaží se ho za každou cenu zabít, jako by to docela určitě udělali ďáblové.“

„Co vy víte, co by ďáblové udělali a co ne?“ utrhl se na něho poslanec.

„Něco už vím,“ ujistil ho Pepek. „V Andělském světě jsem viděl několik napravených ďábelských služebníků. Kdyby se vrátili na Zem, ďáblové by je zabili, ale to snad není vina andělů. Zato já se na Andělský svět mohu vrátit, kdykoliv se mi zachce.“

„Proč se tam tedy nevrátíte?“

„Nechce se mi. Místo na léčení lidí jsem se dal na spravedlnost. Bez ní to také nepůjde a Ogdurům se do ní moc nechce. Zkouším tedy, co dovedu.“

„Ďáblové prý mají také takové... duchy jako jste vy...“ nadhodil poslanec.

„Opravdu?“ zbystřil pozornost Pepek. „Co o nich víte?“

„Nic, jen jsem zaslechl, že si vás chtějí podat,“ odtušil poslanec.

„Nedávno si mě podali,“ zamračil se trochu Pepek. „Měli přesilu deset na jednoho, ale ublížit mi nedokázali. Já jsem jim také nic neudělal, takže to skončilo nerozhodně. Plichta!“

„To jsem zaslechl,“ přisvědčil poslanec. „Ale netěšte se, to měl být jen takový test. Prý na vás nasadí posily.“

„Vím,“ zamračil se Pepek. „Když to nejde silou, zkusí větší sílu, to jsou celí oni.“

„Vás to nechává klidným?“

„Nechává,“ přikývl Pepek. „Mají proti mně výhodu, mají zbraně a já holé ruce. Jenže já zbraně nepotřebuji. Sám jsem dost silnou zbraní, jak jste už viděl.“

„Viděl. Ale my lidé jsme trochu... křehcí... Nevydržíme tolik...“

„To už jsem pochopil,“ přikývl Pepek. „Ďáblové jsou zkrátka tvrdí hoši. Já ale nejsem žádné mejdlíčko a ani ďáblové, ani jejich duchové nejsou nesmrtelní.“

„Už jste někdy viděl mrtvého ďábla?“

„Ďábla ještě ne,“ ustoupil trochu Pepek. „Ale ducha ano. Pustil se do mě tak zostra, že mě donutil zabít ho.“

„Vy jste zabil ducha? Vážně?“

Kdyby poslanec nebyl už teď strachy zelený, nejspíš by právě zelenal.

„Nevěříte mi?“ ušklíbl se Pepek. „Myslíte si, že to není možné? Mám vám ho ukázat? Ještě tam leží, ale je to hluboko pod zemí, musel bych vám ho přitáhnout někam, kam se můžete dostat i vy, třeba do tunelu metra.“

„Není třeba...“ otřásl se poslanec.

„Nechcete, nevadí. Tím lépe,“ zvážněl Pepek. „Můžete mi teď zavolat vašeho pána, nebo jak mu říkáte?“

„On mě tady na místě zabije!“ tvrdil tiše, ale s jistotou poslanec.

„Dobře, uděláme to jinak,“ ustoupil opět Pepek. „Nabídnu vám možnost: teď hned se seberete, odjedete do zdejší pobočky cestovní kanceláře Za Zdravím a tam na mě počkáte.“

„Nebudu ho volat ani tam!“ vzepřel se poslanec.

Pepek se na něho podíval udiveně.

„Opravdu vás nechápu,“ řekl. „Nabízím vám život a vy tohle... Můžete ovšem zůstat svému pánu věrný až do hrobu, ale nebude to pro vás výhodné. Služba pro toho pána není považována za chvályhodnou ani lidmi, ani mnou. Jistě to víte. Můžete se jí zbavit, nabízím vám cestu, jak z těch ďábelských osidel ven. Proč ji odmítáte?“

„On si mě najde i tam...“ špitl poslanec.

„To by se tam musel dostat a to se ještě proti naší vůli žádnému ďáblovi nepodařilo,“ vrtěl hlavou Pepek. „Ďáblové nemají do toho světa přístup. Byl tam zatím s naším vědomím jeden vyjednavač, ale neřeknu vám proč, abyste jim to neprozradil. Ostatně si myslím, že by jim to nebylo nic platné, je to zkrátka nad jejich možnosti.“

„Co vy víte o jejich možnostech?“

„Něco už víme,“ řekl Pepek. „Uvědomte si, oni se víc bojí nás, než my jich!“

„Vy vážně nevíte, proti čemu stojíte!“ řekl s jistotou v hlase.

„A vy to víte?“ opáčil útrpně Pepek. „Podívejte se, musíte přece vědět, že vás žádný ďábel přede mnou nezachrání. Ve mně máte naprostou jistotu, smrt!“

„Smrt je jistá všude.“

„Jak chcete, rozmyslete si to. Nebudu vás trápit, nemám to zapotřebí. Máte ale jedinou cestu, jak zůstat naživu, cestovní kancelář Za Zdravím. Ať ji využijete nebo ne, zachovám se podle svého slibu. Víte, co to znamená. Rozmýšlejte si to do pondělka.“

Otočil se a prošel nejbližší stěnou.

Poslanec se za ním chvíli díval. Pak se otřásl, jako kdyby na něho sáhla smrt.

I když to tak zatím ještě nebylo...

*****

Pepek sklouzl nejbližším kanálem pod úroveň země a zamířil podle svého seznamu úzkým tunelem stoky k bytu dalšího poslance. Stoka byla tmavá, ale Pepkovi nevadila tma ani smrduté tekoucí splašky na dně. Zápach necítil a umazat ho nemohly, jen mu jako každá voda klouzaly. Čas od času sice hlavou či ramenem škrtl o stěny, ale tyto nárazy nenárazy ho vždycky jen vrátily do správného směru. Uhodit se nemohl, takže si jich příliš nevšímal.

Najednou ale spatřil červený záblesk a v něm své široké podzemní okolí.

Aha, tady jste, řekl si v duchu, ale nezměnil ani rychlost, ani směr. Jen se trochu rozhlédl, aby byl připraven, až se jeho protivníci objeví.

Další záblesk dlouho nepřicházel a když se objevil, byl mnohem blíž. Duchů asi byla malá skupinka. Neviděl je a nevěděl, kolik jich je. Světélko ho oslňovalo a ti za ním byli ve tmě. Pepka to trochu znervóznilo. Nějak moc si věří, pomyslel si. Co mají za lubem? Raději změnil směr k nejbližšímu tunelu metra. Dá se v něm pohybovat rychleji než ve skále, ale do skály se může kdykoliv schovat.

Jeho pronásledovatelé si ho stále osvětlovali krátkými záblesky, ale i v nich se zřejmě stihli dobře orientovat, byli čím dál blíž.

Pepek neopomenul využít dvou šachet, aby se dostal do nižší hladiny, ale protivníci je velice rychle využili také. Pomáhal si antigravitací, až mu bylo vedro jako u sklářské pece, ale pronásledovatelé se blížili. To není možné! zděsil se Pepek. Takhle ho brzy dohoní!

Při představě nablýskaného meče, který ho za chvilku rozseká na kusy, se o něho pokusily žaludeční křeče. Zalapal po dechu a ještě přidal.

Se štěstím našel další svislou šachtu, ale pomohla mu sotva o dva metry. Světélko za ním se ale přiblížilo na pouhých dvacet metrů. To je konec, došlo Pepkovi. Zbývá poslední možnost, kterou si schovával pro nouzi nejvyšší. Najít včas větší podzemní prostoru, kde by mohl uplatnit přimražení. Kde je to metro?

V nejbližším záblesku ale pochopil, že je od spásného tunelu příliš daleko. Nestihne to. Co teď? Myšlenky mu létaly hlavou jako sršni, ale žádná nebyla spolehlivá. Vystoupat na povrch a počkat, až se jeho pronásledovatelé vynoří ze země? Co když před vynořením změní směr? Vynoří se, kde je nečeká, budou přitom vědět, kde ho mají hledat. Přimražení je rychlé, ale co může být rychlejšího než světlo laseru?

V dalším záblesku zpozoroval velkou podzemní dutinu. Byla ale hluboko, její vršek se nacházel aspoň půl metru pod úrovní jeho nohou. Byla tedy nedostupná, přes toho půl metru se prostě nedostane, ledaže by tam byla mříž, tou by prošel, ale jako na potvoru tam žádná nebyla. Pod zem se mohl zabořit pádem z výšky, ale tady nemohl získat pořádnou pádovou rychlost a Žižkovská televizní věž byla příliš daleko.

Přímo nad spásnou dutinou si aspoň v bezmocném vzteku dupl. Vložil do toho celý svůj bezmocný vztek, přitlačil i antigravitací, jako kdyby se chtěl mermo mocí propadnout do propasti pod sebou.

V té chvíli ke svému překvapení proletěl tenkou vrstvou skály, tvořící strop jeskyně. Padal skoro deset metrů, od stropu na dno. Bylo křivé, hrbolaté, jak ji kdysi za doby ledové, pokud ne dříve, vymlela podzemní voda. Voda už zdejší místa opustila, teď tu bylo sucho, jen na dolním konci byl znát odtok, také zanesený kamením. Lidská noha se sem nedostala, co svět světem stojí! Maně mu v hlavě vytanulo, že již předtím v záblescích laserů svých pronásledovatelů spatřil spousty podivných podzemních dutin. Většina těch nehluboko pod povrchem byla jistě dílem lidských rukou, ale ty hluboké, ke kterým nevedly žádné šachty, musely být přírodní. Musely tu být už v dobách, kdy slávu Prahy věštila jen kněžna Libuše a nedůvěřiví Češi ji nejspíš zčásti obdivovali a zčásti se jí posmívali, jak se dá u Čechů odjakživa předpokládat...

Zabořil se do dna po kolena, ale hned vyskočil a rozhlížel se, kam poběží dál.

Najednou mu to ale došlo.

Proč by měl vlastně běžet dál? I kdyby se sem jeho pronásledovatelé propadli jako on sám, měl by tentokrát výhodu na své straně! Byla to přesně ta dutina, po které toužil! Tady proti nim může uplatnit přimražení. Až se sem jeho protivníci probourají, nebudou v prvním okamžiku schopní střílet, nebo aspoň mířit. V takové chvíli může být přimražení účinnější než modernější laser.

Pepek se zastavil a připravil se své pronásledovatele patřičně uvítat. Věděl teď o nich více. Mají-li něco společného s ďábly, nemusí je šetřit. Oni by ho určitě také nešetřili.

Záblesky zrychlily, ale mířily pořád dopředu, kde už nebyl. Až po chvilce se stočily dolů a našly ho. Pepek nad sebou viděl udivenou tvář ducha. Vyhlédla ze stínu a nedůvěřivě si prohlížela skálu, kudy se před chvílí propadl. Pak si na něho ještě jednou posvítila a opět zkoumala skálu. To už se Pepek stačil vzpamatovat. Honil ho jen jeden duch. Možná si tak věřil, že se na Pepka vypravil sám, ale v každém případě teď za ním nemohl.

„Copak, copak?“ šklebil se Pepek. „Dolů to nejde?“

Nepromluvil, ale použil všesměrovou telepatii, která procházela i nepříliš silnou zdí nebo vrstvou skály. Neodpustil si uličnické pošklebování a nevadilo mu, že ducha rozpálí vzteky do běla. Hlavně že sem za ním v této chvíli nemohl!

„Jak ses tam dostal, ty zmetku?“ uslyšel v té chvíli hlas, ztlumený skálou.

Strnul překvapením. Neudivilo ho, že ho slyší jako přes zeď, to bylo pochopitelné, vždyť to tak bylo. Překvapila ho ale duchova čeština. Že by i tihle ďáblovi pomocníci byli Češi? Hned se ale vzpamatoval.

„Vmáčkl jsem se do skály!“ odtušil klidně. „Tam co stojíš!“

„Tady to přeci nejde!“ láteřil duch nad stropem jeskyně.

„Jak komu!“ opáčil Pepek. „Koukám, máme trochu odlišné možnosti, to je bezva!“

„Počkej, až tě dostanu do spárů!“ vyhrožoval mu duch.

„To bude záležet od toho, jestli se mi bude chtít!“ ujistil ho nevinně Pepek. „Zrovna teď se mi nechce. Copak to na mě máte? Meč? Smím se podívat zblízka? Opravdu, pěkný!“

„Měl bys být vděčný osudu, že jsi dost daleko!“ odsekl duch.

„Daleko?“ opáčil klidně Pepek. „To je relativní. Daleko může být kilometr, ale také půl metru skály. Nemohl byste mi tím světýlkem na váš meč posvítit?“

Vznesl se do výšky a přiletěl blíž k duchovi, aby si prohlédl jeho meč pěkně zblízka. Ducha ale ta drzost strašlivě rozvzteklila.

„Kdyby mezi námi nebyla skála, rozprášilo by tě to světýlko na mastný oblak!“

„Jenže mezi námi ta skála je!“ odvětil spokojeně Pepek. „Jak se mi zdá, to světýlko je docela neškodné. Ale svítí docela obstojně. Škoda, že takové nemám. Moje je slabší.“

„Ty smrade, co jsi vlastně zač?“ vybuchl duch.

„Vám je to snad jedno, ne?“ opáčil jedovatě Pepek. „Snažíte se mě zabít, ani nevíte kdo jsem a co chci. Jako smečka vlků, když jim někdo vleze do revíru.“

„Tady nemáš co dělat! Tady je naše zóna zájmů!“

„Ale, ale! Budu si vegetovat, kde se mi zachce!“ opáčil Pepek. „A vy mi do toho taky nemáte co kecat! Do vaší zóny mi nic není. Ze své zájmové zóny vás nevyháním, ani se vás nesnažím zlikvidovat! Totéž ale očekávám od vás.“

„Zmiz z tohohle světa!“

„Totéž bych mohl říci já vám!“ odsekl Pepek. „Nemáte tu větší právo žít než já.“

„My jsme sem přišli už před více než pěti tisíci lety!“ trumfoval ho duch.

„Takže jste vetřelci!“ opáčil Pepek. „Koukejte odtáhnout, odkud jste přišli! Já jsem se ale tady narodil a mám tady větší domovské právo než vy.“

„Ty jsi Kanaánec?“ znejistěl duch.

„Ne, Čech,“ řekl Pepek. „Dokonce Pražák!“

„Takže Kanaánec! Že s tebou ztrácíme čas!“

„Neztrácejte!“ poradil mu Pepek. „Nechte mě na pokoji a bude to vyřešené!“

„To by ses nesměl míchat do našich věcí!“ odsekl duch.

Odložil si svítilnu na skálu, z Pepkova pohledu jen tak do vzduchu, a snažil se píchat mečem pod sebe. Meč skutečně dosáhl až do jeskyně, ale Pepkovi nedělalo problém držet se s přehledem mimo jeho dosah.

„Hele, ty, do čeho se budu míchat, do toho vám nic není!“ odsekl duchovi. „Dělám jen co považuji za správné. Jestli se vám to nelíbí, to už není moje starost!“

„A ještě budeš drzej!“ vybuchl vztekle duch.

Najednou se rozmáchl a meč proletěl tak těsně kolem Pepkova ucha, že by Pepek slyšel hvízdnutí, i když to nepřicházelo v úvahu. Duch proti němu mrštil meč s takovým švihem, že meč prošel skálou, o vlásek Pepka minul a zasekl se deset metrů pod ním do kamenného dna jeskyně. Sám duch se ale podle zákona akce a reakce Pepkovi vzdálil o další metr.

„Fí ha!“ ucukl Pepek reflexivně, i když pozdě. Na okamžik se v něm zastavilo srdce. Mířit o deset centimetrů vedle a strefit se, měl by teď duch pod sebou kýženou mrtvolu.

„Ty na mě takhle?“ vzpamatoval se ale rychle.

Slétl dolů, popadl meč a vytrhl jej ze skály. Napadla ho sice zkazka o meči nazvaném Exkalibur, ale šlo to snadněji než čekal, meč ve skále nedržel, asi jako kdyby ležel v peří. Pepek se dál nezdržoval, s mečem v ruce vzlétl nahoru a zamířil za duchem.

Situace se rázem otočila. Na útěk se obrátil duch.

Pepek nevzletěl až do jeho výškové úrovně, ale když se dal duch na úprk, sledoval ho dva metry pod ním. Meč ovšem nahoru dosáhl a když se duch ohlédl, pochopil, že ho Pepek odspodu rozseká, jestli ho dožene.

Ačkoliv si ale Pepek pomáhal idarchonem, duch měl kupodivu větší rychlost a zvolna se mu vzdaloval. Pepek se tomu divil a chtě nechtě ho obdivoval. Nevypadalo to, že používá nějaký neznámý technický prostředek, byl jen mrštnější a hbitější, když rutinními pohyby šoupal nohama, aby se nedostával vzhůru. Tak jako Pepek, i on se držel co nejníže. Pepkovi se tím potvrzovalo podezření, že setkání duchů nahoře je nebezpečné a ten dole musí mít nějaké výhody. Ještě tak vědět, jaké!

Konečně duch dostihl jakousi šachtu. Spadl na její dno a byl teď na Pepkově úrovni. Pepek si ale včas uvědomil, že na něho může čekat se zbraní v ruce a jakmile se vynoří ze stěny, zahájí palbu. Jakže to říkal?

„Kdyby mezi námi nebyla skála, rozprášilo by tě to světýlko na mastný oblak!“

Pepkova lovecká horečka se okamžitě změnila v zimnici. Zarazil se, uhnul do strany a pokusil se chodbu před ním obejít zleva.

Světýlko měl ale ten druhý. Včas pochopil, že mu Pepek přímo proti zbrani hloupě nevyběhne. Červené světélko bliklo napravo a nalevo. To druhé bliknutí Pepka osvítilo, ale už to první mu ukázalo, že duch na něho číhá dva metry od konce šachty.

Duch v té chvíli pochopil, že je zle. Pepek s dlouhým mečem byl ve skále bezpečně ukrytý. Stačilo, aby vystihl jeho pozici a přiblížil se na dosah. Ze stěny se vynoří ostrý meč a on sám ani v okamžiku smrti svého protivníka nespatří.

Další bliknutí osvítilo Pepka už zase z jiného místa. Duch opustil chodbu a dal se na útěk. Zřejmě usoudil, že by mu jeho zbraň nepomohla.

Pepek běžel za ním šoupavým krokem, dlouhý meč v dlani horké vzrušením i vedrem, vyvolaném rychlým pohybem ve skále. Pořád si pomáhal idarchonem, ale zdálo se mu, že už trochu lépe vystihuje šoupavý pohyb nohou pod zemí. Vzdálenost mezi ním a duchem se teď aspoň neměnila. Divil se jen, že duch prchající před ním si před sebe čas od času blikne lampičkou, aby si osvítil nejbližší okolí. Kdyby se na osvětlování vykašlal, párkrát náhodně změnil směr a nechal Pepka běžet do tmy, brzy by mu v té tmě zmizel. Láká mě skoro jako bludička do bažin, řekl si.

V té chvíli ale zabrzdil. Jestli ho ten darebák opravdu láká do nějaké pasti, nesmí mu udělat radost a pronásledovat ho! Proč ho vlastně honí? Vždyť nemusí!

Při dalším záblesku se podíval nahoru, aby se orientoval vzhledem k Praze. Poznal známé obrysy ulic a náměstí. Proč by měl honit ducha? Kašle na něho!

Otočil se původním směrem k bytu dalšího poslance v ďábelských službách.

Pronásledovaný duch za ním vyslal poslední záblesk. Zřejmě pochopil, že Pepkovi o jeho život nejde. Podzemí se opět ocitlo ve tmě.

Pepkovi stačilo, že v tomto střetnutí získal dvě výhody, které by mu mohly pomoci při příštích setkáních. Ukořistil dlouhý meč podobný samurajským, takže neměl proti ostatním duchům holé ruce. Ale co důležitějšího, naučil se používat idarchon, který jeho protivníci nemají. Stačilo pořádně si dupnout a pomoci si antigravitací. Každým dupnutím získal půl metru hloubky, kam za ním jeho nepřátelé nemohou. Mohli by ho podběhnout jedině hodně hlubokými šachtami. Což o to, na Kladně jsou doly hluboké, ale jsou trochu z ruky.

Měl ale důvod k optimismu. Dal se před ním na útěk i poslední protivník. Musel to být někdo obzvlášť dobrý, když na něho šel sám, ale ani on neuspěl. Mohlo by to znamenat, že ho ostatní nechají na pokoji? O tom si nechtěl dělat iluze, ale neúspěch toho vlka samotáře mu dodal další naději.

Zastavil se a třeštil oči do tmy. Tma jako o půlnoci v tunelu.

Začal šlapat vodu, aby vystoupal nahoru...

*****

Duchyně

„Poslyšte, co vám mám na to říci?“

Starší plnoštíhlá žena se na mladíka ve dveřích nevrle mračila. Nedal se tím zmást, jen si lehce pohrával s dlouhým nablýskaným taseným mečem.

„Nebuďte tak komisní, paní poslankyně!“ popichoval ji dobrácky. „Dal jsem vám jen příležitost. Když ji využijete, dobrá. Když ji nevyužijete, vaše smůla. Já své sliby plním, ale nikdo nemůže říkat, že dávám lidem nesplnitelné podmínky. Dávám naopak každému šanci s jedinou výjimkou. Vrahům, kteří před mýma očima někoho zavraždí, zkracuji život hned na místě. Není to váš případ, ale nechat vás na pokoji by bylo proti mému přesvědčení. A na to si nenechám sahat.“

„Nevadí vám, že nutíte jednat proti mému přesvědčení mě?“ vyčetla mu jedovatě.

Bylo vidět, že by ho nejraději zakousla, ale snad i díky tomu meči se držela zpátky.

„To přece není vaše přesvědčení!“ opravil ji. „Není to z vaší hlavy a děláte jen co vám nařídil váš šéf.“

„Já to vidím jinak,“ namítla tvrdohlavě.

„Podívejte se, vaše přesvědčení vám brát nebudu,“ zamračil se trochu. „Nechám to na vašem svobodném rozhodnutí. Vysvětlil jsem vám jasně, že proti vám osobně nic nemám, ale nemohu nechat jen tak, když jdete proti mně. Dobře víte, jak vážně to myslím. Smrtelně, jak jinak. Nedělám to ale pro radost, naopak. Obcházím vás jednoho po druhém a ukazuji vám cestu, jak si zachovat život, když už ne funkci. Na tu cestu byste sami nepřišli a já bych si vyčítal, že jsem vám ta dvířka neukázal. Když zmizíte, nechám vás na pokoji. Nepůjdu za vámi, jak by to zaručeně udělali vaši šéfové, kdyby mohli. Když ale tu možnost nevyužijete, nestěžujte si na mě. Dal jsem vám poslední šanci.“

„Ale naprosto nepřijatelnou!“ vyhrkla nepřátelsky.

„Já to tak nevidím,“ zavrtěl hlavou. „Na tom, abyste odešla z funkce, trvat musím. Může to být různými cestami. Cesty smrti bych i já považoval za nepřijatelné. Jednu jsem vám připravil sám, vím to, ale nabízím vám jinou, která ke smrti nevede a navíc vás zbaví závislosti na vašich šéfech. Není to ode mě ústupek, ty já nedělám. Jen ujištění, že netrvám na jedné jediné cestě, na které naopak trvají jiní. Dávám vám možnost zachovat si život i čest. Rozhodnete se už sama.“

„Pěkné rozhodnutí! Ústupek nebo smrt! Tomu se odjakživa říkalo vydírání! Co jsem vám samotnému udělala?“ zkusila to trochu plačtivým tónem.

„Upsala jste se čertu, to snad stačí,“ pokrčil rameny. „Nemohu za to, že jste si zvolila stranu zla. Kdybyste se svobodně neupsala ďáblům, nestál bych proti vám.“

„Co je vám do toho?“

„Patřím totiž k opačné straně, paní,“ řekl Pepek. „Jako Učedník andělů nesnáším, aby ďáblové lidi ovládali. A vy tomu napomáháte.“

„Vy patříte k andělům?“ zarazila se trochu. „Ti přece neexistují!“

„Stejně jako ďáblové a duchové,“ přikývl. „Ale protože o tom něco víte, musíte přece pochopit, že ve vesmíru není jen strana zla.“

„Vy že jste na straně dobra?“ usmála se jedovatě. „To tedy pěkně začínáte! Pět mrtvol hned na okraj, to je mi úžasné andělské dobro!“

„Asi se budete divit, ale andělé za to nemohou,“ řekl Pepek zamračeně. „Odtrhl jsem se od nich, jednám na vlastní pěst a bez jejich podpory. Jako člověk mám trochu jiné představy o spravedlnosti a nenechám si do toho mluvit ani Ogdury.“

„Tak jste od nich, nebo ne?“ znejistěla. „Nevypadáte na to!“

„Proč si to myslíte?“ usmál se trochu.

„No, chodit s takovým mečem... Považovala jsem vás v první chvíli za blázna, co pořádají ta šermířská divadla! Akorát že vypadáte nebezpečně. S anděly v holportu nejste?“

„A tím méně s ďábly a jejich pomahači, jako vy, paní.“ odsekl. „Ten meč jsem před chvílí ukořistil jednomu ďáblovi, kdyby vás to zajímalo. Nebojte se, nemám ho na vás, ani by vám neublížil, z vašeho pohledu je totiž nehmotný. Ještě nevím, co s ním udělám, ale jen tak ho někde pohodit nemohu, mohli by se ho zase zmocnit.“

„Co vlastně jste, když nejste ani ryba ani rak?“ řekla jízlivě.

„Říká se, že ďáblové jsou padlí černí andělé, co škodí lidem,“ začal klidně. „Andělé jsou naopak ti bílí, co lidem neškodí, ale pomáhají. Já vyznávám šedivou barvu. Nejsem ani bílý, ani černý. Snažím se nesloužit zlu, ale nevyznávám dobro za každou cenu a občas proti darebákům uplatním sílu. Podle lidských měřítek jsem hromadný vrah, ale nevraždím tak krutě jako zabijáci v uniformách válčících armád. Ti to přitom hrdě a vznešeně nazývají dobře odvedenou prací, svatou povinností či službou vlasti. Já to za svaté ideály neskrývám. Prostě zabíjím dva až tři darebáky denně. Někdy na žádného nenarazím, jindy jich vezmu víc. Na rozdíl od zabijáků v uniformách jsem spravedlivější, snažím se neškodit nevinným. Nemám žádné vedlejší oběti, zabíjím jen darebáky. Ale považuji za ně v této chvíli i vás, zlobte se na mě, jak chcete.“

„Nikdy jsem nikomu neublížila!“ řekla přesvědčeně.

„Z toho vás rychle vyvedu. Odhlasovala jste přece zákony, které lidi legálně zabíjejí. Nevěříte? Nevzpomínáte si na debatu v Českém parlamentu, není to tak dávno... hlavně na odstavec o mezinárodním uznávání v zákonu o zdravotních pojišťovnách, co nemilosrdně vyřazoval z konkurence zázračné lékaře Alexijevovy kliniky?“

„Tu novelu jsme přece prohlasovali velkou většinou!“ namítla. „Chcete nás všechny povraždit kvůli jednomu odstavci?“

„Dal jsem si práci a seznámil jsem se s tím,“ řekl Pepek. „Zpočátku by poslanci přijali volnější návrh. Ďáblové vám ale nařídili přesvědčit ostatní, aby to smetli se stolu a přijali jejich výmysl a vy sama jste své kolegy poslance úspěšně přemlouvala.“

„No a co?“ utrhla se na něho. „Považovala jsem to za správné! V medicíně nemají šarlatáni co dělat! To by potom mohl léčit a brát za to těžké prachy každý!“

„Dobrá, považovala jste to za správné,“ ustoupil trochu Pepek, ale nebyl to ústupek, Japonci tomu říkají úkrok pro sek mečem. „Andělé pak museli kliniku zavřít a odstěhovali se, aby za nimi ďáblové nemohli. Díky tomu v Čechách do dnešního dne zbytečně, ale podle vašeho zákona legálně zemřelo deset tisíc lidí! Nejsou ve statistikách násilných úmrtí, umírali v nemocničních postelích, ale často ve strašných bolestech, hlavně po úrazech.“

„Když umírali v nemocnicích, nedalo se asi nic dělat!“ namítla. „Příčinou jejich smrti byly nemoci, stáří nebo úrazy. Ty jsem přece nezavinila já!“

„Všichni by byli naživu, kdyby se dostali k andělským lékařům!“ vybuchl. „Odmítla jste jim pomoc, takže jste je zavraždila a já považuji za spravedlivé vykonat na vrazích jako jste vy trest smrti. A bude to deset tisíckrát menší zlo, než jste zavinila vy.“

„Tak to přece není!“ vykřikla zoufale. „Nic zlého jsem nikomu neudělala!“

„Udělala!“ zahřměl Pepek. „Zavinila jste to nepřímo, ale jako kdybyste ty lidi osobně zardousila. A to jsem vytáhl jen jednu takovou věc! Mohl bych k tomu přidat jiné povedené zákony, třeba ty, co vyhnaly stovky lidí zemřít na ulici. Říkají mi Smrťák, paní poslankyně, ale vy jste mnohem masovější vrah! Na vašem místě bych bral jako obrovský ústupek, že vás nechci za každou cenu zabít hned, ale nabízím vám život a azyl.“

„Co si teda podle vás zasloužím? Život nebo smrt? Jste příšerně bezzásadový, jak můžete považoval oboje za správné? To přece nedává smysl!“

„Nejde mi o vaši kůži, paní poslankyně,“ zavrtěl hlavou. „Považuji za svou povinnost zabránit vám škodit lidem a udělám to třeba i vykonáním popravy, ale nemusí to být zrovna smrt. Nabízím vám amnestii, jako ostatním. Ne úplnou, jaké udělují vaši šéfové, abyste dál škodila. Ode mě to není odpuštění, jen vyhnanství místo smrti. Taková částečná milost.“

„Podivná milost! Mám snad dobrovolně odejít do nějakého koncentráku?“

„S koncentrákem to nesrovnávejte, paní,“ zamračil se. „To je urážka těch, kdo umírali ve skutečných lágrech. Andělé vás nebudou držet násilím. Nemají vězení ani stráže, budou se k vám chovat jako k oběti, ne jako k vrahovi. Nebudou vám bránit ani v návratu, pokud si to budete přát. Sama ale víte, co by vás pak na Zemi čekalo.“

„A není doživotní vyhnanství stejně kruté jako smrt? Nevidím to jako milost!“

„Byla by nesrovnatelně větší, než co jste připravila tisícům pacientů,“ řekl tvrdě. „Vás tam bude jako nejpevnější žalář držet strach z vašich dosavadních pánů!“

„Nezdá se vám, že si osobujete práva, která vám nepatří?“ zkusila to jinak. „A přitom vůbec nejste nestranný, když máte na těch zákonech vlastní zájem!“

„Nemám na nich zájem, paní,“ řekl klidněji. „Nepatřím k Učedníkům a nebudu na vás dělat nátlak, abych si vynucoval změnu vašich prašivých zákonů. Mrtví, které jste zabila, si ale žádají spravedlnost. Od vás se jí nedočkají, mám tedy právo mluvit i jednat za ně. Proto jsem přece Smrťák! Jde mi o spravedlnost. Proto vám nabízím i možnost, jak se zachránit a dávám vám čas na přemýšlení, jaký jste vy sama nikomu nedala.“

„Dobře, budu o tom přemýšlet,“ ustoupila trochu. „Necháte mě teď na pokoji?“

„Vašeho šéfa mi nezavoláte?“ zkusil ji umluvit.

„Kdo vám ho už zavolal?“ opáčila zamračeně.

„Nikdo,“ připustil klidně. „Všichni to odmítli.“

„Ani já nebudu výjimkou!“ řekla rezolutně.

„Dobrá, půjdu jinam,“ ustoupil, i když se zlověstným zábleskem v očích. Jemně kývl hlavou místo rozloučení, otočil se a vsákl se do stěny mezi dvěma okny.

Poslankyně se za ním chvilku dívala. Pak přistoupila k oknu, otevřela je a rozhlédla se po prázdné ulici. Nikde nikdo. Zmizel opravdu jako duch.

Rychle vydolovala z kabelky mobilní telefon a vyťukala číslo, které se neodvažovala ani zapsat do seznamu.

„Jsi to ty?“ zeptala se pro jistotu. „Ano, byl tu a právě odešel. Co mám dělat?“

Chvíli napjatě poslouchala.

„Já se ho ale opravdu strašně bojím!“ vyhrkla po chvilce. „Prý někomu od vás sebral meč, měl bys to vidět! ...“

„Já vím, ale do pondělka nezbývá moc času! Nemohla bych se hodit marod? Co když ještě teď zajdu...“

„Dobře, věřím ti, taky jsem slyšela, že si mě nechá na konec, ale on skutečně vypadá jako vrahoun! Proč kolem toho chodit jako kočka kolem horké kaše, bojím se ho! Tvrdil mi, že ten meč nemá na mě, ale věř mu...! Je to přece hromadný vrah! Kolegy zabil přímo před očima ochranky! Dělá si co chce...“

V tom okamžiku se poslankyně zapotácela. Mobilní telefon jí vypadl z ruky a sesypala se na podlahu. Neztratila vědomí, jen vládu nad svýma rukama a nohama. Zděšeně civěla na průhlednou postavu, nenadále stojící nad jejím ležícím mobilním telefonem. Děs ji objal, když duch přiklekl k mobilu, naklonil se k němu a cosi tam prováděl. Co to vlastně dělá? Ani prstem nemohla pohnout, sotva k němu dokázala vzhlédnout.

„Dobrý večer přeji, pane šéf. Tady Smrťák, osobně!“ řekl duch podivným hlasem, při kterém poslankyni tuhla krev hrůzou.

„Ne, vaše ovečka za nic nemůže. Leží bezmocně vedle mě a nemůže se ani hnout. Ne, není mrtvá, zatím ještě ne. Ale víte přece, že dovedu i jiné věci!“

„Nechápu, proč svým ovečkám zakazujete, aby mě s vámi seznámily. Bojíte se mě? Nechcete uzavřít po dobu jednání příměří? Klidně na to přistoupím, nebojím se vás a měl byste už vědět, že na rozdíl od vás držím slovo!“

„Odkdy se tefirové bojí lidí? Víte přece, že jsem jen Kanaánec, jeliman, nebo jak nám už tisíce let posměšně říkáte! Proč se mě vlastně bojíte? Nabídku na příměří nevyužijete?“

„Jak myslíte! Budu tedy i nadále vyvražďovat vaše nevinné ovečky. Nevinné jen ve srovnání s vámi, jistě! Radost z toho nemám, ale nebojte se, vytrvám. Času mám na to dost, věčnost je na mé straně.“

Poslankyně by úpěla hrůzou, kdyby mohla. Oněměle poslouchala slova, aniž by jim rozuměla, u jiných si je jen domýšlela, ale nebyla schopná vydat ani hlásku.

„Ne, mýlíte se. Nejsem anděl. Mám s nimi něco málo společného, ale až přijdou oni, zametou s vámi rychleji, věřte mi. Ano, něco o tom vím. Ústupové cesty vám nepomohou. A ještě něco: vyřiďte svým nehmotným komplicům, že doba hájení skončila!“

„Jak to myslím? To je přece jednoduché. Došlo mi, že to není náhoda, že mě skutečně chtějí zabít. Doufali, že uspějí s meči! Primitivními zbraněmi primitivů!“

„Já vím, v nehmotném stavu moc zbraní nefunguje, až na některé. O jejich zbraních ale ledacos vím a sám mám lepší.“

„Nevěříte? Pošlete nehmotné do podzemí stanice Náměstí Míru, najdou tam mrtvého kolegu, jestli ho ještě neobjevili!“

„Dobře, už si ho odnesli, pro mě za mě. Už jsem tam dlouho nebyl, nechodím se na něho dívat, nemám z toho potěšení. Ale nelituji ho, ani nebudu. Nenapadl jsem ho, napadl on mě. Nečekal jsem to, překvapilo mě, že mi chce ublížit. Myslel to vážně, dobře mu tak. Ostatní to myslí také tak a ani na ně nebudu brát ohledy! Víc k tomu nemám co dodat.“

„To byste rádi věděli, co? Zbraň proti nim mám, ale víc se ode mě nedozvíte! Nemám zájem přidávat k vaší početní převaze nějaké další výhody!“

„Ba ne, tolik si z vás zase nedělám. Palebnou sílu máte nejspíš větší, ale ta vám pod zemí nepomůže. Teoreticky by mě mohli překvapit, ale dávám si na ně pozor, už vím, co od nich mohu čekat. Ne, zpočátku jsem to opravdu nevěděl. Netušil jsem co jsou zač.“

„Osobní setkání tedy odmítáte? Popovídal bych si s vámi rád. Opakuji, přistoupil bych i na příměří! Ach tak, čest je jen pro blbé, soudíte mě podle sebe... no, jak libo... Sbohem!“

Duch se opět narovnal a obrátil k bezmocně ležící poslankyni.

„Děkuji vám, paní poslankyně,“ řekl jízlivě. „Ačkoli jaképak zásluhy, rozhovor s vaším šéfem jste mi neumožnila dobrovolně. Hned vás odmrazím. Ale jestli si myslíte, že není slušné vstupovat do cizích rozhovorů, musím vás ujistit, že to s oblibou dělá i váš šéf. Jistě, ne osobně, na odposlouchávání má přece lidi. A teď se hezky pomalu postavte, ať si nenatlučete nosánek!“

Pocítila cosi jako oheň, který jí prošlehl naskrz. Pak zjistila, že může hýbat rukama. Ale nezvedala se. Bylo to příliš... příliš ponižující a deprimující.

Pak najednou pocítila, jako by ji cosi elastického obklopilo a začalo zvedat. Vykřikla hrůzou, ale nepřestalo to, dokud nestála na vlastních nohou. Teprve pak to zmizelo.

„Klid!“ vnímala duchovu podivnou řeč. „Zlobte se na mě jak chcete, bylo to nutné. Nechal jsem si vás jako poslední a protože mi nikdo z vás rozhovor s šéfem neumožnil, i když tu možnost máte, musel jsem to udělat... jinak. Kdybyste mě poslechla, nemusela jste si při pádu natlouci. Ačkoliv, proč bych vás litoval, když vás za pár dní zabiju, že? Teď vám jen zopakuji nabídku a doopravdy zmizím. Zkuste si to ale lépe rozmyslet! Váš šéf není všemocný, jak si naivně myslíte! Dokonce se mi zdá, že se mě bojí. Nedivím se mu. Nejlepší obranou proti mně je čisté svědomí, ale právě toho se vám nejvíc nedostává!“

„Zrůdo!“ vydechla s odporem. „Odporná zrůdo!“

„Hodnocení si laskavě nechte od cesty,“ řekl. „Nejsem na ně zvědavý. Zkuste raději po dlouhé době přemýšlet vlastním rozumem, máte snad nějaký, ne? Pomohl vám šéf? Ne. Utěšuje vás, že mě brzy dostane? Můžete věřit, že pro to dělá co může, ale on toho mnoho neudělá, když se bojí se mnou setkat! A to jsem mu nabízel příměří a já sliby plním!“

„Stejně vás jednou dostane!“ vybuchla bezmocným vztekem.

„Já vás dostanu dřív!“ odvětil mrazivě. „Ďábel vás rozhodně nezachrání a pondělí je na dosah. Přemýšlejte! Být či nebýt, to je oč tu běží!“

Skončil citátem z Hamleta a zmizel. Ani se nepotřeboval propadnout do stěny.

Zanechal ji těm nejčernějším obavám...

*****

Spokojeně zamířil do redakce. Chtěl se o své dojmy rozdělit aspoň s Kryštofem. Bylo už trochu šero, mohl jít po povrchu, bylo to tak rychlejší.

Cestou míjel chlápka, který právě vystupoval z drahého auta. Nevěnoval by mu pozornost, kdyby... kdyby mu ten chlápek nezasvítil před očima červeně. Ďáblův pomocník! Nepatřil k poslancům a ještě ho nikdy neviděl. Neměl teď ale čas zdržovat se. Jen si dobře zapamatoval jeho auto, včetně poznávací značky. Jistě se později znovu potkají.

Najednou ho něco napadlo. Dům naproti byl obložený lešením. Nikdo na něm, nikdo poblíž, nikdo si toho nevšimne...

Auto se pozvolna vzneslo a stoupalo výš a výš. Ve třetím patře zvolna zaplulo do lešení a zůstalo zaklíněno mezi trubkami. Panečku, to bude pro majitele překvápko!

Ještě jednou se rozhlédl a ušklíbl se. Nikdo si toho nevšiml. Bylo by zajímavé počkat si na reakci majitele, ale Pepek si beztak umiňoval, že si ho časem najde a popovídá si s ním mnohem vážněji. Teď musel dál.

V redakci kupodivu nikoho nenašel a v místnosti byla tma. Nemohl se ani přesvědčit, zda jsou dveře zamčené či ne. Stisknout kliku byl pro něho tvrdší oříšek, než zvednout očima plnoštíhlou poslankyni nebo třeba automobil, ale to by ještě dokázal, jenže současně strčit do dveří, nebo nedejbože zatáhnout, to už byl úkol pro žongléra.

V redakci ale nesvítily žádné obrazovky, ani obrazovka jeho počítače. Zamrzelo ho to. Kryštof mu nechával počítač trvale zapnutý, aby se mohl kdykoliv podívat na internet. Byla sice noc, ale v redakci to nic neznamenalo, tady býval šrumec často až přes půlnoc.

Co teď? Nebo spíš, kam teď?

Pepek prošel stěnou na ulici, vytáhl nohy z dlažebních kostek, kam se po krátkém pádu z prvního patra propadl, a zamířil do redakce za Rostislavem. Rosťa s Kryštofem byli dva kamarádi, ač byli zaměstnáni u konkurence. Vstoupil tam tiše jako duch, ale hned okřál, když zaslechl Rosťu telefonovat. Chvíli počkal až domluví, pak se před ním zviditelnil.

„Fuj, tys mě polekal!“ ulevil si Rosťa.

Bylo ale vidět, že není v šoku jako jiní, když Pepka spatřili poprvé. Rosťa měl slabost pro šermíře a středověké bitvy, nebylo divu, že ho meč ihned zaujal.

„Co to máš za dvouručák? Patří do tvýho světa, že je taky tak průhlednej?“ zajímal se. „A co je to na něm napsaný? To přece není japonština!“

„Ne, to je nějaká pekelná řeč,“ odtušil roztržitě Pepek.

Rosťa nepochopil, že to myslí doslova, to by si teprve sedl na zadek!

„Nevíš, co je s Kryštofem? V redakci má tmu,“ pokračoval Pepek.

„Nevím!“ opáčil Rosťa. „Obvykle bejvá v redakci. Leda by si našel novou kočku, ale vo tom nevim a nezdá se mi to. Jestli tam ale není, nedá se svítit. Dyť už je pozdě.“

„Obvykle mi nechával zapnutý počítač,“ postěžoval si Pepek. „Teď je tam vypnuté všechno. Nemohl by ses mi po něm podívat?“

„Ty nemáš mobil?“ zavrčel Rosťa. „Eh, promiň, ty vlastně nemůžeš. Dobře, mrknu se ti po něm. Ještě tak vědět, kde začít?“

Vytrhl se od redakčního počítače a dal se do telefonování, ale přitom nespouštěl oči s Pepkova meče. Pepek mu meč ochotně přidržel tak, aby ho měl Rosťa pěkně na očích. Marně se ale pokoušel luštit písmo na meči. Netušil, že to písmo je starší než nejstarší projevy lidstva, možná i než kresby pralidí v jeskyni Altamira.

Slabé hlasy z telefonů Pepek vnímal jen jako slabý šum, rozuměl jim jen když měl ucho na sluchátku. Musel se obrnit trpělivostí. Se závistí pozoroval obrazovku Rosťova počítače. Rád by se podíval po internetu, ale Rosťu o to žádat nechtěl, tak zadobře spolu nebyli.

„Hele, to je mi divný!“ obrátil se Rosťa na ducha. „Česťa mi právě řekl, že Kryštofa odvezla policie. Bude nejspíš v Bartolomějský, ale ani Česťa neví proč.“

„Třeba kvůli mně,“ prohodil Pepek. „Snažil jsem se poslední dobou neukazovat se tam, ale po událostech v Parlamentu...“

„Blbost!“ opáčil stručně Rosťa. „Tak zle na tom snad nejsme, aby vás spojovali! To by mě mohli za chvilku honit taky!“

„Kdoví, třeba budou,“ řekl Pepek. „Jdu se tam na to zeptat. Kdybych neuspěl, vrátím se. Neboj se, mě si tam nenechají. Na duchy ještě nikdo mříže neukoval!“

Otočil se a odešel zavřenými dveřmi.

Do Bartolomějské dorazil v noci. Ulice byly osvětlené, ale davy po nich už nechodily. Pepek se vsákl do známé budovy dveřmi, ale kolem vrátnice prošel jako neviditelný, neměl zájem předčasně vyvolávat poplach. Dost na tom, že poplach vznikne, až se jim ukáže.

Prošel několika tmavými kancelářemi, objevil službu, ale nikde se nic vážného nedělo. Poslední dobou měla policie leháro. Měl na tom část zásluh, mohli by mu být vděční, jenže chtít vděčnost od policajtů je zbytečná snaha.

Hledal Kryštofa vytrvale a brzy ho objevil. Měli ho v práci dva vyšetřovatelé a právě na něho doráželi ze dvou stran.

„Nesnažte se zapírat, víme všechno!“

„Kdo tam byl s vámi?“

„Kde jste byl včera touhle dobou?“

„Kde bych byl? V redakci, jako vždycky!“ odpovídal Kryštof unaveně, zřejmě už do něho hučeli dlouho.

„Co víte o Smrťákovi?“ útočil na něho zase první.

„Proč se na to nezeptáte mě?“ zeptal se jich telepaticky, všesměrově a nahlas Pepek. „Netahejte to z něho, řeknu vám to klidně sám.“

Současně se zkoprnělým policistům zviditelnil. Seděl stranou na židli a šklebil se.

„Vy tu promítačku musíte mít u sebe!“ vzpamatoval se vyšetřovatel. „Vypněte to!“

„Žádnou promítačku nemám!“ hájil se redaktor. „Pepku, co tady děláš?“

„Přišel jsem za tebou,“ odtušil duch. „Koukám, že se vysvětlování nevyhnu. Už jsem zase jen pitomá promítačka? Odmítají uvěřit, že jsem tu osobně? Mám jim to dokázat?“

„Vy to nevypnete?“ rozzlobil se vyšetřovatel. „Vyzývám vás k tomu jménem zákona! Jinak to bude maření vyšetřování!“

„Co chcete vypínat?“ ušklíbl se sarkasticky Pepek. „Tu lampu, co mu svítíte do očí? Ale prosím, stačí zmínka, milerád vám vyhovím!“

Světlo lampy se roztřáslo. Rozpálené wolframové vlákno v žárovce začalo kmitat, až kmitání překročilo mez pevnosti, žárovka prskla a zhasla.

„Čím jste to udělal?“ vybuchl vyšetřovatel na Kryštofa.

„Já nic! To on!“ ukázal Kryštof prstem na Pepka.

„Ty virtuální srandičky vás rychle přejdou!“ vyhrožoval mu vyšetřovatel.

„Poslyšte, vy dva tupouni!“ oslovil je Pepek a zvážněl. „Opravdu nechápete, že jsem reálný? Nestačí vám, že mi říkají Smrťák? Mám to předvést na jednom z vás?“

„To je vyhrožování veřejnému činiteli, paragraf...“ začal vyšetřovatel, ale nedomluvil. Vznesl se i se židlí ke stropu, chytil se křečovitě sedačky a umlkl.

„Já vám dám vyhrožování!“ láteřil telepaticky Pepek. „Já vám dám promítačku! Strčte si ty vaše paragrafy za klobouk, na mě neplatí, rozumíte? Co máte proti Kryštofovi?“

„Tady se ptáme my!“ odvětil mu zaraženě druhý vyšetřovatel.

„Z moci záhrobní to otočím!“ rozhodl Pepek. „Jménem vyššího principu mravního se budu ptát já. A jestli nebudete odpovídat, poletíte rovnou do pekla! Mám pravomoc otevřít vám i brány pekelné a to už vůbec není žádný žert! Co máte proti Kryštofovi?“

„Trestní oznámení o spolupráci s teroristou zvaným Smrťák... ale to jste přece vy!“

„Smrťák jsem!“ přikývl Pepek. „Ale terorista ne!“

„Jak to?“ vyskočil vyšetřovatel ze židle. Pochopitelně jen ten, který mohl. Druhý se židle naopak držel tak křečovitě, až mu zbělely klouby.

„Kdo je tady podle vás terorista?“ zeptal se ho Pepek. „Co je to za nemoc?“

„No přece... přece vy! Člověk, který provádí...“

„Nejsem člověk,“ přerušil ho prudce Pepek. „Jsem Smrťák a patřím do jiné vesmírné dimenze než vy lidé. Zkuste si mě zatknout!“

„Ale tenhle... s vámi spolupracuje!“ trval na svém vyšetřovatel.

„Vy teď také,“ řekl suše Pepek.

„To není pravda!“ ohradil se vyšetřovatel. „My se teď podle možností snažíme ve vaší trestné činnosti bránit!“

„To chtěl on taky!“ podotkl Pepek. „A stejně neúčinně. Taky se mi v tom snažil bránit a taky mě neukecal. Musím potvrdit, přemluvil mě, abych dal poslancům poslední šanci. Víc v jeho silách nebylo, tak jako ve vašich! Taky mě můžete jen ukecávat a taky marně.“

„My vás jménem zákona zatýkáme!“ řekl vyšetřovatel, i když trochu křečovitě.

Pepek na to odpověděl srdečným smíchem.

„Zkuste mi dát želízka!“ řekl a natáhl ruce. „Slibuji, že se nebudu bránit! Toho meče se nebojte, nemám ho na vás. Ani vám nemůže ublížit, není hmotný. Nehnu proti vám ani prstem, jen se budu upřímně bavit! Nemáte totiž ani nejmenší šanci! Jen pojďte!“

Vyšetřovatel opatrně vytáhl kovová pouta. Ještě opatrněji přistoupil k Pepkovi. Pak si na něho pomalu sáhl. Ruka mu samozřejmě projela skrz jeho ruku, takže leknutím ucukl.

„Vidíte?“ řekl se zadostiučiněním Pepek. „Chtěli byste mě zatýkat a nedokážete se mě ani dotknout. V čem mi chcete bránit? Přestaňte trápit redaktora, je v tom nevinně jako vy.“

Pokynul průhlednou rukou a vznášející se vyšetřovatel i se židlí přistál na podlaze.

„Ale co pak máme napsat do protokolu?“ optal se Pepka bezradně stojící vyšetřovatel se zbytečnými želízky v ruce.

„Co byste tam měli napsat?“ usmál se Pepek. „Pravdu!“

„Jakou pravdu?“

„Je snad těch pravd víc?“ ušklíbl se Pepek. „Napište zkrátka, že se během vyšetřování zde přítomného redaktora zjevil jako svědek hledaný duch Smrťák. A nepište tam terorista, slyšíte? Nejsem člověk! Tak dál! Duch Smrťák potvrdil, že se redaktor Kryštof atakdále pokoušel zabránit událostem v Parlamentu. Připište tam vlastní marnou snahu zadržet mě, přidejte mé vysvětlení o mé příslušnosti do jiné dimenze, kam vaše pravomoci nesahají a tím to uzavřete a odložte.“

„To se hrozně snadno řekne!“

„To je tak těžké napsat do protokolu pravdu?“

„Tu nám přece nemůže nikdo uznat!“

„Vyjdu vám vstříc,“ navrhl Pepek. „Zapište si Kryštofův telefon a vzkážete mi, abych přišel, kdyby někdo projevil pochybnosti. Přesvědčím každého, že to pravda je.“

„To bysme ale přiznali, že máme na vás spojení,“ namítl vyšetřovatel.

„Přiznejte,“ přikývl Pepek. „Bude to přece pravda.“

„Jenže pak budeme popotahovaní, že jsme ničemu nezabránili.“

„A můžete snad něčemu zabránit?“ usmál se Pepek. „Kdykoliv každému dokáži, že je to holý nesmysl. Kdo chce zadržet ducha?“

„Ale je to krajně nezvyklé!“ nedal se vyšetřovatel.

„Nezvyklé to je, jistě. Pravda může vypadat i hodně nepravděpodobně. Život zkrátka tropí skopičiny a záhrobní život dvojnásobné.“

V té chvíli Pepek zpozorněl. Červené světélko mu signalizovalo, že ostatní duchové podnikají další pokus o honičku. Bylo ještě daleko, ale neměl vůbec žádnou hloubku!

„Dal jsem vám dost námětů na přemýšlení,“ řekl proto rychle. „Hlavně koukejte pustit Kryštofa. A teď mě omluvte, za chvilku mám schůzku s ďábly. Dobrou noc!“

Prošel sedícím vyšetřovatelem a zmizel oknem ven. Mříže mu nevadily, nenamáhal se ani okno otevírat, ani vyskočit na okenní parapet. Lidé ho sledovali s údivem. Vyšetřovatelé prvně viděli ducha projít hmotou, když je předtím přesvědčil o své existenci.

Kryštof se zase nestačil divit ohlášené schůzce s ďábly.

A to ještě netušil, co to znamená!

*****

Pepek tentokrát před světélkem neutíkal. Pro jistotu využil šachet metra, aby zapadl co nejhlouběji, ale pak se otočil a zamířil přímo k němu. Blížilo se rychle a blikalo pravidelně. Pepek odhodlaně svíral ďábelský meč. Příliš se ale na to nespoléhal, věděl, že je v šermování začátečník. Nikdy předtím to nezkoušel, takže nemohl mít ani páru o šermířských fintách, více spoléhal na svou schopnost dostat se pod protivníka. Kromě toho měl v záloze ještě jednu fintu. Když ho napadla, samotného ho rozesmála, jak byla jednoduchá. Proč se vlastně zdejších ďáblů bál? Oni ať se bojí jeho! Ukáže jim, zač je v Pardubicích perník!

Světélko se blížilo, ale čím bylo blíž, tím víc zvolňovalo. A bylo jen jedno. Hromadný hon byl tedy ojedinělým pokusem, ale Pepkovi už otrnulo, než aby se znervózňoval, co na něho vytáhnou nového? Měl na ně také parádní překvapení. Ti budou čumět!

Světélko se zastavilo asi pět metrů od něho a pravidelně blikalo dál. Pro jistotu udělal úkrok stranou pro případ, že by proti němu měli něco, co projde skálou. Měl sice proti nim v záloze parádní překvapení, ale nemuselo by mu být platné, kdyby ho znenadání změnili v mastný oblak, jak mu sliboval ten minule.

Skála kolem byla souvislá, veškeré dutiny způsobené lidskou činností, zejména tubusy metra, byly nad ním. Zrovna tak vysoko blikalo světélko. Jeho protivník zřejmě uvažoval, jak by se dostal níž. Tam co stál by na Pepka mečem nedosáhl.

Najednou se Pepek zarazil. Blikající světélko osvítilo nějakou postavu.

Ďábel poodešel stranou, pak se klidně posadil na zkřížené nohy a ukázal směrem k Pepkovi holé dlaně. Že by vyjednavač? Paráda! To tu ještě nebylo! Pepek se chvíli nehýbal. Mohla to být past. Za světélkem se mohl skrývat druhý ďábel, aby ho překvapil, až bude zaujatý prvním. Nedala se ale vyloučit ani snaha vyjednávat. Ďáblové přece nemusí být jednotní ani v názorech na vetřelce.

Pepek se zvolna blížil s mečem v ruce; ne k sedícímu ďáblovi, ale ke světélku. Ďábel se nepohnul. Vyčkával, zahalený do svého pláště, zatímco se Pepek k němu pomalu blížil.

Pepkovi se vzrušením zpotily ruce. Ačkoliv byla rukojeť ďábelského meče potažená něčím podobným pěnové gumě a neklouzala, pot na dlaních ho znervózňoval. Bezděčně si přehodil meč do druhé ruky a otřel si zpocenou dlaň o nohavice.

Při šikmém pohledu ale zjistil, že za světýlkem opravdu nikdo nestojí. Ďábel odložil zbraň, pokud to světélko bylo skutečnou zbraní, a pořád proti němu obracel jen holé ruce.

Co to na mě chystá? přemýšlel usilovně Pepek. Vystoupal výš, aby dosáhl na světélko. Ďábel neudělal sebemenší pohyb, vůbec se mu v tom nesnažil zabránit. Jako by mu nabízel: vezmi si to, já už to nepotřebuji.

Tomu vážně nerozumím, opakoval si Pepek. To ani nevypadá jako nabídka příměří, spíš jako bezpodmínečná kapitulace. Ale proč? Něco za tím musí vězet!

Došel ke světélku. Zblízka viděl rukojeť, ale do ruky to nevzal, mohla to být dálkově řízená bomba. Obešel ji obloukem a zastavil se na dosah meče od pokojně sedícího ďábla. Stále byl trochu pod ním, ale už měl jeho zkřížené nohy sotva dvacet centimetrů nad úrovní svých očí. Rudé světélko oba krátkými záblesky osvětlovalo.

Náhle se Pepek odtáhl. Ne, tohle opravdu nečekal!

Zblízka spatřil nejen ďáblův neskutečně krásný, jemný obličej, ale až teď rozeznal víc než jen dlouhý splývavý plášť s velikým bílým skládaným límcem, něco jako středověká okruží. Ďábel měl na sobě pod pláštěm přiléhavou kombinézu, na hrudi tvarovanou úplně jinak, než Pepek čekal. Měl tam dvě velká ňadra. Takže to byla žena, vlastně ďáblice. Nemohl o tom pochybovat, ale Pepka to okamžitě převedlo do obranného postoje.

Nehmotnou ďáblici opravdu nečekal.

*****

Když se to tak vezme, se ženami Pepek nikdy moc nejednal. Nechápal je a ony jeho také ne. Naposledy maminka, ale ta zemřela dříve než mu bylo deset let. Potom byl dlouho v děcáku mezi samými kluky, než ho kamarád Vítek vytáhl do Andělského světa k doktoru Alexijevovi. Tam sice ženy byly, ale většinou byly pro něho příliš staré. Kuchařce Gertrudě bylo osmdesát, Irena Alexijevová měla za sebou padesátku. Byly tam i mladší zdravotní sestry a dokonce i školačky, ale těm nejmladším bylo o dva roky více než jemu, považovaly ho za malého chlapečka a žádná s ním nejednala na rovinu.

Jedině Janinka...

Do Andělského světa přijela jako pacientka. Bylo jí stejně jako Pepkovi, pomáhal jí zachránit život, pak se s ní seznámil, zakoukal do jejích černých očí a skoro týden uvažoval, jak to udělat, aby mu po uzdravení na Zemi nezmizela. Chtěl ji přemluvit, aby v Andělském světě i s rodiči zůstala a přidala se k Učedníkům, ale narazil jako automobil do buldozeru na její matinku. Dcerku si hlídala jako ostříž a když zjistila, že o ni jeví zájem, odtáhla ji tak razantně, že to skončilo přesně podle jeho nejčernějších obav. Odjely na Zem a Janinka tam z Pepkova života nenávratně zmizela.

Pepka to úplně zlomilo. Hledal zapomenutí ve vesmíru, pohrdl upřímným varováním Ogdurů před zrádnými Jupiterskými světy, až se z jedné divoké výpravy vrátil jako duch. Tím jen potvrdil, že varování od Ogdurů není zdravé ignorovat.

Nejvíc by to odnesla paní poslankyně. Připomínala mu nejen Janinčinu nemilosrdnou matku, ale částečně i bezcitnou Šlajsnu, neoblíbenou, obézní a navíc línou zdravotní sestru z děcáku. Ani by ho nenapadlo litovat ji, až by ji měl zabít!

Teď měl poprvé vyjednávat se skutečně dospělou ženou, s ďáblicí! Zarazilo ho to, ale rychle se otřepal. Jako duch může jednat jako rovný s rovným třeba se Satanášem! Ďábel jako ďáblice, nemůže na mě!

„Mohu ti něčím pomoci?“ oslovil ji všesměrovou telepatií.

Až sebou trhla, jako kdyby dostala elektrickou ránu. Pohnula rukama a začala Pepkovi cosi signalizovat, vypadalo to jako znaková řeč neslyšících. Pepek zalitoval, že ji neovládá.

„Tomu nerozumím!“ zarazil ji. „Telepatii neovládáš, co? Jestli chceš se mnou jednat, kývni hlavou shora dolů, jinak hlavou zavrť do stran.“

Ďáblice dychtivě kývla hlavou a rozpřáhla ruce do stran. Pepkovi tedy rozuměla. To by ani nebylo divné, telepatie je dorozumívací prostředek o třídu dokonalejší než lidská řeč, rozumí jí i některé druhy zvířat. Škoda, že ji neovládala! Šlo teď o opačnou komunikaci, aby Pepek rozuměl jí.

„Neumíš mluvit některou ze zdejších řečí?“ zeptal se jí.

Horlivě přikývla.

„Zkus na mě trochu křičet, v tomhle prostředí se zvuky špatně šíří,“ poradil jí.

„Rozumět čésky?“ zahulákala na něho.

„Jo, príma!“ přikývl. „Tuhle řeč ovládám.“

„Bodejťže, jinakž bys hrubě nerozuměl ani zdejším!“ křičela. „Nepřešel bys radši do nějaké jeskyně, abych nemusela tak... jak se to řekne... řvát?“

Rozhlédl se. Nejbližší podzemní prostory byly tunely podzemní dráhy, kde jezdily po kolejích vlaky a spěchaly davy lidí. Byly tu i liduprázdné místnosti, kam se běžně cestující nedostanou. Pepek ukázal vzhůru na jeden prázdný protiatomový kryt, ďáblice přikývla. Podlaha krytu byla ale o pět metrů výš. Pepek zabodl meč do skály, aby mu nepřekážel, a začal stoupat.

„Nevezmeš eldyf?“ křikla na něho ďáblice a ukázala mu na světélkující zbraň.

„Vrátím ti to, až dojednáme!“ odvětil klidně.

Neprotestovala ani slovem. Vstala a začala také stoupat skálou ke krytu, bylo znát, že se pod zemí pohybovat umí.

Protiatomový kryt byl postavený spolu s metrem, místa v něm bylo dost. Navíc v něm bylo zapnuté nouzové osvětlení nad vchodem. Měli by tedy jednání s komfortem.

„Nabízím ti příměří po dobu jednání!“ řekla už normálním hlasem, když skrz masivní beton vstoupili do krytu, i když každý v jiném místě.

„Byla jsi rychlejší, totéž jsem chtěl nabídnout tobě,“ řekl Pepek. „Neposadíme se?“

„Pro mě za mě...“ ukázala mu na hromadu složených khaki přikrývek. Dalo by se na nich sedět, ale Pepkovi by se nelíbilo sedět vedle ní, raději by ji měl na očích. Židle ale měly společnou nevýhodu. Byly na stolech nohama vzhůru a nedalo se na nich sedět.

„Sedneme si raději ke stolu,“ řekl odhodlaně a popadl jednu židli očima. Antigravitací ji opatrně nadzvedl, otočil nohama dolů a postavil ke stolu. Pak totéž udělal s druhou. Zbylé židle smetl na zem, jen to zarachotilo. Lidé si toho naštěstí nevšimli a podle vrstvy prachu sem do krytu už dlouho nikdo nezašel.

„Jak to děláš?“ vypadala ďáblice opravdu překvapeně.

„Mám jiné možnosti než vy,“ opáčil suše.

„To vidím,“ řekla skoro uznale.

Pokud antigravitaci neovládala, mělo by to na ni zapůsobit. Pepek dokázal očima různé věci, které by nechápala. Například zvednout automobil, nebo otevřít hmotné dveře. Teď jí jen pokynul na nejbližší židli a sám prošel stolem, aby si sedl proti ní. Seděli a oba chvíli mlčeli. Oba zřejmě nevěděli, jak začít.

Pepek si ji zatím prohlížel. Ošklivá rozhodně nebyla. Měla jemný, souměrný obličej a zvlněné vlasy. Vůbec nebyla namalovaná, ale kde by tady sehnala make-up? Vzbuzovala důvěru, ale Pepek si to nechtěl připustit. Byla přece jeho nepřítelem.

„Kdo vlastně jsi?“ odhodlala se nakonec k otázce, když viděla, že mlčí. „Říkají, že máš něco společného s těmi bestiemi andělskými...“

Blýskla po něm přitom očima, jakoby ho chtěla rozsápat.

„Ba ne, jsem zdejší,“ odtušil. „Říkáte nám už tisíce let posměšně Kanaánci, jelimánci, nebo tak nějak...“

„Na to ti neskočím, tak pitomá nejsem,“ zavrčela. „Nejsi tak neschopný jako oni, umíš toho víc, neříkej že ne. Ale zajímáš mě. Odkud doopravdy jsi?“

„Jsem opravdu zdejší, můžeš mi to věřit, ale mám něco od mimozemšťanů,“ souhlasil. „Říká vám něco slovo Xijtra?“

„Devítichapadloví přece létat nedovedou!“ namítla, čímž na sebe jen prozradila, že jí sousední vesmíry nejsou neznámé. „Ty to umíš, viděli tě.“

„Xijtrané neumí létat, ale dali nám sílu odolávat vám,“ řekl zarputile. „Kdybys mě napadla vaším psychoúderem, neuškodilo by mi to, ale dosáhla bys dvou věcí. Jednak bys mě naštvala a za druhé bys porušila příměří a to by mi uvolnilo ruce.“

„Neboj se, neporuším příměří ani slovo,“ utrhla se na něho, jako kdyby ji urazil.

„Není tomu tak dávno, co mi jeden tvůj přítel řekl, že čest je jen pro blbé,“ ušklíbl se.

„On je z Baalů,“ odvětila shovívavě, což na druhou stranu znamenalo, že o tom ví. „Já jsem Árjá, já si své cti jinak vážím!“

„Nevím, co to znamená Bálú ani Árjá, ale pro jistotu ti nevěřím,“ řekl sarkasticky.

„Nevěř, dobře děláš,“ přikývla neutrálně. „Tenhle svět je už takový. Ale nezávazně si snad popovídat můžeme, ne?“

„Můžeme,“ přikývl. „Jde ještě o to, jaký to má smysl.“

„Jak to myslíš?“ zeptala se ho také tak klidně.

„Naše zájmy stojí proti sobě. Co děláte vy, není dobré pro mě. A naopak.“

„Diplomacie je složité a jemné umění,“ odtušila úlisně. „Umění kompromisů, umění dělení sfér zájmů a vlivu. Umění získat co potřebuješ, aby si protistrana myslela, že je to výhodnější pro ni.“

„Máte to ale těžké,“ politoval ji. „Jak si představuješ takový kompromis?“

„Ty jsi Čech, ne? Nelíbí se nám tvoje čachry ve zdejším Parlamentu, ale tady bychom je ještě snesli. Ale to není všechno, co? Umíme si dát dohromady jedna a jedna, nemysli si. Říkají ti něco atomové bombičky na jistých stolech?“

Kdyby měl Pepek klobouk, smekl by. Ta záležitost byla stará už přes sedm let. Tenkrát osmiletý klouček Pepek položil na stoly presidentů největších světových velmocí mírové výzvy, a aby je vzali vážně, zatížil je pravými nukleárními hlavicemi, půjčenými z tajných amerických válečných skladů. Neměl tušení, jak se to tihle dozvěděli, ale byla to pravda.

„Byly na mě hodně těžké!“ ušklíbl se. „Ale rozhodně stály za tu námahu.“

„Mícháš se do věcí, do kterých ti nic není a na vysokou hru nemáš!“ zasyčela náhle.

„Vážně?“ podíval se na ni nevinně. „Sedm let míru je snad úspěch, ne? Větší úspěch než měla Organizace spojených národů i s Radou bezpečnosti. Pokud vím, velmoci tenkrát připravovaly hned dvě agrese a místo toho se stáhly i z míst pracně dobytých předtím. Ale nezlobte se na mě, to už je stará záležitost, raději bych ji už nechal být.“

„Kdo ti s tím pomáhal?“ vyštěkla na něho. „Ani nevíš, kolik jsme dali jen za zjištění, že to opravdu udělal nějaký mrňavý usmrkaný kluk!“

„To jste snad věděli od začátku!“ upozornil ji.

„Nevěš mi bulíky na nos!“ vyhrkla přísně. „To přece nemohlo být tvoje dílo!“

„Mysli si o tom, co chceš,“ pokrčil rameny. „Ale ať to obracíš zleva zprava, vždycky skončíš u fotografie jednoho jediného dítěte. Víc by mě zajímalo, jak jste si mě dokázali dát dohromady s těmi fotkami. Nebyly zrovna vynikající kvality!“

„Jelimani viděli jen ty nepovedené,“ přikývla. „Nevšiml sis dokonalejších kamer, které máme u důležitějších osob. Tady ses předváděl ve vašem Parlamentu a nám zbývalo dát si dohromady jedna a jedna. Určení identity je pro naše roboty prkotina.“

„No dobře, tak mě tedy znáte,“ ušklíbl se. „Co se tím změnilo?“

„Naši bossové si tvou hlavu cení na sto miliard dolarů!“ zkusila ho ohromit.

„Já si ji cením ještě víc,“ opáčil klidně. „Nechte si na ni zajít chutě, neprodám ji. Chtěl bych ji ještě sám nějakou dobu používat, víš?“

„Poslyš, můžeš využít situace,“ navrhla mu. „Můžeme se dohodnout, že ti vyklidíme třeba celé Čechy. Necháme ti je na pospas, dělej si tu co chceš, ale přestaneš se míchat za jejich hranice, kdyby se tam dělo cokoliv. Tak co, bereš?“

„To je těžké,“ namítl. „Já jsem sice Čech, ale Gertruda Steinová je Němka, Irena Alexijevová Slovenka a Ivo Alexijev Ukrajinec. To už mám oblast zájmu na půlku Evropy.“

„Nechceš toho trochu moc?“ zavrčela nesouhlasně.

„Chci,“ souhlasil vážně. „Ale i kdybychom se čistě teoreticky shodli na Čechách, není to soběstačná země a bez obchodu se světem se neobejde.“

„Lidské obchody nás nezajímají, do nich se ti míchat nebudeme,“ slibovala.

„To znám,“ řekl Pepek. „Necháte nás na pokoji, ale vaši služebníci, homunkulové, nebo jak jim říkáte, nám to rychle a dokonale rozvrátí.“

„Nebudeme se do vás míchat!“ opakovala blahosklonně. „Ani homunkulové, když už o nich víš. Svět je velký a Čechy nás nemohou ohrozit.“

„Tak mi řekni, jak to chcete udělat!“ naléhal na ni. „Nemůžeš vyloučit, že se zájmy Čechů nezkříží s vašimi zájmy kdekoliv ve světě. A vůbec, jaké máš na Zemi zájmy? Co na Zemi děláš? A jak se jmenuješ? Já mám jméno Josef, ale můžeš mi říkat i Pepek.“

„Nějaké jméno jistěže mám,“ pokrčila rameny. „Tady je to se jmény všelijaké. Můžeš mi říkat třeba Muriel, kdysi jsem na to slyšela, ale teď už mi na něm nezáleží, slyším i na svini a jedubabu. S těmi zájmy... nevím, jaké myslíš. V nehmotném stavu mnoho nesvedeš, takže zájmy nemáš, nebo ano?“

„Nějaký smysl života si najdu.“

„Smysl života!“ ušklíbla se. „Po smyslu života vy jelimani marně pátráte už tisíce let... Nejsi dlouho na světě, že se tak ptáš, co?“

„Nejsem,“ přiznal. „V tomhle stavu jsem teprve rok. Předtím, když jsem si hrál s těmi bombičkami, jsem byl ještě normální člověk.“

„Poslyš,“ zaleskly se jí oči. „Normální jsi nemohl být už tenkrát, to bys nemohl dělat, co jsi udělal. Na jak dlouho máš zásoby, když už jsi tady tak dlouho? Máme sice pomalejší metabolismus, ale něco přece jíst musíš!“

„Nemusím,“ zavrtěl hlavou. „Zatím jsem ještě jíst nepotřeboval. Vy jíst musíte?“

„No jistěže!“ podívala se na něho pátravě. „Kdybys opravdu celý rok hladověl, měl by ses dávno hlady potácet a ne se honit jako zajíc s Dagerelem!“

„Zatím mi to nepřišlo nutné,“ řekl. „Nebude to tím, že se trochu lišíme?“

„Podivné!“ řekla. „Rok bez jídla a nejsi zesláblý. Pohybuješ hmotnými předměty, to je další záhada. Viděli tě létat jen tak, bez aparátu. Dagerel nám tvrdil, že se pohybuješ i proti anizotropii hmoty, tedy dolů. Jak to všechno děláš?“

„To není všechno,“ řekl. „Trochu mě poslouchá energie.“

Otočil ruku dlaní nahoru a nechal na ní vzplanout světélko. Nejprve malé, pak silnější, až mu z dlaně šlehal plamen jako od autogenu a sálalo to, až se i ďáblice odtáhla.

„Zajímavé,“ řekla. „Vidím, že máš něco navíc i proti nám, natož proti lidem.“

„Kromě toho mohu zabít. Nejen lidi, ale i vás duchy,“ dodal rychle.

„Není nic zvláštního, když duch zabije ducha,“ přikývla lhostejně. „Asi ti neřeknu nic nového, určitě víš, že k ráně mečem musíš být na dosah, kdežto eldyf zabíjí jen na vzduchu a pod zemí je dobrý leda ke svícení. Mrzuté je, že pláště mají malou účinnost, jinak by byly meče jen na parádu. Takhle jsou to nejstrašnější zbraně, to už jistě víš, když ses jednoho zmocnil. Však to Dagerel za tu neopatrnost schytal! Dvojnásob zajímavé je, že můžeš zabít i hmotné. To by nás zajímalo, hmotným umíme škodit jen nepřímo a to je příliš zdlouhavé.“

„Nepřímo? Jak?“ zajímal se Pepek.

„Hele, co ti je do toho?“ zavrčela.

„Chceš se něco dozvědět i ty, ne?“ opáčil. „Zatím jsi mi neřekla nic nového.“

„Máme proti lidem výhodu, že nás nevidí,“ zavrčela neochotně. „My je vidíme a trochu je slyšíme, to už jistě znáš. Jsme ideální špioni. Odposlouchané poznatky předáme hmotným kolegům a ti už se postarají. K dorozumívání se dá použít elektromagnetismus, na krátkou vzdálenost k tomu stačí i mgýčna.“

Pepek nevěděl, co to jsou mgýčna, ale pochopil, že to je něco elektromagnetického. Nesouvisí to nakonec s neznámými orgány Oldovy sestřičky Bóži? Bóža byla po otci napůl ďáblice. Nedávno ji nechali zkoumat Xijtranům, zjistili u ní nějaké odlišnosti od lidí Země, ale rozhodně ne všechny. Měla pod ušima dva biologické magnety. Dokázala jimi vydávat zvuky, aniž by ústy vydala jedinou hlásku. Nejen pomocí dynamických mikrofonů, ale dokonce i pomocí zpívajících náušnic, které účinkovaly jako kotva nakrátko. Nejspíš to bylo ono, ale Pepek se na to raději neptal, chtěl přece budit dojem, že už všechno ví.

„Elektromagnetismus používám také,“ souhlasil. „Ale telepatie je lepší. Když se na někoho naladím, mohu se s ním bavit i na opačné straně světa. Samozřejmě když ji neovládá i on, je to jednosměrné. Ty ji neovládáš, jak cítím, takže bych tě mohl zavolat kdekoliv na světě, ale ty mi neodpovíš ani na pár metrů, zvlášť ne ve skále.“

„Ta telepatie... je to jistě výhoda. Nenaučil bys mě ji?“ špatně skrývala dychtivost.

„To je jedna z věcí, které nedokážu,“ přiznal. „Poslyš, jestli jsem tě dobře pochopil, děláte všichni pro své hmotné kolegy špiony? Proč?“

„Je to oboustranně výhodné,“ řekla vyhýbavě.

„Jak výhodné?“ chtěl vědět. „Pochopil bych, že je to výhodné pro hmotné, umím si představit, jak cenné informace jim předáváte, ale kde je v tom výhoda pro vás nehmotné?“

„Máme už pár tisíc let takové... dohody,“ řekla odtažitě.

„Dohody?“ ušklíbl se. „Nejsou trochu jednostranné? Čím jsou užiteční oni vám?“

„Zásobují nás,“ řekla zamračeně, zřejmě nepříliš nadšeně. „Poslyš, když jsi tady, jistě víš, jak ses sem dostal. Stejnou cestou nám sem přece posílají i zásoby!“

„Já sice vím, jak jsem se sem dostal,“ opáčil. „Ale netuším, jak jste se sem dostali vy. Jen opravdu pochybuji, že to bylo stejným způsobem.“

„Cože?“ vyskočila. „Chceš mi tvrdit, že tě nesestřelili? Copak je možný dostat se do tohohle stavu i jinak?“

„Zřejmě ano!“ pokrčil rameny.

„Řekni mi, jak?“ zeptala se dychtivě.

„To je moje největší tajemství!“ usmál se, aby ji navnadil. „Řeknu ti to, když mi na oplátku řekneš, jak ses tu objevila ty.“

„Tobě tady ještě záleží na tajemstvích?“ vyhrkla hněvivě. „No budiž, dostala jsem se sem jako všichni! Změnila nás interakce kritického množství neutrin z jaderného výbuchu s obranným krouživým polem štítů. Při takovém nárazu přejde prostor na mínus vteřinu do nestabilního stavu a zhroutí se podle šesti rozměrů. Pevnosti to většinou vydrží, zhroucený prostor zničí nanejvýš pár desítek metrů snadno opravitelné balastní a deformační zóny, ale hmota menších letadel se vším co je v nich se změní v allohmotu. A to jsme my. V první chvíli, když ses tady objevil, jsme si mysleli, že už jste na to přišli taky. Ačkoliv to tak být nemusí. Kanaánci znají atomové bomby, ale krouživé pole ještě ne...“

Kdyby neměl za sebou mimozemskou vysokou technickou školu, nerozuměl by jí, ačkoliv se snažila mluvit česky. I takhle měl co dělat, aby aspoň něco z toho pochopil.

„Prosím tě, vážně ses mezi nás dostal jinak?“ podívala se na něho pátravě.

Pepek si v hlavě rychle přebíral souvislosti. Nerozuměl, co to je mínus vteřina, ale na tom nejspíš nezáleželo. Zhroucený prostor mu byl bližší, energii zkrouceného prostoru přece využíval.

„Dostal jsem se sem jinak,“ řekl umíněně. „Ve vesmírech jsou oblasti neobvyklých vlastností. Vyzkoumané je moc nemám, ale když tam vstoupíš, vrátíš se takhle. Ono to nejspíš nemění hmotu v něco úplně jiného, jen to pozmění její vazby.“

„Bez atomového výbuchu?“ dívala se na něho nedůvěřivě.

„Úplně nepozorovaně,“ ujistil ji. „Poslyš, když vám sem takhle posílají zásoby, museli by snad kvůli vám dělat atomové výbuchy, ne?“

„Ovšem!“ řekla jako by se to myslelo samo sebou. „Jednou za dva roky nám pošlou za naše služby kontejner. Kontejnery jsou jednodušší letouny bez motorů a pilota, hlavně musí mít štíty, bez nich by se vypařily, místo aby se k nám dostaly. Už jsme je zkoušeli posílat i zpátky, bomb máme dost, ale v nehmotném stavu štíty nefungují a atomový výbuch každý kontejner zničí. Nám tady nic nehmotného neroste a něco přece jíst musíme, i když nám stačí málo.“

„Poslyš, jsi tu dva tisíce let, ale my přece známe atomové bomby až v poslední době. Jak jste to dělali dřív?“

„Copak si myslíš, že jsme odkázaní na vaše směšné bombičky? Odpalujeme vám je na Zemi už tisíce let, prázdné kontejnery ani nemáme kam dávat. Skrytých výbuchů jste si donedávna vůbec nevšimli, až v poslední době je to složitější. Kvůli protestům jelimanů nemohou provádět atomové výbuchy velmoci, ale zatím se vždycky našel někdo, komu to projde. Jen ať si jelimani proti těmhle pokusům protestují!“

„Jelimani! To myslíš i mě?“ ušklíbl se.

„Promiň, to já ze zvyku!“ opáčila aniž se zarazila.

„Takže kontejnery se zásobami,“ broukl si spokojeně telepaticky Pepek.

„Odpalují je pod zemí nebo pod vodou a protože pod vodu nemůžeme, vyvrtají nám vždycky na dosah nějakou kontrolní šachtu. To se dá vědecky zdůvodnit.“

„A vy se tam potom vrhnete a zásoby si rozeberete...“

„Tak jednoduché to není,“ zarazila ho. „Zásoby spravuje správce Marbuel. Chrání je před zloději, nedostatkové zboží přiděluje podle zásluh, ostatního se dostane na všechny.“

„Tady jsou také zloději?“ zachytil se toho slovíčka Pepek.

„Občas se najdou,“ řekla. „Válka na Gehenně ještě neskončila, čas od času se tu objeví někdo nový a potom krade, aby přežil. Kdo přistoupí na naše podmínky, vezmeme ho mezi sebe, kdo odmítne, zabijeme ho.“

„Jaké jsou vaše podmínky?“ chtěl hned vědět.

„Přísné,“ připustila. „Nikdo nesmí pracovat pro naše původní kmeny na Gehenně. Bývá to těžká podmínka, ostré bojovnice v letadlech to obvykle chápou jako černou zradu svého kmene.“

„A není to zrada?“ popíchl ji. „Nebyla jsi náhodou také bojovnice?“

„Jak se to vezme,“ řekla klidně. „Chápej to pragmaticky. Z vojenského hlediska my nehmotní nemáme žádnou palebnou sílu, k vlastním kmenům se vrátit nemůžeme, byli bychom tam jen přítěží. Kdo chce za těchto podmínek dodržovat přísahy? Tady je to jiné. Špioni zde mají cenu, pro kterou jsou hmotní ochotní něco udělat, například zásobováním.“

„Poslyš, Muriel, vy musíte být na těch hmotných strašně závislí!“ politoval ji.

„Náš přínos pro ně musí být prostě větší než jejich námaha spojená s odesíláním zásob. Pak je to normální obchodní vztah, na jakých je postavený celý tenhle svět.“

„To vám tedy nezávidím,“ řekl Pepek. „A ještě něco: duchové přece nevznikají tady na Zemi, ale na Gehenně? Není mi známo, že by se tady vedla atomová válka.“

„Jestli neznáš tuhle cestu, pak to zřejmě nevíš,“ přikývla. „Klidně ti to řeknu, není to tajné. Konverze nejen změní podstatu hmoty, ale často ji i přemístí do sousedního vesmíru.“

„Sousedních vesmírů jsou ale spousty,“ řekl Pepek.

„Aha, ty už to víš, tím lépe,“ pokrčila rameny. „Pak ti stačí vědět, že některé vesmíry mají přednost. Objekty do pěti tun zůstávají ve svém, větší se přemístí, obvykle k nejbližším sousedům. Náhoda zhruba dodržuje statistický poměr jedna ku třem ku devíti. Devět dílů skončí na Zemi, jeden na opačné straně na Pegsda, tři zůstanou na Gehenně. Zanedbatelný zbyteček možná skončí i jinde, ale to nemáme nijak podložené.“

„Takže devět z třinácti sestřelených rozmnoží vaše řady,“ řekl spokojeně Pepek.

„Někdy i ti z Gehenny,“ dodala. „Občas nám bossové potají otevřou okno, abychom se po těch ztroskotancích podívali. Jsou to obvykle kostlivci k politování, i když někteří vydrží naživu bez zásob i několik let. Tím ochotněji přijímají naše podmínky. Velkou radost z nich ale nemáme. Mrtví jsou pro nás výhodnější, zanechají nám svá letadla. Bereme si z nich bomby, pokud v nich nějaké zůstaly, energie není nikdy dost. Na Pegsda mají větší smůlu, nikdo se o ně nestará. Pro nás jsou nedostupní, nemáme tam ani konvertory. Vlastně o nich víme jen teoreticky.“

„Jak dlouho už jsi tady?“ zeptal se jí.

„Dva tisíce dvě stě let,“ vzdychla si odevzdaně.

„A před těmi dvěma tisíci lety tě sestřelili?“ pokračoval v otázkách.

„To si budu pamatovat až do smrti!“ zavrčela. „Letěla jsem tenkrát bez výsadkářek na bojový bombardovací let na Asbeel-Dharum. Najednou rána a byla jsem nad strašlivou pustou plání. Sibiř se dodnes moc nezměnila, je pořád pustá jako tenkrát. Byl to pro mě šok jako hora, když jsem přistála do lesa a kmeny stromů mi procházely skrz naskrz letadlem. A což teprve když jsem vystoupila a zjistila, že i já procházím stromy! Nejhůř mi bylo, když jsem pochopila, že nejsem schopna utrhnout žádné plodiny, ulovit zvíře, že jsem zkrátka v pěkné kaši. Naštěstí mě asi po roce ze zoufalství napadlo zavolat o pomoc. Nemělo by to mít smysl, kde by se tu vzali naši, ale ozvali se mi nehmotní. Už jsem byla psychicky na dně, takže jsem na jejich podmínky přistoupila bez váhání. Měla jsem plné letadlo bomb, byla jsem pro zdejší společenství přínosem. Energie za život byla velice výhodná výměna, zejména pro mě.“

„Kdybys přínosem nebyla, zabili by tě?“

„Nejspíš,“ přikývla. „Už protože tady mají ženy mnohem menší cenu.“

„No to snad ne!“ podíval se na ni udiveně.

„Je to tak!“ ujistila ho. „Mezi hmotnými ďábly na Zemi nejsou ženy vůbec. Všichni jsou vyhnanci bez domova. Doma na Gehenně je tomu naopak, tam dnes nenajdeš muže.“

„To je opravdu podivné!“ řekl Pepek. „Čím to je?“

„To je příliš stará historie!“ zamračila se. „Jestli to nevíš, nevíš o nás nic. Mezi kmeny na Gehenně trvá válka již padesát tisíc let. Ztráty bojovníků bývaly kruté, některé kmeny už vyhynuly. Kdysi se to snad řešilo přirozenou cestou, ale na to se nepamatuji, sama pocházím ze strojního chovu klonovaných dětí. Na to stačí ženy a i ty jsou jen zdrojem vajíček. Naše lazarnice nechávají zárodky odnosit podřadným tvorům a muži jsou úplně zbyteční. Ženy je kdysi přehlasovaly, zmocnily se velení, pak je přestaly dělat úplně a zbylé ponechávaly jen dožít. Na pár našich chlapů se ještě pamatuji. Po pravdě řečeno, jako bojovníci byli výborní, jeden často dokázal víc než četa žen, ale málo platné, my ženy jsme univerzálnější a bylo nás víc, takže jsme je úspěšně nahradily.“

„Příšerný svět!“ vzdychl si Pepek. „Tam bych nechtěl žít!“

„Stejně uvažovali poslední muži,“ souhlasila ďáblice. „Rozhodli se opustit své rodné kmeny, kde je nic dobrého nečekalo, a najít si štěstí jinde. Jen tak odejít nemohli. Za zradu a zbabělost byl odjakživa trest smrti. Vyřešili to tím, že mizeli na Zem tajně a zamíchali se mezi jelimany. Ve válce jsou ztráty normální, takže na to kněžny nepřišly. Tady jsou pány a vládci oni a pro změnu tu jen z milosti trpí nás, ženy.“

„Počkej!“ přerušil ji. „Když nemají ženy, jak to bez nich dělají? Vystačí si s místními, jak říkáte, jelimankami?“

„Nepotřebují nás vůbec,“ pokrčila rameny. „Měli schopné biology, Lucifer jejich těla doladil do stavu individuální nesmrtelnosti. Teoreticky mohou žít věčně, děti nepotřebují, takže po ženách vůbec netouží. Když si to přebereš nezaujatě, na Gehenně jsme je my ženy prostě odepsaly, takže se jim ani moc nedivím. I když mi to teď dávají občas pěkně sežrat.“

„Ze všech ďáblic jsou tedy na Zemi jen duchyně jako ty?“ ušklíbl se.

„Jsme tu jen tři,“ řekla zamračeně. „Muži na Gehenně vyhynuli, v posledních staletích sem přicházejí jen ženy, ale nemají to snadné. Ženské bojovnice jsou snadnou kořistí. Ruční zbraně výsadkářek jsou v našem stavu a pod zemí neškodné. Nejúčinnější jsou tady meče, ale ty si brali do letadel z tradice jen muži. Ukázalo se, že i opovrhovaná tradice může mít něco do sebe. Dnešní bojovnice mají navíc silně indoktrinovanou výchovu, raději chcípnou hlady, nebo se dají zabít, než aby se vzdaly.“

„A přemlouváte je vůbec?“ zeptal se.

„Ani moc ne,“ řekla neochotně. „Co s nimi? Zásob je málo, každý hladový krk to zhoršuje. Jednání s nováčky či spíše s novickami bývají krátká. Naši vyjednavači je seznámí se stavem na Zemi, zeptají se jich, zda souhlasí s podmínkami přijetí mezi nás a když to jako vždy odmítnou, zabijí je. Za dvě poslední století se žádná nepřidala, zabili všechny.“

„Jak vidím, nejste moc vlídní ani na sebe!“ podotkl.

„Vlídnost od nás nečekej!“ opáčila. „S vlídností dojdeš nejdále na popraviště.“

„Beru na vědomí,“ zamračil se. „Ale co dál? Lákat mě mezi vás nemusíš, odmítnu to. Vaše podmínky nepřijmu, naše cíle se liší tak podstatně, že to prostě nejde. Vím, co byste se mnou rádi udělali, to už se zřejmě taky nezmění. Dám si aspoň pozor.“

„Byl bys ale pro nás užitečnější než ostatní,“ zkusila to lichotkou. „Umíš zabíjet lidi přímo, víme o tom, to nikdo z nás nehmotných nedokáže. Před tebou by si nikdo nebyl jistý, mohl bys zabíjet i nejlépe chráněné cíle. A máš jistě i další přednosti, vsadím se, že jsi nám neukázal všechno co dovedeš.“

„To snad ani nemyslíš vážně!“ namítl. „Já abych zabíjel na váš rozkaz?“

Lichotky se od Pepka odrazily jako hrách od stěny. Přiznal si, byly mu příjemné. Vůbec mu bylo nějak divně dobře, ale nezapomínal, že má proti sobě ďáblici. Vždyť jsou jí dva a půl tisíce let! opakoval si. Lichotka od té ďábelské vykopávky nemůže být upřímná už z principu! Zkouší to na mě po dobrém, ale věřit se jí nedá.

„Máš pravdu,“ řekl suše. „Mám něco navíc, ale pro vás toho využívat nebudu. Asi by se vám to hodilo, ale máte smůlu, ode mě nic nedostanete.“

„Tvá škoda!“ zasyčela. „Pak pro nás nebudeš mít cenu žádnou a nakonec tě zabijeme, třeba ve spaní, tím si můžeš být jistý.“

„Nezabijete,“ řekl s jistotou. „Když se vám to nepodařilo do dneška, teď teprve ne.“

„Že bys nemusel spát?“ podívala se na něho zkoumavě.

„Musím,“ připustil. „Ale vyberu si místo, kam se nedostanete. Dokážu se dostat do větší hloubky, než jsou nejhlubší doly na Kladně. Kromě jiného je tam i větší teplo.“

„Nám stačí, co už o tobě víme,“ řekla. „Jsi zdejší, musí na tebe účinkovat naše yvoro. Máš úžasné štěstí, že jsem ti slíbila příměří a držím slovo. Jinak bys už byl mrtvý.“

„Štěstí máš ty,“ odpálil ji. „Od devítichapadlových Xijtranů mám zvýšenou odolnost i proti vašemu orgánu k posílání psychických úderů. Kdybys je použila, vydržel bych to, ale bylo by to porušení příměří a mrtvá bys pak byla nejspíš dřív ty.“

Podívala se na něho nevěřícně, zkoumavým pohledem.

„Opravdu znáš yvoro?“ zeptala se ho. „Nebo si to jen domýšlíš?“

„Jen si to domýšlím,“ přikývl klidně. „Máte v hlavě orgán pro posílání psychických úderů, že? Nevím, jestli myslíš právě ten, ale nic si z toho nedělám.“

„Jak o něm víš?“ udeřila na něho podezřívavě.

„Od Xijtranů,“ odvětil. „Opatřili jsme jim ke zkoumání jednoho ďábla. Xijtrané jsou třída, dovedou toho víc! Nás samotné vylepšili, takže teď vydržíme, co by jiné zabilo.“

„Kde jste získali toho ďábla?“ chtěla vědět. „Nejmenoval se náhodou... Johan? Nebo to byl Sarimachiel?“

Pepek se zarazil. Ano, věděl o obou. Johana zajali Olda s Máňou, když jim ohrožoval učitelku. Prohodili ho do nevlídného světa zvaného Sibérie, kde ho teď i s několika lidskými pomocníky zásobují, aby nezemřel hlady. Zabít je nechtěli, ale Sibérie je dokonalé vězení pro lumpy bez naděje na útěk. Sarimachiel zato nedávno využil toho, že v Andělském světě rozluštili tajemství ďábelských identifikačních biočipů. Nechal si ten svůj odstranit, aby ho ostatní ďáblové nemohli pronásledovat do jiných světů, kam jim hodlal zmizet, protože měl válčení plné zuby. Alexijevovi za to věnoval nepoškozené ďábelské letadlo vimaan, známé na Zemi jako UFO. Byl to darebák, ale kdyby přestal lidem na Zemi škodit, byl by to přínos a proto mu Učedníci pomohli. Mělo ale smysl říkat ďáblici, že Xijtrané nedávno zkoumali sestru kamaráda Oldu? I když se to zdá nemožné, Oldova matka se zapletla s ďáblem. Jistě to nedělal z lásky k ní, spíš se chtěl dostat na kobylku Oldovi. Způsobil nakonec rodinnou tragédii. Než se Oldovi podařilo vytrhnout matku z ďáblova vlivu, bezohledně rozbila rodinu a i když nakonec uspěl, nemohl nic dělat se sestřičkou ďáblicí, která se mu narodila. Chtěl se aspoň dozvědět, co jeho sestřička dokáže a jak by ji měli bez problémů vychovat, proto ji donesl na výzkumy Xijtranům. Ochotně mu vyhověli a Pepek díky tomu věděl o ďábelských prostředcích, které by proti němu mohla Muriel použít.

Ale neviděl důvod, proč by jí tohle všechno sděloval.

„To není vaše starost, nemusíte to vědět, nač by vám to bylo?“ odmítl odpovědět.

„Dobře, nepovíš nám to,“ podívala se na něho vražedným pohledem. „Zjistíme si to sami, ale neděláš dobře. Odmítnutí našich podmínek budeš velice brzy litovat!“

„Tím bych si na tvém místě nebyl tak jistý,“ odtušil. „Je to věc názoru.“

„I pouhý názor tě může strašlivě mrzet!“ zkoušela ho zastrašit.

„Poslyš, neměla bys chuť občas se setkat a popovídat si?“ navrhl jí klidně. „Byl bych pro příměří po dobu takových schůzek, mohly by být pro obě strany zajímavé.“

„Jaképak schůzky a příměří? Do týdne budeš mrtvý!“ odsekla. „O čem chceš jednat, když to nejdůležitější odmítáš? Jestli se ti podaří přežít aspoň týden, budu se hrozně divit!“

„Když po týdnu nebudu mrtvý, zavolám tě.“ Pokrčil jen rameny a vstal.

„Jak?“ opáčila zprudka a také vyskočila. „Máš snad na mě telefon?“

„Ne, telepaticky,“ řekl vážně. „Telepatie se dá použít i na dálku. Ode dneška si tvoji rezonanci pamatuji a dovolám se tě, i kdybys byla až někde v Austrálii.“

„Zajímavé!“ podotkla. „Máš proti nám hodně výhod. Bude tě škoda!“

„Poslyš, Muriel, nepředbíhej!“ namítl. „Před malou chvílí ses mě pokusila ovlivňovat tou vaší psychotechnikou, viď? Nebylo to trochu... zpozdilé?“

„Něčeho sis všiml?“ vyhrkla nahněvaně a podívala se na něho hodně zle.

„Všiml,“ přikývl. „Ale nebylo to tak silné, abych z toho dělal porušení příměří.“

„Víš, že by mi každý jiný jeliman dávno zobal z ruky?“ zasyčela na něho. „Opravdu jsi odolnější než jiní. Tím víc důvodů, abys co nejdřív zemřel!“

„Tuším vaše důvody,“ odvětil klidně. „Uvědomuješ si naopak, že jste tady narazili na něco, co ještě neznáte? Se mnou si nebudeš dělat, co se ti zlíbí!“

„Naši bossové budou jásat, až se dozvědí, kdo jsi a kde tě najdou!“ vyhrkla.

„Jásat mohou, tím mi neuškodí,“ filosofoval. „Poslyš, bylo mi s tebou dobře, ale jak vidím, nedohodneme se. Počkej tady, přinesu ti tvoje světýlko!“

„Proč bys mi je nosil?“ zamračila se na něho. Ne jako ďáblice, ale jako sto čertů.

„Slíbil jsem ti to,“ odvětil. „Nemysli si, nebojím se tě, nemluví ze mě podlézavost ani strach. Ber to jen jako moje chápání cti. A taky toho, že si z tebe nic nedělám.“

Několika dupnutími se zabořil do podlahy a pokračoval do hloubky. Sledovala ho jen v těch krátkých záblescích jejího vlastního eldyfu. Produpal se až k němu, teď už zbraň beze strachu popadl a vracel se vzhůru.

„Divím se, že mi chceš vrátit zbraň!“ přivítala ho, když opět vystoupal na její úroveň. „Kdyby sis ji nechal, měl bys víc šancí!“

Nečekala na něho uvnitř krytu, ale popošla mu vstříc pár metrů do skály. Zřejmě se bála, že proti ní zbraň uvnitř krytu použije. Ale bylo to přijatelnější i pro Pepka. Ve skále mu svou zbraní nemohla ublížit ani ona.

„Slíbil jsem ti to přece,“ opakoval a podal jí nahoru její blikající lampičku. Byl pod její úrovní, musela se shýbnout, aby ji převzala.

Pak si dupl, aby začal opět klesat hlouběji, k odloženému meči...

Muriel se za ním zadumaně dívala...

*****

Janinka

Děti v Andělském světě se od svých vrstevníků na Zemi odlišovaly a Pepek se od nich lišil nejvíc. Do Andělského světa ho přivedl kamarád z dětského domova. Alexijevovi, nekorunované hlavě kolonie, se sirotka zželelo, Olda nového kamaráda vybavil andělskými dary a všichni čekali, že se bez problémů zařadí mezi ostatní.

Nestalo se tak. Pepek všechny včetně dospělých šokoval, když se po krátkém pobytu v Andělském světě vrátil zpátky do dětského domova a bez milosti tam zabil tři kluky, kteří ho předtím šikanovali.

Ti tři byli grázlíci k pohledání. Za mlčenlivého přihlížení neschopných vychovatelů šikanovali slabší chovance, jednoho již dohnali k sebevraždě a jejich teror narůstal, neboť za nimi sami vychovatelé zametali stopy, aby neměli nepříjemnosti. Pepek si prožil v dětském domově hotové peklo, ale nezabíjel ze sadismu ani ze msty. Hájil se, že neměl jinou cestu, jak těm třem zabránit šikanovat další oběti. Alexijev to pochopil, ačkoliv Pepkovu metodu neschvaloval a samozřejmě mu vynadal, co se do něho vešlo.

Na druhou stranu měl pro něho pochopení. Za trest mu dal zvláštní úkol: vypracovat pro Andělský svět spravedlivý trestní zákoník. Snažil se tím donutit Pepka k zamyšlení nad spravedlností, zločiny a tresty. Jistě věděl, že je to úkol nad síly desetiletého klučiny, však ani netrval na jeho dokončení. Umínil si, že se tomuto chlapci věnuje víc než ostatním, ale pak na to pro návaly práce pozapomněl. I tak výjimečně dobrý člověk a lékař, jako Alexijev, může udělat chybu. Tentokrát si ji ani on sám neuvědomil. A zejména ne její dopad.

Ostatní děti to ale nepřijaly a vraha Pepka ze svého středu okamžitě vyloučily. Nikdo s ním nechtěl nic mít, všichni se mu vyhýbali. Pro Pepka měl pochopení jen Vítek, asi proto, že si předtím užil v tomtéž dětském domově od stejných raubířů své. Vytvořili spolu malou, oddělenou partu, odmítli vystudovat lékařskou fakultu, na kterou si jejich vrstevníci troufli a zaměřili se na techniku. Navíc se zabývali ilegálními výlety do cizích světů. Objevili jich několik desítek. Drželi se bezpečných světů ze zemských prstenců, buď přímo u Země, nebo za venušskými vazbami, ale jim to stačilo, každý byl jinak zajímavý.

Ve světě oplývajícím pralesy, nazvaném později Mandragora, objevili zajímavé plody. Pepek jeden zvědavě ochutnal, ale když se mu svět začal podivně vlnit před očima, polekal se a upaloval i s Vítkem nejkratší cestou k chobotnicím do Xijtry. Za doktorem Alexijevem nešli z pochopitelných obav, aby jim nebezpečné výlety nezakázal, naštěstí věděli o slabosti chobotnic pro mláďata lidí a hledali pomoc u nich. Chtěli vědět, zda donesené plody jsou či nejsou jedovaté a měli štěstí. Chobotnice jim ochotně udělaly nejen chemické rozbory, ale i odhad, co to s lidmi udělá. Kluci se dozvěděli, že donesené plody obsahují halucinogeny, ale jinak škodlivé nejsou. Dostali i recept na protilátku tuorcha, která účinky okamžitě ukončí a Pepek si ji hned na místě vyzkoušel.

Vítek se toho samozřejmě zalekl, ale Pepkovi stačilo ujištění o neškodnosti halucinací a z dalšího výletu, který podnikl tajně a sám, si přinesl houbovité kořeny toho stromu. Podle chobotnic měly obsahovat ještě víc účinných látek. Vylisoval je tedy a vyzkoušel, co s ním jejich olejnatá šťáva udělá. Aby to na něm nikdo nepoznal, zkoušel to až večer před spaním a skutečně prožil několik báječných nocí, plných nádherných barevných halucinací.

Když ho Vítek při jednom pokusu načapal, Pepek mu pod slibem mlčenlivosti ukázal jak je s tím daleko a ujistil ho, že to je opravdu neškodné. Nechal ho vyzkoušet i protilátku od Xijtranů. Stačilo vypít ampulku nahořklé tekutiny a do pěti minut byli oba fit. Po těchto zkušenostech se ani Vítek nezdráhal a spolu s Pepkem si dopřávali na noc po štamprličce mandragory, jak tomu Pepek říkal. A když jim mastná kapalina došla, vydali se spolu do toho světa pro další.

Pak je jednoho dne při pokoutném lisování šťávy z divných tlustých kořenů přistihla Jarča a aby to na ně neřekla, zasvětili ji do toho také. Jarča se ke spiklencům připojila, jenže se pak podřekla Marii a brzy to věděl i Olda. Přišel jim od plic vynadat, ale zjistil, že je až na Manču celá parta proti němu. Nakonec podlehl a vyzkoušel si to také. Měl naštěstí nápad zředit to ještě ovocnou šťávou. Halucinace to částečně potlačilo, dobrá nálada zůstala.

Tak přišli Učedníci k prvnímu mimozemskému pivu.

Alexijev se to dozvěděl až mnohem později. Také nějakou dobu huboval, ale potom se nechal slyšet, že proti tomu nebude, když to ani chobotnice z Xijtry nepovažují za škodlivé. Dovolil jim i plody flaškovníku, obsahující tekutinu podobnou vínu, která občas v plodech zkvasila a obsahovala pak stopy alkoholu, nebyl ani proti podezřelým vinným limonádám, které nosila ze Země Jarča. Trval jen na tom, aby mandragorové pivo pili zředěné a s mírou a nedoporučoval, aby pod vlivem halucinogenů létali letadly, nebo jen tak. Narážel přitom na nedávnou Oldovu nehodu po oslavách maturit, kterou mělo ale na svědomí alkoholické víno. Na námitky ostatních dospělých tvrdil, že nikdo nemůže dětem zakázat všechno a tyto látky jsou přece jen přijatelnější než pravý alkohol nebo kouření.

„Ponechme jim flaškovníky a mandragoru, nebo si ze Země donesou cigarety a pravý chlast,“ tvrdil při každé debatě, kterou o dětských neřestech vedli dospělí. „Tohle jim aspoň neškodí, pozemské drogy jsou podstatně nebezpečnější.“

Pivo z Mandragory přinášelo mírné rozjaření srovnatelné s alkoholovou euforií a brzy je popíjeli i dospělí, jen pacientům je nenabízeli. Alexijev tvrdil, že by jim určitě chutnalo, ale nikdo je nedokáže dodávat i na Zem.

Vítek byl o rok starší než Pepek a na rozdíl od něho byl technický génius. Jako první pochopil a osvojil si technologie obyvatel světa Okifeia Mrzoutů a když se s nimi dostali do sporu, podařil se mu opravdu husarský kousek.

„Vezměte si co chcete, ale vypadněte z našeho světa!“ zněl poslední příkaz Mrzoutů, který tvrdě vyžadovali.

Učedníci naštěstí měli kam odejít. Sousední svět nebyl obydlený a životní podmínky tam byly pro lidi příhodné. Vítek se ale tenkrát vytáhl. Dokázal okopírovat technologicky vysoce vyvinutý prostředek té divné civilizace, robocentrum. Robocentra uměla svými syntezátory a desintegrátory hmoty vytvořit cokoliv, co měla v programech. Vítek nejvíce ze všech lidí pronikl do jejich podstaty, naučil se s nimi zacházet a zjistil, že jednou z jejich funkcí je obnova zničených robocenter pomocí sousedních. Zabezpečovalo to Mrzouty před následky přírodních katastrof, ale zřejmě netušili, že si Vítek jedno robocentrum naplánuje touto cestou postavit v sousedním světě a vytvoří tam z nich podobnou síť.

Věnoval se pak i nadále jejich programování a pod jeho taktovkou předváděla hotový koncert. Ještě před stěhováním postavil rozsáhlý komplex paláců Sanatorium. Ubytoval tam všechny Učedníky a přitom zbývala většina místa pro léčení pacientů. Alexijevova klinika tak mohla ve vesmíru pokračovat ve větším měřítku než na Zemi.

Pepek při tom koncertu Vítka doprovázel, ale hrál sotva druhé housle a všechnu slávu sklízel Vítek. Svěřoval Pepkovi detaily, se kterými se sám nechtěl zdržovat, Pepek je pečlivě propracovával a byl hrdý, že s Vítkem spolupracuje. Nemohl si ale nevšimnout, že se ho Vítek začal náhle nepochopitelně stranit.

Zpočátku málem podlehl panice, že se od něho kamarád odtahuje a že bude opět sám. Až ho jednoho dne objevil s Jarčou v lesíku nedaleko od sanatoria...

Pepka tehdy zaujalo andělské létání. Ve volných chvílích pořádal dobrodružné letecké výpravy po okolních lesích za místními plachými zvířaty. Vznášel se tiše jako anděl nízko nad zemí, nemohlo ho prozradit ani prasknutí zlomené větvičky, ani šelest křovin. Večer využíval své fotografické paměti a kreslil si obrázky zvířat, dokonalé jako fotografie.

Jednou namísto místních plachých zvířat zahlédl na malé lesní mýtince nedaleko od Sanatoria Vítka s Jarčou. Kráčeli spolu lesem a bezstarostně si povídali. V první chvíli Pepka napadla čirá klukovina: bafne na ně a vyleká je. Začal se k nim opatrně přibližovat těsně nad trávou, ale opatrnost byla zbytečná. Musel by jít pěšky a hodně přitom dupat, aby si ho ti dva všimli. Tak byli zaujati jeden druhým!

V tom lese Pepek pochopil, že se ho kamarád nestraní, protože by se mu znelíbil, ale kvůli Jarče, a oddychl si. Na holku má kamarád přece nárok! Raději se tiše vzdálil a prvních sto metrů se zneviditelňoval, aby si ho ti dva nevšimli. Nechtěl jim překážet. Vítek i Jarča byli jeho kamarádi a kamarádi se nepodrážejí!

Až potom... když přišla Janinka.

Byla to pacientka hezká jako obrázek. Černovlasá, mladá jako Pepek, ale se zhoubnou leukémií. Neznamenalo to nic vážného, jen se musela v sanatoriu zdržet déle, leukémie jako jedna z mála nemocí vyžadovala po týdnu regenerace ještě druhou dávku kosmické energie.

Janinka na tom naštěstí nebyla špatně. Nemoc byla v počátečním stadiu a dívenka vypadala ještě docela zdravě. Když u ní v Praze Na Bulovce lékaři našli leukémii, nenechali ji rodiče trápit neúčinnou chemoterapií a rovnou s ní jeli do cestovní kanceláře Za zdravím. Měli s ní výborné zkušenosti, nedávno se tu vyléčila i Janinčina babička a udělali dobře.

Pepek se léčení účastnil aktivně a protože měl pro ten den odslouženo, výjimečně se dal s mladou pacientkou do řeči. Zpočátku by si nepřipustil, že se mu líbí, ale původně jen informační pohovor brzy sklouzl od nemocí k jiným, zajímavějším námětům.

Janinku Pepek zaujal. Nebylo divu. Byl v jejím věku, ale chodil v andělské kombinéze, což byla zdejší lékařská uniforma, asi jako bílé pláště v nemocnicích na Zemi. Když na ni poslal spolu s primářem Alexijevem synchronizovanou dávku energie, celá se od ní zajíkla. Samozřejmě si všimla, jak to s Pepkem zamávalo a pochopila, že to bylo pro ni. Když jí potom galantně nabídl doprovod aspoň do jídelny k večeři, neodmítla.

Večeřeli tedy spolu a Pepek ji začal přemlouvat, ať se za čtrnáct dní, až bude zdravá, přihlásí u primáře Alexijeva s přáním, aby ji vzal i s rodiči mezi Učedníky do Andělského světa. Nadšeně jí líčil, jaké to pro ni může mít výhody, ale neuvědomil si, že co je pro něho samozřejmé, je pro lidi ze staré Země krajně nezvyklé.

„Nebudeš první ani poslední, je nás tady víc,“ vykládal jí. „Mimozemská škola je sice obtížnější, ale maturita se dá zvládnout za rok a lékařská fakulta za dva.“

„Myslíš?“ dívala se na něho šibalsky. „Aby ses nepletl! Kdybys viděl moje poslední vysvědčení, třeba bys mluvil jinak!“

„Kdybys viděla poslední pozemské vysvědčení doktorky mimozemské medicíny Jarči Koutové, třeba by ses v něm viděla,“ usmál se na ni. „Jarča mívala trojky. Pak ještě na Zemi zvládla levou rukou maturitu a za dva roky tady měla v kapse doktorát.“

„Ukážeš mi ji někdy?“ zajímala se o to Janinka.

„Támhle sedí s Vítkem!“ ukázal jí Pepek.

„Ale to je přece... holka skoro jako já!“ zamračila se Janinka v domnění, že si z ní Pepek dělá kašpary.

„No právě!“ přikývl. „Ta holka jako ty je MEDr. Jarmila Koutová. Když to zvládla ona, proč ne ty? Jak by se ti líbilo léčit lidi?“

„Já na to přece nemám!“ zamračila se Janinka. „Máma chce, abych byla kadeřnicí, je to dobře placené a na to snad ještě stačím.“

„Léčit lidi ze zhoubných nemocí je víc než točit jim natáčky!“ usmál se.

„A ty jsi taky vystudovaný doktor?“ podívala se na něho Janinka pátravě.

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Já jsem druhý zdejší inženýr mimozemské techniky. Nejsem doktor, ale protože umím léčit, léčím jako ostatní.“

„Jak k tomu ale přijdou pacienti, aby je léčil... nějaký inženýr a ne doktor?“

„Doktoři jsou tu aby diagnostikovali,“ vysvětloval jí Pepek. „Já jen podle jejich pokynů použiji sílu. Ale protože to umím, léčím jako všichni, kdo to tady umí.“

Naštěstí spolkl další informaci, kterou málem prozradil, že totiž na andělském světě léčí nejen lidé, ale dokonce i psi. Naštěstí ne obyčejní psi.

„A co bych tady... dělala?“ zajíkla se.

„Nejprve by ses připravovala na maturitu,“ začal Pepek. „Až bys ji složila, mohla bys začít studovat lékařskou fakultu. Léčit bys mohla hned, ostatní až získáš znalosti.“

Janinka mu zřejmě moc nevěřila, ale dala se přemlouvat i druhého dne u oběda, pak u večeře a brzy měli v jídelně svůj koutek, kam si ostatní ani nepřisedali. Pepek se zakoukal do jejích černých očí a celý týden uvažoval, jak to udělat, aby mu po uzdravení nezmizela na Zemi. A zdálo se mu, že jí to také nebude proti mysli.

Týden ale uplynul jako nic, Janinka dostala od Pepka s Alexijevem závěrečnou dávku energie a po dalších dvou dnech jí Alexijev potvrdil, že je zdravá a zbytek zdejšího pobytu si může užívat jen jako rekreaci.

U večeře jí Pepek zrovna vysvětloval, jak se v Andělském světě přenášejí vědomosti pomocí paměťových pih a jak pronikavým způsobem to usnadňuje a urychluje studium.

„Nic nebude studovat!“ ozval se v té chvíli za Pepkem přísný ženský hlas.

Pepek i Janinka vyskočili ze židlí.

„Mami... to je Pepek,“ snažila se Janinka rychle představit svého spolustolovníka.

„Já ho znám,“ řekla spatra její matka. „Patří přece sem... teda k nim.“

„Povídal mi, jak bych mohla...“ začala Janinka, ale nedořekla.

„Ty mlč!“ zastavila ji matka. „A vy mě dobře poslouchejte, mladý pane! Je to od vás opravdu hezké, že naši dceru léčíte. Věřím, že jste ji spolu s primářem vyléčili. Ale to vás neopravňuje, abyste jí mátl hlavu nějakými řečičkami!“

„Jen jsem ji informoval o možnostech zdejšího studia...“ začal Pepek, ale nenechala domluvit ani jeho a vskočila mu razantně do řeči.

„Podívejte se, pane doktore!“ začala zhurta.

„Nejsem doktor!“ opravil ji Pepek.

„Tím hůř!“ uťala ho. „Koukejte přestat mást holce hlavu! Janina studovat nemůže, je pitomá jako špalek. S tím nic nenaděláte. Vyučí se kadeřnicí, už pro ni máme flek. A časem, rozumíte mi snad, časem si najde slušného chlapce, žádné Hogo Fogo!“

Pepek spolkl tu urážku jako by ji neslyšel.

„Do soukromí bych jí přece nemluvil,“ řekl. „Bavili jsme se o možnostech studia. Vy byste nechtěla, aby vaše dcera studovala? Ujišťuji vás, na současných známkách tady nezáleží. Primář Alexijev jí při úpravách přidá inteligenci. Pak by stačila i na tu vysokou...“

„Nechte toho, mladý pane!“ zarazila ho matka. „Nemotejte se mi kolem dcery, nebo si na vás budu stěžovat!“

„Podívejte, paní,“ zkoušel ji Pepek uklidnit mírným tónem. „Nač si chcete stěžovat? Chcete tvrdit, že vaši dceru léčíme špatně, nedostatečně, nebo co vlastně?“

„Nic mi neříkejte!“ začala na něho ječet. „A jděte už od ní, vy donchuáne!“

Okolo sedící pacienti se už po nich dávno ohlíželi, ale Janinčině matince to nevadilo.

„Na léčení si stěžovat nemůžete!“ ztvrdl Pepkovi úsměv.

„Na léčení si nestěžuji!“ ječela hlasitěji než bylo třeba, Pepkovi se právem zdálo, že tak nahlas ječí úmyslně. „Ale nebudete mi tady dceru sexuálně obtěžovat, to tedy ne! Na to jsou paragrafy!“

„Ach jo!“ vzdychl si nahlas Pepek. Raději se telepaticky nasměroval na Janinku, její rezonanci si už dávno nesmazatelně zapamatoval, a pokračoval už jen pro ni:

„S matinkou zřejmě není řeč. Dopovídáme si to jindy? Stačí, když trochu přikývneš. Nebo zavrť hlavou a já už tě nebudu... obtěžovat...“

„Kdy jindy?“ vyhrkla Janinka.

Pepek si neuvědomil, že Janinka nezná telepatii. Zřejmě si myslela, že na ni normálně promluvil, ale tím všechno zkazila.

„Jakýpak někdy jindy?“ zvýšila hlas její matka. „S tímhle už ani slovo nepromluvíš, o to se postarám! Kde je oddělení stížností? Anebo rovnou policie?“

„Policie tady nemá co dělat,“ řekl Pepek. „Žádné oddělení stížností nemáme, můžete si stěžovat jedině u primáře Alexijeva, sedí támhle u toho stolu.“

„Jani!“ zvedla hlas její matka. „Jdeme! A opovaž se ode mě vzdálit na krok!“

Pak ještě ztropila scénu primáři Alexijevovi, vyčetla mu, že v sanatoriu podporuje sexuální obtěžování mladých dívek.

„Paní, my lidi nehlídáme, ale léčíme,“ řekl Alexijev přísně. „Vaše dcerka je zdravá, zítra si ji můžete odvézt. První autobus odlétá v pět hodin ráno.“

„To se rozumí, že tady nebudeme ani o vteřinu déle!“ trvala na svém matka.

Zvýšila hlas i na Alexijeva, ale ten se zvedl od stolu a odešel do své kanceláře, kam rozparáděnou matrónu prostě nepustil. Bylo to snadné, dveře neměly kliku, otevíraly se telepaticky a to pacienti nedokázali.

Pepek se snažil o telepatický kontakt s Janinkou, ale bylo to příliš jednostranné. Chtěl po ní, aby mu na pokoji napsala tužkou na papírek, na skříň nebo na stolek svou adresu, aby za ní mohl přijet, ale nic z toho po odjezdu těch dvou v pokoji neobjevil.

Tak snadno se ale nevzdával. Ještě téhož dne, kdy Janinka s matinkou odjely, dorazil na Zem i Pepek. Jeho snahy byly ale marné. Janinčinu rezonanci si pamatoval jistě správně, směrovanou telepatií s ní mohl hovořit, i kdyby byla v Austrálii. Neurčitě cítil její blízkost, pochopil, že Janinka bydlí v Praze, ale na přesnější určení jejího bydliště to nestačilo, mezi lidmi ji zachytit nemohl. Nemohla mu odpovídat, ale snažil se dávat jí telepaticky návody, jak by se s ním mohla domluvit. Všechno ale vyznělo nadarmo. Na místa navrhovaných schůzek nepřišla, nezatelefonovala ani do cestovky Za zdravím. Prosil ji, aby mu podala jakoukoliv zprávu, třeba i že o něho nestojí. Marně.

Vrátil se do Andělského světa a požádal o radu Alexijeva. Zkušený lékař byl pro něho jedinou autoritou, ale nepomohl mu ani on. Jen si ho prohlédl a potřásl hlavou.

„Víš, Pepku, cestovka Za zdravím adresy klientů nezaznamenává. Je to bezpečnostní opatření, aby se adres nemohli zmocnit ďáblové a klientům škodit. Nemůže ti pomoci nikdo, leda Janinka, ale jen když bude sama chtít. Nejsem jasnovidec, ale zdá se, že o tebe nestojí. Dal jsi jí spoustu možností a kdyby chtěla, cestičku by si našla. Schůzky jí mohla matinka překazit, ale dopis ti napsat mohla, stejně jako nechat vzkaz v cestovce. Neudělala ale nic, to svědčí o jednom. Nemá zájem. Pak je všechno zbytečné a namáháš se marně.“

„Že by neměla zájem?“ vybuchl Pepek. „Tomu nevěřím!“

„Počkej ještě týden,“ poradil mu Alexijev. „Když se do té doby neozve, pak nechce. Nutit ji přece do ničeho nemůžeš.“

Janinka se neozvala ani do týdne, ani za měsíc. Pepkovi bylo do breku, ale podařilo se mu to před ostatními skrýt. Nebrečel přece ani v děcáku a teď už se to nenaučil. Nikomu ani nepřipadalo divné, že se drží stranou.

Nejprve se to pokoušel přehlušit mandragorou. Brzy ale pochopil, že halucinace jeho trápení nejenže nezmenšují, ale násobí. I pod vlivem neředěné šťávy se mu vracely jedině překroucené vzpomínky na ni a každé ráno po probuzení to bylo ještě horší. Mandragora mu ani v nejmenším nepomohla, jen ho vybičovala až k zoufalství.

Zkusil něco úplně jiného. Domluvil se s Rekem, jedním z inteligentních štěňat. Rek ho upřímně litoval a považoval za nespravedlivé, že ho ostatní členové lidské smečky mezi sebe nechtěli. Chtěl Pepkovi pomoci a ačkoliv to měl výslovně zakázané nejen od lidí, ale i od svého psího otce Čerta, na Pepkovu žádost svolil k nezvyklé operaci. Nezvyklé tím, že ji Pepek prováděl pokoutně a sám na sobě. Rek mu poskytl jen vzorek tkáně z andělského orgánu, zvaného xeri.

Xeri kdysi získal pes Čert, když doprovázel jednu ze záhadných andělských bytostí ve vesmíru během hledání ztracené malé andělky Bísíáji. Tento zvláštní orgán není na Zemi k ničemu, ve vesmíru je tomu naopak. Xeri vytváří modrý oheň, spalující nebezpečné cizí bakterie. Ogdurové tvrdí, že bez sterilizačního prostředku jsou všechny průzkumné výpravy do cizích světů hazardem. Pepek měl už dávno slýrib, andělský orgán, umožňující otevírat brány do vesmíru. Slýrib měli všichni, aby se dostali z Andělského světa na Zem, ale jeho účinky se neomezovaly na dvě či tři brány. Země je veliká vesmírná křižovatka, dá se z ní cestovat různými směry. Od Reka Pepek získal možnost začít s průzkumem nebezpečných světů, jak o tom snil odmala. Zamířil mimo hranice bezpečných prstenců, jen nebezpečným Jupiterským a Venušským světům se měl vyhýbat, před těmi je Ogdurové důrazně varovali.

Tento dobře míněný zákaz dopadl u Pepka podobně jako zákaz trhání zapovězeného ovoce Adamem a Evou v ráji.

Výsledkem byl Pepek, procházející zdmi.

Jupiterský duch...

*****

Trosečnice

Pepek zamířil k jihu a brzy zmizel z dosahu Murielina světla. Bylo slabší, dosvítilo sotva na kilometr a když začalo slábnout a okolí se zahalovalo tmou, bylo mu jasné, že ho Muriel nenásleduje. Bruslil tedy dál v černé tmě, jen občas si rozsvítil světélko ze své dlaně. Osvětlovalo ale sotva deset metrů jeho okolí, takže měl pocit, jako by kráčel v husté černé mlze. Nebo v kouři, jak ho hned napadlo. Opravdu peklo!

Vystoupal trochu výš, aby se orientoval, ale když se dostal na dohled základů, viděl všude jen pravoúhlé bloky domů. Vystoupil tedy ještě výš, až se hlavou vynořil z chodníku.

Byla noc, ulice byly liduprázdné, zato po silnici jezdila auta v několika řadách. Když pochopil, kde je, trochu změnil směr a zmizel. Prošel stěnou domu a přitom usilovně dupal, aby se dostal nejprve pod sklepy a pak i pod základy domů. K cíli měl ještě pár kilometrů, ale věděl aspoň kde je a ostatní bylo snadné. Potřeboval si jen nabít baterie do diktafonu.

Údolí přešel tubusem Nuselského mostu, uhnul projíždějícímu vlaku metra, spíš aby ho neviděl strojvedoucí, nebrzdil kvůli němu a neměl z toho problémy. Za mostem opustil tunel metra a zamířil k Braníku. Letoun spatřil, kde jej nechal zaparkovaný, ve velké skále. Když se ale vsoukal do otevřených vstupních dveří, strnul jako přimražený.

Letadlo zřejmě objevili ďáblové. Pilotní řídící panel rozsekali něčím ostrým, nejspíš mečem. Přístroje, ovládací páčky, všechno na kusy, panel ohořelý od zkratů z přesekaných kabelů. Co se dalo ulomit nebo odseknout, bylo zničené. Dvířka do skříňky, kde měl pár sušenek a konzerv, vandalové vypáčili a nenechali mu ani papírek od obalu. Sebrali mu všechny zásoby a ještě mu zničili řízení letounu. Nabíječka byla na padrť jako všechno.

Chvíli si tu zkázu prohlížel, ale nakonec uznal, že se nedá vůbec nic dělat. Z letounu, postaveného v Andělském světě, se kterým podnikal spanilé jízdy po Jupiterských světech, byl nepoužitelný vrak. Jeho plány i sebevědomí tím dostaly pořádnou ránu. Nač to zapírat, hořkost té porážky cítil až v krku.

Po chvilce se ale uklidnil. Rozbili mu letadlo, grázlové, ale od nich se to dalo čekat. Možná jim to časem odvede, ale teď měl důležitější starosti. Přišel o zásoby, nebyla to tak velká rána, aby mu zlomila vaz, zatím je nepotřeboval a taky to šlo. Horší bylo, že neměl kde dobít akumulátory, ale to taky přežije. Vysoukal se ven, otočil se a věnoval zničenému letadlu poslední pohled. Co s ním bude dělat? Nic. Finito.

Pomalu, opatrně zamířil k okraji skály a vyskočil z ní. Spadl až dolů, ale neublížil si, jen se dole zabořil hluboko do země. To mu nevadilo, snadno opět vystoupal na povrch. Dole nechal jen ukořistěný meč, zabořený hluboko pod zemí. Snad už jej nebude potřebovat...

Pod skálou si pořád s trochou bázně otevřel bránu do světa, kam se do této chvíle žádný andělský učedník neodvážil, ačkoliv je to nejbližší a nejsnáze přístupný soused Země. Neodvážila se tam ani andělka Bísíája, vybavená na vesmírný průzkum tisíckrát lépe než oni. Pro lidi Země byl ten svět odedávna synonymem zla.

Gehenna, česky Peklo.

Pověsti umisťovaly Peklo kamsi dolů. Když se Země stala z placky koulí, lidé peklo přemístili kamsi k jejímu středu, ale skutečnost byla jiná. Pro Ogdury byla Gehenna pořád Země-dolů, jenže v prostoru o osmi dimenzích to mělo jiný význam.

Vstoupil dovnitř s tlukoucím srdcem, zavřel za sebou bránu a poplašeně se rozhlížel. Sem ještě žádný člověk ze Země nevstoupil. Nanejvýš někdy v dávnověku, musel mít jako doprovod ďábla a šel si tam nejspíš pro smrt. Zdejší radioaktivita zahnala i Ogdury. Není to od něho příliš velká drzost, vypravit se sem?

Kameny většinou ožehlé žárem, krajina bez jediného stébla trávy. Ačkoliv bylo léto, místy ležel sníh. Nedaleko tekl potok, ale v jeho žlutozelené vodě nebyl život ani rostlinný, ani živočišný, jen jedovatě vyhlížející voda omývala ohlazené oblázky. Břehy nevypadaly, že by tu kdy život byl. Bezútěšná, mrtvá krajina. Ano, to bylo pravé Peklo našich praotců.

Pepek teď ale věděl, že na něho hmota působí jen slabě. Slabší budou i účinky záření. Podle Muriel sem občas duchové-ďáblové chodili sbírat nesmírně ničivé atomové bomby, zanechané v opuštěných duchovitých letadlech.

Ano, ale!

Mohli sem létat vlastními letadly a zřejmě to dělali. Měli jich dost a i když allohmota byla pro normální hmotu prostupná jako jejich posádky, před zářením je ochránila. Pepek tu byl ale pěšky, bez jakékoliv ochrany. Co kdyby mu záření přece jen škodilo?

Řekl si ale, že to vydrží. I kdyby záření mělo neblahý vliv, ta chvilinka v něm nemůže být smrtící. Při rabování opuštěných strojů museli přece i ostatní duchové opouštět bezpečné prostředí letadel. Ani on tu nezůstane jedinou vteřinu zbytečně.

Bránu za sebou zavřel a bez meškání otevřel druhou do dalšího, nezamořeného světa. Gehennu ale opustil se zřetelným ulehčením. Páni, uvědomil si nadšeně, kdo z kamarádů se může pochlubit, že by byl aspoň na chvíli v pravém, nefalšovaném Pekle? Nikdo! Být první někde v dalekém světě, prosím! Ale být první tady, v bezprostředním sousedství Země, kam se jenom nikdo neodvážil, to mělo jinou cenu!

Další Země byla naštěstí na první pohled odlišná. Pepek se objevil v lese. Byly tu stromy jako na Zemi, jen mezi nimi neviděl žádný známý druh. Většina jich měla zvláštní listí, nebo to bylo jehličí? Podobalo se to kudrnatým vlasům, nebo srsti psíčků pudlíčků, jen ty kudrny tvořily tuhé zelené jehlice.

Byl to ale skutečný prales. Padlé kmeny lesních velikánů tlely jeden přes druhý, mladé stromky je prorůstaly, jak se hnaly za sluncem. Do toho se ozývaly podivné skřeky zdejších lesních obyvatel a bzučení hmyzu. Pepek byl rád, že na něho hmyz nemůže. Procházel celými hejny komárů, ale prolétávali volně skrz něho, nebo on šel skrz ně? Zrovna tak málo námahy mu dala cesta lesem. Místo aby se pracně prodíral mlázím a přelézal či podlézal padlé kmeny stromů, kráčel volným tempem jako po vyšlapané cestě a všemi překážkami procházel bez odporu. Byl to docela pohodový výlet, jako na Zemi. Pradávní cestovatelé a objevitelé neznámých krajů nikdy takové pohodlí neměli.

Zamířil do kopce a zakrátko vyšel z pralesa. Před ním se vypínal kopec podobný obřímu mraveništi. Nahoře sice rostly stromy, ale nebylo jich mnoho a hlavně mezi nimi nebylo tak husté mlází. Musel být odtud nádherný rozhled. Proto tam přece mířil.

Zastavil by se až na samotném vrcholku, aby se rozhlédl. Ale nedošel až tam.

Nahoře mezi stromy na velkém balvanu jako na židli seděla mladičká dívka, oblečená do strakaté maskovací vojenské uniformy. Neměla čepici, hlavu jí zdobily nádherné světle žluté, skoro zlaté vlasy. Pleť měla opálenou, zřejmě se tu slunila častěji. Seděla k Pepkovi bokem, rozhlížela se po krajině a obdivovala překrásný výhled, který odsud měla.

V Pepkovi se na okamžik zarazil dech. Ta dívka byla neskutečně hezká. Vypadala sice jako holčička v uniformě svého tatínka, uniforma jí byla očividně velká, ale jestli jsou zdejší lidé tak krásní, bylo by dobré s nimi navázat kontakt! Muriel říkala tomu světu Pegsda, ale vůbec se nezmínila o tom, že by tu žili lidé! Tak krásný svět přece stojí za seznámení. Proč jej ale neobjevili dřív? Vždyť se nachází jen dvě brány od Země! Nejspíš proto, že se nikdo z Učedníků neodvážil projít pravým Peklem-Gehennou. A přitom tu nejsou ani inteligentní chobotnice, ani nebezpečná zvířata, ale docela nám podobní lidé! A jak krásní!

Pak si ale uvědomil, že ho dívka nemůže vidět. Byl přece den, kdy jsou duchové jako on skrz naskrz průhlední. Sám měl problémy, jak si zakrýt oči. Na okamžik se zastavil, ale pak opět vykročil směrem k ní. Mohl se přece s vypětím všech sil zviditelnit i za dne.

Jeho pohyb ale zachytila, i když nejspíš jen okrajovým viděním.

Otočila se najednou k němu a oči se jí trochu rozšířily.

„Učma tchejma, qualda ar mahú!“ řekla, beze vší pochyby k Pepkovi.

A namířila na něho – ďábelský eldyf!

*****

Kdyby to udělala klidněji, dosáhla by svého, Pepek to vůbec nečekal. Naštěstí sebou trhla a prudký pohyb Pepka varoval. Vzpamatoval se na poslední chvíli, ale včas. Andělské prostředky obrany byly rychlejší a účinnější než zbraně ďáblů. I smrtelně postřelený člověk může vystřelit, přimražený ne. Tímto prastarým českým slovem nazývali Učedníci blokádu elektrolytické vodivosti, která okamžitě ochromí přenosy vzruchů v nervech, takže zasažený není schopen stisknout spoušť, protože jeho svaly rázem zhadrovatí a on sám ztratí vědomí.

Pepek ji přimrazil rychleji než mrknutím oka.

Eldyf dívce vypadl z ruky, sama se bezvládně složila naznak.

Pepek už na víc nečekal. Rozhlédl se, ale když se kolem nic nehýbalo, rozběhl se k ní. Věděl už, co může čekat. Dívka byla duch! Jako on sám. Proto ho viděla, proto jí rozuměl. Ačkoliv, tak to nebylo. Rozpoznal každou hlásku, ale nerozuměl ani slovu. Těch pár slov mu vůbec nic neříkalo. Věděl ale, čím to je. Jestli může věřit vyprávění ďáblice Muriel, byla dívka ze stejného těsta jako ona! Žádná zdejší kráska, žádná exotická zlatovlasá princezna! Ďáblice, sestřelená atomovou střelou při některém z mnoha bojových letů pekelných armád na Gehenně. Bodejť by jí rozuměl, když na něho promluvila čistou pekelštinou!

Druhá možnost by byla, že se totéž děje i tady. Na Pegsda se ale nic takového nedělo, tady ještě rostly stromy, keře i tráva, byl tu život ve formě hmyzu a zřejmě i jiných tvorů. Jedině Gehenna vypadala jako svět po jaderné válce a jestli tam bylo radioaktivní záření, jakože ano, pak je jenom neviděl! Tady byl ale doposud klid a mír. Až na pár ďáblic, které se sem dostávaly v duchovité podobě, když je na Gehenně sestřelili atomovým granátem.

Člověk ani ďábel se z celkového přimražení nedostane. Kdyby ji nechal ležet, zemřela by. Nešlo mu ale o její smrt, chtěl si s ní promluvit. Ale když už budou spolu hovořit, mělo by to být beze zbraní.

Shýbl se, zdvihl její zbraň a mrštil jí vší silou kolmo dolů. Zapadla do kamenité půdy jako do bažiny, až na to, že po ní na povrchu nezůstala ani nejmenší stopa. Zapamatoval si to místo podle zvláštního placatého kamene, ale nikdo jiný než on sám by tu zbraň nenašel. Teprve pak se věnoval dívce. Při pádu se hlavou částečně zabořila do kamene, ale ani to jí neublížilo. Pepek jí rukou hlavu podebral a vytáhl z kamene, aby jí kámen nestínil ani část mozku. Teprve potom na ni poslal slabou porci kosmické energie.

Probrala se skoro okamžitě. Hned ho ale začala kopat, škrábat nehty a pokoušela se ho i kousnout. Tak-tak ji od sebe odstrčil a když si nevěděl rady, částečným přimražením jí znehybnil ruce a nohy. Najednou před ním ležela bezbranná, jako kdyby byla spoutaná.

„Co blázníš?“ oslovil ji telepaticky. „Copak ti chci ublížit?“

„Jazy chanjuť ehcuroch?“ vmetla mu do očí. Tón jejího hlasu byl nenávistný, ale to bylo asi tak všechno, co z toho pochopil.

„Je mi líto, ale nerozumím ti,“ pokračoval mírně. „Poslyš, nepatřím k vám, ale to snad neznamená, že bych tě chtěl zabít, nebo ti ublížit. Nemám to v úmyslu, tak nevyváděj, jako kdybych tě vraždil, prosím tě!“

„Gha chi cfy?“ zeptala se ho. Pochopil ale jen to, že je to otázka. Smysl těch slov mu zcela unikal. Nebylo divu.

„Nerozumím ti ani pojem,“ přiznal. „Poslyš, ty mi určitě rozumíš, telepatii rozumí i zvířata. Sama ji ale neovládáš, takže ti nebudu rozumět, leda bychom se dohodli aspoň na něčem. Řekni mi, ale prosím, jen jeden pojem, jak vyjádříš: Ano?“

„Jy,“ odvětila už trochu klidněji, přičemž to y vyslovila opravdu tvrdě.

„A teď opět jen jeden pojem, prosím, jak vyjádříš: Ne?“

„Cho!“ odvětila.

„Dobře,“ pochvaloval si. „Rozumíš mé telepatii? Ano nebo ne?“

„Jy,“ odvětila.

„A sama telepatii neovládáš? Odpověz mi: ano nebo ne?“

„Cho!“ odvětila.

„To už vím, jinak bys se mnou komunikovala, chtěl jsem jen pro potvrzení slyšet tvé Ne. Máš zájem domluvit se, nebo očekáváš jen boj? Ano, domluvit se, ne, boj?“

Chvilku se na něho dívala nerozhodně.

„Jy!“ řekla po dlouhém rozmýšlení.

„Ale teď důležitá otázka. Pocházíš ze světa zvaného Gehenna? Ano nebo ne?“

Všechno vyslovil telepatií, jen slovo Gehenna ústy, aby nemohla pochybovat.

Účinek ale stál za to. Dívka zalapala po dechu, málem omdlela. Chvíli se na něho dívala jako na strašidlo, což ostatně nebylo daleko od pravdy, pak se nadechla a řekla tiše:

„Jy!“

„Výborně!“ pochvaloval si, aniž bral ohled na její narůstající zděšení. „Proč se mnou zápasíš? Bojíš se mě?“

„Jy!“ skoro vykřikla.

„Bát se mě nemusíš. Nejsem z Gehenny a vaše válka se mě netýká. Nabízím ti mír. To jako že se nebudeme navzájem nenávidět a škodit si. Souhlasíš, ano, nebo odmítáš, ne?“

„Jy!“ Tón jejího hlasu byl teď velice udivený.

„Výborně!“ usmál se na ni. „Jestli slíbíš, že už mě nebudeš škrábat, kopat a kousat, uvolním tě. Budeš na mě hodná, ano, nebo se chceš prát, ne?“

Na okamžik zaváhala, pak si to ale rozmyslela. Po pravdě jen těžko mohla jinak.

„Jy,“ řekla.

„Tak se posaď!“ vybídl ji a jen jako mimochodem na ni opět poslal trochu síly.

Nevěřícně zvedla ruce a pak se pokusila posadit. Trochu jí pomohl, podepřel jí záda, ale hned sebou trhla, jako kdyby se jí dotkl žhavým železem.

„Neboj se mě, chci ti pomoci!“ uklidňoval ji. „Možná budeš trochu zdřevěnělá, ale to brzy rozhýbeš. Nechceš se trochu procvičit?“

„Cho!“ odmítla to. „Lenčo zi nusrybog?“

„To bude těžší,“ vzdychl si. „Nerozumím ti ani pojem. Musíme na to jinak. Zajímalo by tě, odkud jsem? Ano nebo ne?“

„Jy!“ vyhrkla dychtivě.

„Vlastně ani to nebude jednoduché... Kdybych mohl aspoň někam kreslit obrázky! Jenže jsem to co ty, do písku nic nenakreslím. Co na prstech? Podívej se!“

Chytil se za prostředníček. „Představ si místo toho prstu Gehennu. Pak jsme my dva na sousedním prstě. Tady, vidíš? Já pocházím z opačné strany. Tomu prstu říkáme Země.“

Podívala se na něho tázavě. Pak se nadechla a málem omdlel překvapením on.

„Can you speak English? Parlez vous francais? Sprechen sie Deutsch? Habla usted espaňol? Gavariš pa russki?“ začala ze sebe chrlit, až se na ni díval - taky jako na strašidlo.

„Stop!“ zkusil ji zastavit. „Yes, I can speak English, too. It is marvellous, we can find common language!“

„I can speak not only English, but about one thousand of Earth languages,“ ujistila ho.

„Neříkej!“ vyhrkl na ni česky. „Tisíc jazyků Země? Ještě řekni, že umíš i češtinu!“

„Proč ne?“ přešla k jeho zděšení ihned na češtinu a poprvé od chvíle, kdy ji spatřil, se usmála. „Když říkám, že znám tisíc jazyků Země, proč bych nesměla znát česky?“

„Potom by to bylo úplně jednoduché,“ vzpamatoval se. „Čeština je mi bližší než angličtina a pro tebe jsou beztak oba ty jazyky cizí, ne?“

„Jak se to vezme,“ řekla. „Umím oba stejně, bylo by mi to jedno. Ale řekni mi, kde ses tady vzala a jak to, že jsi to samé co já?“

„Umím otevírat brány mezi světy a teď se toulám tady,“ sdělil jí. „Vy to přece umíte také, jen jinak. Naše brány jsou lepší, umím je otevírat i v duchovitém stavu. Mimochodem, nejsem žena, ani holka, ale kluk.“

„Samec? Ačkoliv... je to vlastně jedno. Kdy jsi zemřel?“ zeptala se ho.

Podíval se na ni rozpačitě a ačkoliv uměla česky, přešel raději zpátky na telepatii.

„Poslyš, ty si vážně myslíš, že jsi zemřela?“ zeptal se jí.

„No jistě!“ opáčila klidně. „Sestřelili nás před čtvrt rokem. A co ty?“

„To tě budu muset vyvést z omylu!“ řekl pomaleji. „Jsi živá. Stejně jako já.“

„Živá?“ zasmála se trochu trpce. „Myslíš, že bych jako živá mohla dělat tohle?“

Stoupla si, popošla k nejbližšímu stromu a sáhla na jeho kmen. Ruka jí samozřejmě prošla stromem, jako kdyby tu nebyl. Podívala se na něho skoro vítězoslavně.

„Jsi jenom z allohmoty!“ poučoval ji. „Ale jsi živá, stejně jako já. Poslyš, jak ti říkají? Já se jmenuji Pepek a odkud jsem, to už víš.“

„Nosím jméno Erelim,“ řekla hrdě. „Patřím k Baalům, nejsilnějšímu kmeni Gehenny. Je nám souzeno vládnout, proto o svá práva bojujeme. Poslyš, ty vypadáš tak... árijsky, měl bys být naším nepřítelem...“

„Jak to myslíš, árijsky?“ zamračil se trochu Pepek.

„Jestli opravdu nejsi z Gehenny, měl bys být Kanaánec, ale vypadáš jako naše největší árijské nepřítelkyně! Máš stejně bledou kůži...“

„Vy si ještě hrajete na rasy?“ zeptal se jí, ale z jeho telepatie čišelo politování smíšené s pohrdáním. „Jdi s tím někam! Myslíš si, že barva kůže něco vypovídá o schopnostech?“

„To ne,“ opáčila rychle. „Jen chci říci, že jsem tě v první chvíli považovala za Árjá. Jsou světlejší asi jako ty a jsou to naše úhlavní nepřítelky. Neměl by ses divit, kdybych po tobě střílela.“

„Ve vašich kmenech se nevyznám, ale teď mě dobře poslouchej,“ začal vážně. „Pro svůj kmen jsi skutečně zemřela. Nevylučuje se to s tím, že jsi naživu, ale vrátit se nemůžeš. Nešla bys raději se mnou? Chci odsud najít cestu.“

„Mně se odsud nechce!“ řekla. „Tenhle svět je tak krásný! Není v něm hrozné umřít.“

„To neříkej!“ zamračil se na ni. „Mohla bys tu umřít doopravdy, rozumíš? Čtvrt roku se tady dá vydržet, ale pět let ne.“

„V tak krásném světě by mi snad ani nevadilo umřít...“ vzdychla si.

„Poslyš, Erelim, jsi tu letadlem, když tě sestřelili, viď?“ přešel do věcnějšího tónu.

„Ano, ale nejsem sama,“ řekla trochu méně zasněně, spíš obezřetně. Pepkova otázka ji asi vzpamatovala.

„Kolik je vás?“ pokračoval ve výslechu, jako kdyby si toho nevšiml.

„Čtyři. Pilotka-velitelka Yazatap a tři výsadkářky, Xapho, Mariuk a já. Původně nás bylo pět, ale když jsme zjistily, co se s námi stalo, Cagrino se sama zabila eldyfem. Úplně si odstřelila hlavu.“

„Čtyři? To byste na mě měly přesilu,“ trochu se usmál. „Ale já se vás nebojím.“

„Ty jsi Čech?“ opět se trochu křečovitě usmála. „Nejste náhodou vy Kanaánci našimi dávnými nepřáteli? Kde jsou časy, kdy se nás tvoji krajané báli?“

„Ty časy jsou pryč,“ souhlasil klidně. „Nebudeš-li na dávném nepřátelství trvat, prát se s vámi nechci. Poslyš, Erelim, nabízím ti mír, to není málo. Jak hodně čekáš, že budou tvé kolegyně protestovat proti nabídce, abyste šly se mnou všechny?“

„Kanaánec chce velet tefirkám?“ zavrtěla hlavou nevěřícně.

„Pro svůj svět jste zemřely,“ opakoval. „Jestli tu zůstanete, budete zakrátko mrtvé doopravdy a definitivně. Se mnou máte možná naději na život. Malou, ale ne nulovou.“

„Odkdy Kanaánec nabízí život tefirkám?“ nevěřila mu.

„Poslyš, Erelim,“ podíval se jí do očí. „Byl jsem před chvílí na Gehenně. Váš svět je mrtvější než vy. Opravdu se tam nedá žít. Odpověz mi, ale upřímně. Ještě vás baví válčit? Ještě toho zla nemáte dost? Pořád chcete pěstovat nenávist?“

„A co ty? Nejsi pro svůj svět také tak mrtvý?“ odsekla.

„Momentálně jsem,“ připustil. „Ale mám naději na návrat.“

„Falešné naděje jsou nejhorší jed, jaký může být,“ řekla káravě, jako kdyby poučovala neznalého školáčka.

„My zase říkáme, že naděje umírá poslední,“ namítl. „Najdu cestu z téhle kaše s vámi i bez vás, ale bude mi tě líto. Nezdáš se tak nenávistná, abys to nemohla zkusit po dobrém.“

„Po dobrém?“ vytřeštila na něho oči. „Po dobrém? Chceš nás úplně změkčit?“

„No a co?“ opáčil. „Vy už přece válčit nebudete, pro svůj kmen jste mrtvé. Nemůžete zabít ani maličkého červa, mušku nebo jiný hmyz. Nač je vám tvrdost?“

„Tvrdost je naše čest!“ řekla, ale neznělo to příliš přesvědčivě, spíš jako tisíckrát opakovaná poučka, jejíž platnost mezitím pominula.

„My čest chápeme jinak,“ zavrtěl hlavou. „Čest u nás znamená nerušit slovo. Tvrdost není totéž co čest a není vždy správná. Kdyby tvrdost porušila slovo, byla by nečestná.“

„To je mi hodně divné pojetí cti!“ řekla. „Tohle nám v kadetce nikdy neříkaly.“

„Jdi do háje s kadetkou!“ řekl naštvaně. „Kam tě zavedla? Sem. Budete tu žít ještě rok, možná dva. Máme pomalejší metabolismus, zřejmě ještě nemáš hlad, ale brzy poznáš, co to je. Do pěti let budete mrtvé všechny. Mně se ještě zemřít nechce.“

„Zbabělče!“ zpražila ho. „Dát život za svůj kmen je nejvyšší meta bojovnic!“

„Tady nebudeš svému kmeni nic platná!“ odsekl. „Pamatuj si, tvoje palebná síla je od tvého sestřelu nulová. A jestli ztratíš život, bude to zbytečně a vůbec ne za tvůj kmen!“

„Jak to?“ znejistěla. „Vždyť jsme za Baal čestně padly!“

„Jistě! Čestně jste padly!“ napodobil posměšně její patos. „Tím to ale skončilo, vy už tu válku nevytrhnete! Pro Baal jste mrtvé, rozumíš? Pro sebe ještě ne, ale pro ostatní ano!“

„Aspoň jsme si uchovaly svou čest!“ řekla spokojeně.

„Copak vám ji beru?“ opáčil. „Dobrá, padly jste se ctí, kmen vám to nezapomene, ale teď už nikomu nepomůžete. V tomhle stavu se vrátit nemůžete a jestli zemřete ještě jednou a tentokrát doopravdy, nikoho to nebude zajímat. Pro vás už válka skončila. Jestli půjdete se mnou nebo ne, vašemu kmeni to bude úplně fuk. Nikdy se o vás nedozví a vy tu nemůžete zabít ani mouchu.“

„Ale co když zabijeme tebe?“ připomněla mu.

„Ani to vašemu kmeni nepomůže!“ zasmál se. „Co váš kmen získá, když mě zabijete? Nic, vůbec nic! Vašemu kmeni mohu škodit asi jako zdejším mouchám. Nikdo se o tom nedozví, nebude to žádná zásluha. Pochop konečně, že pro vás válka skončila! Když se na ni vykašlete, co se stane? Kmen se o tom nedozví, beztak už s vámi nepočítá a tady také nic nesvedete. Teď už můžete něco udělat jedině pro sebe, když půjdete se mnou!“

„Ale kam?“ vybuchla. „Kde vidíš jakou cestu?“

„Podívej se, Erelim,“ začal zase mírněji. „Dostaly jste se sem sestřelením, interakcí kritického množství neutrin z jaderného výbuchu s obranným krouživým polem vašich štítů. Při tom si hmota obrátí polarizaci a změní se v allohmotu. Výsledkem jste vy, nehmotní. Není to ale jediná cesta. Já jsem se sem dostal jinak, méně drasticky.“

„Jak to všechno víš?“ vytřeštila na něho oči. Nemohla samo sebou tušit, že Pepek tohle všechno ví od Muriel ze Země.

„Vím to,“ odsekl. „Vaše cesta nemá zpětný směr. Vaše štíty jsou neúčinné. I kdybyste odpálily jadernou pumu, výbuch vás nevrátí do vašeho světa, ale vypaříte se i s letadlem. Já jsem přechod do allohmoty zažil v klidu a mám větší naději na návrat. Zkuste mě následovat a uvidíme!“

„To já nerozhodnu!“ otřásla se. „Naše velitelka je Yazatap! Jedině ta má k tomu potřebnou pravomoc.“

„Má pravomoc rozkazovat i mrtvým?“

„Jistě!“ přikývla. „Totiž...“

„Rozkazovat mrtvým může, jen ji nebudou poslouchat, že?“ usmál se i on. „Poslyš, co když mě teď k ní doprovodíš? Promluvím si s ní!“

„A co když nám dá rozkaz zastřelit tě?“ zaváhala. „Nechci tě strašit, ale považuji to za velice pravděpodobné. Yazatap je stará, protřelá válečnice! Je to správně ostrá velitelka, zvyklá velet rázně a bez cavyků!“

„Jak stará válečnice?“ usmál se.

„Ani nevím. Pilotkou je tisíc pět set let, má za sebou desetitisíce bojových letů. Těžko ji přesvědčíš, aby nechala válku válkou!“

„Zkusím to,“ usmál se Pepek. „A co ty? Kolik let je tobě?“

„Já jsem čerstvě z kadetky,“ také se trochu usmála, ale spíš provinile. „Mám za sebou teprve tři mise, to je u nás úplné nic. Však je mi sotva dvacet let, proti staré ostřílené velitelce nemám žádnou váhu. Rozhodne to ona, ale na tvém místě bych moc nespěchala seznamovat se s ní.“

„Já se vás nebojím!“ holedbal se Pepek. „V krajní nouzi vás znehybním všechny!“

„I mě? I když si my dva dohodneme příměří?“

„Jestli ti dá Yazatap rozkaz střílet, přimrazím i tebe,“ řekl vážně. „Budu předpokládat, že ji uposlechneš a při vašem pojetí cti je to asi správný předpoklad. Znehybním tě i kdybys získala zbraň, kterou teď nemáš. Jak už ale víš, příliš vám tím neublížím. Stačí ti to?“

„Podle služebních řádů ji musím včas varovat!“ řekla tišším hlasem, skoro omluvně.

„Rozmysli si to,“ odvětil vážně. „Nebudu ti v ničem bránit, varuj si koho chceš, ale kdyby šlo opravdu do tuhého, nepoužiji neškodné znehybnění, ale zabiju každou, která mě bude ohrožovat. V první řadě asi Yazatap.“

„Kanaánci z nás mívali větší respekt!“ blýskla po něm očima.

„Mám z vás respekt pořád a setkání s vámi beru smrtelně vážně,“ přisvědčil. „To ale neznamená, že se od vás nechám pro nic za nic zabít.“

„Proč to vůbec děláš?“ naléhala na něho. „Proč se od nás nedržíš co nejdál?“

„Když se dokážete zbavit nenávisti, nezasloužíte si smrt, která vás tady čeká,“ řekl.

„Co je tobě do nás?“ namítla nesměle.

„Mohl bych říci, že nic,“ opáčil. „Ale nechce se mi nechávat vás tady. Není jisté, že někam dojdu, ale je jisté, že vy tu brzy zemřete. Jestli budete dál nenávidět, půjdu sám.“

„A co když se mýlíš?“ zeptala se ho. „Jak si tím můžeš být tak jistý?“

„Vím to!“ ujistil ji. „Můžeš mi to věřit. Kde máš své kamarádky?“

„Žádné kamarádky!“ opravila ho trochu upjatě. „Spolubojovnice! Žádné jiné vztahy se mezi námi nepěstují!“

„Vaše chyba!“ odsekl klidně. „Doveď mě k nim, uvidíme!“

Obrátila se a začala sestupovat s kopečku na opačnou stranu, než odkud přišel Pepek. Pořád se puntičkářsky vyhýbala stromům, zatímco Pepek ji následoval opatrně, ale přímo, i když některým kmenem občas prošel. Bylo znát, že si ještě nezvykla.

Pak Pepek spatřil vršek diskovitého letadla. Podobalo se jeho vlastnímu, ale přece jen se lišilo. Asi jako letadlo, získané výměnou za protislužbu od ďábla Ariela Sarimachiela. Stálo na úpatí mraveniště, mírně nahnuté ke straně, s přistávacími nožičkami zabořenými do skály. Na plošince před ním se vyhřívaly tři poloprůsvitné ženy. Pepek je viděl, část světla se od nich odrážela. Byly oblečené ve strakatých maskovacích uniformách, snědší a přitom stejně krásné, jako Erelim.

„Vedu vám návštěvu!“ zavolala na ně. „To jste ještě neviděly! Člověka-samce!“

Ženy na plošině vyskočily na nohy a na příchozí v mžiku mířily tři zbraně. Erelim to zarazilo, ale Pepek to očekával a všechny tři ženy se vzápětí bezvládně složily na kamení.

„Ty jsi je...“ zarazila se Erelim a otočila se k němu. „Proč?“

„Ještě se ptej! Neviděla jsi, že chtěly střílet? Musel jsem, když jsi je varovala!“ vyčetl jí, ale pak dodal smířlivěji: „Neboj se o ně, nezabíjel jsem.“

„Jsi taky pěkně ostrý!“ řekla, ale neznělo to obdivně, spíš vyčítavě. „Takhle je skosit!“

„Neboj se, nic jim není,“ ujišťoval ji.

Došli spolu k ležícím. Pepek se zastavil u první, zdvihl její zbraň, rozmáchl se a mrštil jí kolmo dolů do skály. Zbraň okamžitě zmizela pod povrchem.

„Proč to děláš?“ divila se Erelim. „Osobní zbraně jsou přece znakem naší síly!“

„Beze zbraní se zato mnohem lépe vyjednává,“ řekl a stejnou cestou odstranil i druhou zbraň. „Aby vás nenapadla nějaká hloupost, bude lépe, když budete slabé! Nemohu je přece oživovat ozbrojené! Mohly by mě napadnout zezadu!“

Mrštil třetí zbraní kolmo dolů, až zapadla do kamením pokryté půdy. Erelim na to nic neřekla. Bylo to příliš logické, než aby mohla protestovat.

„Jak se jmenuje tahle?“ vzhlédl Pepek po Erelim a ukázal na pohlednou černovlásku s divně smutným výrazem ve snědé tváři.

„Xapho,“ řekla lakonicky Erelim.

Pepek na dívku poslal trochu kosmické energie, právě tak, aby se probrala. Otevřela oči, ale dívala se na něho nechápavě.

„Vstaň, Xapho!“ oslovil ji Pepek telepatií. „Nechci ti ubližovat, ale nemám rád, když na mě někdo pro nic za nic míří.“

„Tche-ma?“ vyhrkla udiveně.

„Zkus mu odpovídat česky,“ poradila jí Erelim.

Xapho se na ni podívala tázavě, ale pak opět otočila oči k Pepkovi.

„On je... Kanaánec?“ zeptala se.

„Až se dozvíte, co všechno jsem...“ politoval je. „Mysli si, že jsem třeba Kanaánec.“

„Co tu chceš?“ vyjela na něho Xapho nevlídně a nenápadně se rozhlížela, zda někde poblíž neuvidí na zemi ležet svou zbraň.

„Přišel jsem si pro vás,“ odpověděl jí vážně.

„To se ti tedy povedlo!“ odfrkla si. „Dřív jsme odnášely Kanaánce do Pekla my!“

„Časy se změnily,“ odtušil Pepek nevzrušeně. „Prosím tě, rozcvič se trochu, než oživím vaše spolubojovnice. A neblázni, máme dohodnuté příměří!“

Přešel k další. Podle Erelim to byla Mariuk. Pepkovi se zdálo, že je ze všech nejhezčí. Na Zemi by v soutěži Miss většinu soupeřek odsunula do pozadí. Poněkud rozcuchané vlasy nádherně měděné barvy jí rámovaly jemný kulatý obličej, snědý jako u všech. Probrala se stejně udivená a ostražitá jako Xapho, ale uklidnila se, když viděla své kamarádky v klidu, jak nic nepodnikají.

„Chvilku počkejte, ať mohu oživit vaši velitelku,“ požádal všechny tři.

Velitelka letadla Yazatap rozhodně na svůj věk nevypadala. Kdyby Pepek neslyšel, kolik jí je, hádal by jí třicet. No – možná čtyřicet, ale ne víc. Byla také černovlasá, v obličeji neměla jedinou vrásku, takže působila dojmem jejich starší sestry. Ani na jejich matku by ji Pepek neodhadl. Probrala se jako poslední. Zamrkala, ale když spatřila Pepka, vyskočila jakoby ji píchli a také se v první chvíli sháněla po zbrani.

„Milé dámy,“ oslovil je Pepek telepaticky, nepředpokládal, že i velitelka umí česky jako její podřízené. „Dovolte mi sdělit vám jednu překvapivou novinu. Válka v Gehenně pro vás definitivně skončila. Takže vám nabízím mír.“

„Cože?“ podívala se na něho Yazatap zle. „To není možné! Tomu neuvěřím! To by mi musely nařídit kněžny!“

„Skončila pro vás čtyři,“ upřesnil to Pepek. „Jistě jste pochopily, že vás sestřelili. Jste teď nehmotné a do války na Gehenně nemůžete zasahovat. A protože jsem, jak jste si jistě všimly, totéž co vy, můžete jednat jedině se mnou.“

„Kdo vlastně jsi?“ vyhrkla Yazatap.

„Říkali jste nám kdysi Kanaánci,“ usmál se na ni Pepek.

„S Kanaánci nejednáme!“ vybuchla Yazatap. „Chcípni, červe!“

Pepek dostal v té chvíli strašnou ránu. Sotva popadal dech, ale z posledních sil poslal na Yazatap celkové přimražení. Velitelka se sesypala na zem, ale také Pepek stál chvíli jako dřevěná socha. Napadlo ho nejspíš správně, že by ho zbývající stačily i beze zbraní ukopat k smrti, kdyby je to napadlo, protože aspoň minutu nebyl schopen kloudné obrany.

Pomalu se ale vzpamatovával.

„Tedy, jestli něco nemám rád, tak je to porušování příměří!“ řekl pomalu a nenápadně přitom lapal po dechu, aby si nevšimly, jak ho to vzalo.

„Co jsi to udělal naší velitelce?“ obořila se na něho Mariuk, naštěstí jen slovně.

Zhluboka dýchal, ale už se z toho otřesu trochu vzpamatoval.

„Mám s vámi nemístnou trpělivost, dámy,“ vrtěl hlavou. „Ale jste na hrozném omylu, jestli si myslíte, že se dám jen tak zabít. Myslí si ještě některá, že mě zabije?“

„My tě přece nezabíjíme!“ ohradila se Xapho. „Ani nemáme čím!“

„Ale máte!“ odsekl. „Možná jste yvoro dlouho nepoužívaly, ale jistě je znáte. Vaše velitelka je na mě právě použila. Dost na to, abych se strašně rozzlobil. Během jednání mají být všechny zbraně v klidu, to je zásada, rozumíte?“

„Vlastně... ano!“ vzpomněla si Erelim. „Ale... jak to, že žiješ? Kanaánce to prý dřív spolehlivě zabíjelo!“

„Jsme proti tomu odolnější,“ řekl. „Ale příjemné to rozhodně není. Jestli to proti mně některá z vás použije, zabiju ji. Moje trpělivost má taky své meze.“

Opět poslal trochu energie na Yazatap, aby ji probudil. Ale hned jí částečně znehybnil ruce i nohy, takže se sice probrala, ale ležela bezvládně dál a nemohla se ani pohnout.

„Poslyš, Yazatap,“ obrátil se k ní. „Máš to marné, yvoro vydržím. Zbytečně to na mě zkoušíš. Doba se změnila, nejsme jako kdysi. Nenechám se zabít a budeš si muset zvyknout, že tvoje síla na mě nestačí. Koukej dodržovat příměří aspoň po dobu jednání!“

Yazatap jen vztekle zasyčela, ale nemohla pohnout rukama ani nohama.

„Tak mě poslouchejte,“ obrátil se ke všem. „Už jsem to říkal Erelim, zopakuji to i vám. Válka pro vás skončila v té mínus vteřině, kdy vás sestřelili. Nezabilo vás to, jen vás to převedlo do stavu allohmoty. Jsem teď totéž co vy, ale očividně o tom vím víc, tak mě aspoň poslouchejte. Pro ostatní lidi jste mrtvé, i když z vašeho hlediska žijete. Výhodou je trochu pomalejší metabolismus, ale protože tu nemůžete doplňovat zásoby, hrozí vám po jejich spotřebování hlad.“

„Přišel jsi nám ukrást naše zásoby?“ zasyčela na něho bezmocně ležící Yazatap.

„Kašlu vám na ně!“ odsekl. „Tak jako tak vám dlouho nevystačí. Až vám dojdou, zemřete tu bídně hlady. Jestli si naivně myslíte, že je to příjemná a krátká smrt, jste na omylu. Je to zdlouhavá smrt a vůbec vám ji nepřeji.“

„To tak asi bude záležet na tobě!“ vyhrkla Yazatap přezíravě.

„To nemůžeš vědět!“ odsekl jí. „Nabízím vám něco jiného. Nabízím vám naději.“

„Jakou naději?“ zeptala se ho rychle Xapho.

„Vy jste se sem dostaly tím, že vás strefili atomovou bombou,“ řekl. „Já jsem se sem dostal jinak, ne tak drasticky.“

„Tebe nesestřelili?“ podivila se Xapho. Hleďme, najednou to šlo vlídněji! Xapho byla proti němu pořád naježená, ale zvědavost dělala své.

„Ne, s vaší válkou nemám nic společného,“ zavrtěl hlavou. „Toulal jsem se vesmírem a někde jsem překročil rozhraní, kde hmota mění vazby. Mám tedy naději: když přejdu totéž rozhraní nazpátky, mělo by mě to vrátit do normálního stavu.“

„Tak si tam jdi! Co tady ještě děláš?“ syčela na něho bezmocně Yazatap.

„Půjdu tam,“ ujistil ji klidně. „Půjdu tam i sám, vás na to nepotřebuji. Ale nemusím spěchat, hlad mi zatím nehrozí. A mezitím jsem se dozvěděl o vás. Prý je vás na Pegsda víc. Vy čtyři jste na tom zřejmě dobře, další na tom budou hůř. Napadlo mě vzít vás na tu cestu s sebou a dát vám také kus své naděje. Co mi na to odpovíte?“

„Myslíš, kdyby to účinkovalo na tebe, že to pomůže i nám?“ ubezpečovala se Mariuk.

„Jistě,“ přikývl. „Někdy se ke stejnému výsledku dojde více cestami. Vás sem vrhla interakce kritického množství neutrin, já jsem překročil jakési vesmírné rozhraní. Výsledek je podobný, či spíše, nedá se odlišit podle příčiny.“

„O jakém rozhraní to mluvíš?“ zeptala se Erelim.

„Rozhraní mezi vesmíry,“ opakoval tvrdohlavě. „Vesmírů je víc a dá se udělat otvor, kterým se dostanete do sousedního vesmíru.“

„Ach tak, myslíš glyteja?“ došlo Erelim. „Ale na to potřebuješ stroje a Kanaánci nikdy neměli vyspělé technologie. Vždyť nemáte v češtině pro glyteja ani odpovídající termín!“

„Říkáme jim brány,“ ujistil ji. „Slovo brána dostalo zkrátka další význam. Rozhraní zase říkáme čáře oddělující v bráně dva vesmíry.“

„No dobře,“ připustila Erelim. „Máte tedy už i glyteja. Kolik jich máte?“

„Kolik chceme,“ řekl Pepek. „To uvidíte, až se mnou půjdete.“

„Teď ti vůbec nerozumím,“ řekla Erelim. „Co to znamená, kolik chceme? Chceš nám snad tvrdit, že Kanaánci postavili více konvertorů než my tefirky? Tomu bych se divila!“

„Nestavíme žádné konvertory,“ řekl. „Jdeme na to jinak. Uvidíte, až se mnou půjdete. Na tom jsme se ale ještě nedohodli. Nejprve musíme uzavřít příměří. Je na to nejvyšší čas.“

„Je proti naší cti dát se komandovat Kanaáncem!“ zavrčela bezmocně Yazatap.

„Poslyš, pilotko!“ obrátil se k ní Pepek. „Dokud jsi velela bojovému letadlu a čtyřem živým holkám, měla jsi nad nimi pravomoc a mohla jsi jim nařizovat cokoliv, třeba i zemřít. To se ale stalo a pro vás válka skončila. Nejste už ve vztahu podřízené a nadřízená. Teď jste čtveřice nešťastných žen, kterým hrozí smrt. To si snad ještě dovedete představit, ne?“

„Smrtí služební vztahy nekončí!“ odsekla Yazatap. „I během pohřbívání, tedy když je vůbec co pohřbívat, se musí respektovat subordinace.“

„Jdi už do háje se subordinací!“ rozkřikl se na ni Pepek. „Vaše vztahy neuznávám, nic mi neříkají a respektovat je nebudu! Jsem Kanaánec, vy jste moje zajatkyně a mohu vyžadovat, co uděláte a co ne.“

„To není pravda!“ vykřikla Erelim pobouřeně. „Nezajal jsi nás!“

Také ostatní dívky vypadaly naježeně.

„Nezajal?“ usmál se na ně Pepek. „Tak dobrá, nezajal. Ani nechci. Nebudu vás nutit žít. Buď se mnou půjdete dobrovolně, z vlastní vůle a samy budete chtít, abych vás vedl, nebo zůstanete tady a neúprosně zemřete. Je to tak, nebo ne?“

Tenhle tah byl podobný úkroku v judo, kdy protivník udeří do prázdna. Ďáblice tím parádně vyvedl z míry.

„Možná,“ připustila nejistě Xapho.

„Máte rozum, abyste to mohly posoudit,“ pokračoval. „Výpravu za nadějí podniknu tak jako tak, s vámi i bez vás. Já vás na to nepotřebuji, ale vy se na nic takového nezmůžete, takže tam můžete jít jen se mnou. Pak ale musím trvat na jednom: každá se rozhodnete sama, bez ovlivňování. Vaši subordinaci neuznávám. Váš kmen není můj kmen a nad vámi už také nemá pravomoc, neboť jste pro jeho větší slávu čestně padly. Je vám to jasné? Která z vás půjde se mnou, má naději. Která tu zůstane, zemře. Rozumíte mi?“

Chvíli se na něho dívaly všechny čtyři stejně rozezleně.

„Tak dobře,“ rozhodl se jim to usnadnit. „Máte nějaký protinávrh?“

Opět je tím trochu zaskočil. Mlčely všechny čtyři.

„Zdá se, že žádné protinávrhy nemáte,“ pokýval hlavou spokojeně. „Máme tedy jen dvě možnosti: zůstat nebo jít. Jak se rozhodnete?“

„Samozřejmě zůstaneme!“ prohlásila rychle a nesmlouvavě Yazatap. „Všechny!“

Ostatní dívky překvapením ztuhly.

„Ale...“ zkusila protestovat Xapho, ale pod pohledem Yazatap disciplinovaně zmlkla.

„Jdi si za tou svou nadějí sám!“ pokračovala Yazatap rozhodným tónem. „Bojovnice Baalů se ani ve smrti neposkvrní zbabělostí!“

Pepek mrknutím oka zhodnotil situaci. Tisíciletá ježibaba chce vzít s sebou do hrobu tři mladé dívenky. A má na ně takový vliv, že je tam s sebou strhne. To přece není spravedlivé!

„Dobrá,“ řekl klidným hlasem. „Volíš tedy smrt?“

„Ano, volím ji za všechny!“ odsekla.

„Mluv laskavě jen za sebe!“ napomenul ji Pepek. „Vybrala sis smrt, tak zemři!“

Yazatap ztuhla, její oči znehybněly. Tři zbylé dívky se na něho dívaly s nedůvěrou. Nebyla to ani hrůza, ani nenávist, jen nerozhodnost.

„Tys ji... zabil?“ vyhrkla nakonec Erelim.

„Zvolila si smrt,“ obrátil se k nim. „Předtím jsem ji oživil, ale když o to nestála, vzal jsem si tu oživovací energii zpátky! Potřebujeme ji na důležitější případy. Holky, která jste služebně nejstarší?“

„To bych měla být já!“ přihlásila se Mariuk.

„Jsi tedy velitelka letadla,“ pasoval ji Pepek do funkce, jako kdyby nikdy nedělal nic jiného. „Tvá velitelská pravomoc ale platí jen v letadle při bojovém letu vedeném v zájmu vašeho kmene. Jiné vztahy neuznávám. Teď chci od vás slyšet závazné rozhodnutí, ale od každé jednotlivě a jen za sebe. Nebudete na mě mluvit jedna za všechny tři.“

„A když si i jednotlivě zvolíme smrt, zabiješ nás?“ mračila se Xapho.

„Už toho mám dost,“ řekl trochu unaveným tónem. „Ano, zabiju vás. Ale jen tím, že vás tady nechám, káči pitomé! Nebudu na vás plýtvat výřečností, nebudu vás přemlouvat. Co jsem vám musel říci, to už víte, na rozhodnutí to stačí. Život nebo smrt, to je, oč tu běží. Na co čekáte? Snad nechcete, abych vás prosil: Zůstaňte naživu, nepřátelské bojovnice? Ba ne! Já se bez vás obejdu, ale vy beze mě ne! Dal jsem vám nabídku a opakovat ji nebudu.“

„Já bych s ním šla,“ váhala trochu Erelim. „Má pravdu. Za Baal jsme už čestně padly, tady nás čeká jen smrt hladem a beze slávy.“

„Yazatap ale rozhodla jinak...“ pokusila se namítnout Mariuk.

„Nebylo to velitelské rozhodnutí, nejste v akci,“ dodal rychle Pepek, dříve než vážky opět převážily na stranu staré mrtvé ďáblice. „Rozhodla se čistě za sebe!“

„Smrt hladem není zrovna čestná smrt pro bojovnice Baalů,“ otřásla se i Xapho.

„To tedy není,“ přikývl Pepek. „A je bolestivá a trvá dlouho, než v křečích zemřete.“

„Když zůstaneme zde, zabiješ nás bezbolestně, jako Yazatap?“ zeptala se Mariuk.

„Řekl jsem, že ne!“ zavrčel Pepek. „Zabije vás hlad. Asi by se ti líbilo, abych tě zabil rychle a bez bolesti, ale proč bych to dělal? Pojď se mnou a budeš žít!“

„Žít beze cti?“ vybuchla Mariuk.

„Má pravdu!“ přidala se k ní Xapho. „Život beze cti není žádný život!“

„Jak chcete,“ pokrčil Pepek rameny. „Já bych to chápal úplně jinak.“

„Jak?“ vyčkávala Mariuk.

„Podívejte se, neslibuju vám návrat k Baalům, kde by vaše pojetí cti hrálo roli. Když půjdete se mnou, na Gehennu se už nikdy nevrátíte. Můžete přece žít na jiném světě a lidé by vás tam posuzovali podle jiných měřítek než u vás.“

„Jako nepřátelské cizinky a zajatkyně?“ namítla zamračeně Mariuk.

„To by bylo, kdybych vám nabízel cestu na naši Zem,“ řekl Pepek. „Tam byste byly zajatkyně podle všech pravidel, ale to vám vnucovat nebudu.“

„Co nám vlastně nabízíš?“ starala se Mariuk.

„Světů je přece víc,“ ujišťoval je Pepek. „Při troše štěstí se dostanete tam, kde vás sice budou brát jako cizinky, ale ne jako nepřátele ani jako zajatkyně. Cizinky tam budete, dokud tam nezdomácníte, pak tam můžete být doma.“

„Nezdomácníte...“ opakovala po něm zamyšleně Mariuk. „Myslíš, že to jde?“

„No jejda!“ řekl. „Já jsem přece původem ze Země, ale zdomácněl jsem už na dvou pustých světech. Doma tam nebyl nikdo. Tam byste se necítily cizí, když budete rozumné.“

„Čemu říkáš rozumné?“ ptala se Mariuk. „Co to znamená?“

„To znamená, že se nebudete nad nikoho vyvyšovat,“ řekl Pepek. „Musíte uznat, že jsou tam všichni lidé a nikdo není předurčený vládnout.“

„My ale neovlivníme, že jsme předurčené!“ opáčila Xapho. „Baalové musí vládnout všude, to už je náš osud!“

„Váš osud je zemřít tady hladem,“ zavrčel na ni Pepek. „Chcete to změnit, ne? Musíte tedy slevit jinde. Vládnutí není určené osudem. Vládnout má ten, kdo zajistí, aby bylo všem dobře. Na naší výpravě si vím rady já a proto budu vládnout. Budete mě poslouchat, dokud nedorazíme k cíli naší cesty. Pak moje vláda skončí, jako skončilo s koncem vašeho letu velení Yazatap.“

„A kdo bude vládnout potom?“ zajímalo Erelim.

„Vím já?“ krčil rameny Pepek. „Asi někdo, kdo se vyzná. Když máte takovou touhu vládnout, zkuste to. Musíte se ale vyznat ve všem co je třeba, aby bylo vaše rozhodování užitečné.“

„A kdyby nebylo?“

„V takovém případě si lidé vyberou někoho jiného,“ řekl. „A protože k vládnutí není nikdo předurčený osudem, vládne u nás ten, kdo si ví nejlépe rady.“

„To je přece příšerné, že si mohou ostatní vybírat někoho jiného!“ mračila se Mariuk.

„To vůbec není příšerné!“ namítl Pepek. „Podívejte se, teď chci, abyste mě uznaly za velitele výpravy za nadějí, protože jako jediný vím, kde se dá čekat správné místo přeměny. Vy to nevíte, takže budete muset překousnout, že bude tefirkám velet Kanaánec. Nebude to ale na věky, jen pro tuto výpravu. Až dorazíme do civilizace, moje vláda skončí. Vím to předem, takže mě nerozhází, až mě poslouchat nebudete a zvolíte si jiného velitele. Nejspíš někoho, kdo tam zrovna vládne.“

„Tobě nebude vadit, když přijdeš o velení?“ sondovala ho opatrně Xapho.

„Holky zlaté!“ vzdychl si. „Já budu tak rád, až to nebude ležet na mně! Ale teď se rozhodněte. Chcete jít se mnou, nebo zůstat tady? Víc možností jaksi nemáte.“

„Já bych šla,“ řekla pořád ještě nerozhodně Xapho. „Tady nemáme naději.“

„Jestli nám chce velet jen na cestě a ne natrvalo, dá se to vydržet,“ přidala se Erelim.

„Já tu také zemřít nechci,“ přikývla Mariuk. „Mrzí mě, že to Yazatap odmítla, byla to přece jen naše velitelka a nebyla nejhorší.“

„Zvolila si smrt sama a dobrovolně,“ politoval ji Pepek. „Řekl bych ale, že Yazatap není dobrá velitelka. Bez ní byste šly se mnou, ale kdyby byla naživu, strhla by vás s sebou do smrti. Poslyšte, ještě bych ji mohl oživit. Energii pro ni mám.“

„Ty bys ji ještě mohl...“ rozevřela údivem oči Xapho, ale i ostatní byly překvapené.

„Mohl,“ řekl Pepek.

„I když ti zůstala nepřátelská?“ zeptala se pro jistotu Mariuk.

„Mně nepřátelská nebyla,“ řekl Pepek. „Nepřátelská byla vám. Zvolila přece i za vás zbytečnou smrt. Tím by mi neublížila, to jen vás chtěla zabít, chápete?“

„Tobě by to neuškodilo?“ uvažovala Mariuk.

„Mně ne,“ souhlasil. „Jen by mi zabránila pomoci vám. Ne že by na tom záležel můj život, ale přece jen budu mít takhle lepší svědomí.“

„Svědomí?“ zeptala se Erelim.

„Aha...“ usmál se trochu smutně. „Taky něco, co neznáte. No, třeba časem... Můžeme to tedy rozhodnout. Mám vrátit život vaší velitelce, nebo ne?“

„Cože?“ vyjekla Mariuk. „Ty se ptáš nás?“

„Ano,“ přikývl, jako by se nechumelilo. „Dohodli jsme se na společné výpravě, ale velet budu jen ve věcech týkajících se cesty. Tohle je ještě zdejší záležitost. Velitel nemusí rozhodovat sám, není chyba radit se s ostatními. Yazatap se s vámi nikdy neradila, že?“

„Nikdy,“ přikývla Erelim. „Co když ale rozhodneme, abys ji oživil?“

„Oživím ji,“ řekl vážně Pepek. „Mám na to čas i sílu. Dostane poslední možnost rozhodnout se, ale už opravdu jen sama za sebe, souhlasíte?“

„Ale co když se rozhodne pro smrt?“ sondovala Mariuk.

„Pak ji necháme tady a půjdeme,“ řekl Pepek.

„To ji chceš vyhodit z letadla?“ otřásla se Mariuk.

„Bylo by lepší letět letadlem,“ přikývl Pepek. „Může nám i v tomto stavu poskytnout ochranu, ale dokážeme to i pěšky. Neumím vaše letadlo pilotovat a Yazatap se nesvěřím. Letadlo necháme tady, i kdyby se k nám přidala.“

„V nouzi umíme pilotovat všechny,“ ujistila ho Erelim. „Patří to do našich nutných znalostí a my jsme elita Baalu, víš?“

„Pilotovat umím také,“ přikývl vážně. „Ale ne vaše letadla. Poslyšte, vy elito, brzy se ukáže, jestli si vás Yazatap neomotá kolem prstu jako před čtvrthodinou. Rozum vám velí jít se mnou, otrocká poslušnost vás táhne zpátky do jejích tenat. Uvidím, jestli jste předurčené vládnout, nebo být otrokyně. Tak se držte!“

Sklonil se nad mrtvou velitelkou. Byla jen přimražená, ale v celkovém přimražení vydrží člověk naživu jen čtvrt hodiny, pokud ho do té doby nikdo neoživí, zemře.

Poslal na ni poslední dávku energie. Velitelka letadla se probrala, ale spatřila obraz, jaký asi nečekala. Její výsadkářky zvědavě přihlížely, co s ní Kanaánec dělá.

„Co... co je...“ vyhrkla.

„Nechali jsme si tě na konec,“ sdělil jí Pepek konverzačním tónem.

„Jak, na konec?“ nechápala.

„Překážela jsi nám v jednání,“ vysvětloval jí. „Musel jsem tě zabít, abys nemohla své podřízené ovlivňovat. Ale nakonec jsme se dohodli i na tom, že tě oživím.“

„Omráčení ještě není zabití!“ vyštěkla na něho jedovatě.

„To nebylo omráčení, aby ses z toho vzpamatovala,“ odvětil. „To bylo horší, beze mě bys zůstala mrtvá. Ale o to nejde. S ostatními jsem se domluvil, teď jsi na pořadu ty. Budeš se muset rozhodnout. Jít s námi, nebo zůstat tady. Opakuji, tady tě čeká smrt.“

„Vy jste ho ještě nezabily?“ obrátila se Yazatap výhružně na ostatní.

„Neměly k tomu příležitost, stejně jako ty,“ ujistil ji. „O tom ale jednat nebudeme. Teď jde čistě a jen o tebe.“

„Jak se rozhodly? Zůstanou tady přece se mnou!“ zavrčela.

„Ne, půjdou se mnou,“ ujistil ji. „Tak jsme se dohodli. Nebudou ti ale do toho mluvit, aby tě neovlivňovaly, ty naopak nebudeš ovlivňovat je. Chci teď slyšet jen tvou vůli.“

„Za zbabělost před nepřítelem je odjakživa poprava!“ vyštěkla. „Propadnete všechny smrti za zradu a zbabělost!“

„Jakápak zbabělost?“ odvětil. „Copak jsem nepřítel? Nabízím vám pomoc a naději, vaše válka se mě netýká.“

„O tom nerozhoduješ ty, ale kněžny!“ varovala všechny temně.

„Kněžny nic rozhodovat nebudou, neboť se nic nedozví,“ upozornil ji. „Neslíbil jsem vám přece návrat na Gehennu. Sama už nikoho neodpravíš a nikomu to ani neřekneš.“

„Vrátit se, pokud je to možné, je povinnost každé bojovnice!“ přidala Yazatap.

„Na to je jednoduchá odpověď,“ usmál se trochu. „Na Gehennu se nevrátíte, protože to možné není. Jste mrtvé a pro Gehennu mrtvé zůstanete. Teď jde o vás. Jestli se nám spolu podaří vrátit se do normální podoby, nabídnu vám život, ale v nějakém jiném světě. Ani na Gehenně, ani na Zemi, ani tady. Světů, kde se dá žít, je naštěstí víc než si myslíte.“

„Gehenna je na rozdíl od tebe věčná!“ vykřikla.

„Věčná jistě je,“ připustil. „Včera jsem tam byl a musím vás ujistit, že tak příšerný svět se jen tak nevidí. Tady je proti ní hotový ráj. Přitom znám světy ještě krásnější.“

„Neurážej Gehennu!“ rozkřikla se na něho. „Gehenna je nejkrásnější svět co znám!“

„Jestli neznáš nic lepšího, pak toho moc neznáš,“ popichoval ji. „Možná kdysi bývala krásná, než jste si ji zničily, ale teď je tam nebezpečná poušť. Pěkně jste ji zřídily, jen co je pravda! Ale o Gehenně se bavit nebudeme. Zemřely jste pro ni, ať už čestně nebo ne, jste pro ni mrtvé. Máte jen dvě možnosti: smrt tady nebo cestu se mnou za nadějí. Co si zvolíš?“

„Jsi si tak jistý, že se už nemůžeme vrátit?“

„Jsem,“ přisvědčil. „Na Zemi je více nehmotných tefirů jako jste vy. Dozvěděl jsem se od nich nejen co se s vámi stalo, ale také, že si s tím nevíte rady. Někteří tefirové na Zemi živoří tisíce let, ale mají více zásob a při nižší úrovni metabolismu to přežijí. Vy nepřežijete ani pět let, proto jsem se zaměřil na vás. Nikdo z vás si s tímto stavem neví rady, zbývá vám už jen poslední volba: cesta se mnou, nebo smrt. Mohl bych vás dopravit i na Zem nebo na Gehennu, ale neudělám to, tím bych vám nepomohl.“

„Na cestu k záchraně bychom jistě přišly taky!“pokusila se namítat Yazatap.

„Nepřišly jste na ni ani za tisíce let,“ ujistil ji. „Na Zemi jsou trochu dál, je jich tam víc a mají zřejmě mezi sebou i nějaké vědce, ale vědí víc jen o způsobu, jak se do toho stavu dostaly, ne jak se dostat zpět. Všechny jejich pokusy o návrat selhaly. V nejbližších pěti letech nemáte jinou naději, než kterou vám nabízím. Uvažuj, prosím tě. Pro Gehennu i pro Baal jste mrtvé, to nezměníte. Změnit to můžete jen a jen pro sebe. A jen tím, že zahodíte vaši falešnou pýchu. Ta vám brání v cestě za nadějí. Uvědom si, nabízím vám život.“

„Život z rukou Kanaánce! Jaká to čest!“ vybuchla nenávistně.

„Už jsi ho ode mě dostala dvakrát!“ upozornil ji kousavě. „Když tu zůstaneš, zemřeš definitivně a nikdo se to ani nedozví. My půjdeme za nadějí. S tebou nebo bez tebe.“

„Když tu zůstanu, vezmete mi všechno, co?“ odfrkla si. „Letadlo, zásoby...“

„Naopak,“ řekl. „Necháme ti letadlo i se všemi zásobami. Možná ti to prodlouží život, budeš mít všechno pro sebe, ale nakonec tak jako tak zemřeš. Nikomu tím neublížíš, ale nikomu tím ani neprospěješ. Zemřeš jako nějaký červ v prachu, ale zemřeš ze své vůle.“

„Odkud se v tobě bere jistota, že z toho najdeš cestu ven?“ naléhala na něho.

„Úplnou jistotu nemám,“ opravil ji. „Jen naději. Jistotu máte tady, ale můžeš mi věřit, moje slabá naděje mi připadá tisíckrát milejší než vaše zdejší jistota zbytečné a kruté smrti.“

Yazatap chvíli neodpovídala. Přemýšlela. Pepek měl přece jen silné argumenty.

„Možná máš pravdu,“ řekla po chvíli mírněji. „Můžeme vyměnit čest za život. Nikdo se to nedozví, nikdo to nepotrestá popravou. Zůstane to jen mezi námi.“

„Proč tomu pořád říkáš čest za život?“ opáčil Pepek naléhavě.

„Protože to tak cítím!“ odpověděla chladně a skoro klidně.

„Říkal jsem to už tvým dívkám,“ ujistil ji. „Tys to neslyšela, zopakuji to i pro tebe. Na cestě budu velitelem já. Ne protože bych po velení toužil, ale jen já vím, kudy musíme jít. Budete mi po dobu cesty podřízené, protože si beze mne nevíte rady. Až naše cesta skončí, skončí i mé velení a budete se muset znovu rozhodnout. Můžete si vybrat žít na nějakém pustém světě, ale lepší pro vás bude přidat se ke kolonii na některém nově obydleném světě, kde jsou všichni nově příchozí a nebudou ve vás vidět cizinky. Když nebudete nikomu dávat najevo nepřátelství a pohrdání, budete tam vítané jako kdybyste tam patřily odedávna. Nebudou vás uznávat pro vaši příslušnost ke kmeni Baalů, ale podle toho, jak jim budete užitečné. To je moje nabídka. Rozvaž si ji dobře, opakovat ji nebudu.“

„Tak jako tak je to krutá volba,“ řekla sklesle.

„Jistě,“ přikývl. „Obětujete vojenskou kariéru, beztak již ukončenou smrtí. Získáte za to život v nějakém neznámém koutě vesmíru, který si zatím neumíte představit. Mohu vás ujistit, že my Kanaánci to zvládáme dobře, měly byste to tedy zvládnout také.“

„Co dokáží Kanaánci, dokážeme stokrát lépe!“ řekla hrdě.

„Pak to snad nebude tak kruté, ne?“ popíchl ji. „Dokaž to tedy!“

„Tímhle jsi tedy svedl mé výsadkářky!“ zamračila se na něho.

„Ano,“ přikývl. „Nabídka naděje se dá odmítnout, ale není to příliš inteligentní.“

„Naděje proti jistotě,“ opakovala si pro sebe. „A kmen Baalů se to nedozví...“

Mlčel a nechal ji uvažovat, jen doufal, že to dokáže. Naděje proti jistotě a nikdo se to nedozví. Vojenská kariéra ukončená neodvratnou smrtí proti civilnímu životu v neznámu.

„Dobře, máš příliš silné argumenty,“ vysoukala ze sebe po chvilce. „Dohodneme se na příměří po dobu cesty?“

„Ne!“ řekl pevně. „Nechci od vás příměří na dobu cesty. Když se chceme dohodnout, pak jedině na trvalém míru. Válka ať zůstane na Gehenně!“

„Trvalý mír! To je také možné?“ zašklebila se Yazatap.

„Zdá se ti to příliš?“ zeptal se jí. „Dobrá, ustoupím trochu. Dáme tomu podmínku. Mír do doby, než se vám podaří vrátit se v bojeschopném stavu na Gehennu.“

„Ty to nevylučuješ?“ zpozorněla Yazatap.

„Nevylučuji nic,“ odvětil. „Je ale malá pravděpodobnost, že se vám to podaří. Větší naději mám, že do té doby pochopíte co je lepší a přestanete po návratu toužit.“

„A když se zmýlíš?“ zkoušela ho.

„Moje chyba,“ přikývl. „Udělám všechno, abych uspěl.“

„Dobrá, beru tvou nabídku,“ mračila se, ale přijala ji.

„Nebudeš litovat,“ ujistil ji.

*****

Xapho

Proti Pepkovu předpokladu přece jen letěli letadlem.

Pepek uznal argumenty Yazatap, že pro ně bude letadlo významná pomoc. Navíc se k ní přidaly i dívky. Pepek ale neztratil tvář. Požadoval, že v tom případě nebude pilotovat Yazatap, ale kterákoliv z dívek.

„Ber to jako výraz mé nedůvěry,“ řekl, když se Yazatap pokusila protestovat. „Nejsi pro mě dost důvěryhodná. Zkus se sama zamyslet, proč asi!“

Do pilotního sedadla se usadila nejstarší z dívek Mariuk, ostatní se připoutali do křesel pro výsadkářky. Pepek seděl vedle pilotky, na Yazatap zbylo místo po mrtvé Cagrino. Nic ale neřekla. Mariuk uzavřela pečlivě vstup a pokusila se vzletět, což se jí brzy podařilo.

„Teď pozor!“ varoval všechny Pepek.

Bílá elipsa před nimi krátce zasvítila a změnila se v oválný otvor do dalšího světa, orámovaný tenkou modrou čárou.

„Vejdeme se tam?“ zeptal se Pepek Mariuk.

„Bude to těsné, ale strefím se,“ slíbila a za okamžik byli na opačné straně brány.

„Měli bychom být ve světě Cifuri,“ řekla Yazatap. „Žijí tady směšní křehcí tvorové s velkýma mandlovýma očima.“

„Teď na ně nemáme čas,“ přerušil ji Pepek. „Pozor, proletíme další bránou.“

Další bílá elipsa, další opatrný průlet.

„Vaše brány vypadají jinak než naše,“ uznala Yazatap. „Myslela jsem, že se vám podařilo zneužít naše ovládače, ale zřejmě to není tak, naše glyteja jsou modřejší, tyhle jsou víc do běla.“

„Kde jsme podle tebe?“ přerušil ji opět Pepek.

Svět kolem nich hýřil barvami. Nad fialovými horami se klenulo několik barevných duh, na obloze viselo podivné veliké slunce.

„Tady to nějak nepoznávám,“ řekla váhavě Yazatap. „Ale měl by to být svět Ciropeg. Jsou to kočkám podobné bytosti, částečně vybavené inteligencí.“

„Jak částečně?“ požadoval upřesnění Pepek.

„Asi jako vy Kanaánci,“ řekla Yazatap.

„Měl bych se teď urazit,“ ušklíbl se Pepek. „Ale mýlíš se a hned dvakrát. Jednak nás Kanaánce považuješ za méněcenné, což mohla být pravda před tisíci lety, ale už dávno to neplatí. Tvůj druhý omyl je ještě větší. Nejsme u Ciropeg. Svět kolem nás patří do říše světů Jupiterských. Tady to podle mého mínění neznáte a znát nemůžete.“

„Čemu vlastně říkáš Jupiterské světy?“ zaváhala Yazatap.

„To jsou světy pro vás tefiry nepřístupné,“ řekl s převahou Pepek. „Sem se nemůžete dostat, leda by se vám podařilo postavit konvertory přímo na Jupiteru.“

„Tam se přece nedá přistát!“ vyhrkla Yazatap. „Jupiter je příliš nebezpečný svět, štíty se tam bortí jako bubliny! Neříkej, že jste tam dokázali přistát a ještě postavit konvertor!“

„Máš pravdu,“ přisvědčil jí. „Nikdy jsme na Jupiteru nepřistáli. Naše konvertory jsou jiné, nezávislé na nebezpečných světech. Dokážu otevřít bránu kde se mi zachce.“

„To je... to je nemožné!“ zbledla Yazatap.

„Tohle slovo už raději nikdy neříkej!“ zavrčel Pepek. „Nauč se používat místo slova Nemožné slovo Neznámé. Že něco neznáte, to přece neznamená, že to neexistuje!“

„Chceš snad říci, že brány otevíráš sám?“ nevěřila mu. „Nezdá se mi, že byste se tak moc změnili!“

„Nezdá se ti to, ale změnili jsme se,“ trval na svém Pepek. „Brány skutečně otevírám sám. Měly byste přehodnotit i svůj pohled na Kanaánce.“

„Proč myslíš?“ zavrčela Yazatap.

„Protože nejsme tak méněcenní, jak si pořád myslíš,“ řekl Pepek a otevřel další bránu.

Svět za ní byl zmrzlý, naštěstí tam dlouho nepobyli, zakrátko jej další bránou opustili do stejně bezútěšné písečné pouště.

„Dnes jste stály proti mně všechny. Tři ozbrojené elitní bojovnice Baalů,“ pokračoval udýchaně Pepek. „Zeptejte se Erelim, ta viděla na vlastní oči, jak snadno jsem vás odzbrojil.“

„Nevšimla jsem si ale, jakou zbraní jsi to dokázal,“ opáčila Erelim zaraženě.

„To je v pořádku,“ usmál se na ni. „Žádnou zbraň jsem neměl. Jen holé ruce.“

„Čím jsi nás tedy všechny...“ dívala se na něho překvapeně. Nebyla sama, nedůvěřivě se na něho dívaly všechny čtyři, snad nejudiveněji vypadala Yazatap.

„Viděla jsi aspoň, jak jsem je probouzel?“ zeptal se Pepek Erelim.

„Taky nevím, čím jsi to udělal,“ přiznala. „Jako kdybys to dělal holýma rukama.“

„No vidíš, a to je ta správná odpověď!“ pochválil ji.

„Holýma rukama zabít, oživit, otevírat brány do vesmírů?“ vyjekla Erelim.

„Vidíš, je to tak,“ přitakal. „Mám sílu v sobě, proto se vás nebojím. Stačí mi pomyslet na obranu a už to je obrana silnější než vaše yvoro. Neříkám, že yvoro je slabá zbraň, ale už jsme i proti němu odolní.“

„Budeme muset proti vám urychleně vyvinout něco nového!“ podotkla suše Yazatap.

„Anebo žít s námi raději v míru,“ nabídl jí jinou možnost.

Neodpověděla, ale on na odpovědi netrval. Místo toho se soustředil na další propust, za kterou byl opět docela normální svět s modrou oblohou a zelenými rostlinami.

„Přistaň na kraji lesa,“ navrhl Pepek.

Mariuk ho poslechla a opatrně posadila letoun na plošinku nedaleko stromů. Pepek si ale dobře všiml, jak se stranou stojící křoví neohnulo, ale prolnulo okrajem létajícího talíře. Jejich duchovitá podstata se tedy nezměnila.

„Pro dnešek toho máme dost,“ řekl Pepek. „Za chvíli bude večer, utáboříme se.“

„Proč? Vždyť ještě není tma a necítíme žádnou únavu!“ protestovala Yazatap. Erelim, Mariuk i Xapho jí souhlasně přizvukovaly.

„Taky jste nic nedělaly, milé dámy,“ usmál se Pepek. „Ale já unavený jsem. Spočtěte si to. Sedm oživovacích dávek a deset otevřených bran, z toho dvě obtížnější Jupiterské. Mám toho zkrátka po krk a musím si nasát novou energii. A kromě toho je večer.“

„Nasát energii?“ podivila se tomu Yazatap.

„Snad si nemyslíte, že to všechno dělám jen tak?“ ohradil se. „Na všechno potřebujete energii. Mám proti vám výhodu, nezískávám ji z jídla jako vy, ale přímo ze svého okolí. Ale bez ní bych byl dávno se silami na dně. Uvažte, že jsem bez jídla o půl roku déle než vy.“

„Trochu zásob ještě máme. Nechceš si něco sníst?“ navrhla mu rychle Yazatap.

„Nechci,“ odmítl ji. „Jestli máte hlad, najezte se, mně stačí energie a tu si doplním i ve spaní. I když cítím, že je jí v tomhle světě nějak málo. Dá se ve vašem letadle spát vleže?“

„To je jednoduché,“ usmála se Yazatap. „Stačí sklopit sedačku.“

Předvedla mu to na jeho sedačce. Pepek si zkusil lehnout a byl spokojený, ačkoliv to nebylo úplně podle jeho představ.

„Lehněte si taky a zkuste usnout,“ vyzval je. „Hlídky držet nemusíte, v tomhle stavu vám tady nic neublíží.“

„Poslyš...“ oťukávala ho Yazatap opatrně. „Neříkala Erelim něco o tom, že jsi samec? Byly doby... víš, v našich starých pověstech... Budeš aspoň dodržovat příměří?“

„Bojíte se mě?“ naježil se Pepek. „Podívej, Yazatap, mé pojetí cti není stejné s vaším. Čest pro mě znamená držet dané slovo, i kdyby to pro mě bylo nevýhodné. Tohle podezírání si schovej na jindy, až nebudeme mít vážnější starosti. Měl jsem vás všechny čtyři před sebou bezbranné. Udělal jsem vám něco? Ne. Tak se mě nebojte. Ujišťuji tě, že tobě ani tvým dívkám neudělám nic, co by si samy nepřály. Po dobu cesty i potom. Stačí ti to?“

„Když to bereš takhle, stačilo by mi to,“ spokojila se.

„A teď už mě nechte spát!“ zavřel oči.

„A nebojíš se, že tě zabijeme ve spaní?“ zeptala se ho ještě.

„To byste zabily i samy sebe,“ řekl, ani neotevřel oči.

„Myslíš?“

„Jsme daleko mimo síť vašich konvertorů, beze mě se odsud nedostanete. Tak už neblázněte, jsme na jedné lodi.“

„Jsme na jedné lodi,“ přikývla Yazatap. „Ale ta loď je naše!“

„Nerozhoduje loď, ale lodivod,“ připomněl jí.

„Zatím jsi jím ty,“ souhlasila Yazatap.

„A budu až do přístavu!“ řekl a usnul.

*****

Probudil se pozdě ráno.

Kolem bylo světlo, z okolního lesa stoupala bílá mlha. Rozhlédl se. Kolem něho spaly ve sklopených sedačkách čtyři baalské bojovnice. Všechny krásné jako obrázek, jen kdyby měly trochu víc svědomí a méně bojovnosti...

„Už nespíš, viď?“ ozvalo se vedle zašeptání.

Kromě něho byla vzhůru černovláska Xapho. Dívala se na něho, ale neodvážila se ho budit. Oslovila ho tiše až teď, když se probudil sám.

„Už nespím,“ zašeptal také, aby nebudil ostatní.

„Šel bys se mnou na chvíli ven?“ požádala ho. „Ať nebudíme ostatní... Chtěla bych si s tebou vědecky popovídat. Ještě nikdy jsem nejednala s Kanaáncem a už vůbec ne s takovým, jako jsi ty.“

Uvažoval, zda to není past. Neměla by být. Bude s ním přece Xapho a ta by mohla být jeho rukojmí, ale hlavně, co by tím získaly? Bez něho jsou ve vesmírech úplně ztracené.

„Měli bychom jim naznačit, kam jdeme,“ navrhl jí šeptem. „Aby se o tebe zbytečně nestrachovaly.“

„Už jsem jim to napsala na informační obrazovku,“ ujistila ho.

Pepek jen pokrčil rameny, Xapho to měla zřejmě promyšlené. Vyšla ven první a když se vysoukal za ní, opatrně zavřela vstup. Nevadilo jí, když se k ní natáhl a vzal ji za ruku. Měla ji kupodivu měkkou, u tak tvrdé bojovnice to ani nečekal. Nepatrně mu vadilo, že byla o hlavu vyšší než on, vypadal proti ní jako dítě. Že byla starší, s tím se musel smířit. Patřila přece k jinému živočišnému druhu, dost na tom, že se lidem podobala aspoň takhle. Hezká byla, to jí musel uznat, ale to bylo asi všechno. Zajímala ji přece věda.

Vedli se za ruce mezi stromy. Vyhýbala se jim, ačkoliv jimi mohli procházet, stejně jako křovisky. Zdejší rostliny jim nekladly žádný odpor. Vedla ho tak daleko, až z letadla viděli mezi listím jen pár stříbrných skvrnek v dálce.

„Posaď se,“ pokynula mu na mechovou pokrývku nevelkého paloučku.

Vyhověl jí. Proč ne? Pustil její ruku a posadil se na zkřížené nohy, ona stejně usedla proti němu. Chvíli oba mlčeli. Ďáblice byla dokonale krásná. Měla obličej i postavu řecké bohyně, trochu znehodnocenou vojenskou uniformou, ale ani ta nemohla zakrýt všechno. Bylo znát, že nebyla dlouho u kadeřníka, ale v soutěži Miss World by měla nejspíš nárok na vítěznou korunku i s těmi rozčepýřenými, neučesanými vlasy.

Xapho si ho také prohlížela se zájmem a Pepek si před ní připadal trapně, jako nějaký exot. Bylo mu jasné, že on na ni dojmem dokonalostí nepůsobí. Neměl postavu Apollóna, nanejvýš poněkud přerostlého skřeta. Nevěděl jak začít, ale začít by snad měla ona, když si to setkání vyžádala. Jenže ona mlčela.

„Tak povídej!“ nevydržel to a vybídl ji po chvilce ticha. „Oč jde?“

„Víš...“ řekla rozpačitě, asi také nevěděla jak začít. „Hodně jsem se zabývala historií. Bylo to mé hobby, tak tomu snad říkáte. V našich knihovnách jsou tisíce krystalů, nikdo je už ani nečte, jen jsem se v nich hrabala a některé mám i tady, kdyby tě to zajímalo...“

„Docela zajímavý koníček,“ připustil. „Zajímalo by mě to, jen co dokončíme cestu. To je teď pro nás nejdůležitější úkol.“

„Jistě, to já jen tak...“ řekla. „Víš, protože jsem se zajímala o historii, vím o tobě něco, co ostatní nevědí buď vůbec, nebo o tom mají jen mlhavé a všelijak pokřivené představy.“

„Pokřivené představy tedy máte, to už vím,“ usmál se na ni.

„Právě!“ řekla. „Ty jsi přece Kanaánec. Neříkám to proto, že bych tebou pohrdala, jak se asi obáváš. Právě naopak, už jsi přesvědčil i Yazatap, aby tě brala vážně a to je co říci! Jde mi o to, že jsi jistě lépe obeznámený s tím, jak svět chápete vy. Určitě jinak než my a to mě právě zajímá.“

„Dobře, oč jde?“ usmál se. Potěšilo ho, že mu přisuzuje znalosti, které sama nemá.

„Jde o to, že jsi samec,“ řekla suše a věcně, beze stopy emocí. „Před tebou jsem ještě žádného neviděla. U nás zkrátka nejste, jen ve starých krystalech jsem četla, že jste i u nás kdysi dávno bývali. Vím o tom ale jen málo a zajímá mě to.“

Seděl přímo před ní, ale cítil to jako urážku, když o něm hovořila jako o nějaké staré zkamenělině. Vzpomněl si, co mu na Zemi říkala Muriel. Od ní to byla zajímavá, naštěstí vzdálená informace, ale tady měl najednou pocit, že má tu hrůzu přímo na dosah. Až teď mu ta obludnost došla. Peklo plné krásných žen, které v životě neviděly muže! Muži vyhynuli jako dinosauři, děti se jim nerodí, vyrábějí je v továrnách. Příšerný svět!

„Au!“ zaúpěl. „Ty jsi ještě neviděla žádného kluka? Prosím tě, můžeš mi říct, kolik je ti let? Nezlob se, že se tě na to ptám, ale u vás se to těžko odhaduje!“

„Bylo mi dvaadvacet,“ řekla bezelstně. „Vím, jsem teprve mládě, ale nediv se, samce nejspíš v životě neviděla ani Yazatap a té už je přes tisíc pět set let! U nás prostě nejste!“

„A jak to bez nich děláte?“ vyhrkl.

„A co máme bez vás dělat?“ zeptala se. „K čemu vlastně jste, vy samci? Klidně se přiznám, že to nevím, ale ty bys to snad měl vědět, když jsi jedním z nich!“

„Poslyš, Xapho...“ zarazil se a chvíli přemýšlel, protože se mu to zdálo úděsné.

„Ty nevíš, jak přicházejí na svět děti?“ zeptal se jí.

„Jistěže to vím,“ ujistila ho. „Aspoň rámcově. Je to ale složitá technologie a nechápu, proč ji sem pleteš!“

„Nemluvím o vaší složité technologii!“ málem vybuchl, ale vzpamatoval se, uvědomil si, že ona za to přece nemůže. „Jak bych to... že ty ani nemáš mámu, které by ses narodila?“

„Mámu...“ uvažovala. „To je taky takové slovo ze starých krystalů...“

To se ví, že nemá, došlo mu. Žádná z těchto hezkých dívek nemá otce ani matku, dokonce už ani nevědí, co to znamená!

„My na to žádnou složitou technologii nemáme,“ dodal mírně. „Děti u nás děláme postaru, přírodním způsobem.“

„Vidíš! To právě chci od tebe vědět!“ rozzářila se. „Chci vědět, co znamenají ta stará slova: samec, gravidní, máma. A možná ještě jiná.“

„Možná by bylo lepší, kdybys to ani nevěděla,“ usmál se trochu kysele. „Já už něco o té vaší technologii vím. Otřesná.“

„Jak to tedy děláte vy? Povídej!“ dychtila to vědět.

„Jde to jednodušší cestou,“ řekl také suchým, vědeckým tónem. „Neodebíráme ženám vajíčka a neklonujeme je. Místo toho se oplodňují. A na to právě potřebuješ samce.“

Pravda, k porodu ho nepustili. Ale teoreticky to uměl. Správně použitá kosmická síla porod velice usnadňovala. Porody si ale nechávali dospělí lékaři pro sebe, podle hesla, že je to příliš vážná věc, než aby to svěřili nedostudovaným. I když primář Alexijev Oldovi už ve třinácti letech svěřoval bez mrknutí oka těžké operace mozku. Možná měla pravdu i Marie Hadrbolcová, když říkala, že je to kvůli psychické pohodě rodiček. Asi by se tvářily divně, kdyby jim měla asistovat dvanáctiletá dívenka, nebo dokonce nedejbože třináctiletý kluk! Ten argument vypadal pravděpodobně. Čtrnáctiletí skoro-doktoři, to už se sneslo.

Pepek nebyl lékař, ale mohl teď s převahou Xapho ujistit, že přírodní porod není nic tak strašného, jak si to představovala ona.

„To je neuvěřitelné!“ otřásla se.

„Má to i výhody,“ ujistil ji. „Nepotřebujeme složité technologie a každý člověk má matku. To je ta žena, ze které se narodil. Každá si své děti vychovává a má je ráda.“

„Každý člověk musí mít u vás... matku?“

„Každý, aspoň zpočátku. Obvykle k ní patří i otec. Moji rodiče zemřeli při havárii, ale ještě se na ně trochu pamatuji. Dokud jsem byl s nimi, bylo mi nádherně.“

„Kdo je to otec?“ zeptala se.

„Chlap, samec, co ženě pomáhá vychovávat děti,“ řekl. „Tvoří spolu se ženou rodinu, takové oficiální spojenectví k výchově dětí. Starají se o ně spolu. Tak se to u nás dělá.“

„Teda, máte to ale složité!“ politovala ho.

„Naopak!“ řekl. „Máme to jednodušší než vy. Nepotřebujeme na děti továrny. Stačí, aby se potkali muž a žena a vytvořili rodinu, takové spojenectví k výchově dětí. Pak už to jde skoro samo.

„Opravdu zajímavé!“ řekla, ale neznělo to moc nadšeně. „Takže ty jsi samec otec.“

„Otec nejsem, nemám ještě ženu,“ odmítl její označení. „Nejsem na to dost starý. Jsem skoro o třetinu tvého věku mladší. Co jsi dělala v patnácti letech ty?“

„V patnácti? To jsem byla v kadetce! Učili nás vojenské znalosti.“

„Takže zabíjet, zabíjet a zabíjet!“ řekl s despektem. „A jak se dělají děti? Nevíš!“

„Vždyť ti říkám, že to je složitá technologie!“ bránila se.

„Složitá technologie!“ vyprskl. „Jestli to dobře chápu, sama bys to nedokázala?“

„Nejsem lazarnice a není tu ani potřebná továrna. Zdejší obyvatelé jsou primitivové, vždyť nemají ani pořádné kryty!“

„Na tomto světě se nevedou války. Obyvatelé nepotřebují kryty, stačily by jim menší a jednodušší domy.“

„Domy... také tak archaické slovo...“ řekla. „Jako z těch krystalů...“

„Domy jsou přístřešky,“ řekl Pepek. „Mají střechu a většinou zdi, ale nepotřebují štíty proti atomovým výbuchům, deformační zóny a spoustu takových zbytečných věcí.“

„Něco takového jako domy tu mají. Ale nač jim jsou?“ chtěla vědět.

„Bydlí v nich,“ řekl. „Když neválčí, nepotřebují obrovské kryty, stačí jim jednoduché domy. Potřebuješ jen pár místností, abys měla kde spát a kam se ukrýt, aby na tebe nepršelo a bylo ti teplo. Máte v těch vašich podzemních městech nějaké místnosti, ne?“

„Kajuty...“ řekla. „Pak tam máme větší společné prostory, jídelny a tak...“

„To my také,“ řekl. „Máme i větší domy, kam se vejde lidí víc. Ale nejčastější jsou u nás rodiny, obvykle matka, otec a děti. Žijí pohromadě v jednom domě, dokud jejich děti nevyrostou a nevytvoří si vlastní nové rodiny.“

„Poslyš,“ zarazila se najednou. „Když jsi nám nabízel život v některém vašem světě, musely bychom přistoupit i na tyhle... rodiny?“

„Doporučil bych vám to,“ řekl vážně. „Povinné to není, ale rodina má cosi do sebe.“

„Mně to připadá takové neskutečné!“ zasmála se. „Už pouhá představa! Třeba s tebou. Uzavírat mír, budiž. Spojenectví proti společnému nepříteli, je to trochu divné, ale ještě si to umím představit. Ale spojenectví kvůli dětem? Pro jejich výrobu a výchovu?“

„Jak tak koukám, nevěděla by sis s tím vůbec rady!“ povzdychl si.

„My to naštěstí nepotřebujeme!“ zasmála se ulehčeně.

„Nepotřebujete to ve vašem protiatomovém bunkru,“ řekl vážně. „Až se dostanete do nového světa, budete vyřízené. Naše holky by to zvládly, u vás si tím nejsem vůbec jistý! Bez továren to nesvedete! Co potom s vámi?“

„Vlastně...“ zvážněla. „Máš pravdu, bez továren to nesvedeme... To je ale daň za naši civilizaci. Složité věci zvládáme jen pomocí odborníků.“

„Podívej se,“ řekl. „Co budeš dělat, když se dostaneš do neznámého světa?“

„Budeme se snažit vrátit,“ odvětila zaraženě.

„Dejme tomu, že to nepůjde, aspoň ne hned,“ pokračoval. „V takovém případě budete vděčné, že tam budu s vámi. V nouzi dokážu postavit přístřešek a opatřit jídlo, vy už to bez vaší složité technologie nedokážete. Nakonec bych dokázal vychovávat i ty děti.“

„Sám?“ podívala se na něho. „Ty je umíš sám... narodit?“

„To ne, na to musí být žena,“ řekl mírně. „Ale uměl bych jí s tím pomoci a stačil bych snad i na tu výchovu, aspoň doufám. Přinejmenším si to na rozdíl od vás umím představit. Vy jste příliš zprůmyslnělé, bez továren nemáte ani děti. Nevíte co s nimi, nevíte nic. Umíte jen zabíjet, to je zřejmě jednodušší.“

„Ty přece také umíš zabíjet!“ vyčetla mu uraženě.

„Umím,“ přiznal. „Ale na rozdíl od vás umím život i dát. To vy už ani nedovedete.“

„Nedovedeme,“ vzdychla si. „To nás v kadetce neučily.“

„Smutné je, žes to nezjistila ani z historických krystalů,“ potřásl hlavou. „Možná bys přišla na to, že vychovávat děti je docela krásné.“

„Krásné?“ zarazila se. „Co je na tom krásného? Děti by měli vychovávat odborníci na výchovu, ne?“

„Jak se to vezme,“ řekl. „Mě nějakou dobu vychovávali rodiče a pak ti odborníci, jak říkáš. Mohu to srovnávat, ale řeknu ti, rodiče byli lepší. Podle mě je krásnější, když si děti vychovávají rodiče sami, než když to dělají lidé, kteří k dětem nemají vztah.“

„V čem byli lepší?“

„Poslyš, Xapho, pamatuješ se na svou vlastní výchovu?“ podíval se jí do očí. „Byla jsi u těch odborníků vždycky spokojená? Nechtělo se ti někdy brečet?“

Natáhl se k ní a vzal ji za ruku. Nechtěla mu ji půjčit, chvíli se ji snažila odtáhnout, ale spíš jen symbolicky, ne silou, takže ji lehce udržel.

„Brečí jen mrňata!“ zabručela. „Větší děti už nebrečí!“

„Ale když ještě brečí, mazlí se s nimi ti odborníci?“ pokračoval.

„Jak, mazlí?“ nechápala. „Když brečí, nakopnou je, co taky jiného! Správná výchova má být správně tvrdá!“

Pepek se skoro zapotácel nad tou necitelností. Pustil její ruku, jako kdyby držel hada.

„Ty bys své dítě taky nakopla, kdyby brečelo?“ vybuchl.

„Nejsem ubohá vychovatelka, ale elitní výsadkářka,“ řekla zarputile. „Vychovatelky jsou ty, které neprojdou testy zdatnosti.“

„Takže ty bys děti nenakopla, ale rovnou zastřelila, co?“ vzdychl si.

Narovnal se a sedl si ke Xapho bokem, jen si oběma rukama objal kolena. Tohle snad ani není pravda! Blesklo mu hlavou, že i on má podobně tvrdou výchovu. V děcáku byl přece také hrdý, že nikdy nebrečí, ale tohle... tohle bylo příliš. Tahle holka zřejmě nebrečela ani když byla sama. Proč je vlastně zachraňuje? Protože jsou hezké? Hezké – ale bez citu. Není to nakonec – chyba?

„Vy jste mi ale případy!“ ulevil si po chvilce. „Neznáte svědomí ani city, děti místo mazlení kopete, bez továrny je ani nedokážete udělat...  nedivím se, že jste taková primitivní nemehla!“

„Nejsme nemehla, ale nejlepší bojovnice!“ řekla, ale neznělo to hrdě, spíš prosebně.

„Bojovnice jistě,“ řekl. „To vám neberu. Pro válku jste dost dobré, zabíjet umíte. Ale v míru budete strašná nemehla a navíc necitelné potvory, to ti teda povím! Skoro začínám litovat, že jsem si s vámi něco začínal!“

„Co ti na nás vadí?“ ohradila se uraženě.

„Že jste jenom bojovnice!“ řekl. „Ve válce máte cenu své palebné síly, ale v míru jste k ničemu! A já vás lákám do země, kde je mír! Slibuji vám, že si vás tam budou lidé vážit, když budete užitečné. Jenže vy nic neumíte a nebudete nikdy nikomu užitečné! Ve světě, kde se nebojuje, jsou bojové znalosti zbytečné a vy žádné jiné ani nemáte!“

„Můžeme se ledacos naučit!“ řekla vyčítavě. „Když nám chybí lazarnice, přeškolí se na ně jiné, samozřejmě ze sekcí, kde to nejméně vadí.“

„Aspoň že tak,“ řekl. „Jenže vy čtyři neznáte nic, umíte jen zabíjet. Svědomí, city, láska, nic vám to neříká. Jak chcete v našem světě žít?“

„Láska... taky takové zvláštní, krystalické slovo!“ řekla.

„A to ani nevíš, že je jich víc druhů, že? Láska rodičovská, synovská, milenecká, s láskou se dá dělat ledacos.“

„To neznám,“ přiznala. „Dá se to naučit?“

„Těžko!“ řekl. „Mazlení z vás vychovatelky vykopaly, brečet neumíte, ačkoliv se to ani malé děti nemusí učit, brečí hned po narození. Co mám s vámi dělat?“

„Můžeme se ledacos naučit!“ opakovala zarputile.

„Na to je pozdě,“ vzdychl si. „Holka, která ve dvaadvaceti letech vidí poprvé kluka, ta toho zanedbala příliš mnoho! U nás mají některé ve tvém věku už vlastní děti a dovedou se o ně postarat! A ty aby ses to teprve začala učit! Není na to trochu pozdě?“

„Yazatap je starší, je jí už přes tisíc let!“ připomněla mu.

„Ta je nejspíš úplně odepsaný případ!“ řekl. „Ty by ses to snad naučila, ona už ne!“

„A naučíš mě to?“ podívala se na něho tázavě.

Otočil k ní opět hlavu a podíval se jí do očí a ačkoliv se na ni díval trochu odspodu, měl přitom pocit, že hovoří s malou holčičkou.

„Podívej, Xapho, řeknu ti to na rovinu,“ vzdychl si. „Je mi teprve patnáct let, to je na takové vztahy u nás příliš brzy. Nemít školení o léčení kosmickou energií, moc bych o tom nevěděl. I tak to znám spíš jen teoreticky. Jestli se mi podaří dotáhnout vás na některý náš svět, uvidíme, co se dá s vámi ještě dělat.“

„Říkal jsi, že by sis věděl rady i sám,“ vyčetla mu. „I s tou výchovou!“

„Budu si vědět rady,“ trval na tom. „Ale ne s tebou! Na to musí být dva, kdo si vědí rady, pěkně půl napůl. Tak aby si věděl rady i každý sám. Naše holky tohle všechno znají, vy ne. Zkrátka jste k ničemu!“

„Chceš říci, že jsem pro tebe... podřadná?“ zamračila se.

„Podřadná snad ne,“ zavrtěl hlavou. „Jen pořádně zanedbaná. S kluky jsi nikdy nic neměla, bude to s tebou těžké. Nikdy ses s nikým nemazlila?“

„Mazlení se u nás považuje za slabost!“ ujistila ho vyčítavě.

„Však to taky slabost je!“ připustil bez váhání. „Ale krásná slabost! Když zrovna nejsi v bitvě, může to být přímo nádherná slabost!“

„Ale co když jsi v boji?“ mračila se na něho.

„V boji možná tvrdost potřebuješ,“ souhlasil. „Ale jsme teď v bitvě, nebo si můžeme nějakou menší slabost dovolit? Třeba jen na chvilku. Nechceš si to zkusit?“

„Neumím to,“ přiznala trochu zaskočeně Xapho.

„Vždyť to nic není!“ řekl. „Už tě někdy někdo... takhle pohladil po vlasech?“

Narovnal se a trochu si k ní přisedl. Natáhl k ní ruku a přejel jí dlaní nesměle po hlavě. Husté černé vlasy měla původně nakrátko, asi aby jí nepřekážely, ale v duchovitém stavu jí povyrostly, takže měla na hlavě naježenou černou neupravenou hřívu. To by jí ale odpustil, i tak byla hezčí než všechny dívky, které dosud znal.

„Ne, tohle mi ještě nikdo nikdy nedělal,“ otřásla se Xapho. „Je to takové... zvláštní.“

Přitáhl ji k sobě, až si přesedla vedle něho. Náhle mu bleskla hlavou Janinka. Co by asi řekla, kdyby ho viděla flirtovat s pravou ďáblicí o hlavu větší, než byl sám? Urazila by se, vysmála by se mu. A co matinka? Ta by teprve vyváděla! Kvákala by, že to přece říkala...

Janinka ale zůstala na Zemi, neměla o něho zájem. Snažil se snad víc než dost, aby se setkali, ale co udělala ona? Jeho telepatické pokusy vnímala, ale na žádný neodpověděla. Alexijev to řekl jasně. Kdyby chtěla, našla by si způsob, jak se domluvit.

Na rozdíl od ní se ďáblice Xapho o Pepka zajímala. A byla na něm závislejší. Kdyby Janinku neléčil on, léčil by ji někdo jiný, v Andělském světě bylo lékařů dost. Tady byl pro ty čtyři jedinou záchranou on.

Přitiskl se k ní, ale jen lehce, z boku, takže cítil teplo jejího těla. Říkal si, že ji nesmí vyplašit, ale upřímně řečeno, na víc si netroufal. Kluci v Andělském světě to měli snadnější. Tam když kluk navrhl holce, aby s ním chodila, mohl si být jistý aspoň tím, že ona ví oč jde. Znali se z přednášek, léčili spolu lidi. Doktor Alexijev sestavoval zpočátku léčebné rozvrhy tak, aby se pokud možno při léčení ve dvojicích střídali. Některé dvojice ale dosahovaly lepší synchronizace a lepších výsledků, ty nechával pohromadě. Byla to náhoda, že obvykle nezůstávaly spolu jen u léčení? Jen Pepka nikdo nevyhledával, ani na léčení, ani jinak. Tady o něho stála aspoň jedna ďáblice...

Ačkoliv... Xapho byla opravdu hezká jako obrázek. Usmál se na ni a hladil ji po vlasech.

„Řekni mi pravdu,“ vybídl ji měkčím hlasem. „Je ti to nepříjemné, nebo se ti to líbí?“

„Nevím,“ zaváhala. „Yazatap by se mi určitě vysmála.“

„Kašli na Yazatap!“ poručil jí. „Ta ti do toho nemá co mluvit! Líbí se ti to, nebo ne?“

„Snad,“ připustila nejistě.

„Tak jinak!“ změnil metodu. „Mám v tom pokračovat, nebo mám okamžitě přestat?“

„Radši ještě chvilku pokračuj!“ odvětila rychle a sama se k němu trochu přitiskla.

„Vidíš, Xapho!“ usmál se. „Ještě nejsi ztracená, když se ti aspoň tyhle drobné slabosti líbí. A to je teprve začátek, to si u nás dovolují k holkám i úplně malí kluci.“

„Začátek? To chceš říci, že by toho mělo být víc?“ zeptala se ho.

„Ovšem,“ ujistil ji. „Ale nechtěj všechno najednou. Musíš se to teprve naučit. Aby ti to bylo tak příjemné, abys bez toho nechtěla být. Aby ti to samotné bylo málo.“

„Tak ještě aspoň něco!“ poprosila ho.

Trochu se zarazil.

Ale co, řekl si, někdy s tím začít musí! Dvaadvacet let a ještě děvče nepolíbené? To už není přednost, to je katastrofa! Měla by se napravit. A je to snadné, vždyť na to sama čeká! Každý dospělý by mu vykládal, že má na to času dost, ale tady mu to nikdo vyčítat nebude, proč to aspoň nezkusit? Uvidíme, jestli se z těch tvrdých bojovnic, vychovávaných kopanci na profesionální zabijáky, dá vykřesat troška člověčí lidskosti!

„Dobře,“ usmál se. „Ale zavři oči, ať si to lépe vychutnáš. Něco z toho je lépe vnímat se zavřenýma očima, víš?“

Poslechla ho a napjatě očekávala, co bude.

Vzal její hlavu jemně do dlaní, trochu ji zaklonil a dal jí pusu. Až ho zamrazilo a sám se zachvěl. Ještě žádné dívce pusu nedal, žádná o něho nestála. Pro kamarádky byl dosud jen rozjívený Pepek, žádná si na něho nikdy nepomyslela, leda v nějakém hodně bujarém snu, kterému se sama po probuzení s chutí zasmála jako naprostému nesmyslu, ale nikdy by se k němu nepřiznala.

Ale co Janinka? Jakoby ho píchla výčitka.

Na druhou stranu, proč by si měl něco vyčítat? Janinka s ním přece nikdy nechodila, neměla o něho zájem. Potkal ji před rokem jen nakrátko a mimo přesvědčování, aby se dala na studia, ke kterému ani nemusela mít vlohy, spolu nic neměli. Jaképak výčitky? Její matka ji sama ohodnotila jako pitomou nánu...

Xapho se nehýbala. Zdálo se, že ji to překvapilo, ale nejevila snahu odstrčit ho. Jen se roztřásla, ale oči neotevřela, naopak křečovitě sevřela oční víčka. Pepka napadla kacířská myšlenka. Jestli v pekle nemají žádné ďábly, mohla to být opravdu její první pusa!

Pak sáhla rukou po jeho hlavě a zkusila ho také ještě nešikovně pohladit.

Tisíce let to neznají, říkal si Pepek, ale i po takové době v nich něco zůstalo! Tiskl své rty na její, jakoby se bál, že se mu to jen zdá. Byla to přece i jeho první pusa! A zrovna s tak atraktivní kráskou! Větší, starší, ale tak neznalou, až to volalo o pomstu.

Konečně se přestali líbat.

„Učíš se rychle,“ řekl trochu zadýchaně a narovnal ji. „Ani jsem ti neřekl, že je lepší dělat něco příjemného jinému, než nechat si to dělat!“

„Nevím,“ odvětila také trochu zadýchaně. „To mě jen tak napadlo!“

„Napadlo tě to ale dobře,“ usmál se na ni.

„Co to vlastně... děláme?“ zeptala se ho tiše.

„Ty to neznáš?“ řekl také tak tiše, jako kdyby je někdo mohl slyšet. „To první bylo obyčejné pohlazení, které sis celý život hloupě a zbytečně odpírala. A tomu poslednímu se říká políbení, čili pusa. Ani to ještě není všechno, ale už jsme přece jen dál než na začátku.“

„Dál než na začátku?“ otevřela oči a podívala se na něho zblízka. „To není všechno?“

„Necháme si něco na příště,“ rozhodl raději šalamounsky. „Zkus si o tom všem trochu zapřemýšlet. Možná ti dojde, že jsi dosud žila zbytečně. Žít jen pro válku je strašlivě málo. Neříkám, že člověk nesmí nikdy popadnout zbraň, v krajním případě je to nutné. Ale i pak se má člověk těšit na chvíle, kdy nemusí zabíjet, ale někomu dělat radost. Rozumíš?“

Chvíli neříkala nic, jen přemýšlela. Aby řeč nestála, dal jí ještě jednu pusu. Jen zavřela oči, ale sama už poslepu hledala svými ústy jeho.

„Kdybys mi to takhle řekl ještě před hodinou, urazila bych se,“ řekla trochu smutně, když se přestali líbat.

„A teď?“ podíval se na ni s očekáváním.

„Teď už se neurazím,“ usmála se. „Máš asi pravdu, žily jsme... chudě.“

Vstal a podal jí ruku. Nechápala proč, ale když jí pomohl vstát, odtáhla se.

„Já přece umím vstát sama!“ řekla dotčeně. „Nejsem padavka!“

„Ale jistě mi dopřeješ radost, když ti maličko pomohu,“ dodal.

„Není to zbytečné?“ opáčila udiveně.

„Někdy je to i o detailech,“ přitakal. „Nemusí to být pořád, ale pamatuj si, není nic špatného přijmout drobnou úsluhu od kluka, zejména když jsi od něho právě dostala první pusu. Ten den by sis měla správně pamatovat po celý život!“

„Považujete to za tak významné, abyste si to pamatovali?“

„Jistě,“ přikývl. „Hádám, že jsi byla dodneška děvče nepolíbené. Ode dneška to ale neplatí. To si u nás každá holka dobře pamatuje!“

„A co ty?“ usmála se na něho. „Taky se ještě pamatuješ na svoji první pusu?“

„Určitě,“ přikývl vážně. „Říkal jsem ti přece, že jsem ještě moc mladý! Takže jsem si tu první pusu prožil právě dnes a zrovna s tebou, víš?“

„Tak jsme na tom vlastně stejně?“ zasmála se trochu.

„Máme teď spolu něco společného. Třeba tu první pusu. A na to se nezapomíná!“

Janinka byla hezká jako obrázek, ale Xapho byla proti ní královna. Už mu nevadilo, že je starší a vyšší. Na Zemi by o něho taková holka ani pohledem nezavadila. Pro zdravotní sestřičky v Andělském světě byl vždycky jen klouček. Teď měl takovou krásnou holku v náručí! A dal jí první pusu, to se přece počítá! Nikdo jiný už u ní nemůže být první! Pepkovi vzrostlo sebevědomí jako nikdy předtím. Měl teď v náručí místo pozemské dívky ďáblici. Nikdy si ani ve snu nepředstavoval, že by to mohla být tak krásná holka. Napadlo ho, jak by všichni koukali, kdyby se mu podařilo vrátit se a přivést ji s sebou na Andělský svět, i kdyby vedle něho působila dojmem Eiffelovky.

Obrátili se zpátky k letadlu, ale nespěchali. Když ji vzal za ruku, nesnažila se mu vytrhnout, naopak, přitáhla se sama blíž k němu.

„Opravdu takhle vypadá vaše... spojenectví k výchově dětí?“ zeptala se ho.

„Kdepak, to ještě zdaleka není ono,“ zvážněl. „S první pusou to může souviset, ale nemusí. O dětech se musí rozhodovat zodpovědněji, víš?“ povídal už skoro bez ostychu.

„Takže to ještě není to, nač jste vy, samci?“ zajímala se.

Zarazil se. To snad ne! To přece nemůže myslet vážně! Ačkoliv – ona může. Vždyť o tom nic neví, bere ho jen jako vědeckou zajímavost...

„Ne,“ řekl vážně. „Pusou to obvykle začíná. Ale děti, to není jen tak! Měla bys o tom vědět víc, než o nich začneš doopravdy uvažovat. Abys je nezkoušela vychovávat kopanci. To se u nás opravdu nedělá! Ani v myšlenkách!“

„U nás ano,“ zvážněla také. „A nejen v myšlenkách! Kopance vedou ke správné tvrdosti! Tak nás vychovávali.“

„Vždyť říkám, že jste příšerní!“ zamračil se.

„Bojovnice musí být tvrdé, jinak neobstojí!“ namítala.

„Pro bojovníky je tvrdost správná vlastnost,“ souhlasil. „Ale člověk není pořád jen bojovník, to je u nás málo. Život není jen věčný boj. Máš teď naději nejen na nový život, ale také na to, že se dostaneš z vašeho příšerného světa.“

„Říkali nám, že Gehenna je nejkrásnější ve vesmíru. A ty ji považuješ za nejhorší!“

„Na to musíš poznat pár lepších světů,“ řekl vážně. „Až pak to pochopíš. U nás je Gehenna symbolem zla, hrůzy a ubohosti. Možná ti to časem taky dojde.“

„Poslyš, něco mi nejde z hlavy,“ mudrovala. „Když je mazlení tak snadné, proč nám to vždycky zakazovaly? Od vychovatelek po Yazatap? Mohly jsme se přece mazlit pokaždé, když jsme nebyly v bitvě, to by snad nikomu nevadilo?“

„Potřebovaly, abyste byly především tvrdé,“ pokrčil rameny. „Ale to není všechno. Můžeš se mazlit i s ostatními dívkami, ale časem poznáš, že to bez samců, jak nám říkáte, prostě není ono. S námi je to lepší! Nakonec by to třeba musely přiznat i kněžny. To se jim zřejmě nehodilo.“

„Co by musely přiznat?“ nechápala Xapho.

„Že jejich rozhodnutí zbavit se mužů nebylo správné.“

„Vždyť to jde i bez vás!“ namítla, ale už bez velkého přesvědčení.

„Jde to,“ přikývl. „Ale jak? Žádné mazlení, kopance a rány, tvrdost nade vše! Líbí se ti to? Já to považuji za ubohost. Jste pro vaše nafoukané kněžny jen pitomé, bezduché stroje na vraždění, nic víc. A to ještě netušíš, co všechno dalšího vám sebraly!“

„Jak můžeš vědět, co nám ještě sebraly?“ zamračila se.

„Je toho moc,“ vzdychl si. „Mohu to jen odhadovat, ale při vaší omezenosti nebudu daleko od pravdy. Hádám, že jste si jako malé nehrály. Neznáte panenky, se kterými si naše holky odmalička hrají. Zničily vám dětské hry i s dětstvím, rodičovskou lásku i s rodiči, kouzlo domova i s domovem, výchovu dětí i s vlastními dětmi, přátelství... které z těch slov ještě neznáte? Přiznej si, že to jsou pro vás krystalická slova bez významu, bez náplně! V dětech vidíte jen malé bojovnice, jenže u nás má slovo dítě víc významů, které vám nic neříkají! Co si třeba představíš pod pojmem dítě svých rodičů?“

„Máš pravdu,“ mračila se. „Právě jsi na mě vysypal takovou sbírku krystalických slov, že bych je asi dlouho hledala i ve velkém palubním slovníku.“

„Kašli na palubní slovník!“ poradil jí. „Krystalická slova ti nic neřeknou, dokud jejich význam nepochopíš, dokud je neoživíš. A to se ti se slovníkem nepodaří! Za to ti ručím!“

„Co mám tedy podle tebe dělat?“ urazila se.

„Teď? Nic,“ řekl. „Počkej, až vás dostanu do pořádného světa! Tam se se všemi těmi pojmy seznámíte pěkně zblízka. Pochopíte, co dneska nechápete.“

„Kdy to bude?“

„Nevím,“ zavrtěl hlavou. „Postupujeme pomaleji než tenkrát. Až to bude, poznáš to.“

„A budeš se do té doby se mnou občas mazlit?“

Usmál se na ni. Hleďme! Ďáblici se to zalíbilo! Jak nám ta tvrdá bojovnice nádherně změkla! Ale co, to je jedině dobře!

„O to neměj strach!“ řekl šibalsky. „Na první pusu se nezapomíná. A já jsem ji dneska dostal právě od tebe, víš?“

„Já zase od tebe,“ usmála se na něho uvolněněji.

Mezi stromy už bylo vidět letadlo. Na vrcholku stála Yazatap a vyhlížela je. Pepkovi připadala, a ne bezdůvodně, jako Janinčina nelítostná matinka. Až na malý rozdíl. Yazatap vypadala mladší a inteligentnější. Inteligentnější nejspíš byla, ale mladší? Zdání klame! Ale co, snad nebude také tak ječet!

„Poslyš... co jí mám říci?“ znejistěla Xapho jako školačka, pozvaná do ředitelny.

Pepek rychle uvažoval. Ale co, řekl si. Yazatap nemá Xapho co vyčítat!

„Co bys jí říkala?“ usmál se. „Co jí je do toho? Byli jsme se projít v lese, to jí klidně řekni, do toho ostatního jí nic není! To je jen moje a tvoje záležitost.“

„Ale co když se zeptá, co jsme tam dělali? Podle subordinace jí to přece musím říci! Kdybys věděl, jak Yazatap na řádech bazíruje!“ namítla opatrně.

„Podle subordinace podléháš po dobu cesty mně,“ zamračil se. „Řekni jí po pravdě, že jsme se procházeli a diskutovali. Řekni jí, že to byl náš soukromý hovor a já si nepřeji, abys jeho obsah někomu říkala. Takže jí to neřekneš, dokud nesvolím. Pošli ji za mnou, ať si o to svolení řekne mně! A co jsme dělali navíc, to už vůbec není její starost!“

„Vážně to tak cítíš?“ podívala se na něho trochu nejistě. „V naší dohodě o subordinaci nic nebylo!“

„Tak ať!“ řekl. „Já na celou vaši subordinaci kašlu. Ale dokud budu mít sebemenší možnost aspoň maličko o tom rozhodovat, nenechám Yazatap otravovat ti život.“

„Ty mi chceš pomoci? Proti ní? Proč?“

„Protože,“ řekl. „Kluk se musí zastat holky, které dal pusu. To už je tak mezi námi.“

„Takové menší spojenectví proti Yazatap?“ usmála se na něho.

„Jo,“ přikývl. „Jsi teď můj spojenec a já tvůj. Nebo aspoň trochu.“

„Tak aspoň trochu!“ usmála se.

*****

Yazatap je přivítala podezíravě. Xapho správně předpokládala, že začne s výslechem, ale už také tušila, jak to dopadne. Pepek Yazatap odpálil, že nešlo o takticko-technické údaje bojových letadel Baalů, takže nešlo o špionáž, jí se to zkrátka netýká a basta!

„Mám nárok vědět, o čem jednají mé podřízené!“ rozčilovala se Yazatap.

„Až budou tvé podřízené, vyzpovídej si je jak chceš, ale teď tady velím já!“ usadil ji Pepek. „Naše dohoda trvá na tom, že velím až do konce cesty. Počkej s tím, až se ti vrátí tvé velitelské pravomoci!“

Yazatap to překousla hodně kysele, ale odvrátila se a vsoukala se před nimi do letadla.

Pepek nechal opět řídit Mariuk. Nejprve s ní prošel pár bran, jak je procházel předtím. Za nimi byly možná krásné světy, ale příliš obyčejné. Pak ale všechny upozornil, že jdou do světů, kde občas neplatí běžné přírodní zákony. Jupiterské světy, tefirům nedostupné.

První je přivítal čistou šedí. Všechno tu mělo olověnou barvu, skály, voda i obloha. Rostly tu šedé rostliny, ale byl to svět tichý, bez živočichů.

Proletěli další bránou. Při jejím průletu se uvnitř letadla objevily modré plamínky, pokryly všechny přístroje i obrazovky, obraz vnějšího světa se kroutil jako klubko červů, od všech hrotů odskakovaly jiskry, ale letoun letěl dál a jakmile Pepek bránu zrušil, nepříjemné jevy skončily.

Svět, ve kterém se nacházeli teď, vypadal docela obyčejně.

„Zkus přistát na vršku tady toho kopce,“ požádal Pepek Mariuk.

Poslechla ho, ale Pepek si při přistávání jen povzdychl. Opět zpozoroval, jak místní rostliny neuhýbají před dosedajícím strojem, ale prostupují jeho okrajem.

„Dobrý, můžeš zase vzletět!“ požádal Mariuk.

„Proč?“ zeptala se ho klidně. „Chtěl jsi snad přistát!“

„Jen jsem potřeboval vyzkoušet, jestli jsme pořád ještě nehmotní,“ vysvětloval jim.

Visely na něm očima všechny čtyři, ale Pepek si to nesměl připustit.

„A jsme nehmotné dál, co?“ opáčila Yazatap tónem Já jsem to přece říkala.

„Jsme,“ přikývl. „Musíme dál. Pamatuji se na tyhle efekty s modrým ohněm, doufal jsem, že to bylo ono. Elektrický svět to tedy nebyl, škoda.“

„Tady všude ses předtím potuloval?“ pokračovala Yazatap ve výslechu.

„Jsem trochu tulák,“ usmál se na ni, jako by se nechumelilo. „Tenkrát jsem netušil, co se může stát, proto jsem si nevšiml, kdy nastala ta změna.“

Proletěli ještě několik bran, ale zůstávali pořád nehmotní.

„Co budeš dělat, až urazíme celou trasu?“ mračila se Yazatap.

„Vezmeme ji v opačném směru,“ ujišťoval ji. „Teď se vracíme po všech světech, kde jsem se předtím toulal. Může to ale být tak, že osudové rozhraní mění allohmotu ve hmotu jen při průletu správným směrem a změní nás až na zpáteční cestě.“

„Pěkná vyhlídka!“ lamentovala Yazatap.

„A pro dnešek dost!“ řekl Pepek, když Mariuk přistála na dalším světě a nějaké křoví jim opět trčelo přímo z okraje letadla.

„Zase utahaný? Vždyť ještě není večer!“ dívala se na něho podezíravě Yazatap.

„Večer ještě není, ale otevřených bran bylo víc než včera,“ připomněl jí. „Nehoňte mě, nebo padnu vysílením!“

„To jsi na tom výletu taky tak často odpočíval?“ podezírala ho Yazatap.

„Ne,“ usmál se. „Ale měl jsem lepší letadlo!“

„No dovol!“ vybuchla. „Naše letadlo je elitní univerzální vimaan Baalů, nedávno důkladně renovovaný...“

„Neberu vám to,“ přerušil ji rychle. „Moje letadlo bylo menší. Brána potřebuje energii úměrnou čtverci průměru. Předtím jsem ji obhazoval kolem svého letadla, což mi netrvalo ani vteřinu, s vaším letadlem udržuji bránu několik dlouhých vteřin otevřenou, než proletíte na druhou stranu. A to vyčerpává. Máš aspoň představu, jakou spotřebu energie mají vaše konvertory? Neznám je, ale tu sílu si představit dovedu. Musí být pořádná!“

„Kde máš to své letadlo?“ zavrčela.

„Rozbili mi je na Zemi tvoji krajané,“ řekl. „Nemohu za to, že jste bestie a umíte jen ničit, ničit a ničit.“

„Máš asi pravdu,“ ustoupila trochu. „Proč naše letadlo taky neobhodíš?“

„Netroufnu si na to,“ přiznal. „U menší brány to bylo snadné, u větší jsem rád, že ji udržím otevřenou. I tak mě vysiluje víc.“

„Naše konvertory jsou silnější, udrží brány třeba sto metrů široké!“ trumfovala ho.

„Jupiterské taky? O ty jde především!“ usadil ji.

„Dobře, dělej jak umíš!“ zavrčela zklamaně, ale nezbylo jí než couvnout. Jupiterské brány její civilizace vytvořit nedokázala, tam ho trumfnout nemohla.

Letadlo stálo, Mariuk si sklopila sedačku, ale na spaní bylo ještě brzy.

„Můžeme se ještě teď večer po tomhle světě projít!“ navrhla rychle Xapho.

„Nač ti to bude?“ protestovala Yazatap.

„Máme sedět tady?“ opáčila Xapho. „Tenhle svět vypadá překrásně, v lese tu rostou stromy, jaké doma nemáme a nám přece nemůže v nehmotném stavu nic ublížit!“

„Odkdy máš zrovna ty smysl pro krásno?“ zavrčela Yazatap neochotně.

„Proč by nemohla mít?“ zastal se Xapho okamžitě Pepek. „Náhodou má pravdu. Taky se tam půjdu podívat. Na to žádnou energii nepotřebujeme!“

„Tak si tedy jděte!“ ustoupila Yazatap nevrle.

Kromě Xapho a Pepka vystoupila i Erelim, prý byla také žhavá na lesní procházku. Nedala se odradit a Pepek neměl důvod ji před ostatními otevřeně odmítnout. Jen omluvně mrkl na Xapho, ale ta se jen usmívala.

Kráčeli chvíli křoví nekřoví, strom nestrom, jen co nejdál od letadla. Konečně Xapho usoudila, že na ně Yazatap neuvidí ani elektronickým dalekohledem a navrhla posadit se za veliký balvan, kde na ně nemůže být vidět vůbec. Zorganizovala to rázně. Nejprve usadila Erelim, vedle ní umístila Pepka a sama se posadila z jeho druhé strany.

„Přivedla jsem ji schválně,“ řekla mu. „Erelim je taky zvědavá na líbání. Využily jsme chvíle, kdy Mariuk ve velitelském pilotním sedadle zaujal let a neměla čas sledovat, o čem spolu přes komunikační obrazovky diskutujeme. Yazatap by nás určitě monitorovala, ale Mariuk to nenapadlo. Takže se dneska budeme líbat ve třech!“

„Aha!“ vzdychl si Pepek. „Neřekl jsem ti asi včas, že se to obvykle dělá mezi jedním mužem a jednou ženou, co?“

„Neřekl,“ odvětila bezelstně. „A proč nemůžeme být tři? Snad bys Erelim nezklamal? Kde teď sežene kluka, když jsi tu jen jeden? Copak to vadí?“

„Asi ano, má to jakési historické kořeny,“ vytáčel se.

„Tady na ně můžeme kašlat!“ navrhla Erelim. „Když už kašleme na Baal...“

„U nás to ale není zvykem,“ namítl rázně.

„Není?“ podívala se na něho zkoumavě Xapho. „A co znamená slovo harém? Dívala jsem se schválně do velkého slovníku. Místo, kde žijí všechny ženy jednoho muže. Ve všech pozemských jazycích, které to slovo znají, je muž v jednotném čísle a ženy v množném. I když to všechny jazyky neznají, čeština mezi nimi je. Tak jak je to tedy?“

„Pravda je, že to na Zemi existuje,“ ustoupil Pepek. „Ale jen u některých kmenů, ne všude. Čeština má to slovo pro popis zvyků jiných kmenů. V Čechách harémy nemáme.“

„Proč ne?“ zeptala se ho lakonicky Xapho.

„Není to u nás zvykem,“ opakoval. „Nechcete toho po mně trochu moc?“

„Poslyš, Pepku, to není spravedlivé!“ vyčetla mu Xapho. „Nemůžeš kvůli nám převzít zvyky jiného vašeho kmene? Po nás chceš opustit nejen náš kmen, ale i náš svět! A sám chceš trvat jen na jednom jediném kmeni! Zdá se ti to spravedlivé? Mně ne! To vážně chceš, aby Erelim a Mariuk zůstaly pod vlivem Yazatap?“

„Mariuk do toho chcete přibrat taky?“ obrátil oči v sloup.

„No jistě!“ přikývla Xapho. „Pepku, přece bys ji nenechal vězet Yazatap v drápech?“

Ten argument opravdu nečekal. Měl by asi trvat na tom, že může mít jen jednu, ale nebylo by dobré ponechat zbylé dvě pod vlivem dračice Yazatap. Ustoupit a mít je všechny najednou? To by byl opravdu harém. Co teď?

„No nazdar!“ povzdychl si. „Neříkal jsem ti, že jsem ještě mládě? Je mi teprve patnáct let a na takové vztahy mám dost času!“

„A na smrt čas máš?“ opáčila Erelim. „Hele, Pepku, co ti to udělá?“

Aby ho ďáblice takhle prosily, to věru nečekal.

„V Čechách by dívkám určitě vadilo, kdybych chodil se dvěma najednou!“ snažil se je od toho ze všech sil odradit.

„My se přizpůsobíme těm z harémů,“ slibovala mu úlisně Xapho. „Neříkal jsi mi dnes ráno, že jsi se mnou uzavřel takovou menší smlouvu?“

„Ano, ale jen s tebou,“ přikývl rázně. „Ne se třemi!“

„Zabít bys nás dokázal třeba i čtyři najednou!“ vyčetla mu Xapho. „Líbání je přitom mnohem snadnější a příjemnější!“

„To ano, ale když se budu líbat s jednou, co bude dělat druhá?“

„Počká, až na ni dojde řada!“ navrhla bezelstně Erelim.

„Teda holky, dostaly jste mě!“ povzdychl si. „Neměli bychom to lépe prohovořit? To není jen tak!“

„Nač bys čekal?“ poháněla ho Xapho. „Času máme málo, cesta brzy skončí a co pak?“

Pepek si ještě jednou vzdychl, pak odevzdaně, opatrně pohladil po nádherných zlatých vlasech Erelim. Trošku se zachvěla, jako bázní, ale pak se blaženě prohnula jako kočka.

„Počkej,“ zarazil se najednou. „Vždyť ona neví, o čem jsme diskutovali předtím.“

„No a co?“ lísala se k němu Xapho z druhé strany.

„Co když to pochopí jako ubližování, jako o tom mluvila Yazatap?“

„Toho se neboj,“ usmála se vítězně Xapho. „My jsme si to spolu vyříkaly. Pamatuji si všechno do slova a do písmene. Přece nezapomenu na den, kdy jsem dostala první pusu od kluka! Jen škoda, že nemůžeš dostat první pusu i od Erelim, ale jen ona od tebe!“

„No vidíš!“ chytil se toho Pepek.

„Ale ona to uznala,“ pokrčila rameny Xapho. „První může být přece jen jedna, to je jasné. Druhá musí být druhá, s tím se nedá nic dělat. Hlavně že budeš u nás obou první ty!“

To jsem si to zavařil! uvažoval Pepek v duchu, když pomalu hladil Erelim po vlasech. Mít hned dvě, ne-li tři. A u všech být první, to je vrchol! Co s tím? Správně by si měl vybrat jen jednu. Ale co má dělat? Měly svou pravdu, přece je nenechá v drápech Yazatap! Vzdát to nesmí! Když je předělá z čistých bojovnic na normální holky, Yazatap utře úplně! A pak se to nějak vyvrbí! Až si vybere jednu, pro ostatní jistě nějaké kluky sežene, takové krásné holky nezůstanou samy, to by v tom byl... sakra, čert! A ony jsou ďáblice! Ještě že jsme teprve u první pusy, napadlo ho. No, bude to hodně zajímavé!

Na Janinku už nemyslel. Slabou výčitku, co mu blikla hlavou, rázně zaplašil. Nestála o něho, má co chtěla. Vázat se na ni nebude, ona na něho také ne, beztak to nemělo smysl. Může si vybrat z krásnějších. A tyhle o něho přece stojí!

Otočil se, zlehka objal zlatovlasou Erelim a políbil ji. Holky si určitě řekly všechno, Erelim sama dychtivě zavřela oči, aby si svou první pusu pořádně vychutnala, jak to předtím navrhoval Xapho. Dodal si kuráže a otočil Erelim proti sobě, aby ji mohl obejmout nejen nesměle ze strany, ale zepředu. Seděli všichni tři za velkým kamenem jako obraz hříchu, Pepek líbal Erelim a stejně krásná černovláska Xapho mu hladila vlasy.

Tohle tak vidět andělští Ogdurové! Anebo ďáblice Yazatap! Koho by to pohoršilo víc?

A jak se dalo čekat, po chvilce se holky bez nejmenší stopy žárlivosti vyměnily. Pepek objímal Xapho a Erelim ho hladila ze strany. Kdyby si měl mezi nimi vybrat hned teď, Xapho by to vyhrála, ačkoliv ani Erelim nevypadala špatně.

Pepku, ty vole! opakoval si v duchu. Co blbneš? Jednu z nich strašně zklameš a kdo ví, co taková odmítnutá ďáblice dokáže? Jistě umí zabíjet čtyřiceti způsoby!

Vrátili se až při stmívání, ale obě mladičké ďáblice byly tak rozzářené, že to Yazatap nemohlo ujít. Prohlížela si je podezíravě, ale nic neřekla. Rozdělila jim čtyři placky, podobné karbanátkům, jen poněkud nezvyklé fialové barvy. Nabídla i Pepkovi, ale odmítl s tím, že jíst nepotřebuje. Všichni se pak uložili do rozložených sedaček a Pepek, jediný skutečně utahaný, usnul jako první.

To zas byl den!

*****

Brána osudu

Ráno se probudil jako poslední, ďáblice čekaly jen na něho. Do pilotního sedadla se ale místo Mariuk nahrnula jako velká voda Erelim.

„Kam se to cpeš?“ okřikla ji Yazatap. „Tam nemáš co dělat!“

„Když může Mariuk, proč ne já? Taky si chci zalítat!“ žadonila Erelim.

„Kolik hodin jsi už nalítala?“ zeptala se jí přísně Yazatap.

„Pět na trenažéru!“ přiznala Erelim. „Mariuk měla jen o půlhodinku v letadle víc.“

„Tady nejsme v pilotní škole!“ plísnila ji Yazatap.

„Ale můžeme to dohonit!“ přidala se k Erelim Xapho. „Vždyť o nic nejde! Nikdo tu po nás nestřílí, nevadí, když se letadlem strefíme do stromů, proč si to nemůžeme zkusit všechny? Mám taky zájem!“

„Nech je!“ zastal se jich Pepek. „Bojíš se, že by ti mohly konkurovat? Taky bych si zalétal, kdyby mělo vaše letadlo řízení podobné našemu!“

Yazatap po něm loupla očima, ale zmlkla a stáhla se stranou. Netušila, že Xapho bude místo napjatého sledování cizích světů nejbližší hodinu tajně komunikovat přes obrazovku s Mariuk a zasvěcovat ji do tajemství lesních procházek. Pepek to sice tušil, ale už se s tím smířil a říkal si, že to snad nějak dopadne.

Další Jupiterský svět je přivítal měnivými barvami. Po obloze létaly křiklavě duhově zbarvené koule, navíc neustále střídající barvy. Opatrně přešli do dalšího světa a vrátili se zase do nějakého obyčejného.

„Přistaň, Erelim!“ vybídl novou pilotku Pepek. „Jen nakrátko, jen co to otestujeme.“

Erelim zamířila na první volné místo, které uviděla. Byla to malá mýtinka, ale pohledem shora před přistáním zjistili, že dole není prázdná, rovná plocha, ale přelámané a hnijící kmeny stromů. Zřejmě kdysi spadly při nějaké vichřici a ještě nestihly zetlít.

„Nevadí, nemusíš ani dosedat,“ mávl rukou Pepek. „Stačí, když klesneš pod úroveň korun nejbližších stromů.“

Erelim to ale vzala zprudka, ozvala se rána a letoun sebou škubl. Zvenku se ozval strašlivý praskot, stranou odletěla koruna stromu, všude kolem poletovala změť třísek, větví a spirálovitého listí. Erelim se do nevelké mýtiny nevešla, vrazila do stromu vpředu, změnila ho v třísky a když se to snažila vyrovnat, ulomila letadlem naopak tři-čtyři stromy vzadu. Pak se zakymácela a vzala ještě dva vpředu, čímž si mýtinu rozšířila skoro na dvojnásobek.

„Nemehlo!“ zpražila ji Yazatap. „Neříkala jsem to? Takový trdlo a chtěla by pilotovat bojový letoun Baalské flotily!“

„Výborně, Erelim!“ vykřikl Pepek. „Vyhráli jsme! Jsme hmotní!“

Všechny čtyři ďáblice strnuly. To, že stromy neprolnuly skrz povrch letadla, to přece bylo vítězství, na které všichni čekali!

„No jo!“ vzpamatovala se Mariuk. „My jsme ty stromy urazili, neprošli jsme skrz ně!“

„Pepku, jsi pašák!“ vykřikla Xapho. „Pár stromů, co to je? Letadlo je stavěné na větší nárazy! Vždyť se při tom drcnutí ani automaticky nezapnuly ochranné štíty!“

„Dosedni až na zem!“ požádal Pepek Erelim.

Erelim ho opatrně poslechla. Letoun se zachvěl, ale srovnal se, ačkoliv stál na křivé ploše z poloshnilých kmenů.

„Jdeme ven?“ vyskočila Mariuk.

„Počkat!“ zarazil ji Pepek. „Nebuďte tak hrrr!“

„Proč?“ jásala Xapho.

„Že jste ještě nebyly na cizím světě?“ zeptal se jich Pepek.

„No právě!“ vykřikla Xapho. „Půjdeme se tam podívat, ne?“

„Ne!“ zarazil je Pepek tvrdším tónem. „Chcete zemřít?“

„Zemřít?“ zvýšila hlas Yazatap. „Proč?“

„Protože už nejsme duchové!“ varoval je Pepek. „Mohou nám teď ublížit zdejší živočichové i žravé baktérie. Mohou vás zabít, ani se nenadějete!“

„Co chceš ale dělat?“ zarazila se Yazatap.

„Možností je víc,“ řekl Pepek. „Můžeme to risknout, já už jsem tady tenkrát z letadla vystoupil a nic se mi nestalo, nejspíš se mi nic nestane ani podruhé. Jenže u vás je to horší. My jsme proti cizím bakteriím odolnější.“

„Chceš mi snad tvrdit, že vy Kanaánci jste lepší než my?“ vyjela na něho Yazatap.

„Lepší ne, jen odolnější,“ trval na svém Pepek. „Vy jste tak zabředly do své války, že jste úplně ukončily kosmický průzkum. Vsadím se, že by vás na mnoha světech rozložily i obyčejné hnilobné baktérie. My máme odolnost větší, ale přesto si dáváme pozor.“

„Asi máš pravdu,“ couvla opět s vrčením Yazatap. „Jaké vidíš další možnosti?“

„Vyhnout se Jupiterským světům a zamířit tam, kde je to bezpečné,“ navrhl. „Tak to asi bude nejlepší. Jsou i jiné možnosti, například vyzkoušet zdejší baktérie pomocí nějakých jednoduchých testů, ale tím bych se nezdržoval, nejsme na objevitelské cestě.“

„Máš pravdu,“ opakovala netrpělivě Yazatap. „Jak jsme daleko od Gehenny?“

„Ani moc ne,“ řekl. „Pouhých devět bran.“

„Tak na co čekáme?“ řekla Yazatap. „Startujeme, ne? Pusť mě k řízení, ty nemehlo!“

„A to tedy ne!“ vzepřel se Pepek. „Pořád tady velím já! Beze mě se nedostanete ani na nejbližší sousední svět.“

„Řekl jsi, že tvé velení skončí, až budeme u cíle, tedy tam, kde se staneme hmotné!“ namítla jedovatě Yazatap. „A to je přece tady!“

„Tak jsem to neřekl,“ oponoval jí Pepek. „Tento svět nemůže být naším cílem. Tady jsme jen zjistili, že jsme hmotní. Cílem naší cesty je návrat v hmotném stavu do civilizace, tím rozumím nějaký obydlený svět. A upřesním to, nebude to Gehenna.“

„To je ale podraz!“ vybuchla nesouhlasně Yazatap.

„Není!“ řekl Pepek. „Od začátku víte, že s vámi na Gehennu nepoletím. Já jsem doma blíž a tam také poletíme.“

„Co když tam odmítneme letět my?“ vyštěkla Yazatap.

Přistoupila ke své velitelské sedačce a sáhla po paměti na boční ovládací panel.

„Teď jsem letadlo zablokovala a jen já je dokáži odblokovat. Nikdo jiný nezná heslo!“

„To nebylo zrovna inteligentní!“ zamračil se Pepek a vztáhl ruku k Yazatap. Složila se na podlahu kabiny jako pytel brambor, jen to žuchlo, ačkoliv vědomí neztratila.

„Au!“ vykřikla, jak si narazila bok. „Co to má znamenat?“

„Z toho ochrnutí se brzy vzpamatuješ, není tak těžké,“ ujistil ji suše Pepek. „Dobrá, zablokovala jsi nám letadlo. Neuvědomila sis, že je nepotřebujeme. Měl jsem od začátku pravdu, když jsem je nechtěl použít. Dál tedy půjdeme pěšky, bude to tak lepší.“

„Neblázni, Yazatap!“ obrátila se k velitelce Mariuk. „Pepek má pravdu! Ještě nejsme ani na jeho světech. A on není takový pitomec, aby šel s námi až na Gehennu! Podceňuješ ho víc než si zaslouží!“

„Pepku, vážně chceš pokračovat pěšky?“ obrátila se na něho prosebně Xapho.

„Říkám, bude to tak lepší!“ trval na svém Pepek. „Mariuk má pravdu. Nejsem takový pitomec, abych vás doprovodil na Gehennu a nechal se tam od vás zabít, ani debil, abych si vás přitáhl do našich obydlených světů na palubě letadla, plného atomových bomb. Těžko mě přesvědčíte, že je nenesete, když vás sestřelili při bojovém letu. Takže jediná cesta do civilizace je pro nás všechny pěšky.“

„Ale co baktérie?“ namítla Xapho a podívala se ustaraně na venkovní obrazovky.

„Riskneme je,“ pokrčil rameny. „Kdyby se Yazatap nepostavila na zadní, asi bychom doletěli letadlem až na poslední bránu od našeho světa. Tam je prázdný, zaručeně neškodný svět. Potěším vás, cestou už na žádném světě na příliš agresivní bakterie nenarazíme, to už jsem prozkoumal dávno předtím.“

„A co s letadlem?“ obrátila se na Pepka nerozhodně Erelim.

„Necháme je tady,“ řekl Pepek. „Zablokované pro nás nemá význam.“

„Odblokuj je, Yazatap!“ prosila Xapho velitelku. Podle tónu hlasu to byla pokorná prosba, na přímý rozkaz si zřejmě netroufla.

„Nepros ji,“ zavrtěl hlavou Pepek. „Řekl jsem, že letadlo necháme tady. Teď jde zase o jedno: půjdete se mnou, nebo mě odmítnete? Uznávám, že jsme se předtím dohodli špatně, když se to dalo různě vykládat. Od začátku jsem tvrdil, že naše cesta skončí až v některém civilizovaném světě a Gehenna to nebude. Yazatap si to ale vyložila tak, že naše cesta končí tady. Nebudu se s ní hádat, ukončíme to tedy podle ní. Tady nic zajímavého není, ale která z vás tu chcete zůstat, můžete.“

„Půjdeme s tebou!“ řekla rychle Xapho. „Tady nemáme naději.“

„Možná máte,“ řekl Pepek. „Já bych tu přežil, už jsem tu jednou byl. Jen pro pořádek vám ale připomenu, že mám větší odolnost než vy a za zdejší baktérie neručím. Která půjde se mnou, musí ale souhlasit s tím, že cesta skončí až to výslovně řeknu a ne až si to samy budete myslet.“

Odblokoval menší dávkou energie Yazatap a ta si začala třít zdřevěnělá zápěstí.

„To má být nová smlouva, nebo pokračuje ta stará?“ sondovala Pepka.

„Podle mě by měla pokračovat ta stará,“ řekl. „Ale nebudu vám bránit, když ji chcete zrušit. Na tomto světě už nějakou naději máte, byť ještě dost malou.“

„Takže když tu zůstanu a vy se vydáte na cestu, skončí i smlouva o příměří?“ zeptala se ho. „A co když vás na odchodu rozstřílím?“

„Čím?“ usmál se útrpně Pepek. „Proč myslíš, že jsem vás zbavil osobních zbraní?“

„Třeba palubními rodzoty!“ vyhrkla Yazatap. „Nejste už nehmotní a nic vás nechrání. Jakmile vystoupíte z letadla, spálím vás na prach!“

Tři mladé ďáblice strnuly, neboť si účinky vlastních zbraní dokázaly živě představit.

„Nejsem pitomec, abych z vašeho letadla vystupoval,“ usmál se Pepek. „Podívejte se, milé dámy! Bránu do sousedního vesmíru otevřu přímo v kabině vašeho letadla. Odpadnou tím starosti s bakteriemi tohoto světa. Rodzoty či jiné zbraně vám tady v kabině nebudou nic platné a sousední svět je bezpečný, vím to. Tak, vidíte?“

Bílý ovál se objevil přímo uprostřed tefirského letadla. Bílá plocha zprůhledněla, za otvorem, orámovaným modrou svítící čárou byla vidět rozsáhlá louka s vysokou hustou trávou, až kdesi v dálce začínal les.

„Procházejte opatrně, ať nezavadíte o okraj! Ta brána je menší, nestačí pro letadlo, je těsná i pro nás. Projdu jí jako první. Není to sice galantní, ale u mě je to nutná opatrnost.“

Prošel otvorem do dalšího světa, kde se vznášel ve vzduchu, protože pevná půda byla skoro dva metry pod ním.

„Tak, milé dámy!“ pokračoval Pepek zvenku telepaticky. „Nechci být na vás zlý, ale máte teď pouhou minutu na rozhodnutí. Do té doby buď proskočíte tímhle otvorem ke mně, a pozor, ať si nenatlučete, ale snad to jako výsadkářky zvládnete, nebo zůstanete v letadle. Po minutě bránu zavřu definitivně a navěky. Bez diskuse, nedělám si žerty. Čas běží...“

„Jdu s tebou!“ vykřikla bez váhání Xapho a hbitě proskočila oválem. Padala skoro ze dvou metrů, ale dopad zvládla a zakončila perfektním výsadkářským kotoulem.

„Jdu taky!“ přidala se k ní Erelim. Odrazila se šikmo, aby dopadla stranou a ne Xapho na záda. Bylo ale vidět, že je taky mrštná jako kočka.

„Fuj, to je výška!“ zarazila se u otvoru Mariuk. „Odsuňte se, ať vás nenaberu!“

Skočila ale perfektně jako ty dvě.

„Bestie!“ vybuchla Yazatap. „Opravdu mě tu necháte?“

Nečišel z toho vztek, jen bezmocná výčitka zrazené ženy, kterou právě všichni opustili a která pochopila, že v kabině bitevního letadla, schopného smést čtvrtinu Evropy i se všemi velkoměsty, nejen nikomu neublíží, ale zůstane sama v cizím světě. Nebylo ani jasné, komu tu výčitku určila. Pepkovi, nebo dívkám? Dalo se to pochopit tak i tak.

Vzápětí prolétla oválem a dopadla mezi děvčata, kde perfektním kotoulem dokázala, že také ještě nic nezapomněla a pořád je fit.

Pepek za ní zrušil bránu a snesl se plavně na zem.

„Hele, Pepku!“ divila se Xapho, která už stačila vstát. „Co to máš za létací přístroj?“

„Anebo si lítáš jen tak?“ napadlo správněji Erelim. Také už se zvedla.

„Výborně, Erelim!“ usmál se. „A výborně, Yazatap!“

„Ty opravdu lítáš jen tak?“ mračila se Yazatap.

„Opravdu,“ přikývl horlivě Pepek. „Mám proti vám nějaké výhody, ale to už jistě víte. Například teď přesně vím kde jsme a kudy půjdeme dál. Potěšilo mě, že jdeme všichni.“

„Čekal jsi, že tam zůstanu sama, co?“ zavrčela Yazatap. „To by se vám hodilo!“

„Skoro jsem to čekal,“ řekl Pepek. „Vypadala jsi dost fanaticky.“

„Jsem fanatická a jsem Baalka,“ zavrčela sveřepě. „Ale úplně blbá zase nejsem!“

„Návrat mezi Baaly pusť z hlavy,“ radil jí. „Ten jsem ti nikdy nesliboval. Návrat mezi lidi, to je něco jiného. Ačkoliv si budeš muset zvyknout, že jenom mezi nás Kanaánce.“

„Čeho jsem se to dočkala! Žít trpěná mezi Kanaánci!“ vybuchla. „Ale uznávám, je to lepší než smrt hladem na Pegsda.“

„Teď mám pro vás ještě jedno překvapení,“ řekl tajemně. „Nikdy v životě jste nehrály Kolo, kolo mlýnský, že? Bodejť, to byste musely mít nějaké dětství a ke všemu v Čechách... Tak se to teď naučíte. Postavte se pěkně do kruhu a chytněte se za ruce. Jasně, že i se mnou, pořád ještě velím já! A teď pozor, letíme!“

Pětice lidí, držících se za ruce, se vznesla a zamířila směrem k vycházejícímu slunci. Dívky brzy pochopily, že to může být legrace, Pepek je začal roztáčet jako kolo mlýnský, ale všichni se drželi za ruce a stále mířili na východ. Pod nimi zvolna plynula krajina, louky střídaly lesy, mihla se i říčka a kolem proplouvaly kopce. Zdálo se jim, že letí pomalu a proti letadlu, schopnému letět pětinásobnou rychlostí zvuku, to pomalu bylo, ale kilometry pod nimi i tak ubíhaly.

„Kam vlastně letíme?“ křičela na Pepka Xapho, která byla v kole s Yazatap naproti němu, neboť se ho za ruce držely z jedné strany Erelim a z druhé Mariuk.

„Hledáme jeden ostrov,“ řekl Pepek.

„To by snad muselo být pod námi moře, ne?“ namítala logicky Xapho.

„Tady není,“ souhlasil. „Ale v cíli naší cesty moře bude.“

Ani se nestačily polekat a objevila se před nimi další běloskvoucí brána. Bílá barva zmizela, ale ještě než bránou prolétli, spatřily, že Pepek nelhal. Bylo tam moře. Jen necelý kilometr stranou se vypínaly hory středně velkého, sotva desetikilometrového ostrova.

Přistáli na písečné pláži na dohled od nevelkého bílého domku s červenou střechou, skrytého pod korunami palmového háje.

„Vítejte u mě!“ řekl trochu udýchaně Pepek, sotva se všemi čtyřmi opatrně přistál na písečnou pláž. „Tento ostrov se jmenuje Oáza a já tak říkám celému tomuto světu. Jsem teď tady doma a jak jsem slíbil, mé velení končí. Jsme v cíli. Od této chvíle si velíte každá sama a do svého domu vás mohu už jen zdvořile pozvat.“

„Takže mi vracíš velení?“ nadskočila Yazatap.

„Řekl jsem, že velet budeš jen v případě, když se vrátíte bojeschopné na Gehennu!“ zavrčel. „Tam přece ještě nejste. Jen vám tady přestávám velet já a rozumím tomu tak, že už od vás nebudu vyžadovat poslušnost. Samy si rozhodujte, co a jak chcete dělat. Abyste to měly lehčí, zvu vás na menší hostinu do svého domu. To už není rozkaz, to je nabídka.“

„A co příměří? Končí?“ zeptala se Yazatap.

„Končí,“ usmál se na ni. „Nabízím vám ale mír. Bude to vaše věc, jestli přijmete nebo odmítnete. Ale po pravdě řečeno, odmítnout můžete těžko.“

„Budeš s námi bojovat, když přesto odmítneme?“ upřesňovala si to ještě. „Nebojíš se nás? Pořád jsme na tebe čtyři!“

„Ne,“ řekl. „Nebojím se vás a právě proto s vámi bojovat nebudu.“

„No dobrá, tady jsi doma ty!“ řekla odevzdaně. Vlastně neměla na vybranou.

„Nemám zájem na nepřátelství,“ dodal. „Svůj cíl jsem splnil, jste tady a živé! Přitom to byla opravdu malá naděje. Nebudu si přece tak skvělé vítězství kazit vaší porážkou.“

„Tak počkej, porazil jsi nás, nebo ne?“ znejistěla Yazatap.

„Proč vás?“ usmál se. „Zvítězil jsem nad Jupiterskými světy! To je můj triumf! Vy jste k tomu jen vítaný přídavek. Chcete ještě bojovat? Neblázněte, vždyť ani nemáte čím!“

„Nějaké nouzové zbraně bychom mohly získat i tady,“ zavrčela Yazatap.

„Nač?“ pokrčil rameny. „Chcete mě za to, že jsem vás sem dotáhl, praštit kamenem? Co teď nejvíc ze všeho potřebujete? Střechu nad hlavou? Jídlo? Odpočinek? Tento dům je můj jako váš, jídla je tu dost a nikdo vás nikam nehoní. Co ještě?“

„Co tady budeme dělat?“ starala se Yazatap.

„Momentálně nic,“ řekl Pepek. „Máte dovolenou, prázdniny, volno! Kdyby mi chtěla některá z vás pomoci, uvítal bych to, ale teď už jedině dobrovolně.“

„Co budeš dělat ty?“ podívala se na něho tázavě Mariuk.

„Seznámím vás se zdejším prostředím, abyste se necítily úplně ztracené,“ řekl vážně. „A pak... vrátím se nejkratší cestou na Pegsda.“

„Ty tu s námi nechceš být?“ zesmutněla Erelim. „Co tě tam táhne? Buď tady s námi! Nebo nás tam vezmi s tebou!“

„Rád bych... ale musím tam ještě něco zařídit. Mělo tam být více posádek, nejen vaše,“ začal jim vysvětlovat. „Většina bude v horším stavu. Chci je sem přetáhnout stejně jako vás. Nebude to žádná procházka, ale přece je tam nenechám?“

„Jak můžeš vědět, že jich je tam víc?“ zamračila se Yazatap.

„Řekli mi to duchové u nás na Zemi,“ odvětil. „Ti jsou na tom nejlépe. Posádky, které uvízly na Pegsda, jsou na tom naopak nejhůře. Vaše předchůdkyně už jistě poznaly skutečný hlad. Byly jste tam krátce, skutečné problémy jste ještě neměly, ale už jste je aspoň tušily. Kdyby ne, proč by se Cagrino střílela? Uznejte to!“

„Dobře, ale... chvíli tu snad budeš s námi, ne?“ ujišťovala se Yazatap.

„Ano, než vás seznámím se zdejším prostředím,“ slíbil jim. „Předpokládám, že vám můj dům bude zpočátku připadat nezvyklý. Nemá štíty proti atomovému ostřelování, nejsou v něm zbraně... a podle toho, co o vás vím, se neumíte koupat v moři. Umíte vůbec plavat?“

„Plavat?“ zarazily se všechny čtyři. „Máš tu snad bazén?“

„Bazén nemám,“ řekl. „Ale kolem je moře. Dá se v něm plavat volněji než v bazénu, jen si musíte dát pozor, abyste se nedostaly příliš daleko od břehu, když neumíte létat.“

„Nemusíš se obávat, plavat umíme,“ řekla Xapho. „Máš asi pravdu, to moře je vlastně takový větší bazén, než jsme měly v Ar-Baal-Layett.“

„Na to pozor,“ varoval ji trochu. „Není jen větší. Je i hlubší, žijí v něm ryby a další živočichové a jsou v něm proudy, na které si musíte dát pozor. Naštěstí mám kolem ostrova hradbu proti žralokům, ale k té se ještě vrátíme. Teď vám nabídnu: vejděte do mého domu a ubytujte se. To se vždycky dělá nejdříve.“

„Jako při převelení?“ usmála se Erelim.

„Tak nějak,“ přikývl.

Následovaly ho do domu, kde každé přidělil malý pokojíček. Ve všech byla strohá pohovka, prázdná skříň a skříňka. Původně to plánoval pro mejdany s kamarády, teď se mu to dvojnásob hodilo. Pak je zavedl do kuchyňky. Lednička byla plná, ale potraviny v ní byly přes rok staré. Raději jim u robotů objednal a postupně v mikrovlnce ohřál několik nových porcí hotových jídel.

„My lidé v domech nejíme rukama, ale pomocí jednoduchých nástrojů,“ poučoval je, když rozmisťoval ve vedlejší jídelně na stole příbory.

Ďáblice příbory rychle pochopily, ačkoliv se jim ještě chvíli posmívaly. Jejich jídelní náčiní zanechané kdesi v pevnosti Ar-Baal-Layett bylo podle jejich mínění univerzálnější. Jídlo si ale pochvalovaly jako velice chutné, až se Pepek pýchou uculoval.

Po menší hostině je provedl po zbytku domu. Opatřil jim i plavky, aby si mohly co nejdřív vyzkoušet koupání v moři.

„Nač to je?“ roztáhla Erelim složené plavky a nedůvěřivě si je prohlížela.

„Oblek na plavání,“ vysvětloval jim. „Snadněji uschne, než normální oblek.“

„Nač?“ opakovala otázku Erelim.

„Jsme zvyklé koupat se a plavat bez obleků,“ dodala Xapho.

„U nás je zvykem koupat se aspoň částečně oblečený,“ řekl. „Bez obleků si to můžete klidně zkusit samy. Brzy narazíte na něco, co jste doma nezažily. Když jsou kluci a holky pohromadě, chodí většinou oblečení aspoň v těch plavkách. To se týká i koupání. Raději se ale nepouštějte za hradbu, je to taková řada betonových kůlů. Až k nim je moře bezpečné, dál jsou v něm občas velké dravé ryby. Říkám jim žraloci a mohli by vás sežrat.“

„Máte divné zvyky!“ řekla Xapho. „Co to znamená, většinou chodit oblečení? Může někdo chodit menšinou neoblečený?“

Pepek se na ni podíval pobaveně.

„Bývají i takové chvíle,“ připustil. „Třeba když je člověk sám a nikdo ho nevidí. Ale ve společnosti chodí zásadně oblečení všichni.“

Podíval se přitom na Yazatap. Ďáblice na to nereagovala.

„Říkal jsi tedy, až budeme samy, můžeme se koupat i bez šatů?“ sondovala Xapho.

„Víte co? Když mě slušně požádáte, zůstanu v domě a můžete si zatím dělat v moři co chcete,“ svolil Pepek. „Kromě mě by tu žádný muž široko daleko neměl být.“

„Bereme tě za slovo,“ chytila se toho ihned Yazatap. „Zůstaneš tedy v domě?“

„Stýská se vám po vodě, co?“ usmál se s pochopením Pepek. „Mám ale pro vás ještě jedno upozornění. V moři je voda slaná a není dobrá k pití. Až se vrátíte, nejprve ze sebe tu sůl v koupelně pořádně spláchněte, dříve než se obléknete.“

Otočil se a vrátil se do kuchyňky. V rohu si odhadl vhodné volné místo a telepaticky požádal robocentrum o vytvoření velkokapacitní ledničky a potom o její vrchovaté naplnění potravinami a syntetickým ovocem. Stejně naplnil i vyprázdněnou menší ledničku, aby zabezpečil neobvyklou návštěvu nejméně na měsíc potravinami.

Nedaleké robocentrum zde postavil před rokem. Nevyužitých robocenter měli na Andělském světě s Vítkem víc, aby zabezpečili případnou kolonizaci, ze které nakonec sešlo. Tento svět byl od Andělského vzdálený a Pepek zdejší robocentrum i s domem postavil už bez Vítka. Nikdo než on sám o této oáze nevěděl. Bylo to jeho tajemství, sem se uchyloval, když chtěl být sám. Teď se mu Oáza hodila. Mohl tu nabídnout útočiště svým ďáblicím, než je trochu vychová, aby je mohl přivést mezi ostatní? Přivést ďáblice rovnou na Andělský svět, to by byl gól! A těch řečí! A mohlo by to být i nebezpečné, úplně jim ještě nevěřil.

Zatím si budoucností hlavu nelámal. Jen je teď musí zabezpečit, aby netrpěly nouzí. Chtěl se přece vrátit na Pegsda, jak tomu světu říkaly.

Ale chtěl se tam vrátit – bez nich.

*****

Nabídka

Když Pepek skončil revizi kuchyňky, otočil se ke dveřím.

Spatřil v nich ale Yazatap. Sledovala ho zřejmě dlouho, mlčky a zamyšleně. Trhlo to s ním, nebylo mu příjemné mít ji tak dlouho za zády, mohla mít v úmyslu cokoliv.

„Můžeš mi věnovat pár minut jen mezi námi dvěma?“ zeptala se ho suše.

„Prosím,“ přikývl. „Posadíme se do jídelny?“

„Nechci, aby to náhodou vyslechly moje výsadkářky,“ řekla Yazatap. „Nešel bys se mnou... kousek cesty do toho lesa za domem?“

„Jestli si to opravdu přeješ...“ svolil Pepek ochotně, i když trochu ostražitěji.

Zamířili zadním východem ven. Za domem, kam nebylo od moře skrz husté křoviny vidět, nabídl Pepek ďáblici galantně ruku. K jeho údivu zřejmě věděla, co to gesto znamená. Zavěsila se do něho jako na plese, ačkoliv ve strakatém maskovacím obleku vypadala spíš jako chlap než jako žena. Nebyla takový zajíček jako ostatní, ale nikdo by jí nehádal víc než třicet až čtyřicet let. Byla vyšší než on, ale jako všechny ďáblice představovala na pozemské poměry přímo vzor krásy. I v těch maskáčích se nesla jako královna...

Kdyby jen tušil...

Křoviny nebyly příliš husté, aby se jimi museli prodírat, ale asi po padesáti metrech Pepek nevydržel a zeptal se jí přímo:

„Co si přeješ? Povídej!“

Podívala se na něho, usmála se, ale ani nezpomalila chůzi.

„Ještě v našem letadle, a nebylo rozumné je tam nechávat, věř mi to, mě dost pobavily názory mých dívek,“ rozpovídala se s tajemným úsměvem. „Povídaly si samozřejmě o tobě. Jen přes obrazovky, ne nahlas, myslely, že je nemohu sledovat. Nevěděly, že znám hesla, kterými si mohu své pravomoci převést na kterékoliv místo. Mohla bych z kteréhokoliv sedadla letadlo i řídit, ale nechala jsem vám iluzi, že jsem bezmocná a o ničem nevím.“

„Takže jsi je – špehovala?“ také se trochu usmál a podíval se na ni pobaveně.

Milá ďáblice, pomyslel si škodolibě, teď už na tom nesejde, jestli jsi je špehovala nebo ne... I kdyby ses nakrásně dokázala vrátit na Gehennu, vrátíš se tam bez nich, nenápadně jsem ti je zatím předělal... S tak demoralizovanou posádkou žádnou díru do světa neuděláš... Na Zemi se říkalo, že práce polidštila opici. Možná! Ale líbání určitě polidšťuje ďáblice! To je zajímavější a dokonce prokazatelnější!

„Jistě, špehovala jsem je,“ přitakala ďáblice nevzrušeně. „Mám to v popisu svých povinností. Velitelka musí o svých podřízených vědět všechno. Zejména o jejich slabostech, pro upevňování kázně to jsou velice užitečné informace.“

„Takže ses ledacos zajímavého dozvěděla,“ konstatoval Pepek, jakoby o nic nešlo.

Yazatap tím trochu vyvedl z míry. Dokonce tak, že se zastavila.

„Poslyš, takové informace by v dřívějších dobách stačily, abych vás měla v hrsti jako lapená ptáčátka!“ řekla trochu jiným, přísnějším tónem. Nepodařilo se mu ani rozeznat, zda to má blíž k výčitce nebo k výhrůžce.

„Časy se změnily,“ pokrčil rameny. „Tvé yvoro vydržím a vydírat se také nedám.“

„Dobře,“ přikývla a opět vykročila dál do lesa. „Imponuje mi to. Zkus uhodnout, proč jsem do těch lesních hrátek nezasáhla, ačkoliv o nich vím od tvého první výletu s Xapho?“

„Neměla jsi nejmenší důvod zasahovat,“ namítl s úsměvem. „Xapho se ode mě chtěla něco dozvědět, dalo se to chápat i jako vědecká zvídavost.“

„Nelži, Pepku!“ zastavila se a oslovila ho poprvé jménem. „Bylo to zajímavé čtení, když Xapho lákala Erelim a pak Mariuk, holky to popsaly do posledního detailu! Začínalo to nevinným, nesmělým hlazením po vlasech, pokračovalo to objímáním a líbáním. To se ti to svádělo, tři úplně nezkušené děvčice!“

„No a co?“ usmál se ještě víc a s potěšením se jí díval do očí.

„Myslíš, že vám do toho nemám co mluvit? Jsou to přece moje výsadkářky!“

„A co na tom bylo špatného? Beztak jsme se zatím nedostali dál než k těm pusám!“

„Líbání měl být začátek, neříkej že ne!“ odvětila přísně. „Trochu mě mátlo, jak rychle se ti je podařilo svést. Holky ti šly na ruku... přitom si nemyslím, že by do tvého příchodu věděly oč jde!“

„No a co?“ opakoval a trochu se naježil. „Je tak špatné projevit občas trochu slabosti? Podle mě ne. Zkazil jsem tvé posádce bojovou morálku? Jsou v našem světě a do nesmyslné války ti je nevrátím. Jen jim prospěje, když se naučí chovat podle našich zvyků! Myslíš, že by pro vás byl lepší návrat do války na Gehennu? Už jednou jste přece za váš kmen čestně a hrdinně padly a můžete hovořit o štěstí, že to bylo tak šetrné!“

„Nemyslím, že bychom se měly vracet,“ odvětila vážně. „Vidíš to i podle toho, že jsem tady. Opustila jsem bojeschopný letoun ponechaný bez dozoru, to bych před válečným soudem neobhájila. Bez sebemenšího fyzického nátlaku jsem i s celou posádkou přešla do zajetí – další ničím nezpochybnitelný důvod k hromadné popravě. Tak mě nepodezírej, že se chci vrátit na Gehennu. Jak jsem řekla: jsem Baalka a snad pořád ještě trochu fanatička, ale úplně blbá nejsem! S tím nepočítej!“

Tím mu trochu vyrazila dech.

„Poslyš, Yazatap,“ řekl po chvilce přemýšlení. „Na fanatičku projevuješ příliš mnoho kacířského uvažování!“

„No a co?“ vrátila mu to s pokrčením ramen. „Neměl bys mě tak podceňovat. Ačkoliv musím přiznat, podcenila jsem tě ještě trestuhodněji. Omlouvá mě, že jsi Kanaánec. Tvoji předkové byli pěkná paka, neurážej se, ale je to tak! Znala jsem je. Jen mi včas nedošlo, že jste se mezitím dostali o třídu výš, pokud ne hned o dvě... ale za chyby se platí a dostala jsem zasloužené ponaučení. Dost jsem o tobě přemýšlela a nakonec jsem ti za to vděčná, ani se na tebe nezlobím. Divíš se tomu?“

„Divím,“ přiznal Pepek.

„Víš, jsem ochotná jít s tebou ještě dál,“ pokračovala. „A nemyslím tím vzdálenost od tvého domu do lesa. Poslyš, asi máš nějakou představu o Gehenně, ale vsadím se oč chceš, že špatnou. Jestli se pustíš do kontaktů s mými krajankami, jak jsi to před chvílí tvrdil, měl bys o nás vědět víc než o technologických problémech průmyslové výroby dětí! Chci se tě zeptat: neodmítneš pomoc jedné postarší fanatičky?“

„Neříkej, že bys mi sama od sebe chtěla pomoci!“ zarazil se Pepek.

„Poslyš, Pepku, jakou máš vlastně představu o zradě?“ zastavila se také. „Jistě se nemýlím, když očekávám, že tohle slovo nemá ani u vás příchuť něčeho správného?“

„Zrada je...“ začal, ale zamyslel se nad tím tak, že přestal v půli věty.

„Je u vás zrada nedodržení slova?“ zkusila mu pomoci.

„Taky,“ přikývl. „Zrada je ale něco horšího. Může to být i když slovo neporušíš.“

„A může být zradou, když udělám něco správného?“ zaskočila ho.

Chvíli uvažoval. Ano, porušit mafiánské přísahy je také zrada.

„Záleží na tom, koho nebo co zradíš,“ řekl. „Zradit zlo se dá chápat jako náprava.“

„Je ti ale jasné, že jakákoliv zrada přivolává trest?“ udeřila na něho.

„Jak se to vezme,“ uvažoval. „Každý zrazený nejspíš uvažuje o potrestání zrady pro výstrahu ostatním. Poslyš, Yazatap, je mi jasné, že ti jde o tebe. Jestli ses opravdu rozhodla nevrátit se na Gehennu, měl bych to soudit nestranně. Pominu, že návrat není v tvých silách, ale nezdá se mi, že by rozhodnutí zůstat byla chyba.“

„To se ale neshodneš s naším válečným soudem,“ usmála se trochu smutně. „Kdybych se před ním ocitla, měl by zaručeně jiný názor. Z jeho pohledu jsme všechny zradily Baal tak nepopiratelně, že nic jiného než trest smrti nepřipadá v úvahu, jednalo by se už jedině o způsob popravy a řekla bych, že výsledkem by byla hodně pomalá a bolestivá smrt.“

„O tom nebudeme diskutovat,“ zarazil ji. „Věřím ti, ale nejsem válečný soudce.“

„Válečný soud bych se ani nesnažila přesvědčovat,“ podotkla. „Ti to mají vždycky jasné předem. Neptám se válečného soudu, ptám se tebe. Jsi první Kanaánec, koho se vážně ptám na jeho mínění, takovou poctu ode mě ještě žádný jiný nezískal. Co si o tom myslíš?“

„Co si o tom myslím?“ řekl zamyšleně. „To by ti mělo dojít už podle toho, co dělám. Nemysli si, že holky svádím kvůli sexu! Můžeš si být jistá, že bychom v takovém případě byli mnohem dál.“

„Proč to tedy děláš?“ zeptala se ho. „Přiznám se, zuřila jsem, když jsi s Xapho poprvé zmizel z mého dohledu. Řekla jsem si ale, budiž, je to cena za záchranu všech čtyř. Pak se ukázalo, že jsem si to představovala hůř, než to bylo. Proč to vlastně děláš?“

Došli mezitím k velkému polomu. Na úpatí nevysokého, ale strmého kopce se do lesa nedávno zřítil obrovský balvan. Ležel tu a vytvářel spolu se strmým kopcem jakousi bránu, dokonale zatarasenou roztříštěnými kmeny. Dál jít nemohli. Yazatap se na jeden vodorovně ležící přeražený kmen posadila a pokynula Pepkovi proti sobě na další takový pahýl, kam se bez reptání posadil. Seděl ale výš než ona, takže to ani nevypadalo jako rozhovor starší ženy s mladým chlapečkem. Výškově to bylo skoro naopak.

„Proč to dělám?“ zamyslel se. „Asi proto, že mi vás bylo líto. Došlo mi to, když jsem se na Zemi bavil s Muriel, také takovou starou válečnicí jako jsi ty. Vysvětlovala mi, proč se část sestřelených letadel objeví v nehmotné podobě na Zemi, část zůstává na Gehenně a část zmizí na Pegsda. Muriel říkala, že ti na Zemi jsou na tom nejlépe, protože se o ně ďáblové na Zemi starají.“

„Na Zemi žádní naši krajané nejsou!“ protestovala Yazatap.

„To by ses asi divila!“ opáčil. „Jsou jich tam tisíce!“

„Teoreticky nic nevylučuji, ale o žádných nevím!“ zamračila se.

„Bude to tím, že na Zemi nejsou s vaším vědomím,“ řekl Pepek. „To se teprve budeš divit, co jich tam je! Víš, nejsi zdaleka jediná, kdo přestal věřit ve smysl války na Gehenně. Část vašich válečníků to dávno pochopila a tajně se přestěhovala k nám na Zem. Z vašeho pohledu to jsou všichni zrádci a dezertéři, ale oni to chápou jinak. Válka je zkrátka přestala bavit a rozhodli se, že ji už nebudou podporovat.“

„Aha!“ řekla Yazatap. „To by možná vysvětlovalo váš skok o ty dvě úrovně!“

„To nic nevysvětluje,“ zavrtěl hlavou Pepek. „Vaši válečníci na nás pohlížejí pořád jen jako na primitivní Kanaánce, vhodné nanejvýš k tomu, aby se mezi námi ztratili. Nikdy by je ani ve snu nenapadlo pomáhat nám s pokrokem.“

„Jak to, že jste tedy na tom tak dobře?“ nadhodila zvědavě.

„Nejsou ve vesmírech jen tefirové,“ odsekl. „Jsou tam i přívětivější bytosti. Některé se nám ani nepodobají. Třeba mají místo nohou a rukou chapadla, ale dá se s nimi mluvit lépe než s vámi. Pokrok máme právě od těch jiných. Vy jste pro nás jen vrahové a paraziti.“

„Trochu tvrdá slova, nemyslíš?“ povzdychla si. „Ale máš asi pravdu. Mělo mi to dojít, když vidím, že nás v některých oborech předstihujete.“

„Dobře, vraťme se k Muriel,“ řekl Pepek. „Když mi vysvětlovala, jak zle se vede těm, kdo žijí v nehmotném stavu na Gehenně, ještě mi to nezapálilo. Pak se ale prořekla, že je na Pegsda vašich posádek nejméně, zato jsou v naprosto bezvýchodné situaci. Hovořila o vás jako o úplně odepsaných a ani jí nepřipadalo vhodné vás politovat. Mě to napadlo. Vypravil jsem se tam, abych se tam porozhlédl, narazil jsem na Erelim a dál už to znáš.“

„Aha!“ vzdychla si ještě jednou. „A protože ses do nehmotného stavu dostal jinak než my, napadla tě i cesta zpátky. My cestu zpátky neznáme a ta tvoje byla naštěstí vhodná i pro nás. Ano, byl jsi naše záchrana. Plně to uznávám.“

„Vaše posádka tam ale nebyla dlouho,“ pokračoval Pepek. „Jiné na tom mohou být hůř. Už chápeš, proč se tam chci vrátit?“

Chvíli mlčky přemýšlela.

„Víš,“ řekla po chvilce. „Holky ti tvrdily, že mi je jeden a půl tisíce let, ale tuhle dobu jsem pilotka, je mi podstatně víc. Původně jsem byla výzkumná vědecká síla a kdysi jsem byla v rámci výzkumů Kanaánců na Zemi osobně. Znala jsem okolí Jeruzaléma, té ubohé změti rozpadajících se a zase slepovaných staveb...“

„Hodnocení si nech na jindy,“ řekl zprudka.

„Tebe se to přece netýká,“ řekla klidně. „Ti, které jsem tam poznala, byli možná tvoji dávní předkové, ale není to jisté. Opravdu byli paka, barbaři a o rozporech v jejich morálce bych mohla vyprávět! Důležitý je pro mě pokrok, který jste od té doby urazili.“

„Neřekl bych, že je to v této chvíli důležité...“ začal Pepek, ale nenechala ho domluvit.

„Dobře, nebudu to srovnávat!“ přerušila ho svým ústupem. „Nezajímá tě, jak jsem k tomu došla, budiž. Možná to opravdu není důležité. Důležité je, že tě chci doprovázet na cestě na Pegsda. A chtěla bych tě tam doprovázet i se svým letadlem.“

Teď bylo zase na něm, aby se udiveně zarazil.

„Proč?“ zeptal se po chvilce. „Považuješ to za svou povinnost vůči svým krajankám?“

„Ano i ne,“ řekla vyhýbavě. „Neměl bys mě odmítat, budu ti užitečná. Neznáš naše kódování, nemůžeš vyloučit, že posádky, které chceš zachraňovat, budou po tobě střílet.“

„Jako doprovod se mi nabídly i všechny ostatní!“ upozornil ji.

„Kdo ti bude užitečnější? Mladé nezkušené dívky, nebo stará ostřílená harcovnice? Doufám, že tam nepůjdeme bojovat, ale jistě mi věříš, že se v komunikaci vyznám stokrát lépe než ty mladé.“

„I ty mladé jsou o polovinu starší než já!“ připomněl jí.

„Mladé výsadkářky znají jen to nezbytné,“ odfrkla si. „Jejich životnost se počítala na dva roky. Která přežila deset let, stávala se pilotkou, ale i její životnost byla jen dalších pět let. Až ty, co přežily prvních dvacet let, se mohly počítat mezi staré ostřílené pilotky. A těch už si naše kněžny uměly jinak vážit!“

„A přece tě sestřelili!“ namítl.

„Vy přece taky říkáte: náhoda je blbec, ne?“ odvětila. „Také se mi nelíbilo, že mladé holky příliš rychle ztrácíme, ale při opuštění chráněného letadla se prostě se ztrátami počítá. Zlob se na mě, nebo ne, ale podle mě jsi moc mladý i ty. Kdyby to záleželo na mně, nikdy bych tě na takovou cestu nepustila, ačkoliv si na takové mládě vedeš dobře, jediný umíš otevírat brány a máš pravdu, bez tebe to nepůjde. Holky bych ale do toho netahala.“

„Já taky ne,“ řekl po krátkém zamyšlení. „Poslyš, Yazatap, tohle je něco jiného. Na takovou cestu nevystačíme s pouhým příměřím.“

„Jistě,“ přikývla. „Nabízím ti trvalé spojenectví. Při plném vědomí, že tím zrazuji svůj kmen na Gehenně a v případě dopadení našimi mě čeká tisícinásobná smrt.“

„Na to je jednoduchá odpověď,“ usmál se. „Ta výprava má význam jen v nehmotném stavu. Jako duchovi ti těžko někdo uškodí a do Gehenny se prostě nikdy nevrátíš. Co bys tam dělala? Zlob se na mě, nebo ne, Gehenna se mi zdá čím dál tím příšernější.“

„Hodnocení si nech na jindy,“ vrátila mu jeho vlastní slova, jenže s úsměvem. „Jen mi řekni, bereš mě za spojence, nebo ne?“

„Opatrnost mi říká »ne«, ale zkusím to s tebou,“ přikývl. „Na takovou cestu si musíme věřit, ale vy ďáblové, zlob se na mě nebo ne, máte u nás příšernou pověst.“

„Právem,“ připustila. „Ale zajdu ve své zradě ještě dál a prozradím ti i to nejtajnější. Máš ponětí, co vás Kanaánce drží při životě? Budeš se divit. Válka na Gehenně. Až skončí, až ji některý z našich kmenů – jedno který – vyhraje, až si vítěz vylíže rány a obnoví síly, vrhne se na vás, Kanaánce. Máte totiž nezamořený svět, ten nám bude po válce chybět. My vám jej sebereme. Nezachrání vás, že procházíte na cizí světy. Naše armády tam proniknou s vámi a všude vás vyvraždí. A až se to stane, máme já i mé dívenky ještě menší naději na přežití. Jakže to říkáš? Jsme na jedné lodi, přinejmenším do konce války na Gehenně.“

„Na jedné lodi, to je opravdu hezké,“ potřásl hlavou Pepek. „Dobrá, prozradím ti také něco. Není to sice tajné, abych za vyzrazení zaplatil smrtí, ale bude tě to zajímat. Známe bytosti silnější než jste vy. Kdyby nám bylo tak zle, jak říkáš, zavoláme si je na pomoc.“

„Co je to za bytosti?“ zbystřila pozornost.

„Možná je znáte. Kdysi už Zemi navštívily,“ řekl.

„Jsou jen jediné bytosti ve vesmíru, ze kterých mají naše kněžny skutečný strach,“ řekla trochu temnějším tónem.

„Neříkáte jim andělé?“ zeptal se přímo Pepek. „Ty mám totiž na mysli.“

„Ano, to jsou oni!“ řekla Yazatap a oči se jí zúžily. „Spojili jste se s těmi bestiemi?“

Z jejího hlasu čišela taková nenávist, až se Pepek otřásl.

„Trochu,“ řekl a snažil se, aby to znělo klidně. „Hodně je nenávidíte?“

Blýskla po něm očima, ale rychle se uklidnila.

„To je snad ještě slabé slovo,“ řekla. „Kdyby se tady objevili andělé, vrátila bych se ke kmeni Baalů i kdyby mě tam měla čekat tisícinásobná smrt. Válka na Gehenně by téhož dne skončila a všechny kmeny by se proti té hrozbě spojily.“

„Hrozbě?“ podivil se hodně okatě Pepek.

„Tobě se nezdají hrozbou?“ zeptala se ho s upřeným pohledem.

„Nezdají,“ řekl. „Říkáš, že by se všechny vaše kmeny proti nim spojily. Myslíš tím i vaše dezertéry na Zemi?“

„Jistě!“ řekla. „V takovém případě bychom se zaručeně spojili všichni.“

„Nebuď si tím tak jistá!“ řekl. „Ti pozemští přece o andělech vědí. Vědí, že se na Zemi nedávno objevila jedna andělka a zoufale a podle mě marně se připravují na obranu. Přitom se vůbec nesnaží spojit s původními kmeny.“

„To by byla zrada nejčernější!“ řekla zamračeně.

„Proč?“ udeřil na ni najednou rozzlobeně. „Jakápak zrada? Sama jsi tvrdila, že chcete Zemi přepadnout a sebrat nám náš svět. Zdá se ti to spravedlivé? Asi jako rozsudky vašich válečných soudů! Gehennu jste zničily samy! Nabízím tobě i tvým dívenkám: zmizte z toho hnusného světa, dejte se k nám, u nás nebudete nesmyslně bojovat a můžeme vás mít rádi. Chceš se fanaticky vrátit ke kmeni, který ti beztak nabízí už jen tisícinásobnou smrt! Proč?“

„Neurážej náš kmen!“ vybuchla zamračeně.

„Musím!“ řekl. „Ty sama si musíš uvědomit, co jste za špínu! Válčíte, samy už nevíte proč, zničily jste váš svět, nikomu nepřinášíte nic než zkázu! Jste všem kolem nebezpeční a jak se chováte ke svým? Vaše soudy jednají jen o druhu co nejbolestivější smrti. Takový kmen podle mě zasluhuje jen jedno. Vyhubit! Až na pár výjimek, které to včas pochopí a od všech těch špinavostí se hodně rychle a hodně daleko vzdálí. Řekni mi, ale upřímně! Co tě ještě nutí vracet se do té špíny? Neměla bys mi být vděčná, že jsem tě z toho bláta dostal?“

„Říkat našemu kmeni bláto je urážka!“ syčela. „Neurážím vás Kanaánce, ačkoliv bych mohla, proč tedy urážíš ty mě? Nejsem žádné bláto!“

„Poslyš, Yazatap,“ zamračil se i Pepek, „asi mi trochu nerozumíš. Blátem nenazývám tebe ani tvé dívky. Jen váš hnusný kmenový systém. S vámi se dohodnu, s vaším systémem nikdy! Sama přiznáváš, že by vás tam čekala poprava a nedělám si iluze, že by tam někdo jednal se mnou. Váš systém je příliš příšerný a příliš obludný, než abyste se ho dokázaly samy zbavit. Nesouhlasím s vašimi dezertéry na Zemi jen v tom, že nás Kanaánce považují za obtížný hmyz, přitom se sami chovají jako parazitické vši. Z Gehenny ale odešli a nemíní se tam vracet. Jejich pohled na Gehennu je rozumnější než váš.“

„Já to tak rozumné nevidím!“ namítla. „Když hrozí společné nebezpečí, dělení sil jen nahrává společnému nepříteli.“

„Co si ale představuješ pod spojením sil?“ zeptal se jí. „Dejme tomu, že by tefirové na Zemi upozornili své mateřské kmeny na společné nebezpečí se strany andělů. Pak by jim ale podle vašeho pojetí spravedlnosti hrozila poprava. Jak to po nich můžeš chtít? O andělech vědí, ale spojit se s kmeny na Gehenně by pro ně bylo větší nebezpečí než andělé. Vidíš to už podle toho, že o návratu na Gehennu vůbec neuvažují.“

„To je ale zrada, nejčernější zrada!“ opakovala.

„Zrada toho obludného, špinavého kmenového systému?“ opáčil Pepek. „Zrada něčeho tak zlého je podle mě krok správným směrem, nesmělým pokusem o nápravu. Řeknu ti ještě něco. Tvoji krajané na Zemi včetně duchů se shodli na podmínce nepodporovat své původní kmeny. Berou ji tak vážně, že zabijí každého krajana, kdo ji odmítne. Spolupracují jen mezi sebou, ale zato i Árjové s Baaly. Vytvořili tím vlastně nový kmen uprchlíků, který s kmeny na Gehenně zásadně nechce nic mít.“

„Všichni zradili své kmeny?“ nevěřila mu Yazatap.

„Jako ty,“ podotkl trochu kousavě. „Poslyš, Yazatap, co když si vymyslím podobnou podmínku, jako tvoji krajané u nás na Zemi?“

„Zradit své kmeny?“ hádala.

„Nejen své kmeny,“ řekl. „Na Pegsda nemají duchové jinou naději na záchranu než mě. Kdo bude souhlasit s podmínkou zapomenout, že jako tefir patří do Gehenny a svolí stát se jedním z Kanaánců, toho zachráním. Kdo odmítne, má prostě smůlu. Nebudu je zabíjet, jen jim nepodám pomocnou ruku. A tutéž podmínku dám tobě. Chceš-li tam jít se mnou, musíš zapomenout. Nejen že jsi Baalka, ale i že jsi tefirka. Ti zachraňovaní budou pro tebe lidé v neštěstí. Ale buď přijmou mou podmínku, nebo to budou sice pořád lidé v neštěstí, ale už vlastní vinou. Ať už Baalové nebo Árjové, z kteréhokoliv kmene.“

„Víc kmenů na Gehenně není,“ zavrčela. „Ostatní vyhynuly.“

Podíval se na ni tázavě.

„Chceš říci, že ostatní byly vyvražděny,“ opravil ji trochu jedovatě.

„Vyhynuly, ale se ctí,“ řekla klidně.

„Jdi už do háje s vaší ctí!“ vybuchl. „Poslyš, Yazatap, my máme jinou čest než vy. Čest není poslouchat za všech okolností představitele kmene i když vás vedou do zkázy. Máme i jiné pojetí dobra. Nedělej nikomu, co bys nechtěla, aby dělal on tobě.“

„A co vaše Oko za oko, zub za zub?“ opáčila.

„To máš od našich prapředků, co?“ usmál se trpce. „Máš asi pravdu, byli to paka. Ale andělé nás nabádají žít a neškodit jiným.“

„Andělé!!!“ zařvala. „Naletěli jste těm bestiím!“

„Jakým bestiím?“ zavrtěl hlavou. „Poslyš, co se ti vybaví při slově andělé?“

„Bestie!“ vyhrkla bez nejmenšího zaváhání.

„Proč?“ zastavil se u toho. „Co ti na nich vadí?“

„Protože to jsou bestie!“ odvětila. „Hnusné bílé bestie!“

„Proč?“ opakoval otázku.

„Protože to jsou bestie!“ opakovala odpověď.

„Co máš proti nim?“ dorážel na ni. „Ale aby to bylo něco racionálního!“

„Jsou to bestie!“ opakovala jako kolovrátek.

„S tebou vážně není řeč!“ urazil se. „Dobře, vynecháme je. Ve vesmíru je víc bytostí. Co říkáš třeba těm devítichapadlovým? Viděl jsem je zblízka jen jednou a jednal s nimi můj kamarád Olda, ale dalo se s nimi hovořit docela rozumně.“

„To je možné,“ přikývla zachmuřeně. „Máte obzvláštní talent na vyjednávání.“

„To není talent na vyjednávání!“ opravil ji. „Jen se v nikom nesnažíme vidět podřadné bytosti. Jednáme tak i se zvířaty a rozumíme si s nimi. Setkali jsme se ve vesmíru s bytostmi nám podobnými i s jinými, některé neměly tak propracovanou civilizaci, jiné ji měly naopak lepší. Tady máme některé prostředky od Mrzoutů, také na tom byli lépe než my. Ten skok úrovně, jak o něm mluvíš, nám pomohly získat další bytosti. Nebyly výš o třídu, ale o pět, ale jednaly s námi rovně jako já s tebou. S každým se ti bude jednat dobře, když potlačíš falešný pocit, že jsi lepší. Já to cítím přesně naopak. Kdo se nad druhé vyvyšuje, je obvykle horší než ti, s kým jedná.“

„Jak s vámi mohly jednat rovně bytosti, které byly nad vámi?“

„Šlo jim to,“ usmál se. „Kdybyste na nás nehleděli od začátku jako na primitivy, asi byste zjistili, že nejsme tak nechápaví. Pochopili jsme mnohé, nad čím i vám dnes bude rozum stát. Pro toho, kdo je opravdu nad jinými, může být snadné přizpůsobit se jiné úrovni. My teď takhle bez problémů jednáme i se psy. Stačilo přidat jim trochu inteligence, což se děje při implantaci některých orgánů do mozku. Naši psi byli ještě nedávno nemyslící zvířata, teď se s nimi radíme.“

„Nevím,“ zamyslela se. „Asi před třemi tisíci lety jsem se vašimi předky zabývala. Jak jsem řekla, byla to paka. Jestli se někomu podařilo vykřesat z nich tebe, je to obdivuhodné.“

„Možná jsme se za dva tisíce let trochu zlepšili i sami,“ namítl. „Ti, co nás pozvedli, s tím neměli takovou práci. Myslím si, že by totéž dokázali i s vámi. Nemysli si, že máte proti nám tolik výhod, nebo že jste proti nám tak napřed!“

„Nevšiml sis, že každá z nás ovládáme dva tisíce jazyků?“ namítla. „Tisíc jazyků jen z vaší Země, ostatní z několika dalších světů kolem.“

„Výborně!“ uznal Pepek. „Nevšimla sis, že s vámi hovořím telepatií, aniž bych použil jediný z těch dvou tisíc jazyků? Telepatie je lepší. Setkali jsme se s příslušníky civilizací, se kterými se od prvního okamžiku hladce domluvíme telepatií, ačkoliv jejich jazyky neznáme. Zvukovou řeč Xijtranů ostatně nedokážeme ani vyslovit. Telepatii chápou i zvířata.“

„Naše technická úroveň je nad vaší!“ namítla. „Tvůj dům na tomto ostrově je, zlob se nebo ne, primitivní jako domy v Jeruzalémě před třemi tisíci lety!“

„Potřebujeme snad něco víc?“ opáčil.

„Naše letadla jsou vysoce pokročilá nad vašimi způsoby létání!“ pokračovala.

„To se ti jen zdá,“ řekl. Otočil se a pokynul rukou.

Na pláži nedaleko od nich stálo letadlo. Ne diskovité jako bombardér, kterému velela Yazatap, ale podlouhlé. Yazatap zalapala po dechu. Před chvilkou tudy šli a nebylo tam.

„Chceš se proletět?“ nabídl jí Pepek.

„Kde se tu vzalo?“ vyhrkla.

„Vytvořilo se,“ řekl klidně. „Není nedávno důkladně renovované jako tvoje, je úplně nové. Rychlostí se může rovnat vašemu, ale pobere dvě stě lidí. S tím poletíme na Pegsda.“

„Nemáš tak dokonalé komunikační stroje, jako my!“ namítla rychle. „Pochybuji, že dokážeš rozšifrovat naše vysílání!“

„Mám telepatii,“ řekl. „Při troše námahy se naladím na koho chci. Nepotřebuji složitě šifrovat, ale domluvit se.“

„A co když na tebe někdo vystřelí?“ namítla.

„Už jsem zjistil, že vaše zbraně mají v nehmotném stavu účinky pouze na vzduchu,“ usmál se. „Přistanu proto na Pegsda rovnou pod zemí, dříve než si mě někdo všimne. Pod zemí nemají vaše zbraně účinky. Eldyf je jen takové světélko... účinkují tam jen mechanické zbraně, proti letadlu skoro neškodné.“

„Jak to víš?“ mračila se.

„Vím to ze Země,“ ujistil ji. „Vaši piloti si kdysi brali do letadel své tradiční meče. Teď to jsou na Zemi jediné zbraně, schopné ohrozit ducha i pod zemí.“

„Meče, říkáš? To by mohlo být,“ vzpomínala. „Naši chlapi nosili důstojnické meče... tedy, dokud jsme měly chlapy...“

„Ještě se na vaše muže pamatuješ?“ vybafl na ni.

„Jen na pár posledních,“ přikývla. „Poslyš, na tvém místě bych si s nimi nezahrávala! Neumíš šermovat tak dobře jako oni! I když s meči doopravdy nebojovali, byli na ně pyšní a cvičili to ze sportu pořád! I když meč získáš, jejich bojového mistrovství nedosáhneš!“

„Nestarej se!“ řekl Pepek. „Šermovat neumím, ale až půjdu na Zem, jejich meče jim proti mně nebudou nic platné.“

„To si nedovedu ani představit,“ zarazila se.

„Ani si to nepředstavuj!“ mávl rukou. „Oni brzy zjistí, že je lepší se vzdát!“

„Takže mě nechceš?“ vyhrkla. Pepkovi se zdálo, že zklamaně.

„Bytosti, které nás toho naučily nejvíc, nikým nepohrdaly,“ řekl. „Chci se chovat také tak, proto tvou nabídku přijmu. Pod podmínkou, že se nebudeš vyvyšovat nade mne ani nad jiné Kanaánce a zapomeneš na svou příslušnost ke kmeni i ke Gehenně. Snad uznáš, že bych měl této výpravě velet, ale jen po nutnou dobu, do návratu. Když na to přistoupíš a překonáš svoji falešnou nadřazenost, beru tě. Souhlasíš?“

Tím jí ale nasadil pěkného brouka do hlavy. Chvíli o tom přemýšlela. Neměl moc času, ale tu chvilku jí rád věnoval. Jen ať si to sama řádně probere.

„Máš nepříjemné podmínky,“ řekla po delším přemýšlení. „Svůj kmen jsem vlastně už zradila, domů se vrátit nesmím. Kam teď? Zkoušet to u těch uprchlíků na Zemi? Nezdá se mi to chytré. Snad by bylo lepší být mezi svými, jen je otázka, zdali jsou oni to pravé, když jim říkáš parazitické vši. Není to zrovna lichotivé hodnocení a kromě toho odhaduji, že jste s nimi v konfliktu. Ale přidat se k vám? Už jsem ti přece řekla, že jste odsouzeni dříve či později zemřít. Střet s vítězi z Gehenny nepřežijete. Pro Gehennu je to otázka konvertorů, aby vás pronásledovali a dostihli. Pak nastane pro vás velice nepříjemný konec.“

„Nemáš pravdu,“ přerušil ji tvrdě.

„Nemám pravdu?“ zarazila se. „Kde mám podle tebe chybu v úvaze?“

„Stačí nám projít přes jediný Jupiterský svět a nemůžete za námi,“ připomněl jí.

„To nemůžeme,“ připustila. „Ale Jupiterské světy jsou nebezpečné, ne?“

„Ani na tento svět za námi tvoji krajané nemohou,“ ujistil ji. „Tohle je zase pro změnu Venušský svět. Pokud vím, ani na Venuši nedokážete konvertory postavit.“

„Venušskými také procházíte?“ zeptala se ho věcně.

„Také,“ přitakal jí. „Mezi Venušskými jsou i nebezpečné světy, ale některé ujdou.“

„To je nadějnější,“ zamyslela se s veškerou vážností. Nejspíš pochopila, že lidé jako Pepek nejsou úplně ztracení. „Venušské světy by mohly být vaše nedobytná pevnost.“

„Však také jsou!“ ujistil ji. „Sem za námi nemůžete. Ani fanatici z Gehenny, ani vaši odrodilci ze Země. A stačí na to jeden Venušský svět na cestě ze Země.“

„Snad bych o tom mohla uvažovat,“ začala ustupovat. „Kdybych šla s tebou, měl bys to jednodušší i u děvčat. Raději bych ale brala spojenectví, než tvoji podmínku.“

„Spojenectví by se ti snadněji rušilo,“ řekl. „Při vašem pojetí cti...“

„Nech už konečně být vaše pojetí cti!“ zarazila ho zprudka. „Na Zemi jsem se setkala s tisíci darebáky, kteří nám byli bližší a tvoje pojetí cti neuznávali!“

„Darebáků je na Zemi dost i dneska,“ přiznal. „Ale já to míním vážně. A totéž chci od tebe. Rozhodni se! Ale sama za sebe, holky vynech, mají svůj rozum!“

„Ty ho tak mají!“ odfrkla si. „Ale chceš mít s nimi starosti, měj si je, to je tvá věc!“

„Nepodceňuj je tolik!“ usmál se. „Budeš mít dost co dělat sama se sebou.“

„To máš pravdu,“ vzdychla si. „Co mám s tebou dělat? Nepřijmout to vydírání? Mohla bych, ale pak mě tam nevezmeš. Přiznám se, chtěla bych tě mít na očích. Ne pro to, co na tobě vidí ty mladé, ale při tvém pojetí cti... říkej si co chceš, raději bych jednala s tebou, než s tvými krajany.“

„Těch se bát nemusíš,“ usmál se. „Když se k nim budete slušně chovat, nebudou vás nenávidět. K tomu byste jim musely dát důvod.“

„Ale přece jenom... naše dávné nepřátelství... Teď zrovna ne, ale...“

„Jednám s tebou jako s nepřítelem?“ obrátil oči v sloup. „Ještě tě to nepustilo? Za prvé jsem o vás nemusel zavadit na Pegsda. Za druhé, zabít jsem vás mohl několikrát a neudělal jsem to. Za třetí, ještě sis nevšimla, že jsem opravdu rád, že jste naživu? Škoda té poslední, co se zabila, ale není důvod k radosti, že žijete aspoň vy čtyři?“

„Mohl jsi to udělat, protože jsi potřeboval ochranu našeho letadla!“ opáčila.

„Umím létat i bez letadla a bez vás bych postupoval díky menším a rychlejším branám rychleji. Tam co jsme letěli, jsem už předtím byl. Nebyla to cesta do neznáma, vaši ochranu jsem nepotřeboval.“

„Nemohl jsi přece vědět, že se s námi dohodneš!“ trvala na svém.

„To jsem opravdu nevěděl,“ řekl. „Ale řekni, mohly jste nabízenou naději odmítnout?“

„Jistěže!“ řekla. „Co bys dělal pak?“

„Nechal bych vás a zkusil bych to s jinými,“ řekl. „Ty co tam živoří déle, by snad byly vstřícnější. Ale upřímně! Nejste tak blbé, abyste odmítly život, že ne?“

„Máš asi pravdu,“ usmála se ulehčeně. „Úplně blbé snad nejsme.“

„Tak nač ještě čekáš?“ vybídl ji. „Mezi námi Kanaánci ti nebude hůř než mezi svými vlastními soukmenovci. Chovám se k vám přece jako ke svým krajanům.“

„To si trochu... přikrašluješ skutečnost,“ řekla. „S kolika svými krajankami ses líbal? Xapho se ostatním chlubila, že je tvoje první políbená.“

„A měla pravdu. Vždyť jsem ještě mládě!“ řekl.

„Zažila jsem během svého pobytu na Zemi i mladší,“ mávla rukou. „Před třemi tisíci lety se Kanaánci na věk nekoukali. A přitom byli pokrytečtí až hrůza! Co scén jsem tam viděla! Zabíjeli ženy, když nebyly do svatby pannami, hlídali je jako majetek, sami přitom navštěvovali nevěstince, to bylo podle nich v pořádku... to byl ale pohled!“

„Poslyš,“ zvážněl trochu. „Koukám, že s tím máš nějak moc zkušeností!“

„Jistě!“ ušklíbla se. „Nejsem od věků jen bojovnice, jako ty mladé. Ty už chlapa nikdy ani očkem neviděly. Tvrdily ti, že jsem chlapa v životě neviděla ani já! To se ale spletly, já jich viděla statisíce, celé armády! Účastnila jsem se výzkumů na Zemi skoro dvacet let!“

„Takže máš bohaté zkušenosti i se sexem?“ podíval se na ni zvědavě.

„Už tenkrát se u nás sex trestal popravou,“ zamračila se.

„Popravou?“ zvážněl okamžitě i on.

„Jistě!“ ušklíbla se. „Nevěřil bys, jak rychle každou přešly myšlenky na sex, když za uvedení do nebojeschopného stavu a ohrožení bojeschopnosti kmene byla poprava!“

Pepek se usmál. Za války v Perském zálivu měla jedna americká válečná loď výlučně ženskou posádku, aby před celým přihlížejícím světem politicky demonstrovala rovnost žen s muži. Většina námořnic se ale před vyplutím dostala do jiného stavu, loď se stala během plavby nebojeschopnou a do války ani nedoplula. Výsledek střetnutí to neohrozilo, ale byl to největší debakl feministického hnutí všech dob. Jak se zdá, čertice tento problém vyřešily rychle a rázně – popravami.

„A co chlapi?“ vzpomněl si Pepek. „Ti se přece sexem nemohli zneschopnit.“

„Když na tom měli podíl, popravili je také,“ řekla suše. „Zjistit provinilce byl pro naše genetičky snadný úkol a ohrozili přece bojeschopnost kmene! Někteří se proto raději hlásili do vědeckých výprav na Zem. Sex s Kanaánkami se trestal nanejvýš obecným opovržením, což jim nevadilo. Chlapi měli vůbec jeden pro druhého pochopení, zato my jsme jim každou avantýru osladily. Jestli to nevíš, jsme s vámi geneticky natolik spříznění, že můžeme mít s vámi i potomky.“

„To jde?“ zbystřil pozornost.

„Ano,“ přikývla. „Naši chlapi mívali potomky s Kanaánkami, i když se o ně nestarali. My jsme si od vás udržovaly odstup, o popravu neměla zájem žádná. Ostatně, i ty Kanaánky často skončily ukamenováním, když se jim na to přišlo.“

„Takže ďáblové sváděli domorodky, aby je mohli domorodci ukamenovat za nevěru, kdežto vy ďáblice jste si domorodce pro jistotu držely od těla,“ domyslel si to Pepek.

„Tak nějak,“ připustila Yazatap. „Nepopravovali je jen domorodci. Ti by se s těmi dětmi někdy smířili, ale my ne! Když jsme zjistily, že má někdo s domorodkou dítě, bylo to pro nás vítané lovecké povyražení. To bylo pokaždé divadlo! Už proto se naši chlapi ke svým potomkům nehlásili, jen to snižovalo jejich naději na přežití.“

„Vy jste lovily malé děti?“ otřásl se Pepek. „Jako zvěř? Vy jste ale byly potvory!“

„Hele, taková byla doba,“ pokrčila rameny zaraženě. „Nemůžeš to přece posuzovat dnešníma očima. Z tvého pohledu jsme byly potvory, uznávám, ale tehdy nám to nepřišlo jako špatnost. Hony na děti ostatně netrvaly dlouho. Dozvěděly se to kněžny, stáhly chlapy ze Země, přiostřily válečnou situaci a přerušily výzkumy. Tisíce let jste od nás měli pokoj!“

„Neřekl bych,“ vzdychl si smutně. „Ti u nás nejsou taky žádná neviňátka!“

„Za ty ale nemohu,“ pokrčila rameny. „Když to vezmeš nestranně, byla jsem u vás jen krátce. Co je to dvacet let proti tisícům? Navíc jsem tam nebyla sama, taky jsem musela brát ohled na ostatní. Na své kolegy a kolegyně víc než na Kanaánce!“

„Takže máš se sexem bohaté zkušenosti jen v roli diváka,“ zasmál se trochu nuceně Pepek. „Vidíš! Teď by sis mohla konečně najít chlapa. Nikdo ti nebude hrozit popravou. Co kdybys to zkusila i prakticky? Věk na to už přece máš...“

„Ty hádě!“ zahrozila mu. „A to mi budeš tvrdit, jaké jsi mládě neopeřené!“

„Vidíš!“ povzbuzoval ji Pepek. „Třeba by se ti to zalíbilo. Staropanenský život musí být přece strašná nuda!“

„To se opravdu povedlo!“ rozesmála se. „Sotva vylíhlý vrabčák chce starou pekelnou harcovnici poučovat o výhodách rodinného života! Poslyš, a co kdybych ti navrhla, abys mi toho chlapa dělal ty sám? Co mi na to odpovíš?“

Pepek se okamžitě zarazil. To přece nemůže myslet vážně!

„Asi bych ti musel připomenout trochu větší věkový rozdíl...“ začal opatrně.

„Věkovým rozdílem okamžitě vyřadíš všechny Kanaánce!“ upozornila ho. „Najdeš na Zemi chlapa v mém věku? Kdo z vašich má tři a půl tisíce let? Nebudou proti mně všichni mláďátka jako ty? Čím se liší věkový rozdíl tří tisíc pěti set let od tří tisíc pěti set padesáti? Kdybys to myslel vážně, na tuhle podmínku zapomeň!“

„Když... pochybuji, že bychom si my dva rozuměli,“ řekl docela vážně. „Já nepovažuji za zábavu lovit malé děti. Řeknu ti to upřímně: hnusíš se mi.“

„Tím jsi měl začít!“ řekla a také zvážněla. „Máš pravdu. Byla jsem potvora a uznávám to. S mladými si snad porozumíš lépe. Já jen, aby sis nemyslel, že je všechno jednoduché! Ale mohl bys mi uznat za tři tisíce let aspoň nějakou změnu. Dnes bych jistě uvažovala jinak. Umím si představit sama sebe v roli lovené matky a uznávám, že bych lovkyně nenáviděla. I stará ďáblice se snad může změnit a nastřádat v sobě nějaké kacířské názory. Ale to by ti nemělo vadit přijmout mou nabídku podpory na Pegsda. Zvlášť když tvé podmínky přijímám a myslím to vážně.“

„Dobře,“ oddychl si Pepek. „Vyrazíme tam zítra ráno, souhlasíš?“

„Jistě, veliteli!“

„Nešaškuj!“ napomenul ji. „Nesmíš to velitelování brát moc vážně. Nebudu ti přece hrozit popravou za kdejakou pitomost.“

„To mě těší!“ zamrkala na něho.

*****

Mejdan

Vrátili se, když byly výsadkářky v nejlepším. Všechny plavaly v moři a až k domu byl slyšet jejich křik. Nechali je ve vodě a v rychlosti připravili slavnostnější večeři. O zdroje se staral Pepek, Yazatap jen aranžovala stůl v jídelně.

„Vypadá to strašidelně, když se ti všechno jen tak zjevuje pod rukama!“ řekla.

„Nedaleko od nás je robocentrum,“ vysvětloval jí ochotně. „Disponuje úchvatnými zdroji energie, takže všechno syntetizuje přímo na místě. Samozřejmě přitom na jiném místě anihiluje jinou hmotu odpovídající hmotnosti, rovnováha musí být zajištěna.“

„Tohle ale nemáte ze sebe?“ dohadovala se.

„Nemáme,“ přikývl. „Máme to od civilizace Mrzoutů, přesněji Okifeia.“

„Tu neznáme,“ řekla.

„Zajímavé je, že vás znali a báli se vás,“ podíval se na ni. „Ještě z dávných dob.“

„Podle starých pověstí jsme přišli na Gehennu odjinud,“ projevila nečekanou sdílnost.

„Takže jste se tam nevyvinuli?“ zajímal se Pepek.

„Ne,“ přikývla. „Ale je to tak dávno, že o tom nejsou ani nejstarší záznamy.“

„Podle našich pověstí...“ začal Pepek.

„Vaše pověsti tak daleko nesahají,“ přerušila ho suše. „Naše jdou až do sta tisíc let. To jste byli ještě opičáci! Asi to nevíš, ale Neandrtálci vám Homo Sapiens vyklidili místo právě díky našim genetickým zásahům. S Neandrtálci jsme nebyli kompatibilní, s nimi jsme děti mít nemohli, kdo by taky o to stál... Dnes už nikdo neví, co všechno s vámi naši biologové prováděli! Díky jim jste nám ale geneticky velice blízcí.“

Večeře byla připravená, Pepek rychle přelétl stůl očima, zda něco nechybí. Pak vyšel z domu pozvat dívky. Stačilo na ně zavolat, všechny hned jako o závod plavaly ke břehu. Trochu ho ale zaskočily, když se vyhrnuly z vody nahé. Tři atraktivní holky, jak je Pánbůh stvořil... vlastně, ďáblice snad nestvořil... ačkoliv kdoví... Uvědomil si, že je to jeho chyba. Slíbil jim, že se bude zdržovat v domě, ale během rozhovoru s Yazatap na to zapomněl. Najednou měl proti sobě tři nádherně opálené, úplně nahé a velice krásné holky a nevěděl, kam s očima. Jim to ani, jak se zdálo, nevadilo. Nebylo to tím, že neměly ani tušení, čím se od něho liší? Rychle se vzpamatoval, dobrácky jim doporučil opláchnout se pod sprchou od slané vody a pozval je na slavnostní večeři.

Odběhly do koupelny a chvíli se tam nedočkavě strkaly, sprcha byla totiž jen jedna. Srovnaly se ale rychle a za chvilku seděli všichni kolem velkého stolu. Pepek si umiňoval, že jim při nejbližší příležitosti sežene nějaké slušivé šaty, aby nemusely u slavnostní tabule sedět v maskáčích. Působilo to jako pěst na oko. Nebo jako slavnostní večeře u pozemských zabijáků »marines« během »vyvážení demokracie«... taky pěkný hnus...

Ačkoliv bylo venku ještě světlo, zapálil připravené svíčky a slavnostní večeře mohla začít. Pozornost vzbudilo už to, že je zapaloval očima. Zdálo se, že všem chutná, i Yazatap uznala, že pozemská jídla jsou vynikající.

„Nějakou dobu se to dá vydržet,“ řekl Pepek. „Časem budete muset doplňovat umělé jídlo přírodním, ale na ostrově roste ovoce, nebudete mít nouzi. Horší je, že většina roste na stromech, ale to snad nějak vyřešíme.“

„Co tomu chybělo? Vždyť to bylo vynikající!“ zeptala se Xapho.

„Syntetické jídlo není dlouhodobě zdravé,“ řekl.

„My jiné ani neznáme!“ odvětila Xapho.

Při pohledu na ně raději spolkl odpověď. Holky nevypadaly živené něčím podřadným. Kdyby tak vypadala aspoň třetina pozemských žen, svět by byl jistě veselejší. Nevypadaly křehce jako okvětní lístečky, spíš jako družstvo basketbalistek, ale hezké byly.

„Na tohle budete muset dát ještě větší pozor!“ přinesl na závěr večeře z ledničky dvě veliké láhve a začal opatrně odmotávat drátěný držák první velké zátky.

„Proč?“ chtěly vědět.

„Tohle se musí pít velice opatrně!“ varoval je. „Je to velice explozivní pití, která to přeženete, skončíte pod stolem!“

Rány uvolněných zátek jimi trochu trhly, ale víno s bublinkami všem zachutnalo. Pepek jim pozorně naléval. Sám si dal jen málo, nebylo by dobré mít ráno těžkou hlavu.

Mezitím se setmělo a svíčky vypadaly ještě slavnostněji. Pepek zručně, i když trochu tajemně rozmístil v rozích jídelny veliké reproduktory a připojil je k počítači v kuchyni. Pak spustil muziku a všechny čtyři ďáblice ohromeně poslouchaly.

„Tohle jste ve vašem pekle neměly?“ zeptal se potichu.

„Ne,“ vydechla nadšeně Xapho. „Odkud to máte vy?“

„To je naše vlastní hudba,“ odvětil. „Máme jí tisíce hodin, nic se nemusí opakovat.“

Chvíli tedy tiše poslouchaly, Pepek jim přitom pozorně doléval.

„Co jste tam dělaly ve volných chvílích?“ zeptal se ďáblic.

„Nic,“ odpověděla mu se smíchem Xapho. „Když jsme přišly z tréninku, každá se jen svalila na kavalec a byla ráda, že vstává až ráno.“

„Co byste řekly na pár desítek hudebních večerů?“ navrhl jim. „Naučím vás vybírat si hudbu a pouštět si ji.“

„To necháme raději na tobě!“ zasmála se Xapho.

„Budete se to muset naučit samy, beze mě,“ upozornil je jemně. „Dnes vás naučím obsluhovat počítač, abyste si mohly pouštět hudbu a objednat jídlo. Ledničky jsou plné, ale nejsou bezedné.“

„Proč bychom to měly dělat my?“ zvážněla Erelim.

„Protože tu budete nějakou dobu samy,“ řekl.

„Kam jdeš?“ zvážněly rázem všechny kromě Yazatap, která už to věděla.

„Jdu na Pegsda, tam co jsem vás našel,“ řekl. „Má tam být takových posádek v nouzi víc. Chci jich aspoň pár najít a přivézt sem.“

„Poletíme tam s tebou!“ navrhla ihned Xapho.

„Ne, jdu tam jenom s Yazatap,“ řekl tiše, ale rozhodně.

„Proč s ní?“ vyhrkla Erelim. „To jí věříš víc než nám?“

„Yazatap má nejvíc zkušeností,“ odvětil klidně. „Ve dvou si vystačíme. Není naprosto nutné, abyste tam byly také. Bude to nebezpečné, proto počkáte tady.“

„To se máme o vás celou dobu bát?“ vyhrkla Mariuk.

Pepka napadlo, že je úžasně krásné znamení, když ďáblice projevuje obavy o život někoho jiného. Navzdory ďábelské výchově nejsou ještě úplně necitelné!

„Jinak to nejde,“ řekl. „Tenhle večer si ještě užijeme všichni pěkně pohromadě a ráno letíme s Yazatap na Pegsda.“

Řekl to vesele, ale slavnostní nálada večera byla pryč. Všichni věděli, že to nebude obyčejný výlet. Pepek to ale nedal znát. Vysvětloval jim, jak pomocí počítače komunikovat s robocentrem a objednávat si, co potřebují. Sám počítač nepotřeboval, robocentrum ovládal telepaticky, ale dívky by byly bez telepatie bezradné. Naštěstí měli nedávno stejný nebo podobný problém pacienti Alexijevova sanatoria. Vítek to jako podružný detail svěřil Pepkovi, ten vymyslel počítačové řešení a to se mu teď hodilo. Pacienti v sanatoriu to obvykle zvládli za pár minut, ale programy byly přizpůsobené lidem ze Země, kdežto mimozemšťanky musely nejprve pochopit základní logiku počítačů. Jistěže měly ve svých vimaanech něco podobného, ale rozdíly tu byly větší než mezi Windowsy, linuxem a Mac-osem.

„A teď si dáme ještě trochu šampusu a hudby,“ zakončil Pepek instruktáž.

Jedna veliká láhev už byla prázdná, druhá docházela, proto zakrátko bouchla ještě třetí zátka. Pepek se překonával v pozornosti při nalévání, ale když otočil třetí láhev dnem vzhůru, usoudil, že to stačí, posadil se a že bude chvíli poslouchat hudbu.

Nejspíš to i tak přehnali. Dívky nebyly na šampaňské zvyklé a pily je jako limonádu. Mariuk zachutnaly šunkové závitky, ale když jí Erelim přes stůl ochotně podávala poslední, zapotácela se a upadla Pepkovi přímo do klína. Pepek se jen smál a přidržel Erelim v náručí, ale jen na chvilku, aby to nevypadalo jako úmyslné. Erelim vyskočila a začala se provinile chichotat, ale bylo vidět, že už má hodně přes míru. Pepek pochopil, že Erelim neupadla díky šampaňskému. Ne že by nebyla opilá, to byly všechny. Ale padala původně na Xapho, na Pepka se stočila až v pádu. Došlo mu, že to asi udělala schválně, aby ji objal. Že by se jí tak stýskalo po jeho doteku?

„Tak a jde se spát!“ rozhodla Yazatap, která si také povšimla, že není všechno, jak má být. „Před akcí musíme být fit! Nechcete nás přece zabít?!“

Uznali to všichni i s Pepkem. Každá si obřadně sfoukla aspoň jednu svíčku, Pepek zhasil očima zbývající a na chodbě se s nimi rozloučil, než zapadl do svého pokojíčku.

Spát ale nešel. Požádal robocentrum o psací potřeby, které nedržel v ruce od svého odchodu ze Země. Už při večeři si uvědomil, že nemůže na Pegsda odejít jen tak. Mohli by ho tam zabít. Ne že by si to uvědomil až teď, ale až teď mu došlo, že by bylo od něho krajně nezodpovědné, aby to spolu s ním odnesly i tyto dívky.

Nemůže je přece nechat bez pomoci.

*****

- Ještě nespíš, Xapho?

- Vím, po takovém mejdanu se nedá hned usnout. Ale venku už je tma, proto jdu teď. Jestli můžeš, rozsviť na chvilku tu malou lampičku.

- Ano, jdu jen za tebou. Nechtěl jsem to říkat přede všemi.

- Budeš mít zkrátka tajemství. A nesděluj to ostatním.

- Ten dopis si dej do nočního stolku. Kdybych se nevrátil, předáš ho těm, kdo přijdou.

- Ano, určitě přijdou. Nastavil jsem v počítači, aby s nimi samostatně navázal kontakt, kdybych se do měsíce nevrátil. Budou to moji kamarádi, přivítejte je vlídně, ale nezapomeň jim předat ten dopis! Je to strašně důležité!

- Můžeš si to taky přečíst, je to česky, ale pro vás tři to nedává smysl. Nebudete tomu rozumět. Jen se podívej, vidíš? Mars-dolů, Jupiter-nahoru, Venuše-nahoru, Saturn-dolů, Země-dolů, Venuše-dolů, Mars-nahoru, Jupiter-dolů... Co ti to řekne?

- Jsi ale hlavička! Máš pravdu, je to návod. Smyčka světů, když ji projdeš, staneš se duchem a vrátíš se zpátky na tento svět. Vám je to na nic, to je cesta pro člověka se slýribem a to vy nejste.

- Jistě, oni to pochopí. Pro ně je to jasné. Projdou to i se zavřenýma očima.

- Proč to dělám? Kdybychom se s Yazatap do měsíce nevrátili, znamená to, že nás tam někdo zabil. Museli by to dokončit za nás. V tom dopise je, co by měli dělat.

- Jistě, budeme se snažit přijít dřív. Ano, slíbím ti to. Neslíbím ti jen co nebude záležet na mně. Říkáte snad taky: náhoda je blbec?

- Proč tobě? Zdála ses mi nejvhodnější. Ber to jako důvěru. Ano, ulož si to, počkám.

- To jsem taky tušil. Jistěže mám na tebe chvilku. Nespěchám od tebe. Víš přece, že mi je s tebou dobře. Klidně zhasni, sedni si ke mně a podej mi ruku.

- Vím to, Xapho. Nebude to výlet. Nechci se dát zabít, ale nedá se to vyloučit. Umíš si to snad představit, byla jsi přece taky válečnice.

- Prosím tě, nebreč! Výsadkářky přece nebrečí! Vždyť to ani neumíte!

- Já vím, je tma, nikdo to nevidí. Tak si tedy zabreč, uleví se ti. Mám pro ty drobné slabosti pochopení. Ostatně, tohle snad ani není slabost.

- Ne, zůstat tu nemůžu. Jsou tam někde tvé kamarádky a potřebují pomoc. Od nikoho jiného ji nedostanou. Dobře, nejsou to tvé kamarádky, ani je neznáš, ale budou, uvidíš.

- Ne, nenechám to na své kamarády. Nemohl bych se jim pak podívat do očí. Jestli se to podaří, ani se to nedozvědí. Nebo aspoň ne hned.

- Jestli se mi to nepovede? Tak jim to řekneš ty. Doufám aspoň, že správně...

- Máš strašně drsné vlasy... to bude solí. Příště se musíš víc vysprchovat, když vylezeš z moře, zkazila by sis vlasy... no vždyť jsem to říkal, jsou slané...

- Já vím, slzy jsou také slané, ale ve vlasech slzy nemáš, na to ti neskočím. Nebreč! Usměj se! Nechceš pohladit? Třeba to pomůže!

- Proč se ptám? Musím se tě zeptat! Slíbil jsem přece, že s tebou nebudu dělat nic, co bys sama nechtěla. A tohle přece chceš, nebo ne?

- Ne, zůstaň tady! Myslím to vážně! Nechoď pro ně! Jestli pro ně půjdeš, zvednu se a odejdu! Nechci, aby věděly o tom dopise! Dneska jsem tu čistě pro tebe...

- Proč? Protože se mi opravdu líbíš a chtěl bych, aby sis mě pamatovala, i kdybych se nevrátil. Nebreč, tím nic nezměníš.

- Jestli se vrátím – a budu se snažit, věř mi – vezmu si tě za ženu. Já sliby plním, jen to teď ještě nejde, víš? Ale udělám všechno, abych se ti vrátil. Chtěla bys žít se mnou?

- Věděl jsem, že budeš pro. Budeš na mě čekat? Pomůže mi to – a tobě taky.

- Miláčku Xapho... moje Xapho...

*****

Ráno kupodivu budil Pepek Yazatap, ačkoliv by ještě večer sázel, že to bude naopak. Jen Mariuk vyspávala tak tvrdě, že ji raději nebudili vůbec.

Pepek ignoroval pohledy Yazatap, které na něho sršela, když se loučil s Xapho. Stará ďáblice byla jediná, kdo se pohoršoval nad obrovskou pusou, kterou Xapho na rozloučenou dostala. Erelim spíš doufala, že bude na řadě jako druhá. Xapho si bouřlivé rozloučení kazit nenechala, ale pak Pepka sama přistrčila ke kamarádce, aby si také vychutnala jedno dlouhé objetí a políbení na rozloučenou.

Zamávali Xapho a Erelim, usedli do velkého letadla a Pepek odstartoval bílou bránou.

Po krátkém letu prošli další bránou a dosedli vedle opuštěného létajícího talíře. Ležel na mýtince mezi zpřeráženými stromy, jak jej tu zanechali. Pepek opatrně zastavil nad ním a zapnul automat. Teď by měl jeho letoun zůstat viset nad tímto místem lesa.

„Dej mi ruku, snesu tě dolů!“ podal ruku Yazatap.

Kupodivu měla ruku stejně hebkou jako dívky. Na tisíciletou ďáblici měla ruce jako panenka, jak jen to ty ženské dělají? Vznesl se s ní do otevřených dveří a pak zvolna klesal dolů, až k zavřenému vchodu talíře. Yazatap vchod rychle otevřela, ani si nevšiml čím. Zachytila se madla, vhoupla se do kabiny a Pepek ji následoval.

„Poletíš první,“ opakoval pro jistotu. „Budu před tebou otevírat brány, poletím hned za tebou. Další zastávku si uděláme jednu bránu před Pegsda.“

„Počkej ještě okamžik!“ zarazila ho. „Něco ti ukážu.“

Zapadla do svého velitelského křesla. Na obrazovce před ní se objevily znaky, kterým pochopitelně nerozuměl.

„Chtěl bys umět naši řeč?“ obrátila se na něho. „My tvé telepatii rozumíme tak jako tak, ale mohlo by se ti hodit, kdybys rozuměl i ty nám! Chceš?“

„Na to teď nemáme čas,“ vzdychl si Pepek.

„Neřekla bych,“ odvětila Yazatap. „Za tu výhodu to stojí a pět minut nás nezabije.“

„Pět minut? To nás opravdu nezabije,“ ustoupil.

„Dobře,“ usmála se spokojeně. „Vezmi si na hlavu tuhle čelenku. Pořádně utáhni. Teď se nelekni, bude to vypadat jako nesmyslná změť zvuků.“

Od čelenky se táhl kablík, nebyla to jen páska na vlasy. Pepek opravdu uslyšel jakési podivné cvrlikání. A najednou... Najednou s úžasem pozoroval, že to strašlivé ďábelské písmo na obrazovce nejen čte, ale rozumí mu...

To si prostě nedovedeš představit, dokud to nepoznáš. Je to strašné a přitom krásné. Mě úplně elektrizuje, když mě obejme. Neřekla bys, co? Nic to není, prostě mě trochu zmáčkne, dotkneme se rty, ale mě přitom uvnitř létají jiskry, nedokážu otevřít oči a celá hořím. Erelim to říká taky tak. Musíš to zažít sama, jinak to nepochopíš. Příště pojď s námi, zkusíš si to s ním taky, neboj se ho, není to nic strašného.

Nerezonujete spolu přes mgýčna?

To mě taky napadlo, ale on je vůbec nemá! Elektromagneticky nereaguje, to bych snad poznala, ne? Nemá mgýčna a tvrdí, že nemá ani yvoro, ale Yazatap to na něho zkusila a viděla jsi sama, jak dopadla! Ba ne, musí mít v sobě něco jiného!

Tomu neuvěřím, dokud to sama nepoznám.

Vždyť ti to říkám! Dokud to nepoznáš, neuvěříš. Je to děsně tajemné. Zkoušely jsme se večer s Erelim mazlit spolu. Bylo to taky příjemné, ale něco tomu chybělo, nebylo to ono. Určitě má v sobě něco navíc, co my nemáme! Půjdeš s námi dnes večer?

Obrazovka tady končila, ale diskuse zřejmě pokračovala dál. Pochopil, že se Xapho s Mariuk bavily o něm a Yazatap to vyvolala na obrazovku z nějakého záznamu. Zřejmě byla mazanější než dívky tušily, prokoukla je, ale teď už na tom opravdu nezáleželo.

„Už bys tomu měl rozumět!“ přerušila Yazatap ticho a ukázala mu na obrazovku.

Uvědomil si, že jí rozumí, ačkoliv ani ona na něho nepromluvila česky.

„Jo, rozumím. A díky za znalost tefirštiny!“ odvětil toutéž řečí, bez telepatie.

„Výborně!“ usmála se vítězně a jemně mu stáhla z hlavy čelenku. „Znalost jazyků národů okolních světů patří mezi naše největší výhody. My naopak naši řeč nikdy nikomu nedáváme. Tuhle znalost ode mě jen tak někdo nedostane, jsi za tři tisíce pět set let první a jediný, važ si toho.“

„Vážím,“ přikývl. „Vidím, že to spojenectví bereš vážně. Tím lépe.“

„Přečti si zatím, jak se o tobě naše děvčata naposledy bavila! Možná se přitom pobavíš aspoň tak jako já.“

„Už jsem si to přečetl,“ usmál se také. „Připadá mi to až moc lichotivé.“

„Zvlášť o té elektřině, co?“ zasmála se. „Tys je ale rozparádil, jen se nedělej! Jako kdybys je opravdu elektrizoval! Kdyby si ty nanynky uvědomily, že to neděláš ty, ale jejich vlastní hormony, bylo by po kouzlu. Takhle se ti to ale svádělo, co?“

Pepek ale při jejích cynických slovech zvážněl. Máš asi proti nim úděsné zkušenosti, pomyslel si, ale neměla bys o nich mluvit jako o pitomých husách! To se nedělá!

„Ty mě pořád posuzuješ jako Kanaánce, viď?“ usmál se na ni s převahou.

„A nejsi?“ vrátila mu úsměv. Pepkovi se v tom ale mihla jakási přezíravost. Já ti dám, že jsem u tebe pitomec! pomyslel si.

„Jsem Kanaánec,“ přikývl. „Ale řekni mi, uměli moji předkové před těmi tisíci lety během tvých výzkumů... tohle?“

Zvedl ruku a zamířil jí do stropu. Ozval se táhlý praskavý zvuk výboje, ze špičky jeho ukazováčku vyšlehl blesk, chvíli se vinul do stropu letadla a zanechával za sebou tenkou stopu černé spálené barvy. Yazatap strnula.

„Tohle tenkrát neuměli!“ přiznala hodně zaraženě. „Jak to děláš?“

„To je xeri,“ řekl. „Chceš to vidět?“

„Jak, prosím tě?“ zarazila se nedůvěřivě.

„Jednoduše, podívej se!“

Částečně před ní zprůhledněl. Viděla teď jeho vnitřnosti, jakoby mu odřízli přední část hrudníku a břicha. Pomalu tepající srdce, roztahující a smršťující se plíce. Pak zprůhledněla i většina vnitřností a v prázdném vnitřku ležel jen jedovatě zelený orgán, který neznala.

„Znáš trochu anatomii?“ zeptal se jí. „Poznala bys, co tam sama nemáš?“

„To ošklivé, zelené?“ ukázala na to opatrně prstem.

„Ano,“ přitakal. „To je xeri. Není to pravá elektřina, ale dá se to snadno zaměnit. Vy si myslíte, že jste kdovíco, když jste si přidělaly nějaké orgány navíc. Yvoro, mgýčna a co já vím ještě... My máme jiné.“

„Tímhle jsi tedy elektrizoval ty chudinky?“

„Neříkej jim chudinky, nevymýšlely si,“ pokrčil rameny.

„Udivuješ mě,“ přiznala zaraženě. „Skoro mám chuť požádat tě, abys to vyzkoušel i na mně. Čistě z vědeckých důvodů!“

„Proč ne?“ usmál se. „Ale nejsme tady kvůli tomu. Napřed povinnost, potom zábava, to má čas, až se vrátíme. Počkej, až nasednu, poletíme na Pegsda každý ve svém.“

„Dobře, ale vezmi si tohle!“ podala mu nevelký předmět, který vytáhla z odemčené skříňky. „Abychom se dorozuměli.“

„To je co?“ zeptal se jí.

„Gunis... náš komunikační přístroj,“ řekla. „Ovládá se nejčastěji mgýčny, ale nouzově i tlačítky. Má také snímač a generátor zvuků. Nastavila jsem tam jednoduchý režim. Tímto tlačítkem budeš vysílat, tímto naopak přijímat.“

„Bude fungovat i v duchovitém prostředí pod zemí?“ zeptal se skepticky.

„Nevím, ale měl by,“ pokrčila rameny.

„Vyzkoušíme to a uvidíme,“ řekl. „Kdyby to nefungovalo, nic se nestane.“

„Dala bych ti náš ochranný plášť,“ řekla omluvným tónem. „Ale chybí ti mgýčna pro jeho řízení. Víš, takové magnetické orgány, co máme pod ušima. Plášť běžně pohltí údery, mechanicky vykryje většinu střel a chrání i před eldyfem.“

„Nebude mi chybět,“ zavrtěl hlavou. „Duchové na Zemi ten plášť měli a přece přede mnou utíkali. V duchovitém světě funguje plášť jen nevýrazně a eldyf nezachytí vůbec...“

„Jak to můžeš vědět?“ podívala se na něho udiveně.

„Od duchů na Zemi,“ odtušil. „Byli tam tisíce let a byli ve výzkumech dál než ty.“

„Můžeš mít pravdu,“ přikývla. „Pak bude lépe, když se na to nebudeme spoléhat.“

Schovala plášť lhostejně do jakési přihrádky. Pepek vystoupil z jejího letadla a vznesl se ke svému aerobusu. Yazatapino letadlo se krátce poté vzneslo také.

Pepek otevřel první bránu...

*****

V nehmotném stavu přistáli na sousední planetě od Pegsda, Yazatap jí říkala Cifuri. Pepek najel s aerobusem do vysokého kopce, kam jeho letadlo zapadlo jako do stohu. Pak teprve vyzkoušel gunis. Ukázalo se, že se domluví i ze stometrové hloubky pod vrstvou skal. Vystoupil tedy nahoru a zamířil k otevřenému vchodu do letadla. Yazatap s ním visela nad horou, ale Pepek vzletěl a za chvíli byl u ní.

„Doufám, že už mi věříš!“ přivítala ho maličko jedovatě. „Gunis nepoužívá radiové vlny, dovoláš se i v nejhlubším dole.“

„Teď už ti věřím,“ přikývl vážně. „Nediv se ale, že úplně moji důvěru nebudíš.“

„Posaď se tady,“ nabídla mu sousední sedačku, kde ostatně seděl už předtím.

„Tak tedy, vzhůru na Pegsda!“ usmál se na ni a otevřel bílou elipsu přímo před nimi.

„Vzhůru na Pegsda!“ opakovala po něm a proletěla bránou.

Krajina pod nimi byla trochu jiná než předtím, ale Pepek ukázal Yazatap směr, kterým by měla letět. Nevyptávala se proč, ale splnila jeho přání. Po chvilce jí přikázal zvolnit.

„Tady jsme byli předtím!“ poznala náhle krajinu pod sebou a ukázala mu dolů.

„Proto sem letíme!“ odvětil suše.

„Umíš nějak dobře odhadnout, jak se světy proti sobě pootáčejí…“ řekla uznale.

„Nic neodhaduji, spočítám to,“ ujistil ji. „Přistaň. Půjdeme se tam podívat.“

„Co tam?“ zeptala se.

„Nechal jsem tam vaše zbraně,“ řekl. „A kromě toho bude někde poblíž Cagrino.“

„Je zaručeně mrtvá,“ ujistila ho. „Můžeš mi to věřit!“

„Podívám se na ni,“ trval na svém Pepek.

„Viděla jsem milionkrát víc mrtvých než ty!“

„Věřím ti to,“ opáčil kousavě. „Hodně jsi jich sama mrtvými udělala, co? Ale Cagrino mě zajímá a chci ji vidět. Tečka, puntík!“

Yazatap přistála zhruba na stejném místě, kde stál její letoun prve.

„Pojď se mnou!“ vybídl ji Pepek.

„Pravidlo číslo jedna: pilotka nikdy neopouští letoun, dokud nemusí!“ oznámila mu, ale zvedla se a zamířila s ním ke dveřím.

„Nebudeme venku dlouho,“ ujistil ji. „Musíš se naučit chodit pod zemí. Později na to nebude čas a nevíš, kdy se ti to bude hodit.“

„Chodit pod zemí?“ podivila se.

„Když budeš takhle šoupat nohama, zajedeš klidně do svahu a dál půjdeš pod zemí.“

Vysvětloval jí, jak chodit a neztrácet hloubku. Naštěstí to pochopila rychle. Pepek si pod zemí svítil světélkem, které mu tryskalo z dlaně, Yazatap tu možnost neměla. Pepek ale po pár metrech sáhl do výšky a zmocnil se eldyfu, který prve nahoře zabořil do země.

„Vezmi si to,“ podával zbraň Yazatap. „Pod zemí to nezabíjí, ale prosvítí to kilometry skály jako lucerna.“

Zkusila si to. Ukázala mu na oplátku, jak zbraň nastavit, aby vydávala jen minimální energii a vydržela svítit co nejdéle a jak nastavit opakovací režim, aby pravidelně blikala.

„Vidíš, to jsem neuměl,“ přiznal Pepek. „Moje světélko je v tomto směru horší, svítí jen na pár metrů. Ale eldyfů je tu víc, vezmu si... tenhle druhý.“

Po chvilce našel i třetí a o kus dál ležel čtvrtý, který dřív patřil Erelim. Nemělo smysl ponechávat zbraně pod zemí, kde nikomu nebyly k užitku. Pepek je nebral ani jako zbraně, spíš jako lampičky. Když našel poslední, otočili se a zakrátko byli opět na povrchu.

„Kde se to stalo... s Cagrino?“ zeptal se.

Yazatap ho zavedla na místo, kde Cagrino spáchala ze zoufalství sebevraždu. Měl tam vedle ní ležet i eldyf, ale ať se Yazatap rozpomínala jak chtěla, nenašli zbraň ani mrtvé tělo.

„To je divné,“ řekl Pepek. „Na duchy nemají hmotné rozkladné činitele vliv. Bakterie ani dravci tohoto světa na mrtvá těla nemohou.“

Zapomněl, že má pravdu jen částečně a že tu mohou být i jiní dravci...

„Tady to ale určitě bylo!“ tvrdila Yazatap. „S ničím jsme tu nehýbaly. Netušily jsme, že se můžeme dostat pod zem, jinak bychom ji tam pohřbily, aby tu neležela.“

„Není tu!“ řekl Pepek. „Dobře, vrať se do letadla, zavři se tam a počkej na mě. Já se tu pořádně rozhlédnu.“

„Jak se chceš rozhlížet?“ zajímala se. „Jak jsem viděla, eldyf osvítí jen vnitřek kopce, světlo se zastaví o povrch a ven nejde! Oblast kopce už jsme přece viděli.“

„Pak je potřeba, abych byl níž než spodní okraj kopce,“ přitakal Pepek.

„Jak se tam ale dostaneš?“ domnívala se, že ho přistihla.

„Umím to,“ ujistil ji. „Souvisí to s létáním bez aparátů, to vy také nedokážete.“

„To je co?“ zeptala se ho. „Antigravitace?“

„Až budeme mít čas a klid, ukážu ti to,“ ujistil ji. „Teď jdi hlídat letadlo, ať nám s ním někdo neodletí. Za žádnou cenu nikomu kromě mě neotevírej!“

„Myslíš, že by se někdo našel, komu by to stálo za to?“

„Všichni duchové jsou piloti!“ připomněl jí. „Mohli by také potřebovat energii. Atomové střely se prý dají používat jako zásobníky energie.“

„Jak to víš?“ podívala se na něho podezřívavě.

„Od duchů na Zemi,“ řekl klidně. „Nestálo jim to za utajování.“

„Anebo ti to řekli v domnění, že tě zabijí a ty už to nikomu neřekneš,“ napadlo ji.

„Nebo tak,“ souhlasil.

*****

Yazatap zmizela v letadle a Pepek vkročil přímo do svahu. Nepostupoval ale tak, jak sám prve Yazatap učil. Místo toho se energickým dupáním a tahem propracovával níž a níž a blikajícím eldyfem si při tom osvětloval okolí. Konečně proklouzl pod okrajem kopce jako pod okrajem podivného obřího klobouku a mohl se rozhlédnout do větší dálky. Rozhled nahoře byl zajímavý, ale rozhled dole pod zemí byl ještě důležitější.

Krajina kolem byla jen mírně zvlněná. Z jinak čisté roviny vyčnívalo několik kopců, to bylo všechno. Pod Prahou je proti zdejší krajině přírodních dutin jako v ementálu, tady se všude kam dohlédl vyskytovala jen homogenní hmota. Všude bylo pusto, jen na okrajovém kopci asi kilometr vpravo zpozoroval něco, co z jednotvárného dýmu skal vybočovalo. Na tu dálku ale nerozeznal, co to je. Bylo to něco nevelkého, ale do skal to zaručeně nepatřilo. Asi jako pár kufrů na písku uprostřed pouště.

Zamířil tím směrem, čas od času si na cestu posvítil bliknutím. Jak se ale blížil, zdálo se mu, že některé předměty odněkud zná. Čím byl blíž, tím častěji si blikal.

Pak to ale poznal doopravdy a zamrazilo ho. Ty divné bílé předměty byly totiž – lidské kosti. Spousta rovných z končetin, zahnutá žebra a dvě, ne... tři, pět, nejméně sedm lebek!

Lidské kosti ve světě, kde nežijí lidé...

I kdyby tu lidé žili, jejich kosti by pod zemí splynuly s okolím. Pro paprsky nesvětla eldyfů by byly méně než dým. Tyhle kosti ale světlo eldyfu odrážely. Znamenalo to, že jsou z allohmoty. Byly to kosti duchů a protože tu nikdo jiný nemůže být, patřily tefirům. Posádkám sestřelených tefirských letadel, které interakce jaderného výbuchu s obranným krouživým polem štítů změnila v allohmotu. Atomový výbuch přežili, ale tím štěstí končilo.

Spěchal tam rychle, jak jen mohl. Kosti byly všechny na stejném výškovém horizontu na úrovni úpatí kopce. Při absenci přírodních dutin se zřejmě zdejší duchové níž nedostali. Jen Pepek byl v této chvíli o pět metrů níž. Blížil se největší rychlostí, jakou mohl vyvinout. Konečně byl na dosah a mohl by vystoupat výš k těm kostem. Působily ale příliš morbidně. Zachvěl se, když si uvědomil, že to ještě nedávno mohly být stejné holky, jako ty, které už odsud vytáhl. Tyhle měly jen větší smůlu.

Ačkoliv, napadlo ho, uvažuje špatně. Tady, stejně jako na Zemi, se nic z allohmoty nekazí. Za půl roku se mrtvola ducha pod Náměstím Míru nezměnila. Allohmota zkrátka pro pozemské bakterie neexistuje. Bakterie střevní flóry nepřežijí hydrodynamický odpor, když člověk prochází skálou, jinak by mrtvolu rozložily zevnitř. Proč jsou všechny kosti holé? Jak se zdá, po delší době se maso přece jen nějak rozloží, ale ty kosti potom musí být nutně hrozně staré! Možné to ale je, válka na Gehenně trvá už pár tisíciletí.

Najednou zachytil koutkem oka nějaký pohyb. Rozhlédl se, a v tom je uviděl.

Bylo jich šest. Šest stínů, tiše se plížících ze tří stran. Tři se k němu šoupavými kroky plížily zezadu, dva zprava a jeden zleva. Osvětloval si je eldyfem, ale oplatily mu to tímtéž světlem eldyfů. Samozřejmě, jak jinak? Jsou to přece ďáblice! A je jich tu zřejmě víc!

Blížily se k němu a on vyčkával. Trochu si dupl, aby se dostal ještě o půl metru níž, ale spíš jen pro jistotu, už teď byl hluboko pod nimi, nemohly na něho dosáhnout.

Jen pojďte blíž, popovídáme si, usmál se na ně. Ještě blíž.

Moment! Uvědomil si to náhle. To nejsou holky! Nemají ňadra, musí to být chlapi!

Šest vychrtlých chlapů v plandajících maskovacích uniformách se k němu blížilo, ale čím byli blíž, tím víc zvolňovali. Zřejmě si až teď všimli, že je dostatečně hluboko pod nimi, aby na něho nedosáhli. Zaujalo je to, ale ne natolik, aby se zastavili.

Přiblížili se natolik, že Pepek usoudil, že k nim všesměrová telepatie projde.

„Dobrý den přeji!“ oslovil je telepatií.

Neodpověděli mu. Zvuky skálou nepronikají tak daleko jako telepatie, ale oni se mu zřejmě ani nesnažili odpovědět. Shromáždili se nad ním a Pepek je zvědavě pozoroval.

Uniformy na nich volně plandaly, jak byli příšerně vychrtlí. Kost a kůže, z kostnatých obličejů jim zírala smrt. Jejich kůže byla ve světle eldyfů spíš šedivá. Tři měli eldyfy, jimiž si na Pepka svítili, ostatní v rukou svírali dlouhé kosti, nejspíš lidské stehenní. Drželi je za velký kloub, druhý konec kosti byl odlomený, zakončený špičatými úlomky. Pepek ale včas pochopil, že je to tak schválně. Ty kosti jsou vlastně bodné zbraně, určené k boji zblízka! Zbraně účinkující na dálku zřejmě nemají. Jen eldyfy, pod zemí neškodné. Ale i poměrně hrubě opracované kosti mohou být na blízko nebezpečnou zbraní!

„Nemohli bychom si popovídat?“ zopakoval svůj pokus o kontakt.

Něco zřejmě říkali, ale přes pět metrů skály to neprošlo.

Osvětlovací eldyf postavil stranou, ponechal jej pravidelně blikat a sám začal opatrně stoupat, aby se k nim dostal blíž. Tři metry... Dva...

Ti nahoře kolem něho utvořili kruh a hladově sledovali každé jeho hnutí. Kroužili nad ním, zkoušeli se rukama prohrabat směrem k němu, ale marně. Anizotropie prostředí je dolů nepustila. Vypadalo to, že nad ním tančí nějaké divné divošské tance.

„Maso...“ zaslechl, ale nebylo to moc srozumitelně. „Krev... maso...“

Ačkoliv by měl tefirštině rozumět, bylo to příliš nezřetelné. Pepek si včas neuvědomil, že by některým lidem nemusel rozumět ani kdyby mluvili česky! Když opilci mumlají své blablabla, můžete je poslouchat zblízka a také nepochopíte ani slovo.

Vystoupil ještě výš.

V té chvíli ho cosi udeřilo do hlavy. Byla to strašná rána. Svět se s ním zahoupal, před očima mu blýsklo bílé světlo - a víc nic.

*****

Hodokvas

Probíral se pomalu.

Ležel na břiše, ale když se pokusil nadzvednout aspoň na kolena, dostal další ránu, až se mu začala točit hlava. Vědomí sice neztratil, ale padl zpátky na břicho a chvilku se z toho musel vzpamatovávat.

Nejprve ho napadlo, že při vstávání na něco narazil. Nedošlo mu, že se ani o skálu neudeří, ačkoliv se pod zemí pohybuje s citelným odporem. Odpor skal byl hydrodynamické povahy, skála mu bránila v pohybu jen asi jako voda. Zpomalila ho, ale nezastavila by ho. Směrem dolů jako by hmota trochu zhoustla, ale při překročení větší síly se také dala prorazit. Proto mohl skočit ze Žižkovské televizní věže a nezlámat si kosti, jen se dole zabořil do dlažby.

Otočil se tedy na záda a spatřil je.

Stáli nad ním čtyři a zřejmě ho hlídali. Pocítil další úder, tentokrát slabší. Došlo mu to. Bylo to tefirské yvoro. Když je použila Yazatap, odnesl to jen menším otřesem. Neměl by si myslet, že je neškodné! Kanaánce, vlastně historické lidi, prý spolehlivě zabíjelo. Měl sice zvýšenou odolnost, ale šestinásobný soustředěný úder by ho zabil, kdyby mezi nimi nebyly alespoň dva metry skály.

„Vy bestie!“ ulevil si. „Vážně mě chcete zabít?“

Ačkoliv mu museli rozumět, neodpověděli mu.

Přimáčkl se antigravitací zády ke skále a udeřil do ní oběma lokty. Podařilo se mu ji prorazit a pak se zvolna spustit na jejich úroveň. O výšce rozhodovala vždycky nejnižší část jeho těla. Nemusely to být nohy, ale nemohlo to být cokoliv. Meč mohl zaseknout pod sebe na plnou délku a neklesl dolů ani o centimetr. Byl to jeden z paradoxů allohmoty, stejně jako to, že ho unesla vodní hladina, ale propadal se skrz mříže na chodníku. Teď se snažil pokud možno vzdálit z dosahu těch nad ním, nejlépe kolmo dolů. A dařilo se mu to.

Jakmile získal další metr, sedl si na bobek a začal střídavě dupat nohama, až se mohl postavit a přitom byl hlavou hlouběji, než když předtím ležel. Hlavu si musel chránit nejvíc, tam ho zasahovali nejcitelněji.

„Nedostanete mě!“ řekl, když viděl, jak se ho snaží napodobit. Naštěstí jim to nešlo, to by museli mít idarchon a ovládat antigravitaci. V tom měl proti nim důležitou výhodu.

„Proč mě pořád chcete zabít?“ pokračoval, když nedostal odpověď. „Přinesl jsem vám přece jídlo! Nabízím vám záchranu, jídlo, život, nechápete?“

Nic, žádná odpověď. Sledovali ho žádostivě jako smečka vlků, snad by i vyli, že jim kořist uniká z dosahu. Pepka najednou napadlo jiné vysvětlení kostí, které tu porůznu ležely. Jsou to kosti těch, kteří už zemřeli, to zůstává. Ale nemusí být vůbec staré! Allohmota se nekazí, ale ti živí je mohli ohryzat! Lidožrouti, a co hůř, mrchožrouti! To už snad ani nejsou lidé! Zbláznili se z hladu! Co to říkali? Maso... krev... byl snad pro ně už jen kusem masa? Všichni ale měli na sobě uniformy! Pravda, tady je nemají o co roztrhat a obleky nesouvisí se stavem psychiky, i úplný magor může nosit perfektní generálskou uniformu.

Schytal dvě další rány, ale už hodně tlumené. Předtím měl pocit pořádné rány palicí, teď už to byly slabé pohlavky. Čím byl hlouběji, tím méně mu mohli škodit.

„Teda, tomu říkám hloupost!“ oslovil je telepaticky. „Nedohodneme se spolu raději po dobrém? Přivezli jsme vám zásoby jídla pro sto dvacet lidí. Dostanete ode mě najíst!“

Napadlo ho, jak jim unikne, kdyby s vyjednáváním neuspěl. Je to přece jednoduché. Půjde vodorovně tak dlouho, až opustí oblast kopce. Když ho budou sledovat, vyjdou na povrch, ale tam už pod zem neuvidí. Změní-li směr, zmizí jim. Neúspěch při vyjednávání ho ale mrzel. Když je tu nechá, zemřou hlady. Už teď jsou to pouhé trosky, i když mu pořád mohou být nebezpeční.

Aby jim dal najevo, že má dost času a nebojí se jich, posadil se na zkřížené nohy.

„Nabízím vám příměří po dobu jednání a jídla, kolik sníte!“ dal jim další nabídku.

I kdyby byli hluší, telepatickou pojmořeč vnímali. Při každém pokusu zpozorněli, ale nic víc. Nebyli němí. Občas mezi sebou prohodili pár slov, ale jeho okázale ignorovali.

Najednou se ze strany objevili další. Spatřil je když vstoupili do skály na okraji kopce. Pepkovi strážci vyskočili a připojili se k příchozím, teď jich bylo celkem jedenáct. Příchozí ale vlekli dvě další těla bez známek života. Dvě tefirky mladého vzhledu, nahé a vychrtlé, ale přece jen ne tak jako ti, co je sem vlekli.

Těla byla svlečená a svázaná, ale ne provazy. Na allohmotu platí jen allohmota, ke svázání zajatců použili místo provazů jejich vlastní uniformy. Donesli je až k Pepkovi, který to pozoroval z bezpečné hloubky.

Pepkovi strážci chvíli s příchozími o něčem jednali. Pak jeden z příchozích zdvihl velkou stehenní kost se špicemi na konci a silně bodl jedno přinesené tělo do krku. Tady pod zemí krev nemohla stříkat jako na vzduchu, ale podle toho, jak rychle z rány vytékala, bylo Pepkovi jasné, že ta nešťastnice byla do této chvíle živá.

Oni ji zabíjejí!

Ti nejbližší se tlačili co nejblíže k umírající, strkali se, aby se mohli pořádně napít její krve. Kterým se to nepodařilo, nebo je ostatní odstrčili, na nic nečekali a hladově se zahryzli do rukou a nohou, trčících bezvládně ven z chumlu. Lidožrouti! Nejsou to jen mrchožrouti, oni své oběti aktivně vraždí!

Pepek to nevydržel.

Vztyčil se a začal stoupat vzhůru. Byli tak zaujati příšernou hostinou, že si ho v první chvíli nevšimli. Pepek se dostal tak blízko k druhé oběti, ležící stranou, až ji uchopil za nohy, svázané nad kotníky nohavicemi kalhot uniformy. Pevně sevřel bosá, ještě teplá chodidla a dupáním začal klesat zpět do hloubky. Nejhlubší částí dvojice byly jeho nohy, bezvládné tělo se zlomilo v pase a začalo klesat dolů, za ním. Jako když vosa kutilka stahuje pod zem housenku, ochromenou přesně mířeným bodnutím.

Dívka nebyla ještě pod úrovní tlupy, když jeden z chlapů cosi zařval a ukázal ostatním na mizející kořist. Celá tlupa se ihned vrhla za Pepkem, ale on ještě stihl jejich oběť prudce stáhnout dolů, pod jejich úroveň, kam za ní nemohli. Vyfoukl jim ji!

Sám byl ale v zóně, kde předtím dostal ten strašný úder. Teď jich na něho bylo víc a byli jaksepatří rozezlení, že je oloupil o kořist! Chyběly jim k němu ještě dva metry, ještě metr a zaútočí na něho! Pepek pustil nohu zachráněné oběti, kryl si hlavu rukama, ačkoliv ho to nemohlo ochránit a usilovně se snažil dosáhnout větší hloubky aspoň sám. Na poslední chvíli ho napadlo dřepnout si. Získal tím jen metr, ale možná rozhodující. Rána do hlavy ho povalila, ale nezbavila vědomí. Utřeli jste, pomyslil si pomstychtivě. To už ani nejsou lidi, opakoval si v duchu. To jsou zvířata! Šelmy jako v Dinosaurii! Což je aspoň jednou pořádně vyděsit? Na dinosaury přece xeri platilo!

Pořádně se nadechl. Xeri potřebuje energii a i když jí idarchon dodává dost, člověka to uvnitř pořádně zahřeje. Tak co, bestie, co řeknete na tohle?

Změnil se v modrou kouli ohně. Osvítila do dvaceti metrů nejbližší okolí, ale šedivé obličeje lidožroutů vypadaly parádně zděšené. Pepek zamířil rovnou k nim. Schytal přitom další slabší ránu do hlavy, zřejmě nebyla soustředěná a ode všech. Ani druhá, ještě slabší ho nezastavila. Metr pod jejich úrovní to psychicky neunesli a rozprchli se do všech stran.

Pepek se dohrabal k jejich druhé oběti. Byla už mrtvá, ale Pepek ani nepotlačoval vztek a rozhodl se, že jim tuhle hostinu překazí za každou cenu. Dívčí noha byla ještě vláčná, ale krev z mnoha ran přestala vytékat, bylo vidět, že ji už srdce nepohání. Na noze i na rukou chybělo několik vykousnutých kusů masa, na okrajích ran byly zřetelně znát stopy zubů. Pepek konečně popadl oběť za obě nohy a začal se propracovávat zpět do hlubin pod úroveň lidožroutské bandy. Pořád osvětloval okolí modravým svitem xeri, aby jeho protivníky ani nenapadlo útočit. Až když byl tři metry hluboko a mrtvá byla metr pod kritickou úrovní, zpomalil a přestal modře svítit. Rozezlená banda lidožroutů se zakrátko opět shromáždila přímo nad ním, ale jen kolem něho bezmocně kroužila.

„Utřeli jste, co?“ poškleboval se jim.

Jako odpověď dostal pár výchovných pohlavečků, ze kterých si už vůbec nic nedělal.

„Vy bestie!“ zahrozil na ně nahoru. „Žerete se navzájem? Proč mě odmítáte? Mám pro vás jídlo, rozumíte? Jídlo, vodu, co budete chtít!“

Zdálo se mu, že mu odpovídají. Chvíli je poslouchal, ale nevypadalo to jako rozumná řeč. Pořád opakovali slova: maso... krev... maso...

„Já vám dám maso!“ zahrozil za nimi.

Natáhl se pro první oběť. Mohla být ještě naživu, i když nebyla při vědomí. Možná nebyla mrtvá, spíš jen omráčená. Tefirské yvoro zřejmě nešťastnici zasáhlo na blízko, tedy silněji než Pepka. Kromě toho nevěděl, co se s obětí vrčících lidožroutů dělo předtím. Stáhl ji proto níž, do hloubky pěti metrů, mimo jejich dosah. Rychle ji omrkl. Až na spoustu modřin ani nevypadala zraněná. Což by vlastně nevadilo.

Nadechl se a poslal na ni oživovací kosmickou sílu.

Tady pod zemí se rozsvítilo ještě víc než na vzduchu. Světlo, které na Zemi bylo znát jen trochu a v přítmí, tady plápolalo déle než vteřinu a osvítilo zevnitř kopec jako obrovský hangár. Všechny předměty z allohmoty v něm krátce zasvítily. Od porůznu se válejících kostí po děsem zkřivené šedivé obličeje lidožroutů.

Zachráněná dívka otevřela oči. Nejprve spatřila Pepka, jak se nad ní sklání. Nadechla se a začala hrůzou ječet.

„Kuš, ticho!“ okřikl ji. „Mě se neboj, nic zlého ti neudělám!“

Zarazila se a zmlkla. Pak ale pohlédla nahoru a v blikajícím světle eldyfu zpozorovala hladové pohledy lidožroutů.

„Tam...! Tam...!“ ukazovala mu zděšeně nahoru svázanýma rukama.

„Jó, ti by tě sežrali!“ přitakal Pepek dobrácky. „Jenže na nás nemohou, jsme pro ně moc hluboko. Neboj se jich. Mě taky ne, já ti neublížím. Počkej, rozvážu tě.“

Pomohl jí posadit se a pokoušel se rozplést uzly z rukávů, kterými měla svázané ruce. Zkoušel rozvázat utažený uzel zubama a přitom se dostal hlavou až k jejím ňadrům. Moc velké je neměla, ale při její vychrtlosti nebylo divu. Po chvilce se mu podařilo rozvázat uzel a mohl se věnovat nohavicím, zauzlovaným kolem kotníků, aby jí vysvobodil z pout i nohy. Tefirka si zatím usilovně třela zdřevěnělá zápěstí a potom i kotníky. Nevadilo jí, že před ním sedí nahá, ale když si uvědomil, co právě přestála za hrůzy, ani se jí nedivil. Navíc jistě netuší, že je kluk a kdoví, jestli vůbec ví, co to znamená!

„Zkus si to obléknout!“ podal jí konečně součásti její uniformy.

Neodpověděla mu, pokud nebylo odpovědí, že se začala nohama soukat do kalhot.

Pepek si ji zatím zvědavě prohlížel. Obličej měla jako všechny tefirky krásný, i když pohublý. Pleť neměla tak šedou jako lidožroutky, měla blíž k dívkám Yazatapiny posádky. Její vychrtlá postava se jistě brzy srovná. Zajímavé, řekl si. Včera viděl v Oáze tak zblízka tři nahaté holky, byl z nich na větvi a nevěděl co dělat. Teď by ho to nerozházelo, ani mu to nevadilo. Nebude to tím, že se před malou chvilkou společně setkali s hrozící smrtí? Anebo za to může poslední noc s Xapho a jeho slib?

Tefirka na sebe natáhla bundu a zapnula ji. Teprve když pod bundou zmizela její malá ňadra, Pepek uzavřel své hodnocení. S Xapho ji srovnávat nemůže. Tahle potřebuje přibrat aspoň deset kilo, raději patnáct, uvažoval věcně. Pak se zase pěkně zaoblí a bude to holka jako lusk, ale za Xapho by ji nevyměnil ani potom.

„Tam...!“ ukázala najednou Pepkovi zděšeně. Až teď si všimla družky v neštěstí. Mrtvé tělo druhé dívky leželo vodorovně ve výšce Pepkova pasu a pod ní visela ve vzduchu kaluž krve. Jakmile ji totiž Pepek pustil, byly nejnižším místem její paty a tělo zvolna klesalo jako do tekutého medu, dokud se na té úrovni nerozprostřelo celé.

„Tu jsem nestihl zachránit,“ přiznal Pepek.

Zachráněná tefirka se potácivě vrhla ke své kamarádce.

„Lailah!“ zaúpěla a objala její zakrvácené tělo, nedbala, že bude sama celá od krve.

„Lailah, co ti to udělali? Co si teď bez tebe počnu? Lailah, probuď se, slyšíš?“ kvílela opravdu zoufale. Pepkovi jí bylo líto, ale pomoci jí nemohl. Pomalu se k ní došoural.

„Nech ji!“ snažil se ji odtáhnout. „Je mrtvá. Už jí nepomůžeš.“

„Lailah!“ vzlykala dívka. „Co si tady bez tebe počnu?“

„Počkej!“ napadlo najednou kacířsky Pepka. „Ustup stranou! Třeba není mrtvá!“

„Že není mrtvá?“ vybuchla dívka. „Co mi to vykládáš? Já to přece bezpečně poznám! Ale co si bez ní počnu? Už jsme zůstaly jen dvě, teď tu budu v tak příšerném světě úplně sama! Lailah, cos mi to provedla?“

„Ustup od ní!“ popadl ji silou za rukáv a odtáhl ji. „Pomůže jí jen zázrak!“

„To vím taky!“ vzlykla. „Lailah! Co ti to udělali?“

Odtáhl ji stranou, ani se moc nebránila. Zato Pepek se roztřásl. Pomůže jí jen zázrak! Ano, ale on jediný zázraky dokáže!

Před chvilkou si vyzkoušel, že kosmická síla působí i na duchy. Na Zemi zase, že má sílu za dva. Ivana s prostřeleným srdcem měla být správně také mrtvá! A přece ji uzdravil! Proč to nezkusit? V nejhorším případě ho to oslabí, ale za pokus to jistě stojí!

Nadechl se a poslal na mrtvou kosmickou sílu.

Pár kroků před ním vzplála záře. Ne bílá jako před chvilkou, ale jasně žlutá. Kopec to prozářilo, že byl z allohmoty vidět i špendlík, zatímco skály jako jindy netvořily ani dým. Ohnivá koule nebyla studená, začala sálat horkem. Pepek si vzpomněl, že to už zažil. Chtěli tenkrát Chétezům předvést kosmickou sílu a jako zkušební objekt měli vyschlou, tisíce let starou mumii jednoho z Mrzoutů. Domnívali se, že na její vzkříšení nestačí ani zázrak, ale přepočítali se. Mumie ožila a měli s ní problémy. Jako s každým Mrzoutem ani s ním nebyla kloudná řeč a když je začal ohrožovat zbraní, svrhli ho do Raphaelova Arestu. Když se pak po něm sháněli, byl už opět mrtvý. Nebyl na mráz zvyklý a příliš rychle zmrzl.

Teď ho to ale sebralo pořádně, cítil se jako před chvílí po spojeném úderu lidožroutů. Lapal po dechu a obezřetně couval, zatímco koule se stále roztahovala. Dívka ho držela za ruku a ustupovala s ním, oči údivem rozšířené. S tímhle se jistě v životě nesetkala!

Záře konečně naráz zhasla. Pepek se vrhl k ležící Lailah. Právě otevírala oči, Pepek ji pohledem zkontroloval. Na nohou i na rukou, kde měla předtím hluboké krvavé rány, jak jí lidožrouti zaživa ohryzali, měla kůži nedotčenou. Rány s okraji od zubů zmizely, krk měla hladký, jako by jí kostěná zbraň před chvílí neprobodla krční tepnu. Hadry, jimiž ji svázali, byly od krve, ale nikde na těle neměla ani škrábnutí. Funguje to, pomyslel si s uspokojením.

„Vítej mezi živými, Lailah!“ pozdravil ji vlídně.

„To není možný!“ vydechla první dívka. „Vždyť byla mrtvá! To snad ještě poznám! Nebo jsem už zešílela?“

„Neboj se, nejsi šílená,“ usmíval se pyšně Pepek. „Tomu se ale u nás říká zázrak!“

Cítil se slabý, jako by právě vylezl z bazénu, ale naprosto spokojený. Dvě na poslední chvíli zachráněné holky, to přece stálo za trochu energie!

„Zázrak?“ dívala se na něho udiveně první dívka. „Tohle že je zázrak?“

„Ano,“ přikývl. „Byla přece mrtvá, viděla jsi to. Podívej se na její ruce a nohy. Viděla jsi prve ty rány? Jsou pryč.“

„Jsou pryč!“ opakovala udiveně. „Ale to přece není možné!“

„Je to zázrak, ale není to nemožné,“ opravil ji. „Viděla jsi to sama, stalo se to.“

Začal dívce Lailah rozvazovat ruce. Nešlo mu to. Měla je stejně jako její kamarádka svázané vlastní uniformou, ale látka byla drsná a uzly utažené.

„Ty... poslyš, že ty nejsi od nás!“ vyhrkla s podezřením první dívka.

„Nejsem,“ přikývl, ale úsměv ho neopustil. „Vadí to snad?“

Opět vzal utažený uzel zubama, čímž zákonitě sklonil hlavu až k ňadrům Lailah. Měla je větší než její kamarádka, nebyla ani tak vychrtlá. To se při úplném vzkříšení děje, nejvíc to bylo vidět na vyschlé mumii. Nedělal to proto, aby si ji mohl takhle zblízka prohlížet, ale zuby byly přece jen při rozvazování uzlů účinnější.

„Musíš být potom náš nepřítel!“ dodala ta první a zamračila se.

„Proč si to myslíš?“ usmál se. Konečně se mu podařilo uvolnit uzel, odtáhl hlavu a rozvazoval rukama. Přitom se díval do obličeje první, která si ho podezíravě prohlížela.

„To bych musel být z Gehenny a to nejsem,“ napověděl jí uklidňujícím tónem.

„Aha,“ zarazila se. „Ty jsi mimogehenňan?“

„Ano, přesně tak. Můžete mi obě říkat Pepek, tak se jmenuji. Tohle je Lailah a jak mám říkat tobě?“ obrátil se na tu první.

„Salgiel,“ vyhrkla. „Odkud opravdu jsi?“

„Postačí ti vědět, že zdaleka?“ usmál se. „Přišel jsem ze světů, na které jste se ještě nedostaly a nemáte na ně spojení. A chci vám pomoci. Stačí vám to?“

„Z velké dálky...“ uvažovala Salgiel. „A umíš přivádět mrtvé k životu...“

„Umím,“ přikývl. „Já už vím, že to neumíte. To dovedou jen andělé...“

„Ty bílá bestie!“ vykřikla Salgiel znenadání. Skoro současně ho Lailah mlčky, ale tím úporněji a bez varování nabrala svázanýma rukama zespodu do brady. Náraz ho nadhodil až upadl naznak. Salgiel napřáhla nohu s úmyslem nakopnout ho. Naštěstí jí to pod zemí nešlo tak rychle, skála jí kladla odpor.

„Co blázníte, káči pitomý?“ vybuchl Pepek.

„Ty jsi anděl!“ nakopla ho Salgiel vší silou do holeně. Naštěstí bosou nohou, to ještě vydržel, ale vyskočily mu hvězdičky před očima.

„Nejsem!“ vykřikl rychle. Obě se očividně zarazily.

„Proč jsi říkal, že jsi?“ vyhrkla zmateně Salgiel a napřahovala se pro jistotu znovu.

„Necháte mě aspoň domluvit?“ syčel bolestí a třel si nakopnutou nohu. „Co vás vede k té pitomé zuřivosti? Chtěl jsem říci, že zázraky dovedou jen Ogdurové – a my!“

„Vy?“ vybuchla Salgiel. „Kdo vy?“

„My Učedníci!“ syčel bolestí. „Nemůžete nás znát. Přišel jsem vám pomoci, zachránil jsem vám život a místo abyste mi poděkovaly, bijete mě. Měl jsem vás radši nechat sežrat lidožroutům, jestli si takhle představujete vděčnost!“

„Ty nejsi anděl?“ změkla konečně Salgiel. „Učedník? Tak promiň! Bolí tě to moc?“

Sklonila se k němu a zkoušela mu prohmatat nohu. Najednou by obětavě ošetřovala, co před okamžikem sama způsobila.

„Tak moc mě to zase nebolí!“ řekl hrdě. „Ze kterého jste vlastně kmene?“

„My jsme Árjá!“ vypjala se hrdě vsedě Lailah.

„Tak dobře, vy dvě Árjá,“ řekl. „Dovolíš? Dokončím to, už to mám skoro rozvázané.“

Obrátil se k Lailah, ale ta už si pouta strhla z rukou, posadila se a sama si zkoušela rozvázat nohy. Moc jí to ale nešlo, uzly byly tuhé.

„Počkej, nech mi to, vezmu to zubama,“ odstrčil její ruce. „Zatím si oblékni bundu.“

Ukázalo se, že měla ruce svázané kalhotami, takže musela počkat, až jí rozváže nohy. Salgiel nechtěla jen přihlížet, ale zbyla na ni jen pomoc při rozplétání kalhot.

Lailah se rychle oblékala a Pepek se rozhlížel po lidožroutech. Kopec, zdola podobný velkému hangáru, byl ale prázdný, lidožrouti nikde. Asi se polekali Pepkovy ohnivé produkce a utekli. Usnadňovalo jim to odchod, ale mračil se při představě, kde je teď bude hledat? Nechtěl je nechat zemřít, ale dopadne to tak, když se před ním schovají.

„Půjdete se mnou, zachráním vás,“ slíbil dívkám.

„Jak?“ zajímalo pochopitelně obě.

„Máš víc zásob?“ zeptala se konkrétněji Salgiel.

„Máte hlad?“ usmál se na ně.

„Strašný!“ přiznala Salgiel. „Víc než půl roku jsme nic nejedly!“

„Já... já ani hlad nemám!“ řekla Lailah, jako kdyby se tomu sama divila.

„Jak můžeš tak lhát, Lailah? Vždyť jsme se obě hladem sotva potácely!“ zavrčela na kamarádku nesouhlasně Salgiel.

„Ona nelže,“ zastal se jí Pepek. „Nevšimla sis, jak po tom zázraku... ztloustla?“

„No jo...!“ změřila si ji očima kriticky Salgiel. „Máš pravdu! Jak to vlastně děláš?“

„Nemám čas na vysvětlování,“ zvážněl Pepek. „Poslyšte, vy dvě Árjá, chci vás odvézt z tohoto šíleného světa do jiného, normálního. Ale něco za to od vás budu chtít.“

„Co ti ale můžeme dát? Nic nemáme!“ ukázala mu Salgiel prázdné ruce.

„Dáte mi slib!“ řekl už zase vážně.

„Slib?“ podivila se Lailah. „Slib čeho?“

„Slib, že se nevrátíte do Gehenny a zapomenete na ni,“ řekl. „Pro Gehennu jste přece hrdinsky a čestně zemřely. Vezmu vás do jiného světa, nabízím vám nový život. Ale nechci, abyste si jej zkazily tím starým.“

Musel jim opakovat, že jsou pro Gehennu mrtvé a jediná přijatelná možnost pro ně bude přijmout jeho nabídku na nový život, ale v jiném světě.

„To chceš ale hodně!“ zvážněla Salgiel. „To je jako kdybys nás odtrhl od kořenů!“

„S rostlinami se to někdy dělá,“ přikývl. „Odtrhnou je od kořenů a zasadí jinam, kde zapustí nové kořeny a rostou dál. Vaše kořeny v Gehenně jsou strašně prohnilé. Zapomeňte na ně, dám vám možnost najít si jiné.“

„Podivná podmínka!“ podotkla Salgiel.

„Velice důležitá podmínka!“ opáčil vážně Pepek.

„Vypadá ale skoro jako zrada!“ odvětila temně Lailah.

„To není zrada!“ namítl Pepek. „Vy jste svůj kmen nezradily, čestně jste za něj padly. Přijmete teď nový život, nebo zůstanete svým kmenům věrné až za hrob?“

„Věrné až za hrob?“ otřásla se Lailah.

„Ano, protože tady jste už zemřely,“ ujistil ji tvrdě. „Dokonce dvakrát.“

„Proč nás chceš ale ...vytrhnout?“ dívala se na Pepka Salgiel.

„Protože u Učedníků není místo pro vaše nenávisti. Nesmíte je tam zavléci. Musíte se naučit žít a vycházet s bývalými Baaly i s příslušníky dalších kmenů a světů a nesmí vás ani ve snu napadnout, že by to mohli být vaši nepřátelé.“

„Aha...“ uvažovala Salgiel. „Ty jsi ale také Učedník. Znamená to, že i ty pocházíš z nějakého kmene Gehenny? Kdo původně jsi? Árjá nebo Baalka? Nebo snad Asbeelka?“

„Ani Árjá, ani Baalka, ani Asbeelka, ale Kanaánec,“ řekl vážně.

„Ty jsi z těch... primitivů?“ zděsila se Salgiel.

„Vidíš!“ vyjel na ni Pepek. „Toho se taky musíte zbavit. Nenávisti a falešného pocitu, že jste víc než ostatní. Považujete pořád nás Kanaánce za primitivy? Která z vás dokáže vzkřísit mrtvou kamarádku, co? Žádná! Jen my, Kanaánci z Učedníků! A andělé!“

„Ty bestie bílé?“ vyskočily obě.

„A dost!“ vybuchl i Pepek. „To je moje podmínka: nebudete se nad nikoho vyvyšovat a nikoho nenávidět. Ani anděly, rozumíte?“

„To po nás nemůžeš chtít!“ řekla Lailah. „Andělé jsou bestie, zaslouží si smrt!“

„Já to ale chtít musím!“ trval na svém. „Žádná nadřazenost, žádná nenávist!“

„A co když takovou podmínku nepřijmeme?“ nasupila se Lailah.

„Budu vaše rozhodnutí respektovat,“ řekl. „Když mezi Učedníky nechcete, nikdo vás nutit nebude. Zůstaňte si tady. Brzy vás zabijí a sežerou, ale vyberete si to samy!“

„Počkej!“ zarazila kamarádku Salgiel. „Vážně tady chceš zůstat? Vždyť tě už jednou zabili! Opravdu jsem tě viděla mrtvou, to on tě vrátil mezi živé!“

„Co to říkáš?“ znejistěla trochu Lailah. „Já že jsem byla mrtvá? To není možné!“

„Ani jedna nevíte, co se s vámi dělo,“ obrátil se Pepek na Salgiel. „Taky jsem tě před chvilkou křísil, taky by ses sama nevzpamatovala. Nehledě na to, že jsem vás sebral těm... Nechápete to? V téhle chvíli by už okusovali vaše kosti! Jako kosti těch před vámi!“

Ukázal rukou nahoru na porůznu roztroušené kosti jejich předchůdkyň. Salgiel se při tom pohledu znatelně otřásla, ale Lailah mu to zřejmě ještě nevěřila.

„Tak si to rozmyslete!“ vzdychl si odevzdaně Pepek. „Moji podmínku už znáte.“

„Co v tom jiném světě budeme dělat?“ zeptala se ho věcněji Salgiel.

„Něco se pro vás najde,“ pokrčil rameny.

„Jen jestli to budeme umět!“ starala se Salgiel.

„Jedno to určitě nebude: nebudete bojovat ani zabíjet. Jestli nic jiného neumíte, budete se muset něco užitečného naučit. To snad patří k novému životu, ne?“

„Nepotřebujete tam lazarnice?“ zeptala se opatrně Salgiel.

„No jistě!“ opáčil Pepek nadšeně. „Měla bys o to zájem? Naučíme tě to.“

„Já už jsem lazarnice,“ řekla Salgiel. „Na Gehenně jsem platila za odbornici!“

„No tím lépe!“ usmál se na ni. „Máš tedy základy už od vás, ostatní si snadno doplníš. Budeš to mít jednodušší.“

„Myslíš, že si nevystačím s tím, co znám?“

„Umíš křísit mrtvé?“ odpověděl jí protiotázkou. „Ne, viď? Já odborník nejsem, ale křísit mrtvé umím, to jsi přece viděla. Nevadí, budeš toho potřebovat doplnit méně.“

„Co si o tom myslíš, Lailah?“ obrátila se Salgiel ke kamarádce.

„Nelíbí se mi to,“ vzdychla si. „Jestli na to přistoupíme, čeká nás na Gehenně poprava. Jinak to ani nemůže dopadnout.“

„To je jednoduché!“ usmál se Pepek. „Už nikdy se tam nevrátíte a najdete si domov u nás. Proto vás chci odtrhnout od kořenů. Za čtvrt roku zjistíte, že to není špatná výměna.“

„Byl jsi na Gehenně, abys to mohl srovnávat?“ zkusila ho Lailah zviklat. „Jak můžeš tak jistě tvrdit, že se budeme někde jinde cítit doma?“

„Byl jsem tam,“ přikývl vážně. „Mohu to srovnávat. Srovnávaly to i bojovnice jako jste vy, máme jich tam víc. Shodují se, že se to srovnat nedá. Jiné světy jsou... prostě jiné.“

„A ony také zra... chci říci, zřekly se Gehenny?“

„Nic jiného vám nezbývá!“ ujistil je. „Když máte na vybranou mezi Učedníky a smrtí v tomto světě, vybere si smrt jen fanatik nebo pitomec. A vlastně musí být oboje.“

„A jsou tam také naši nepřátelé, Baalové?“

„Jistě,“ přikývl. „Tam na kmeny nebereme zřetel. Baalové jako Árjové jako Kanaánci, všichni tam jsou prostě Učedníci.“

„Tím by se snad síly srovnaly... ale andělé tam nejsou!“ vyhrkla rychle Salgiel.

„Momentálně tam nejsou,“ vzdychl si Pepek.

„Chceš ale, abychom zradily Árjá!“ vzdychla si Lailah. „Zavřeme si cestu zpátky.“

„Jako už jiné,“ připomněla jí Salgiel. „Vidíš jinou možnost než to přijmout? Vidím to jednoznačně. Jinou cestu odsud nemáme. A zůstat tady... Viděla jsem tě už jednou mrtvou!“

Až teď si vzpomněl na gunis, komunikační přístroj od Yazatap. Vytáhl jej z brašničky na břiše a stiskl knoflík, ale v té chvíli si všiml, že se z přístroje vine tenký proužek dýmu. Zřejmě nevydržel proud energie, protékající poblíž. Trochu ho to zamrzelo, ale nedal si tím kazit náladu a zaměřil se na Yazatap směrovanou telepatií, kterou by se jí dovolal i kdyby byla na opačném konci světa. Nevadilo mu ani, že nemohl čekat odpověď.

„Yazatap, připrav se!“ oslovil ji. „Rozbil se mi gunis, ale máme první úspěch! Přivedu ti dvě dívky, připrav jim něco k jídlu.“

Navenek mlčel a pozoroval nerozhodnuté dívky. Pak si řekl, že jim pomůže.

„Mám dojem, že jinou cestu nemáte. Víte co? Pojďte se mnou, v letadle se najíte a hned to uvidíte jinak. Rozhodnete se potom. Seznámím vás s Yazatap, už se na vás těší.“

„Yazatap?“ ožila Salgiel. „To je přece naše jméno, ale hodně starodávné!“

„Yazatap je bývalá Baalka,“ řekl. „Teď už to nebude váš nepřítel. Bude se o vás starat jako o Učednice. Kmeny tam zkrátka musí jít stranou.“

„Tak co?“ obrátila se Salgiel na kamarádku.

„Nemáme na vybranou!“ řekla odevzdaně Lailah. „Vlastně máme, ale to není žádný výběr. Tady zůstat... ne! To už nám stačilo.“

„Tak pojďte, holky!“ usmál se na ně Pepek. „Uvidíte, že to nebude tak špatné, jak si to možná ještě malujete!“

*****

„Úplně zničený! Proto jsem se tě nemohla dovolat!“ řekla Yazatap nad odklopeným krytem gunisu s dobrým pocitem, že přišla na příčinu, ačkoliv na ni přišel už Pepek.

Lailah a Salgiel spaly v rozložených sedačkách pro výsadkářky. Po dvou letech hladu se poprvé pořádně najedly a nenadálý pocit bezpečí je uspal jako ukolébavkou. Obě Árjá se od Baalek lišily i barvou pleti, byly světlejší, blíž k Pepkovi.

„Naštěstí jsme to nepotřebovali,“ řekl Pepek.

„Naštěstí!“ opakovala po něm. „Víš, jak jsem tu byla na trní? Musím ti říci, není to ani zdaleka moje první akce na nepřátelském území. Kolikrát jsem posílala své výsadkářky ven, všem jsem přála úspěch a návrat, často se mi ze čtyř vrátila jen jedna a někdy ani ta ne, ale o tebe jsem doopravdy trnula. Ta tvoje telepatie je taky pěkná věc! Najednou jako kdybys mi říkal, že přijdeš a přivedeš ty dvě... vypadalo to jako předtucha něčeho zlého. Přiznám se, ztuhla jsem jako špalek. Vážně si neumím vysvětlit, proč mi na tobě záleží?“

„Víš, čím to bude?“ usmál se trochu trpce. „Nebude to proto, že se beze mě nevrátíš?“

„Tím by to mohlo být,“ přikývla. „Kdyby mi záleželo na mně samotné. Dávno jsem si odvykla bát se sama o sebe. Když zemřu, nemám co ztratit. Proč mi ale záleží na tobě, když jsi skoro můj nepřítel? To mi vysvětli!“

„Nejsem nepřítel!“ namítl. „Jsme spojenci na jedné lodi a musíme to táhnout spolu.“

„Dobře, nepřátelství je pryč, zmizelo. To nevysvětluje, proč tak trnu strachy, co by se ti všechno mohlo stát.“

„Říkala jsi, že ti připadám moc mladý,“ napadlo ho.

„A nejsi?“ podívala se na něho pobaveně. „Už jsem to přece říkala. Kdyby to záleželo na mně, nikam bych tě nepustila.“

„To by mohlo ledacos vysvětlovat,“ uvažoval. „Ženy u nás mají něco podobného, říká se tomu mateřský cit. Najdou si někoho, ke komu cítí ochranitelský vztah. Nemohlo by to vysvětlovat tvou starostlivost?“

„Kdybys mě předtím párkrát neochromil, snad bych tomu uvěřila,“ zavrčela. „Zapnula jsem veškerou logiku, abych city k tobě pro dobro věci potlačila. Zpočátku totiž byly hodně vražedné. Naštěstí jsi silnější, než jsem čekala, jinak bych ti dávno zakroutila krčkem! Proč mi teď záleží na tom, aby se ti nic nestalo? A proč nic takového necítím k těm dvěma?“ ukázala pohledem na dvě spící tefirky.

„Jsou přece mnohem starší!“ pokrčil rameny Pepek.

Protočily se mu panenky, když se dozvěděl jejich věk. Lailah bylo pět set dvacet osm, Salgiel osm set dvacet šest. Proti Yazatap mláďátka, proti Pepkovi až příliš zkušené bojovnice. Nebylo to tím, že patřily k nepřátelskému kmeni? zatrnul v duchu Pepek. Nebude to příliš silná překážka k jejich smíření?

„Ještě není ani odpoledne. Vezmu si batoh a donesu tamtěm jídlo,“ rozhodl se.

Pod zemí nebylo znát, zda venku slunce svítí či ne, řídili se jen podle hodin.

„Vezmi si aspoň druhý gunis místo toho spáleného!“ vnucovala mu Yazatap.

„Nemá to cenu, zase ti jej odpálím,“ vrtěl hlavou. „V nouzi ti všechno potřebné řeknu telepaticky. Má to jedinou nevýhodu, nemůžeš mi odpovědět.“

„Když odpálíš, nedá se nic dělat,“ řekla. „Proč ale litovat špetku elektroniky? Kdyby ti zachránila život, byla by hrozně důležitá.“

Pepek její argument i nový gunis přijal. Na další výpravu k lidožroutům se vybavil batohem balíčků jídla, v rychlosti připravených s Yazatap a v ruce nesl eldyf k osvětlování okolí. Opatrně vystoupil z letadla a klesl pod úroveň okolní roviny, aby do sousedního kopce vstoupil už pod zemí.

Kdyby nešlo o život, byla by to skoro příjemná procházka. Pod zemí překonával odpor prostředí snadno. Jako kdyby se brodil po pás vodou nebo kráčel proti silnému větru, ale od obojího pohybu se to lišilo. Na rozdíl od brodění vodou mu prostředí kladlo odpor po celém těle, ale menší než při brodění, na rozdíl od chůze proti větru odpor zmizel, když se zastavil.

Konečně došel k okraji kopce a posvítil si nad sebe. Kopec byl tentokrát prázdný, byly tu jen roztroušené kosti, pozůstatky předchozích krvavých hostin. Pepek vystoupal na jejich úroveň a vyrovnal tam balíčky jídla. Až sem lidožrouti přijdou, ať se mají dobře! Čekat na ně ale nemohl. Utekli před efekty, provázející vzkříšení Lailah, kdoví zda se sem kdy vrátí.

Ještě se podíval na ty kosti. Ano, bylo tomu tak, jak se obával. Zblízka bylo vidět, jak pečlivě jsou ohryzané. Byly na nich znát stopy zubů. Některé kosti si prohlédl podrobněji. Jen dvě kostry nesly známky dospělého věku, mužská nebyla žádná. Všechny pánevní kosti patřily ženám, které ještě neprodělaly porod. To se na kostech pozná a Pepek byl vděčný primáři Alexijevovi za vyhazov od zkoušky, když tenkrát věnoval málo pozornosti kostře. Po takovém vzpružení si to člověk zapamatuje na celý život. Věk ale mohl odhadovat jen u mladých tefirek, od takových třiceti let výš na ně pozemská měřítka neplatila. Yazatap vypadala na třicet a bylo jí tři a půl tisíce.

Trochu ho zaujalo, že žádná kostra nebyla úplná. Počet lebek téměř odpovídal počtu pánevních kostí. Chyběla jen jedna lebka, zato všechny dlouhé kosti rukou a nohou. Zřejmě si z nich lidožrouti vyráběli zbraně.

Nechal kosti kostmi a zamířil raději do hloubky směrem k dalšímu kopci, vzdálenému jen čtyři kilometry. Pod zemí se pohyboval pomaleji, ale bezpečněji než na povrchu. Snažil se svítit si jen světélkem z dlaně, aby nikoho předčasně nevyplašil.

Konečně spatřil okraj kopce, ke kterému měl zamířeno.

Posvítil si krátce nahoru eldyfem a hvízdl překvapením. Stálo tu devět duchovitých létajících talířů, vyrovnaných do čtverce jako na vojenské přehlídce.

Pod nimi bylo ale ještě víc lidských kostí než v sousedním kopci.

Byla to - základna lidožroutů.

*****

Doupě lidožroutů

V první chvíli se Pepek zastavil. Rozhodl se nejprve vyložit zbytek jídla. Vystoupal do výšky, shodil ze zad batoh a vyložil přinesené potraviny na výškovou úroveň dostupnou lidožroutům. V každém balíčku byl vložený lístek, který spolu s Yazatap sestavili, s výzvou k jednání o jejich bezvýchodné situaci.

Tím by mohl vlastně skončit, tak se na tom dohodl s Yazatap. Ale Pepkovi se nechtělo čekat, až lidožrouti balíčky s jídlem sami objeví. Napadlo ho tajně se podívat do nejbližšího létajícího talíře.

První dva létající talíře měly uzavřené vchody. Netroufal si je otevírat, ale od prvního stroje viděl otevřený vchod do třetího a zamířil tam.

Talíř byl prázdný, jen na podlaze kabiny ležely další lidské kosti. Rozmístění přístrojů i vybavení kabiny se trochu lišilo od letadla Yazatap, ale všiml si nápisů na zapnuté, svítící komunikační obrazovce u krajní sedačky.

Uloveny tři Baalky. Byly tu krátce, masa bude z každé na rok. Cassiel, Germael a Boel vyslány na průzkum objevit zbývající z této posádky. Spěchá! Nesmíme je nechat zhubnout!

Chyceny dvě Árjá, které nám dlouho unikaly. Příliš vychrtlé, málo masa. Dobrý každý lot, ale tady převládaly kosti. Řeznice se aspoň nasytily krví, potřebují sílu.

Haaiah objevila mrtvolu. Dobrý lov! Podle všeho Baalka, zabitá vlastním eldyfem, ležel na dosah, z osmi devítin nabitý. Střelila se dobře, rozprášená je jen hlava, masité tělo nepoškozené. Vypadá to na čerstvý přírůstek. Vimaan ani zbývající část osádky Haaiah neobjevila, ale nemohou být daleko. Vystopovat, než zhubnou!

Nad řekou spatřen vimaan cizí konstrukce. Zahájit pátrání po něm a po osádce!

Přímo na jatkách se objevila neznámá cizí útočnice, kmen se nepodařilo zjistit. Řeznice ji omráčily, ale zůstala pod nulovou úrovní, kam za ní nemohly. Vzpamatovala se ale a ukradla jim dvě ulovené Árjá! Pozor, umí se dostat pod nulovou úroveň a stáhnout tam i kořist! Má  i další nezvyklé prostředky! Vypátrat, jak to dělá, jinak bude škodit! Být jich víc, mohly by získat převahu!

Musel by být úžasný hlupák, aby nepochopil, co je tu napsáno. Lidožrouti jsou dobře organizovaná banda a zřejmě loví bez ohledu na kmenovou příslušnost, Árjá jako Baalky. Zmínka o neznámé útočnici ho na chvilku pobavila, pochopil, že je to o něm, ale zvážněl, když si uvědomil, jaké nebezpečí hrozí dvěma zmíněným posádkám. Z jedné zbývají už jen dvě Baalky, druhá by snad měla být ještě kompletní...

V té chvíli ho napadlo něco jiného. Ten druhý vimaan by mohl být právě jejich. Pak by ale velké nebezpečí hrozilo Yazatap a těm dvěma zachráněným.

Telepatie stačí k varování, ale ne k oboustranné domluvě. Vytáhl proto gunis a stiskl tlačítko volání.

„Ya-Ya-Yazatap?“

Až se polekal vlastního hlasu a zejména svého koktání. Raději přepnul na příjem.

„No to je dost, že ses ozval!“ uslyšel její hlas.

„Pro-pro-símtě, kdy-kdy-by se po-po-blíž ob-ob-jevil kdo-kdo-koliv, ne-ne-neotvírej za žád-žádnou ce-cenu vchod vi-vi-maanu, jen mně. Mě snad po-po-znáš, už se vra-cím.“

Koktal strašlivě, ale nakonec to vykoktal.

„To jsem ti právě chtěla sdělit!“ odvětila Yazatap. „Mám tady jakési vychrtlé postavy, obklopily vimaan, snaží se s námi komunikovat.“

„Neotvírej jim!“ vykřikl telepaticky. „Zabijou vás! Počkej na mě, hned jsem tam!“

Opustil vimaan a spěšně zamířil dolů. Zakrátko si svítil zespodu na vimaan s Yazatap. Kolem se pohybovaly stíny, které ho nedávno napadly. Bylo jich tentokrát osm.

Řeznice na lovu? Nebo řezníci?

Považoval je předtím za chlapy, ale mohl se mýlit, mohly to být tak příšerně vychrtlé ženy, že už ani neměly znát ňadra. Pitvořily se před vimaanem, naznačovaly posádce, aby k nim vyšla ven, ale Pepek věděl, co by pak následovalo. Omráčení yvorem a brzy poté jatka. Tam, co jim dopoledne vyškrábl z drápů ty dvě.

Pepkovi v této chvíli stály v cestě. Aby mohl nastoupit do vimaanu, musel by se dostat na jejich úroveň. To by se ale na něho vrhly.

Napadlo ho ale, jak to udělat se vší parádou. Opět vytáhl gunis, ale pro jistotu zavolal Yazatap telepaticky.

„Yazatap, pozor, vyleť ven na vzduch, otevřu ti tam bránu na Cifuri!“ nařídil jí.

„Rozumím!“ potvrdila mu do gunisu. „Letím. Slyšel jsi mě?“

„Slyším tě dobře!“ ujistil ji. „Ty mě také, viď? Tak se asi dorozumíme nejlépe.“

Vimaan se pohnul a pomalu se rozletěl k okraji kopce. Dvě řeznice mu na poslední chvíli uhnuly z cesty, jedna jen tím, že se včas sehnula a okraj talíře prolétl nad ní. Jakmile dosáhl okraje kopce, zmizel všem s očí. Také Pepek zamířil tím směrem pod úrovní kopce. Rozezlená smečka řeznic se vrhla za ním, ale byl mimo jejich dosah. Na úpatí kopce musely řeznice vyjít z podzemí a ztratily ho s očí. Pepek změnil směr o šedesát stupňů, přešel dál od kopce a teprve tam začal stoupat.

Vynořil se hlavou ze země. Měl štěstí, rostla tu tráva, skryla ho před nepřáteli. Stranou nad sebou uviděl viset vimaan a okamžitě vedle vytvořil bránu.

Yazatap pochopila a prolétla na Cifuri. Pepek vyletěl ze země, otevřel si jinou, menší bránu a v mžiku byl také na druhé straně. Krajina tu byla úplně jiná, ale ihned poznal kopec, do kterého zaparkoval aerobus.

Zamířil tam, sledován vimaanem řízeným Yazatap.

*****

„Následek úderu yvoro,“ usoudila Salgiel, hrdá na to, že její profese lazarnice došla tak rychle uznání. Navíc ji blažilo, že své umění uplatnila na lékaři, který křísil i mrtvé, jen sám sobě pomoci nedokázal. Vyšetřovala Pepka pomocí přístrojového vybavení vimaanu, ale moc toho neobjevila. Závěr byl Pepkovi jasný od počátku: koktání souviselo s omráčením tím silným psychoúderem.

Koktání se naštěstí projevovalo jen když mluvil, na telepatii nemělo vliv. Asi proto si toho všiml až když potřeboval komunikovat pomocí gunisu. Do té doby mu stačilo rozumět tefirštině. Mluvit tefirsky nemusel, telepatie byla pro něho přirozenější. Nakonec to vyřešil správně. Gunis trvale nastavil na příjem a na Yazatap mluvil směrovou telepatií. Bylo to spolehlivější a nakonec i rychlejší. Škoda, že měl telepatii jen on.

„Co s tím teď budete dělat?“ zajímalo Yazatap.

„Teď nic,“ řekla Salgiel. „Většinou se to časem spraví samo. Až kdyby se to nelepšilo, zkusíme nápravě trochu pomoci.“

„Až se vrátíme, Učedníci mi to spraví na počkání,“ dodal Pepek. „Byla to ale pořádná šlupka, divit se tomu nemůžeme. Ale není to nic zlého, vadí mi to jen u gunisu. Budu raději telepatit, beztak je to výhodnější.“

S tím to nechali být, měli ostatně důležitější starosti.

Zachráněné tefirky přemístili do aerobusu. Bylo to tam pro ně pohodlnější. Na lůžkách pro pacienty se dalo spát pohodlněji než na sklopených sedačkách, vzadu ve spodním patře byla kuchyňka a v nákladovém prostoru přístupném z kuchyňky bylo tolik jídla, že se o tom dlouho hladovějícím dívkám ani nezdálo.

*****

Když se ubytovaly, uspořádal Pepek s nimi i s Yazatap válečnou poradu.

„Půjdeme na to jinak,“ navrhl. „Za prvé nemá smysl, aby Yazatap čekala na Pegsda ve vimaanu. Na Pegsda by měla vyhledávat jiné vimaany.“

„To dost dobře nejde,“ podotkla Yazatap.

„Proč ne?“ podíval se na ni udiveně Pepek.

„Vimaany mají identifikátory, abychom nestřílely vlastní stroje, ale je to kompromis, aby je to naopak neprozrazovalo nepříteli,“ vysvětlovala. „Během zaměření vyšleme krátký dotaz a včasná a správná odpověď zabrání palbě.“

„Takové identifikátory máme také, jen asi jinak zakódované,“ potvrdila Lailah.

„Takže vimaan schovaný pod zemí nezjistíte,“ shrnul to Pepek.

„Ani by to nebylo vhodné,“ potvrdila Yazatap. „Je dobře, že jsou pod zemí ukryté.“

„Stačilo by málo,“ spokojil by se Pepek. „Mohla bys zjišťovat vimaany, nacházející se na povrchu, i kdyby jen Baalské, když ti identifikátory Árjů nebudou odpovídat. Stačilo by zjišťovat nejnovější posádky, těm hrozí největší nebezpečí! Uvědom si, koho tady napadne zaparkovat vimaan pod povrchem? Abys na to přišla, musíš tu být delší dobu, ale toho se ty nové posádky nedožijí. Bylo by lepší, kdybys křižovala oblohou a věnovala se vyhledávání svých krajanek, co tu ještě nejsou tak dlouho.“

„A ty co tu jsou dlouho?“ nadhodila Yazatap.

„Obávám se, že tady může přežít jen ten, kdo se živí lidským masem,“ pokýval hlavou Pepek. „Tady prostě nic jiného není, allohmota není svět pro život. Poznání té situace je příšerný šok, znám to z vlastní zkušenosti. Nedivím se, že to Cagrino neunesla a zastřelila se. Jiní zjistili, že mohou přežít jen když budou pojídat a časem i zabíjet jiné. Nejspíš s tím bude spojená psychická změna... jak bys ji nazvala ty?“ obrátil se na Salgiel.

„Normální mi to moc nepřipadá,“ otřásla se. „Jedí lidské maso jako něco přirozeného. Musely být v zoufalé situaci, aby se živily mrtvolami. A muselo to trvat dlouho, když to rozšířily z mrtvých i na živé.“

„Musíme ty nové, ještě nezkažené posádky zachránit dřív, než je pochytají oni,“ řekl Pepek. „Až potom bych uvažoval, co s lidožroutkami. Dodal bych jim zatím potraviny, těch máme dost, ale vyjednávání s nimi bude obtížné, když v nás vidí jen maso. Obávám se, že je to poznamenalo natrvalo.“

„A co bude s našimi krajankami?“ zeptala se Lailah. „Yazatap přece může zjišťovat jen baalské vimaany.“

„Chtěla bys nám pomoci?“ obrátil se na ni Pepek.

„Jistěže,“ přikývla. „Jsem přece Árjá!“

„Nejsi Árjá!“ opravil ji důrazně. „Pamatuj si, jsi především člověk a chceš pomáhat jiným lidem. Baalkám budeš pomáhat stejně jako Yazatap teď pomáhá vám.“

„Vlastně promiň, máš pravdu!“ zarazila se Lailah. „Už se to nestane.“

„Odlišnosti kmenů musíme uvažovat jen tam, kde by nám něčím bránily,“ pokračoval Pepek. „Jako s těmi identifikátory. Yazatap může vyhledat jen baalské vimaany. Abychom mohli vyhledávat i ty druhé, museli bychom mít vimaan s identifikací Árjů. Neměly jste vy dvě náhodou zrovna takové letadlo?“

„Měly,“ přikývla Lailah. „Ale zmizelo nám i s Malakim, Onafiel a Peniel.“

„Ty už nikdy neuvidíte,“ řekl Pepek temně. „Ale letadlo... uměla bys s ním létat?“

„Jsem přece pilotka!“ vypjala se hrdě Lailah.

„Prima!“ kvitoval to Pepek. „Půjdeš se mnou, opatřím ti letadlo.“

„Ty víš, kde je to naše?“ nedůvěřovala mu Lailah.

„Nejsem si jistý, že je to právě to vaše,“ zavrtěl hlavou. „Je ale uvnitř jiné než letadlo Yazatap, takže by mohlo být vaše.“

„Kdes ho našel? Co máš v úmyslu?“ podívala se na něho Yazatap s podezřením.

„Objevil jsem jejich základnu,“ vysvětloval Pepek. „Je tam devět letadel. Jednoho se zmocníme, pokud možno s identifikací Árjů. Lailah bude po světě vyhledávat své bývalé krajanky, Yazatap Baalky a společně je budeme odvážet sem.“

„To by mohlo pomoci,“ přikývla Yazatap.

„A co já?“ starala se Salgiel.

„Zůstaneš tady a budeš se starat o ty, které ti sem dovezeme.“

„Očekáváš, že na tom některé budou hůř než my dvě?“ vzdychla si Salgiel.

„Očekávám,“ řekl Pepek. „Záleží na tom, kolik jich bude. Nevýhodou léčení zázrakem je, že nemůže být časté. Abych se nesesypal, smím to použít sotva pětkrát za den. Když si chci rezervovat sílu pro naléhavé případy, mohu ošetřit jen ty, které to budou opravdu nutně potřebovat. Ty můžeš ošetřovat pacientů víc, nějaká práce jistě zbude i na tebe.“

„Doufám, že tady nebudu dlouho samotná!“ otřásla se Salgiel.

„Taky doufám, že ti sem brzy někoho přivezeme,“ usmál se trochu Pepek. „Trochu tě uklidním: na tomto světě není nikdo, kdo by ti mohl v letadle ublížit. Ale aby ses nenudila, zadal bych ti jeden hodně speciální úkol, náročný na přemýšlení.“

„Zadej!“ vybídla ho.

„Teď mě ale dobře poslouchejte všechny!“ požádal je Pepek o pozornost. „Všiml jsem si zarážející skutečnosti. Občas před vámi mluvím o jiných bytostech z vesmíru. Doufám, že už si nemyslíte, kdovíjak jste před námi napřed, znám jich více než vy. Snad byste se chtěly s některými seznámit, i když ne se všemi, například s Mrzouty není žádná zábava. Zdálo se mi ale, že vás nejvíce zajímají bytosti, které nás Kanaánce nejvíc pozvedly.“

„To je pravda!“ souhlasila Yazatap.

„A teď mě nepřerušujte, prosím, raději hodně intenzívně přemýšlejte,“ pokračoval. „Asi byste se chtěly s nimi seznámit. Podle mě jsou na vyšší úrovni než vy, jistě by to pro vás bylo nejen zajímavé, ale i poučné. Když vám ale řeknu, že to jsou andělé...“

„Ty bestie bílé?“ vyskočila rozezleně Yazatap. A s ní všechny ostatní.

„A dost!“ praštil Pepek pěstí do opěradla. „Laskavě si všimněte samy sebe a zděsíte se! Když to jméno vyslovím, okamžitě projevíte takovou nenávist, až se mi z vás dělá zle! Proč? Vždyť to není přirozené, žádný rozumný důvod k nenávisti nemáte! Za normálních okolností lehce překonáte i vzájemný odpor a ochotně si pomáháte, tak to má být. Se mnou jednáte bez nenávisti, ačkoliv mám bledší odstín kůže než vy, jen na to jedno jediné jméno jste psychicky příšerně alergické. Podle mého máte v sobě ošklivou blokádu vědomí, možná hypnotický příkaz, který vás nutí slepě nenávidět. Baalky jako Árjá. Salgiel, jestli zjistíš, co je to za psychickou bariéru, budeš mít ve mně velikého přítele, rozumíš?“

„Ale andělé jsou přece zlí!“ vybuchla Salgiel.

„Žádného jsi nikdy neviděla!“ vzal ji Pepek za ramena a zatřásl s ní. „To je jen tvoje psychická alergie, uvědom si ji konečně! Proč by měli být zlí?“

„No... jsou zlí!“ opakovala zarputile, ale už s menší jistotou.

„Nejsou!“ řekl pevně. „To je jen vaše představa. Ani byste je nepoznaly, i kdybyste s nimi nakrásně mluvily. Hovořily byste s nimi stejně jako se mnou, vždyť se nám podobají. Ale běda, když před vámi někdo vysloví jejich jméno! Změníte se v nemyslící idiotky, které nejvíc ze všeho touží zabíjet. Proč?“

Tefirky se chvíli nerozhodně po sobě dívaly.

„Uvažujte trochu!“ nabádal je Pepek. „Vzpomeňte si, jak jste mě omylem považovaly za jednoho z nich a chtěly jste mě zabít. A to jsem vám právě zachránil život! A teprve když se ten omyl vyjasnil, byste se mi omlouvaly. Vidíte to jako já?“

„Nejsi přece jen anděl?“ zavrčela Lailah. „Kdo jiný má tak nechutně bílou kůži?“

„Nejsem,“ řekl Pepek. „Ogdurové mají větší možnosti než my. Nepopírám, pomohli nám víc než kdo jiný. Zato vy jste nám vždycky škodili.“

„Zajímali jsme se o vás,“ řekla Yazatap. „Ale abychom vám škodili? To přeháníš.“

„Nepřeháním,“ řekl Pepek. „Škodili jste nám kdysi a škodíte i dnes. Dodnes máte na Zemi vliv a pořád stejně nepřátelský jako kdysi.“

„A proč nám tedy pomáháš?“ mračila se Lailah.

„Protože jste na tom momentálně strašně zle,“ řekl Pepek.

„Opravdu si myslíš, že jsme na tom tak beznadějně?“ vrtěla hlavou Lailah.

„Tento svět a allohmota je pro vás smrtelná past,“ opakoval už po kolikáté. „Samy se z ní nedostanete. Jaké máte vyhlídky, kdybych vás tu nechal? Smrt hladem, u některých nepatrně odloženou za cenu zabíjení a pojídání jiných, u jiných naopak zkrácenou, když je zabijí a snědí ostatní. Přiznejte si to, máte jedinou naději, mě. Když je člověk jediný, kdo může někomu pomoci, pak prostě pomoci musí!“

„Ale přece jen, nebyli jsme dlouho nepřátelé?“ namítala Lailah.

„Byli,“ přikývl. „Ještě se cítíš mým nepřítelem, když jsem ti dal nový život?“

„Pepek má pravdu, jsme na jedné lodi,“ přidala se k němu zamračená Yazatap. „Má pravdu i když nám chce zabránit v návratu na Gehennu. Tam by se naše nepřátelství rychle obnovilo. Ale Pepku, možná nejste Ogdurové, ale zdá se mi, že jste jejich vazalové.“

„Vazalové?“ zadíval se na ni Pepek pobaveně. „Nanejvýš dlužníci. Mnoho jsme od nich dostali, pozvedli nás, ale nic za to nechtějí. Ani nám neříkají, co máme a co nemáme dělat. Varovali nás před některými nebezpečími, ale nic nám nezakazují.“

„Jsou to vaši pánové!“ řekla přesvědčeně.

„Nejsou,“ namítl Pepek. „Nechali nás jednat, jak sami uznáme za vhodné. Popostrčili nás ve vývoji, ale pak odešli a nejsme tedy jejich vazalové.“

„To je přece nelogické, uznej!“ namítala.

„Naopak, je to velice logické,“ trval na svém. „Nechávají nám volnost. Uznávají naši schopnost zařídit si svět podle svého. To jste vy nikdy nedovedly. Árjá jako Baalky, jedny jako druhé se považujete za nadřazené jiným a předurčené vládnout. Smyslem vašeho života je pohrdání a zabíjení. Tím nemůžete vzbudit nic jiného než nenávist, válku a v konečném výsledku zkázu. Pořád si myslíte, že jste nejlepší? Podívejte se, co jste dokázaly! Zničily jste si Gehennu a teď byste chtěly ničit i další světy.“

„Vy lidé neničíte co můžete?“ podívala se na něho ostřeji Yazatap. „Podle našich sond na tom nejste o mnoho lépe. Válčíte mezi sebou skoro pořád, ničíte svůj svět stejně úporně jako my a pohrdání jinými je u vás také na denním pořádku. Neříkej, že ne!“

„Ano, tak je tomu na Zemi,“ přikývl. „Ale proč je tomu tak? Protože tam vládnete vy, přesněji, tefirové uprchlí z Gehenny. Srovnejte si to s jinými našimi světy, které jsme začali osídlovat nedávno a kde tefirové nejsou. Tam je to jiné. Žádné války, žádná nenávist. Spory řešíme v klidu. Kde je tedy chyba? Jak se zdá, největšími škůdci jste vy a váš systém.“

„To nemůžeme posoudit,“ zamračila se Yazatap. „Na těch světech, o kterých mluvíš, jsme ještě nebyly, nemůžeme to srovnávat. Proč nás tam nevezmeš?“

„Netroufnu si vzít vás tam,“ řekl Pepek. „Na ty světy barbarství ještě neproniklo a my jsme se zařekli, že se tam tefirové za žádnou cenu dostat nesmí.“

„Považuješ nás snad za barbary?“ zamračila se Yazatap.

„A za jaké!“ usmál se kysele. „Smím vás pustit na naše světy, leda kdybyste se úplně od základů změnily.“

„A ty bys nás chtěl změnit?“ mračila se dál Yazatap.

„Už jsem s tím začal,“ usmál se na ni vlídněji. „Není toho málo, co vám chybí. Měly byste odhodit své přezírání jinými, z toho vyplývá spousta dalších nectností. Myslím si ale, že aspoň některé stojíte za námahu.“

„Díky za uznání aspoň toho mála,“ řekla Yazatap kysele.

„Musím vás ale vytrhnout z kořenů, jak jste to správně nazvaly,“ řekl Pepek. „Právě proto, že vaše kořeny vyrůstají z neuvěřitelné nenávisti. Už mě chápete?“

„Možná,“ zavrčela neochotně Yazatap. „Uznej aspoň, že nám dáváš pořádné kapky! Je to paradox, aby nás Kanaánec označoval za barbary! Na Zemi barbaři nejsou?“

„Na Zemi je spousta lidí, kteří se považují za dokonalé, obdivuhodné, nedotknutelné a Vyvolené. Přitom to jsou větší barbaři než ti, kterými oni tak spatra pohrdají.“

„A co vy Učedníci?“ popíchla ho. „Vy jste jistě lepší, že?“

„Ani my Učedníci nemáme pocit, že jsme nejlepší,“ převezl ji.

„Považujete tedy někoho za lepšího? Koho?“ zbystřila pozornost Yazatap.

„Anděly, přesněji Ogdury,“ řekl pevně Pepek, ačkoliv se nemýlil, když od nich čekal hodně vzteklou reakci.

„Co byste museli být za bestie, aby byli andělé lepší?“ vybuchla Yazatap.

„To můžeš posoudit sama,“ opáčil klidně. „Co jsem pro vás dosud udělal a dělám?“

„Ty se k nám přece nechováš jako nepřítel!“ ochladla opět Yazatap.

„Jak se to vezme!“ pokrčil rameny. „Pro vás tady jsem záchrana a možná naděje, pro vaše kněžny vyvrhel nejhoršího druhu, protože vás nechci vrátit zpět mezi vaše bojeschopné posádky, abyste dál zabíjely. Co je dobré a co špatné? Co je pro někoho dobré, může být pro jiného špatné.“

„Dobře, nechme to být,“ snažila se ukončit spor Yazatap. „Podnikneme tedy nájezd na nepřátelskou základnu. Cílem akce je ukořistit vimaan s identifikací Árjů.“

„Prosím tě, neber to tak zavile,“ zarazil ji Pepek. „Vždyť to nejsou naši nepřátelé.“

„Cože?“ zarazila se Yazatap.

„Ty pořád považuješ všechny za nepřátele! Přitom jsou to také oběti hladu. Nechceme je pobít, jen před nimi nejprve zachráníme pár holek, kterým hrozí smrt. Pak přijdou na řadu i tyhle. Jsou možná psychicky vyšinuté, ale vždyť jsou taky nešťastné!“

„Fuj, ty to ale bereš!“ zahudrovala Yazatap. „Jedna se ani nemůže správně rozpálit. Jak chceš jít do takové akce bez pořádného nadšení?“

„S chladnou hlavou,“ řekl Pepek. „Když se rozpálíš, začneš své protivníky považovat za nepřátele a zabíjet je. To přece nechceme. Vezmeme jim jedno letadlo, které potřebujeme k záchraně dalších. Nic víc. Zabíjet můžeme v sebeobraně, kdyby nám hrozila smrt. Dokud taková situace nenastane, budeme je šetřit.“

„Mám za sebou desetitisíce akci, ale žádnou takovou!“ vrtěla hlavou Yazatap.

„Však jsi dosud jen válčila!“ nedivil se Pepek. „Tohle je záchranná akce, ne válečná.“

„Záchranných akcí jsem taky zažila tisíce!“ trvala na svém Yazatap.

„Ale vždycky to byla akce na záchranu vlastních před nepřátelskými,“ podotkl Pepek. „Přitom je obvyklé pobít všechny nepřátele, kteří jsou nablízku. Tady jdeme zachraňovat naše nepřátele, aby se z nich stali přátelé.“

„To je ale rébus!“ vzdychla si Yazatap.

„To zvládneme,“ uklidňoval ji Pepek.

*****

Vyletěli v letadle pilotovaném Yazatap.

Pepek otevřel bránu a Yazatap po jejím průletu přistála. Pepek s Lailah vystoupili, Yazatap pak vzletěla a nastoupila na samostatný průzkumný let, objevovat letadla Baalů.

Pepek objal Lailah kolem ramen a začal spolu s ní co nejrychleji sestupovat pod zem, aby se zbytečně nevystavovali nebezpečí ze strany některé z lidožroutských hlídek. Až pět metrů pod zemí si Pepek oddychl.

„Netušila jsem, že se můžeme pohybovat i pod zemí,“ přiznala Lailah. „Proč mě ale pořád držíš?“

„Pořád ne,“ usmál se Pepek a pustil ji. „Jen jsem tě musel natlačit pod zem. Teď tě naučím pohybovat se, abys zůstávala ve stejné hladině.“

Musel jí samozřejmě vysvětlit výhody nižší hladiny jako bezpečné před těmi, kdo se tak nízko dostat nemohou. Pochopila to rychle. Ukázalo se, že má proti Pepkovi nečekanou výhodu. Byla bosá a nohy jí snadněji klouzaly.

Podzemní pochod probíhal mlčky, Pepek bruslil vedle Lailah a sledoval v občasných záblescích okolí. Konečně byli na okraji základny lidožroutek.

„Je to třetí vimaan od kraje,“ ukazoval Lailah. „Nikdo poblíž, jdeme!“

Přibližovali se spěšně, ale opatrně. Jakmile dorazili k vimaanu, Pepek opatrně nahlédl dovnitř. Zdálo se mu, že je tam prázdno.

„Pojď dál,“ pozval Lailah. „Je to vimaan Árjů, nebo cizí?“

„Je to náš,“ přikývla. „Ne zrovna ten, co jsme s ním přiletěly my, ale patřil Árjům.“

„Dokážeš s ním odletět? Jestli ano, zavři vchod a poletíme.“

„Jistě,“ řekla. „Jen musím před startem podle předpisu zkontrolovat stav letadla.“

Zavřela dveře. Od této chvíle by měli být před lidožrouty bezpeční. Pak se ale chvíli prohrabovala hlášeními na obrazovkách.

„Je schopný letu, můžeme odletět,“ řekla po chvilce. „Ale měli bychom raději zkusit jiný. Tenhle má málo energie, nevystačí na to co chceme.“

„Dokážeš využít energii z atomových bomb?“ zeptal se jí rychle.

„Ano, ale podle kontrolek v tomhle vimaanu žádné nejsou.“

„Yazatap nějaké bomby vezla,“ nadhodil Pepek.

„Nevím, jestli jejich konstrukce využití energie umožňuje,“ připomněla mu.

Pepek tedy zavolal telepaticky Yazatap.

„Ano, vezeme čtyři,“ potvrdila Pepkovu domněnku. „Můžeme je použít. Jen se zeptej Lailah, jestli jejich letadla ještě používají pro dobíjení energie původní konektory »XB«!“

„Vyřiď jí, že ano, ale nevím, jestli mám kabel,“ požádala Lailah Pepka.

„Ten mám já,“ ujistila je Yazatap. „Vezměte vimaan a leťte!“

„Nasměruj to na jih,“ požádal Lailah Pepek.

Lailah se posadila do pilotní sedačky a Pepkovi vykázala sousední. Zvolna vimaanem vycouvala z řady směrem k povrchu kopce.

V té chvíli spatřili pět, ne šest, sedm rychle se přibližujících postav lidožroutů.

Propásli jste nás, pomyslel si Pepek se zadostiučiněním.

„Je zle!“ zbledla naopak Lailah. „Podívej se, startuje za námi letadlo Baalů!“

„Zkus jim uletět!“ navrhl rychle Pepek.

„To nestihneme!“ řekla Lailah. „A tady je málo energie na let, natož na nějakou bitvu. Ochranné štíty nás nezachrání ani před rodzoty. Jestli mají zidibad, je po nás.“

„Leť naplno na jih!“ nařídil jí důrazně Pepek.

Poslechla ho, ale s obavami sledovala, jak z kopce vylétl další létající talíř. Naštěstí ho odpor prostředí přibrzdil, takže získali skoro dvacet kilometrů náskoku, ale nebylo to dost.

„Má mnohem víc energie,“ řekla Lailah odevzdaně. „Dohoní nás a sestřelí.“

„Až naprší!“ řekl Pepek. „Vidíš za ním ten další vimaan? To je Yazatap.“

„Nepomůže nám!“ namítla Lailah. „Identifikace nedovolí střílet na vlastní letoun.“

Pepek se rychle telepaticky zeptal Yazatap a přes gunis dostal odpověď. Bohužel jen potvrzení toho, že má Lailah pravdu.

„To nevadí, beztak střílet nechceme!“ řekl Pepek klidně.

„Ale oni sestřelí nás!“ připomněla mu Lailah. „Chystají se k tomu!“

„Nemohu vám pomoci!“ křičela Yazatap do gunisu zoufale.

„Yazatap, odpoutej se od toho rošťáka!“ navrhl Pepek telepaticky. „Zpomal co můžeš. Otevřu ti stranou bránu na Cifuri, co nejrychleji tam proleť.“

„Měl bys na Cifuri zmizet nejprve ty! Ten rošťák chce střílet!“

„Teď velím já!“ opáčil Pepek. „Dělej, na tu dálku neudržím bránu dlouho!“

Otevřel podle obrazovky a intuice bránu šikmo před Yazatap. Naštěstí ho poslechla a zpomalila, takže se během tří vteřin do brány strefila.

„Teď my!“ řekl Pepek, jakmile vimaan s Yazatap zmizel. „Zpomal trochu, ať se tam strefíš! Naše brány nejsou větší než vimaan!“

Lailah mrknutím odhadovala šance. Pepek mezitím kilometr před vimaanem otevřel bránu a Lailah to stihla zaměřit. V mžiku byli na druhé straně a brána se za nimi zavřela.

„A jsme v suchu!“ usmál se Pepek.

„To jsme ale měli namále!“ vydechla ulehčeně Lailah. „Jistě už měl zaměřeno! Chtěl být asi co nejblíž, aby měl jistotu.“

Zezadu se k nim blížila Yazatap.

„Jste tady, no sláva!“

I v gunisu bylo znát, jak jí spadl kámen ze srdce.

„Vrátíme se k aerobusu a začneme předávat energii!“ řekl Pepek.

*****

„Ty hazardére!“ přivítala Yazatap Pepka, sotva všichni tři vystoupili.

Popadla ho do náruče, přitiskla ho k sobě a než se vzpamatoval, dostal na každou tvář bohatýrský polibek jako od Brežněva! Hned ho napadlo, od koho to ti Rusové mají? Že by od ďáblů? Ale ne, ruské polibky jsou přece vrchol pokrytectví, ten od Yazatap byl upřímný.

„Nemohl jsem tě tam nechat!“ vysvětloval jí omluvně. „Nejprve jsem musel dostat do bezpečí tebe a až potom nás.“

„Na mě by nemohli střílet, stejně jako já na ně!“ namítla.

„Tím bych si na tvém místě nebyl jistý!“ napomenul ji vážně. „Nezapomeň, že mohou mít tuhle ochranu zrušenou, zablokovanou, co já vím?“

„Buď jak buď, jsem ráda, že jsi tady a živý,“ řekla a konečně ho pustila. „Potěším tě ještě víc. Asi padesát kilometrů na sever jsem objevila ten hledaný vimaan.“

„V tom případě tam letíme ihned,“ vyskočil Pepek. „Lailah se Salgiel na nás počkají.“

„Jsi strašně hrrr!“ napomenula ho Yazatap. „Nepočkáme až tamti stíhači přistanou? Jistě musí šetřit energií a dlouho poletovat nebudou. Padesát kilometrů je na dostřel! Počítej s tím, že je budeš muset ještě přemlouvat. Zatím ti žádná posádka hned neuvěřila.“

„Máš asi pravdu,“ zchladl Pepek. „Měli bychom to udělat jinak! Přemlouvat je nebudu já, ale ty. A nebudeš jim nic sáhodlouze vysvětlovat, ale zkrátka jim nařídíš následovat tvůj letoun, jsi přece velitelka, ne? Co myslíš, poslechnou tě?“

„Poslouchej, Pepku!“ podívala se na něho podezíravě. „Od koho víš o našich kódech nejvyšší naléhavosti?“

„Nevím o vašich kódech,“ řekl. „Kdybych směl hádat, co se stane, pak by tě při jejich použití měli poslechnout, ale co to u vás doopravdy znamená?“

„To co jsi právě uhodl,“ řekla zamračeně Yazatap. „Když u nás kdokoliv vydá rozkaz, třeba i takový, který by mu hodnostně nepříslušel, a připojí kódy nejvyšší naléhavosti, pak to každý provede okamžitě a bez ptaní. Jen mi je divné, jak tě to napadlo? Řekla bych, že mi trochu lžeš. Musel jsi to vědět! Která holka to prokecla?“

„Žádná,“ ohradil se Pepek. „Četl jsem to kdysi v knize příběhů pilota Bigglese. Něco podobného měli i vojáci ve válkách na Zemi, ale když to někdo použil bez opravdu vážného důvodu, čekal ho válečný soud.“

„Že by něco takového vymysleli i Kanaánci? No, možné by to bylo,“ kývla Yazatap. „U nás je ale za zneužití trest smrti, takže to nejméně deset tisíc let nikdo nepoužil.“

„Tady ale opravdu vážný důvod máme a kromě toho, žádný válečný soud se tím nikdy zabývat nebude,“ přimlouval se Pepek.

„Když to ale udělám, zapečetím si cestu zpátky,“ uvažovala Yazatap. „Do této chvíle bych snad mohla něčím obzvlášť významným všechno odčinit, ale zneužití kódů nejvyšší naléhavosti by bylo dokonalé spálení mostů.“

„Spal je,“ přikývl Pepek. „Jestli tím zachráníš dvě holky, bude to stát za to.“

„Že jsem to raději nezalhala!“ povzdychla si Yazatap. „Ale tohle bych zalhat nemohla, je to součástí pilotních zkoušek, to musí znát každá. Doufám, že aspoň oceníš, co všechno jsem ochotná pro tebe udělat!“

„To neděláš jen pro mě,“ opravil ji. „Pro ty holky to může znamenat život, ale proto to ocením i já. Hodně by tě to v mých očích zlidštilo. Ještě si tě začnu doopravdy vážit!“

Podívala se na něho pohledem, o kterém se nedalo říci, zda je tvrdý nebo měkký.

„Dobře,“ přikývla po chvíli. „Poletíme, ne? Než si to stačím rozmyslet!“

„A co my tady?“ zeptala se Lailah.

„Jděte si dát svačinku do Pepkova letadla,“ navrhla jim Yazatap. „Snad se k vám brzy připojíme.“

Nastoupili a Yazatap vzlétla. Podle Pepkova přání doletěla zhruba do míst, kde prve zpozorovala pohřešovaný vimaan. Tam Pepek otevřel bránu a Yazatap prolétla s vimaanem na druhou stranu.

Strefila se přesně, v údolíčku pod nimi sotva sto metrů stranou stál vimaan. Yazatap zkontrolovala okolí, ale žádný létající stroj nikde nespatřila. Znamenalo by to, že stíhačka pronásledující Lailah s Pepkem už přistála.

„Vzduch je čistý!“ řekla spokojeně. „Jdeme dolů!“

Klesli rychle na úroveň stojícího letadla. Pepek si oddychl, když stranou spatřili dvě postavičky. Mávaly na ně, zřejmě poznaly, že přilétající letadlo patří k jejich straně.

Yazatap jim okamžitě signalizovala, aby nasedly, vzletěly a následovaly její letoun. Obě Baalky ji poslechly a zakrátko se nad údolíčkem vznášely dva stroje.

„Řekla jsem jim, aby mě následovaly,“ obrátila se na Pepka. „Jak se zdá, poslechnou mě. Možná to půjde i bez těch kódů!“

„Jak myslíš, ale ať už jsme zpátky na Cifuri!“ naléhal Pepek.

„Můžeš otevřít bránu!“ vybídla ho.

Dva vimaany leteckých sil Baalů krátce poté přistály vedle Pepkova letadla. Yazatap s Pepkem vystoupili a pozvali ven i posádku druhého vimaanu.

*****

Yazatap

„Co je to za divný vimaan?“ neudržela zvědavost velitelka druhého vimaanu, když se stejně bouřlivě přivítala s Yazatap, jako krátce před ní Yazatap s Pepkem.

Pepkovo letadlo se od vimaanů podstatně lišilo. Všechny vimaany měly diskovitý tvar šedočerné barvy, aerobus byl protáhlý doutník. Pod zemí ani nebylo znát, že je barevný jako papoušek. Zespodu blankytně modrý, ze stran zelený se žlutými pruhy a stříbrnou střechou. Pepek zavedl všechny přímo do skály a tam jim posvítil světélkem ze své dlaně.

V otevřených předních dveřích už vyhlížely návštěvu Lailah a Salgiel.

„Nejdřív se pojďte najíst!“ zvala Yazatap nově příchozí dovnitř. „Jistě máte hlad!“

Obě Baalky se nedaly pobízet. Zakrátko seděly v útulném bufetu aerobusu, Lailah jim donesla dvě veliké porce nakrájených masohrušek.

„Jak se jmenujete vy dvě?“ ptala se jich Yazatap. „A jak jste tady dlouho?“

„Já jsem Hayyoth, pilotka první třídy,“ odvětila s plnými ústy starší Baalka. „A tohle je Dubbiel, moje poslední výsadkářka. Je to štěně na prvním letu, mějte na ni ohledy.“

Hayyoth měla kaštanové vlasy nakrátko, Dubbiel delší černé hladké vlasy. Obě byly jako všechny tefirky krásné jako obrázek, ale Dubbiel byla mladičká výsadkářka, kdežto u Hayyoth se Pepek ani neodvážil věk hádat, leda v rozsahu od třiceti do tří tisíc let.

„Á, první třída!“ usmála se trochu Yazatap. „To jsme tu dvě. Já jsem Yazatap. Měla bych vás seznámit ještě s Lailah, Salgiel a s Pepkem. Lailah je také pilotka, Salgiel lazarnice a Pepek Učedník. Tuhle rasu ještě neznáte, ale mají něco společného s Kanaánci.“

„Kanaánci?“ obrátila se starší Baalka udiveně na Yazatap. „Co je to za nesmysl?“

„Žádný nesmysl,“ opáčila jemně Yazatap. „Pepek nás dokáže vyvést z toho podivného, příšerného světa. Vlastně to nebyl žádný neznámý svět, ale Pegsda.“

„Nesmysl!“ zavrtěla energicky svou krátce ostříhanou hlavou Hayyoth. „Pegsda přece znám, naposledy jsem tam byla tak před dvaceti lety. Tenhle svět má úplně jiné fyzikální vlastnosti. Jsme tu pár týdnů, ale stačilo nám to, je to tady příšerné. Nejhorší je, že nevíme ani kde jsme, ani jak se dostaneme zpátky.“

„A přece je to Pegsda!“ usmál se Pepek. „Jen jste to špatně vyhodnotily. Jiné fyzikální vlastnosti nemá svět, ale vy samy.“

Hayyoth po něm blýskla očima, ale neuznala ho za hodna odpovědi. Pepka napadlo, jestli ji nezarazila jeho telepatie, ale Hayyoth správně pochopila, od koho vysvětlení přišlo.

„Proč mu dovoluješ mluvit s námi jako s rovnými?“ zeptala se přísně Yazatap.

„Na to si budete muset zvyknout,“ usmála se trochu tajemně Yazatap. „On je tu víc doma než my, všichni jsme totiž hosty v jeho letadle.“

„To snad není důvod, aby se k nám takhle choval!“ zavrčela na ni Hayyoth. „Neumíš ho naučit příslušné uctivosti? Mám ale další problém. Budeme se muset do tamtoho světa co nejdřív vrátit, zmizely mi tam tři výsadkářky.“

„Víme o tom,“ ignoroval Pepek velkoryse Hayyothinu přezíravost vůči jeho osobě. „Vracet se pro ně nebudete. Jsou mrtvé.“

„Mrtvé?“ vyjekla Hayyoth a obě Baalky se na něho podívaly se směsí údivu a zděšení. „Jak to můžeš vědět? Viděl jsi je snad?“

„Neviděl jsem je,“ odtušil Pepek. „Ale četl jsem o nich jakési hlášení. Ulovili je před týdnem tamní obyvatelé.“

„Jací obyvatelé?“ zamračila se Hayyoth. Zajímalo ji to tak, že přestala žvýkat, ačkoliv jistě měla pořádný hlad.

„Posádky jiných vimaanů, co jsou tam delší dobu,“ odvětil Pepek. „Ani netušíte, čemu jste právě unikly!“

„Poslyš, Yazatap!“ obrátila se Hayyoth na kolegyni rezolutně. „Necháš za sebe klidně mluvit tady toho...? Nemůžeš nám to říci sama? Kdo tady velí? Snad ne on?“

„Uhodla jsi,“ přikývla klidně Yazatap. „Tady velí Pepek. Na to si zvykneš.“

„Cože?“ vybuchla Hayyoth. „Nemůžeš přece myslet vážně, aby tefirkám velel nějaký smradlavý bledý Kanaánec!“

„Nevšimla jsem si, že by smrděl,“ řekla Yazatap zachmuřeněji. „Budete si muset obě rychle zvyknout na jinou subordinaci. Tady velí ten, kdo si ví rady. Jak sama přiznáváš, my to nejsme. Jen Kanaánec ví jak z toho, takže budete obě poslouchat jeho rozkazy. Jinak...“

„Co jinak?“ vyskočila Hayyoth rozzlobeně ze sedačky.

„Jinak se můžete vrátit na Pegsda,“ dokončila Yazatap a zůstala klidně sedět. „Ujišťuji vás, že vás tam brzy potká osud vašich výsadkářek. Cifuri je pro nás stejně nepřátelský svět jako Pegsda, podstatný rozdíl je v tom, že nám tu nikdo neusiluje o život a Pepek nás odsud vyvede do bezpečí.“

„Děláš, jako kdyby si on jediný věděl rady!“ vykřikla rozzlobeně Hayyoth. „Snad mu to nevěříš?“

„Přesvědčil mě,“ řekla klidně Yazatap. „Opravdu našel odsud cestu do bezpečí. Moje výsadkářky už tam jsou, časem vám je jistě představím. Teď jsem se s ním vrátila pro vás.“

„Tyhle dvě nejsou tvoje?“ ukázala Hayyoth zamračeně na Lailah a Salgiel. „Proč tady chodí bosé? A co jsou vlastně zač? Co je to za divné uniformy? Ty opravdu neznám!“

„To jsou Árjá!“ řekla po pravdě Yazatap. „Taky všechny, co zbyly z jedné posádky.“

„Zajatkyně?“ zvedla obočí Hayyoth. „Jak to, že je necháte volně se pohybovat?“

„Nejsou to zajatkyně,“ pokrčila rameny klidně Yazatap. „Tady jsme všichni jen hosty, proto mezi našimi kmeny dodržujeme příměří.“

„Tyhle dvě bosé také?“ ukázala Hayyoth na Lailah se Salgiel.

„Také,“ přikývla Yazatap. „Dostaly se sem jako my. Taky nevědí, jak se vrátit. Proto budou také poslouchat Kanaánce Pepka, dokud nás z toho všechny nevytáhne.“

„A tebe ani nenapadlo se mu vzbouřit?“ vybuchla Hayyoth.

„Napadlo,“ přikývla klidně Yazatap. „Vzbouřila jsem se. Hned několikrát.“

„Tak jak to, že ještě žije?“ odfrkla Hayyoth.

„Poradím ti něco,“ řekla Yazatap. „Zkus o našem a jeho postavení chvilku přemýšlet. Jestli dojdeš k názoru, že by ses měla vzbouřit, pak jen zopakuješ moje chyby a nakonec se stejně jako já smíříš s osudem.“

„Smířit se s osudem?“ šlehla po ní pohledem Hayyoth. „Poslyš, to skoro vypadá jako zrada Baalu!“

Yazatap úmyslně přeslechla výhružný tón poslední věty.

„Tady nebudeš schopná dodržet žádnou přísahu ani ty!“ řekla suše. „Víš aspoň, jak ses na Pegsda dostala? Nevíš, co?“

„To opravdu nevím!“ mračila se Hayyoth. „Najednou něco bliklo a byly jsme tam.“

„To ti na ochranném poli explodovala atomová hlavice,“ řekla Yazatap. „Ještě nikdo to nepřežil, takže jsi pro Gehennu i s podřízenými čestně padla. Jsme na tom všechny stejně, až na Pepka, ten se sem jediný dostal za živa.“

„My ale žijeme!“ vyhrkla Hayyoth.

„Ano,“ přikývla Yazatap. „Ale procházíme stromy, nemůžeme nic uchopit, ruce nám projdou skrz... Jíst můžeme jen zásoby z vlastního letadla. Až dojdou, hrozí nám pomalá, bojovnic nedůstojná smrt hladem. Pokud se toho dožijeme, protože ty, kdo jsou na Pegsda déle, už přišly na to, že jediná možnost jak si prodloužit život je zabít a sníst všechny nově příchozí. Tvé tři výsadkářky už zabily, rozsekaly a za syrova snědly.“

„Kdo by se odvážil?“ vybuchla Hayyoth.

„Ty, co tady živoří déle než my,“ ujistila ji klidně Yazatap. „Všechny pro Gehennu zemřely. Některé už dávno, jiné až v poslední době. Pepek nám nabízí cestu do normálního světa a správně říká: můžeme to odmítnout, ale nebylo by to inteligentní.“

„Čemu říkáš normální svět?“ vrčela Hayyoth.

„Pepek mezi normální světy nepočítá ani Gehennu,“ podotkla Yazatap klidně, jakoby se nechumelilo. „Je to pro nás smutné, ale má nejspíš pravdu.“

„Takže ještě ke všemu uráží Gehennu a ty mu to schvaluješ?“ nesouhlasila Hayyoth.

„Neuráží ji,“ řekla Yazatap. „Jen ji pravdivě popisuje jako svět, kde se skoro nedá žít, pokud nepočítáme pár výjimečných míst, jako jsou naše podzemní pevnosti. Není to ale svět, kde by sis mohla vyjít ven, projít se po pláni a vykoupat se v moři. To všechno už Gehenna neumožňuje. Když tam vyjdeš z pevnosti, zemřeš.“

„Nikdo tě přece nenutí vycházet z pevnosti! Můžeme se rekreovat na Pegsda, Cifuri a Loanebu!“ naštětila se Hayyoth.

„Ano, Pegsda, Cifuri a Loaneb jsou normální světy,“ přitakala jí Yazatap. „Gehenna je svět vražedný. Pepek má pro nás jiný svět, podobně vhodný jako Pegsda.“

„No dobrá, to je věc definice,“ zavrčela Hayyoth. „Jak se tam chcete dostat?“

Yazatap jí vysvětlila cestu přes Jupiterské světy. Pepek na ni jen zíral. Hrdá tefirka pro něho najednou argumentovala slovy, jaká by od ní ještě včera nečekal.

„Nikoho poslouchat nebudu!“ řekla Hayyoth. „Jsem tefirka a Baalka. Kdo mě donutí poslouchat rozkazy nějakého smradlavého bledého Kanaánce?“

„Sama se tak rozhodneš,“ řekla Yazatap tiše. „A ještě ho odprosíš, aby ti odpustil, jak ošklivě o něm mluvíš!“

„Odprosit? Nikdy!“ vyštěkla Hayyoth.

„Přestaň se chovat jako paní a velitelka!“ napomenula ji Yazatap. „S tím jsi skončila v okamžiku, kdy tě atomový granát poslal na Pegsda na smrt hladem, nebo do rukou našich lidožroutek, které se už na tebe těší ne jako na kolegyni, ale na pár kilo čerstvého masa!“

„Pro nikoho nejsem jen pár kilo masa!“ vyjekla Hayyoth a zbledla.

„Pro ty na Pegsda jsi,“ trvala na svém Yazatap. „Nikdo vám nebude bránit, když se rozhodnete vrátit. Jen to nikdo z nás co jsme tady nebudeme považovat za inteligentní. Buď přijmete nový život v jiném světě, nebo se dáte na Pegsda sežrat. Vyberte si, ale uvědomte si, že si vybíráte definitivně. Na Pegsda potřebují naši pomoc naléhavě i jiné posádky a vás nikdo podruhé zachraňovat nepůjde.“

„Tvoji pomoc?“ opáčila Hayyoth jedovatě.

„V první řadě Pepkovu, já a Lailah mu jen pomáháme. Já Baalským vimaanem, Lailah vimaanem Árjů. Kdybychom se k vám dostali dřív, mohly žít i vaše zmizelé výsadkářky. Na vás dvě už se lidožroutky také chystaly. Jsme v té akci ale jen pomocnice. Pepkovi by to bez nás trvalo příliš dlouho a pro mnohé by pomoc přišla pozdě. Bez něho neuděláme vůbec nic. A řeknu ti ještě něco. Zdržujete nás příliš dlouho. Jestli se chcete dohadovat, pojďte s námi přepouštět energii z mého vimaanu do vimaanu Lailah.“

„Chceš předávat energii nepřátelům? To snad ne!“ zděsila se Hayyoth.

„Lailah není nepřítelka,“ odpálila ji Yazatap. „Obě jsme válku na Gehenně skončily smrtí za svůj kmen. Teď jsme spojenkyně Učedníků. Buď se k nám dobrovolně přidáš, nebo ti umožníme návrat na Pegsda, ale nehneme pro tebe prstem, ať tě tam lidožrouti třeba dnes večer sežerou! A můžeš mi věřit, už se na to chystají.“

Zvedla se a pokynula Hayyoth směrem k východu z aerobusu.

„Rozumný nápad!“ komentoval to Pepek a také se zvedl. Lailah už čekala jen na to. Hayyoth šla jako druhá hned za Yazatap a Dubbiel cupitala v patách za svou velitelkou.

Připojení napájecího kabelu proběhlo naštěstí bez incidentu. Desetitisíce let neměněný konektor zapadl a Yazatap zapnula přenos energie. Hayyoth se ještě pozastavila nad tím, že Yazatap používá jako nouzový zdroj energie atomové bomby. Yazatap pokrčila rameny. Pro Baal už ty bomby beztak neexistují.

*****

Přepouštění energie skončily Yazatap a Lailah za soumraku. Na další akci bylo pozdě, Pepek proto rozhodl dokončit po večeři ubytování přidělením lůžek.

Večeře proběhla v pohodě. Pepek vybíral potraviny spolu se Salgiel, protože usoudil, že Yazatap a Lailah mají nárok na odpočinek a Hayyoth s Dubbiel jsou pro dnešek hosty. Vybíral samé plodiny, jaké na Zemi nerostou. Neměl totiž k dispozici mikrovlnku. V tomto stavu pod zemí nefungovala, podobně jako eldyfy. Svítila, ale nehřála. Museli se spokojit s potravinami konzumovanými za syrova.

Po večeři se Pepek trochu slavnostněji obrátil na Hayyoth a Dubbiel.

„Na rozmýšlení jste měly dost času,“ řekl telepaticky. „Jak se rozhodnete? Kdybyste volily návrat na Pegsda, byla by právě nejlepší chvíle. Potmě si vás lidožroutky nevšimnou a můžete přežít o pár dní déle.“

„Nevrátíme se na Pegsda!“ oznámila mu Hayyoth kajícnějším tónem. „Yazatap má pravdu. Pro Gehennu jsme mrtvé, dáme se obě k Učedníkům.“

„Mluv jen za sebe, prosím,“ požádal ji zdvořile. „Jak se rozhodneš ty, Dubbiel?“

„Jako velitelka!“ zašeptala plaše.

„No dobře,“ usmál se na ni. „Uvidíš, že jste se nerozhodly špatně. Teď si vyberte, kde budete spát. Vím, že to jde i ve vimaanu, ale lůžka v dolním patře aerobusu jsou pohodlnější a bude se vám tam spát jako ve vatě.“

Lůžka v aerobusu byla jen v dolním patře, nahoře byla sedadla. Aerobusy Vítek navrhl pro potřeby cestovní kanceláře, která počítala s převahou sedících pacientů, ale i ležící měli mít dostatečné pohodlí. Lůžka byla podél obou stěn po dvou nad sebou a dala se zatáhnout vyztuženou koženou žaluzií.

Pepek přiděloval místa popořadě, ale vzal to v opačném pořadí. Nejprve vyhradil dvě lůžka pro Hayyoth a Dubbiel, pak další pro Lailah a Salgiel. Sám si zabral horní lůžko na druhém konci kabiny, hned u dveří. Yazatap obsadila palandu pod ním, ačkoliv by si mohla vybrat ze všech zbývajících.

„Ráno vstáváme brzy!“ oznámil jí, když si nastavoval na hodinkách buzení. „Poletím s Lailah, ty jako zkušenější poletíš poblíž a budeme pátrat společně. Ty po Baalech, Lailah po Árjá. Vyjednávat budete vy dvě, já vám budu jen otevírat brány.“

„Radši bych tě měla ve svém vimaanu,“ vykoukla Yazatap z kožené žaluzie.

„Ty jsi zkušenější,“ namítal Pepek. „Spíš to zvládneš.“

Vyhoupl se nahoru a v mžiku byl pod lehkou, příjemně huňatou okifeiskou dekou, co si kdysi dávno vymysleli Mrzouti.

V letadle bylo ticho. Ostatní tefirky zaujaly polohu vleže na svých lůžkách a protože pro všechny ostatní skončilo období neustálého napětí, nejspíš všechny okamžitě usnuly.

*****

„Pepku!“ zašeptala po chvilce Yazatap. „Nespíš, viď?“

„Ještě ne,“ usmál se.

„Nekřič tak, ať nevzbudíš ostatní!“ poprosila ho šeptem.

„Já nekřičím,“ ujistil ji. „Naopak! To je směrovaná telepatie, vnímáš ji jen ty jediná. Hlasitost je u telepatie fiktivní pojem. Ty mě vnímáš jasně a srozumitelně, pro ostatní jsem úplně zticha.“

„Takhle se můžeš bavit s kýmkoliv a druzí si toho ani nevšimnou?“ napadlo ji.

„Ano,“ souhlasil. „Navíc bys mě vnímala skoro stejně i na opačném konci světa.“

„Že ty se takhle tajně bavíš i s Xapho, s Erelim a s Mariuk?“ vyhrkla s podezřením.

„Nedosáhne to do sousedních vesmírů,“ postěžoval si trochu. „To dokáží jen psi.“

„Psi?“ podivila se. „Ty čtyřnohé šelmy, co žijí na Zemi u vás lidí?“

„Naši psi mají větší inteligenci a umí se domluvit i přes několik vesmírů,“ sdělil jí, co asi nemohla vědět. „Někdy toho využíváme, ale zbytečně je nezneužíváme.“

„Taky bych chtěla umět telepatii,“ povzdychla si.

„Já ti ji ale dát neumím,“ přiznal. „Umím jiné věci, ale dát někomu telepatii je nad mé schopnosti. Ale až se dostaneme mezi Učedníky, dostaneš ji.“

„To by se mi asi líbilo,“ pokračovala tiše. „Ani ses nedivil, jak jsem ti dnes pomáhala přesvědčovat Hayyoth?“

„Divil,“ přiznal. „Jestli se na to pamatuješ, byla jsi zarputilejší než ona!“

„Já už jsem taková!“ podotkla. „Nerada měním přesvědčení. Ale když už mě někdo přesvědčí, že dělám chybu, uznám ji a nepovažuji za správné trvat na ní. Stojím potom za jeho pravdou jako za svou i kdybych měla jít proti svému původnímu úmyslu.“

„To ti jen chválím,“ souhlasil. „Poslední dobou ses předvedla tak nějak lidsky. Nechci tě přechválit, ale byl to velice rozumný přístup a v mých očích tě to povzneslo. Nejsi taková fanatička, za jakou jsem tě považoval. Opravdu se mi to na tobě líbilo.“

„Nesedneme si radši do světla?“ navrhla a když Pepek souhlasil, vystoupili oba o patro výš, kde byla pohodlnější křesla. Pepek tam z kuchyňky donesl v kelímku dvě kávy, ani jim nevadilo, že byly studené, pít se daly.

„Víš, já jsem opravdu bývala strašná potvora,“ řekla kajícným tónem. „Byla jsem zlá, krutá a panovačná. Ale za dobu mého převelení k leteckým silám Baalu jsem se přece jen trochu změnila. Nejdřív jsem začala litovat naše holky. Životnost výsadkářek bývá zlomek životnosti pilotek. Já jsem měla doposud až neskutečnou kliku, ale holky jsem měla každým rokem nové, málokterá měla to štěstí, aby se z ní stala pilotka. Přála jsem jim štěstí, snažila jsem se, aby přežily co nejdéle, ale často jsem je už jen litovala. Pak jsem začala litovat i nepřátelské výsadkářky, ty byly na tom stejně jako naše, a ve vzpomínkách i Kanaánce. Zejména ty, které jsme povraždily bezdůvodně. Divíš se tomu?“

„Skoro ano,“ odvětil.

„Víš, došlo mi, že válka na Gehenně nemá smysl. A to byl krůček od poznání, že jsou nesmyslné všechny války a všechno zbytečné zabíjení. Nejen na Gehenně, ale všude.“

„Měla bys být ráda, že je pro tebe válčení konec!“ řekl.

„Myslíš, že nejsem? Jsem a jak! Ne že bych odteďka nedokázala zabít ani mouchu, ale budu nad tím víc uvažovat, to ti slibuju. Vážně mi můžeš věřit. Hodně jsem změnila i své mínění o tobě. Když jsem tě poprvé spatřila, reagovala jsem jako automat na zabíjení, už to snad chápeš. Jsem ale ráda, že jsi byl silnější. Jsi proti mně pouhé mládě, o tom nemá cenu pochybovat, ale spráskal jsi mě spravedlivě a jsem ti za to vděčná. Já si tě... já si tě docela vážím. Baalka si váží Kanaánce, to snad není možné! Ale je.“

„Já jen zírám!“ odvětil. „Vždyť k tomu nemáš žádný rozumný důvod!“

„Mám,“ řekla. „Tvůj nápad přetahat do Oázy co nejvíc vyřazených bojovnic jim může zachránit život. Tvoje vize světa bez válek, bez zabíjení, světa, kde se Baalky snesou s Árjá i s Kanaánci, je mi opravdu sympatická a stojí za to. Už jsem ti řekla, když mě přesvědčíš o své pravdě, budu za ní stát jako za svou. Můžeš být pyšný, přesvědčil jsi mě. Takovou starou fanatičku! Chci ti s Oázou pomáhat a myslím to upřímně. Budu s tebou Oázu bránit, i kdybych se měla postavit proti Baalu. Vlastně proti všem, kdo by ji chtěli pošpinit a zrušit. Nenabízím ti krátkodobé a už vůbec ne vojenské spojenectví. Nevážím si tě jako Kanaánce a už vůbec ne jako bojovníka, ale jako kluka, který ví co chce a ví jak toho dosáhnout.“

„Nápodobně,“ přitakal. „Taky jsem na tebe trochu změnil názor.“

„Vážně?“ zarazila se.

„Jistě. Nemohu mít o tobě trvale stejné mínění, když ses změnila.“

„To je dobře,“ oddychla si. „Bála jsem se, že mě budeš pořád považovat za hlupačku.“

„Proč?“ trochu se zarazil. „Ty přece nejsi hlupačka.“

„Snad,“ přikývla. „Ale myslel sis to, neříkej, že ne.“

„Považoval jsem tě za fanatičku,“ připustil. „A fanatiky nepovažuji za chytré, i kdyby měli vysoce nadprůměrnou inteligenci.“

„Napadlo mě, že by ti některá ze zachráněných mohla půjčit pořádný oblek, i kdyby tady na tebe musela čekat nahá,“ řekla Yazatap. „Naše obleky jsou pevnější.“

„To se ti jenom zdá,“ řekl. „Tahle kombinéza vydrží víc než vaše. Sneseme v ní oheň i nejkrutější mráz a nikdy nezatuchne, takže ji nemusíme svlékat ani na spaní.“

„Opravdu? Nevypadá zrovna spolehlivě... nepůjčil bys mi ji na chvilku?“ poprosila ho. „Jen na vyzkoušení!“

„To nejde!“ řekl rychle. „Bez telepatie ji ze sebe nedostaneš.“

„Jak to?“ zarazila se.

„Jak to říkám,“ opakoval. „Obléknout bys ji dokázala, přilepí se dokonale na kůži, ale bez telepatického příkazu ji ze sebe nedostaneš. Telepatie umožňuje využít i další vlastnosti. Například ji libovolně přebarvovat barvami i vzorky. Dívky u nás chodí vystrojené, to by ti oči přecházely! Nám klukům stačí menší paráda. Já používám jen dva vzory. Modré džíny a slavnostnější černý oblek. Ani to by tě bez telepatie neposlechlo. Byla bys jen bílá.“

„Bílá není hezká barva!“ řekla. „Každý tě v ní vidí na dálku.“

„Jak kde!“ opáčil. „Když už to bereš z maskovacího hlediska, na sněhu se bílá naopak dokonale ztratí. Bílá dá naopak vyniknout tobě. Proto nosí u nás holky rády bílé šaty.“

„Taky jsem je na Zemi kdysi nosila,“ zavzpomínala si. „Je to ale už dávno. Kanaánci tenkrát neměli takové kombinézy jako máš ty.“

„Kombinézy máme teprve pár let,“ přiznal Pepek. „Až ti někdo z Učedníků věnuje telepatii, dostaneš s ní tuhle kombinézu, ale bez telepatie ti ji nesmím ani zapůjčit. Nechci tě rozčílit, ale máme je od těch bytostí, co je nemáš ráda!“

„Měli bychom ukořistit ještě aspoň jeden vimaan,“ řekla. „Salgiel připustila možnost nějaké psychické blokády. Ráda by nad tím v klidu bádala, ale bez palubní laboratoře toho moc nedokáže. Kdyby tomu bylo opravdu tak, měl bys nás omluvit, nemůžeme za to. Když ale to jméno já ani ty nevyslovíme, můžeme se klidně bavit i o nich.“

„Však to také vypadalo podezřele,“ řekl se zadostiučiněním. „Když jsem si toho všiml i já, muselo to být hodně znát. Jen vám se to zdálo normální.“

„Normální...“, vzdychla si. „Co je normální? Pro nás byl normální život na Gehenně. A teď se dozvídáme, že je to něco příšerného. To každé pořádně zatřese sebevědomím!“

„Myslíš si, že to tak není?“

„Ale je, po logické stránce to musí uznat každý, kdo není úplný fanatik, jenže my jsme fanatičky a pro nás to byl strašlivý otřes, chápeš?“

„Já to přece vím,“ snažil se o měkčí tón, ačkoliv to u směrované telepatie nebylo tak jednoduché. „Byl to pro vás šok a musíte dostat čas na adaptaci. Proto bych si ani nedovolil přivést vás hned mezi Učedníky. Zůstanete na ostrově Oáza, než se trochu otrkáte.“

„To je rozumné,“ schválila mu to. „Stejně je rozumné, když nám občas něco řekneš. A třeba nám i vynadáš. Pro nás může být novinka i to, co považuješ za naprosto běžné.“

„Budu se snažit,“ přikývl. „Ale teď tu máme přednější úkol. Musíme najít posádky, které se ještě dají zachránit.“

„Vím,“ souhlasila. „Když to vezmu čistě logicky, obávám se, že ti nezbude nic jiného než vyhubit lidožroutky, které se nám nepodaří přemluvit, aby šly s námi do Oázy. Válka na Gehenně bude zřejmě pokračovat a tady budou přibývat další a další sestřelené osádky. Měli bychom se pro ně občas vracet. Natrvalo tu ale zůstat nemůžeme a lidožroutky by nám je pokaždé brzy sežraly. Nesmíme je tady nechat, ani kdyby nám jich bylo líto.“

„To se ví, taky je mi jich líto,“ řekl. „Potřebovaly by spíš psychiatra než kata, ale máš pravdu, byly by nebezpečné. Napadlo mě přetáhnout je na Cifuri, aby nemohly vraždit nové osádky, ale tím bych nic nevyřešil, tam by tak jako tak zahynuly a ještě by se vraždily mezi sebou... to už je lepší zabít je bezbolestně. Nenapadá tě ale, jak zabránit tragédiím jako byla Cagrino? Posádka, která se sem dostane a zjistí, že zde nemá naději přežít, může propadnout depresi a třeba i sebevražedným myšlenkám, dřív než jí nabídneme záchranu.“

„O tom už jsem přemýšlela. Nechala bych tu nějaký vimaan. Zařídím, aby vysílal čas od času signál nouze, který přiláká Baalské posádky. Lailah zařídí totéž pro posádky Árjá. Dovnitř dáme zprávu, aby na nás trosečnice počkaly. Dodá jim to sílu, aby se ze zoufalství a z beznaděje nezabíjely, navíc je budeme mít pěkně pohromadě.“

„Máš dobré nápady!“ pochválil ji.

„To je suchá logika,“ namítla. „Vy lidé dáváte častěji přednost citům. Žila jsem mezi vámi, sice s různě dlouhými přestávkami, ale celkově skoro dvacet let. Trochu jste se od té doby změnili, ale řekla bych, že fyzicky ne o moc. Hodně se od nich ale lišíš uvažováním.“

„Myslíš si, že nás znáš?“ usmál se trochu.

„Nemyslím si to,“ přiznala, ani nemrkla. „Kdo chce tvrdit, že zná někoho druhého? Ty zase nemáš představu o nás tefirkách, nedělej si o tom iluze.“

„Chtěl bych vás pochopit,“ přiznal. „Ale iluze si opravdu nedělám. Dělí nás přece celá dlouhá tisíciletí odlišného vývoje. Asi bychom měli problém pochopit své vlastní předky, co žili na Zemi před pouhými tisíci lety, natož vás, když vás neznáme.“

„Dokážeš pochopit jednoho konkrétního jedince,“ uvažovala. „Ale pochopit kmen je nemožné. Ze svého kmene jsi tu sám. Nediv se, že se všechny upínáme na tebe.“

„Nedivím se,“ přikývl. „Ale nejsem pro vás zrovna správný vzorek. Jsem příliš mladý, životní zkušenosti nemám žádné, nebýt těch bytostí, co nás nejvíc pozvedly, neměl bych ani žádné odborné znalosti... Vždyť jsi na Zemi byla déle než já! Měla bys o lidech vědět víc!“

„Možná vím,“ přikývla. „Ale o tehdejších lidech. Ty znalosti mohu rovnou zahodit, vy jste úplně jiní. A nemyslím jen technickou úroveň. Znala jsem pár pozemšťanů, dokonce i jednoho vašeho krále. Sama jsem tam vystupovala jako vaše královna, abych měla respekt. Ale to už je dávno. Ten král občas vyváděl věci! Tu podrazil svého přítele, aby se zmocnil jeho krásné ženy, jindy dával popravovat nevinné... byla jsem tenkrát potvora, ale nad ním jsem měla i já obrovskou morální převahu. Pochopil to a zobal by mi z ruky, kdybych o to stála. Založil obrovskou říši a celou dynastii, ale mně se nakonec zhnusil.“

„Králů je už na Zemi málo,“ usmál se. „Ti, co tam zbyli, jsou jen památkou na dávné časy, podobně jako staré hrady.“

„Vždyť říkám, že mohu zahodit své znalosti o lidech!“ usmála se trochu trpce.

„Brzy budeš mít příležitost poznat nás Učedníky,“ sliboval jí. „Nedožíváme se tisíců let věku jako ty, tvé zkušenosti tam nemá nikdo, ale najdeš tam určitě lepší lidi než jsem já.“

„Pro nás všechny to bude životně důležité,“ vzdychla si. „Uvědom si, co s námi děláš. Snažíš se nás vytrhnout z Gehenny. V tom máš asi pravdu, jinak to nejde, náš rodný svět je zkažený. Co nám ale nabízíš jiného? Nový život? Výborně! Zůstává nejpalčivější otázka: zvládneme to? Asi bude nejlépe připojit nás k Učedníkům, jak jsi chtěl od začátku, ale ještě důsledněji, než jsi to chtěl. Nesmíme si s sebou přinést naše kmeny! Správně říkáš, byl by to zdroj nenávisti. Musíme se jich zbavit. Ale co z nás zbude? Pár nepovedených ženských?“

„Proč nepovedených?“ usmál se na ni. „Jestli to nevíš, podle pozemského měřítka jste všechny krasavice. Hloupé také nejste, neznalost naší civilizace přece není hloupost. Řekl bych, že se přizpůsobíte snadněji a lépe než jiné.“

„Jaké jiné?“ zachytila tu myšlenku.

„Mezi Učedníky přicházejí i jiné než vy,“ ujistil ji. „Obvykle jdou za svým partnerem a pak jim také nezbývá nic jiného než se přizpůsobit. Mají to těžké, ale zvládají to. Hlavní je, zda k nám opravdu chtějí nebo ne.“

„Myslíš?“ zašeptala nerozhodně. „Umíme česky, jazykové problémy neočekávám, ale trochu se toho bojím. Je to přece let bez návratu, něco jako sebevražedná mise. Civilizace se nedá stavět od ničeho a i když se rozhodneme převzít tu vaši, bude nás málo a budeme u vás strašně osamělé.“

„Nebudete,“ ujistil ji. „Budete se podporovat mezi sebou a my vám pomůžeme, kde to půjde. Neměly byste ale pokračovat ve vašem nelidském strojovém rozmnožování. Bude lépe nechat stroje v Gehenně. Řekl bych, že byly hlavní příčinou vaší válečné společnosti. Musíte se naučit znovu používat city, abyste chápali lidi kolem sebe. Naučíte se mít někoho rádi. Nebude to snadné, nemáte chlapy a neumíte to, ale pomůžeme vám to co nejrychleji překonat. Vrátíte se blíž k přírodě a naučíte se žít, jako jste žily kdysi.“

„Zpátky na stromy?“ nadhodila opatrně.

„Ne, techniku budete používat dál,“ řekl. „Já ji také používám, ale technika vás citům nenaučí. Na spoustu věcí si musíte vystačit bez ní.“

„Nevím,“ zašeptala. „Bojím se toho. Divíš se? Velitelka bojového vimaanu přiznává, že se bojí obyčejného života! Není to k smíchu?“

„K smíchu to není,“ řekl vážně. „Nikdo se ti smát nebude. Jako když musíš skočit do vody a neumíš plavat. Buď se naučíš plavat, nebo se utopíš. Chtěl bych vám nějak pomoci, ale řeknu ti upřímně, nevím jak.“

„Taky nevím jak,“ přiznala. „Mám z toho hrůzu. Radši bych měla před sebou leteckou bitvu s pateronásobnou přesilou. Už jsem takovou prošla, tam to bylo jednodušší. Nebyl to takový skok do neznáma.“

„Neříkám, že život je jednoduchý, ale je snadnější, než myslíš,“ snažil se ji povzbudit. „Nemusíš v něm používat jen suchou logiku. Spousta problémů se dá překonat citem. To se jistě brzy naučíte.“

„Já vím,“ vzlykla trochu. „Proto jsi učil mé výsadkářky těm... slabostem, viď?“

„Nevím, jestli jen proto,“ usmál se. „Chtěl jsem na nich vyzkoušet, jestli jste opravdu tak bezcitné potvory. Potěším tě, ještě jste úplně nezapomněly, co je to cit.“

Bavilo ho diskutovat o takových věcech se ženou, která by mohla být praprababičkou praotce Čecha. Přitom se vedle ní necítil jako klučina. V patnácti letech měl zkušenosti toho druhu, jakého ona ve svých třech tisících nejspíš ne.

„A řekni mi, používal jsi k ovlivňování děvčat něco elektrického, nebo ne? Nezlobíš se, že se tě na to ptám?“ pokračovala už zase zvědavě.

„Nic takového jsem nepoužíval. A klidně se mě ptej na cokoliv, pokud to budu vědět, odpovím. Abys měla nějakou představu, xeri je zajímavý nástroj. Umožňuje zastrašit i velká zvířata, protože vzbudí dojem ohně, kterého se bojí. Pro průzkum neznámých světů je ale důležitější, že xeri dokáže spálit bakterie, které by nás mohly ohrozit.“

„Opravdu zajímavé!“ přiznala.

„Není ale elektrický a na svádění dívek se opravdu nehodí,“ dodal rychle.

„Takže si to přece jen vymýšlely?“

„Nemusely,“ řekl Pepek. „Pohlazení dokáže člověka elektrizovat i bez elektřiny.“

„Ale jak?“ naléhala na něho.

„To se dá těžko vysvětlit,“ pokrčil rameny. „Už tě někdy někdo hladil po vlasech?“

„Ano,“ přiznala. „Ale je to už dávno a nepamatuji si, že by mě to elektrizovalo.“

„Hodně záleží na přístupu,“ mudroval Pepek. „Mělo to nečekaný úspěch u zvědavých dívek, které si to chtěly vyzkoušet. Kdybych totéž dělal dívkám, které o to nestojí, vzbudilo by to jejich odpor. Nehladil tě tehdy Kanaánec, kterým jsi v hloubi duše pohrdala?“

„Jak to víš?“

„Jednoduše,“ usmál se. „Nic to s tebou neudělalo. Asi jsi na tom neměla zájem. Příčin mohlo být víc. Například hrozící trest za ohrožení bojeschopnosti, či co to na vás vymyslely vaše nelidské kněžny. Ačkoliv pak by sis nic nezačala. Pravděpodobnější bude, že ses chtěla přiblížit k nějakému domorodci, ale zdál se ti podřadný a nechtěla ses s ním zahodit, takže jsi k němu cítila odpor. I kdyby byl jen podvědomý, úplně by ti to zkazil.“

Kázal jí jako mladší sestře, kdyby nějakou měl. A dělalo mu to dobře, nesnažil se to ani zakrývat. Kdo z lidí měl kdy možnost poučovat tisíciletou ďáblici?

„Tak nějak to mohlo být,“ připustila šeptem. „Poslyš, tebe neberu jako podřadného Kanaánce. Jsi ze Země, vím, ale máš v mnoha ohledech navrch i nad námi. Nemohl bys mě zkusit taky pohladit po vlasech? Čistě z vědeckých důvodů, jestli mě to zelektrizuje...“

„Hele, Yazatap, s tímhle si nesmíš hrát jen z vědeckých důvodů!“ napomenul ji přísně. „Když k tomu budeš přistupovat čistě vědecky, nic to s tebou neudělá. Tohle je především věc citu, ne logiky. Klidně tě pohladím, ale předem ti řeknu, že to nebude mít žádný vliv. To bys ke mně musela něco pozitivního cítit a to považuji za vyloučené.“

„Proč vyloučené?“ provokovala ho. „Co ty víš, co k tobě cítím?“

„Těžko něco kladného!“ vzdychl si. „Jak je to dávno, co bys mě nejraději zabila?“

„On té doby jsem se ale hodně změnila, jestli sis toho nevšiml!“ vyčetla mu. „Tak to aspoň zkus! Když to nic neudělá, o nic nepůjde!“

Usmál se představě, že by se tisícileté ďáblici zamotala hlava z takového holobrádka.

„Změnila ses,“ připustil. „Ale tohle by snad bylo moc! Tomu ani sama nevěříš!“

Ale aby jí udělal radost, otočil se k ní, vzal její hlavu do dlaní a začal ji pomalu, jemně hladit po vlasech. Podivil se, jak je měla ze všech dívek nejjemnější.

„Tak co?“ zeptal se po chvilce a přestal.

„Ještě chvilku!“ poprosila ho tiše. „Víš, ty holky měly pravdu!“

„Cože?“ nechtěl ani věřit svým uším.

„Měly pravdu,“ opakovala. „Když mě hladíš, jako by mi po celém těle probíhaly malé elektrické výboje. Jsi si jistý, že ani omylem nepoužíváš to... to xeri?“

„Tím jsem si naprosto jistý!“ řekl a ještě ji zkusil pohladit.

„Pepku!“ zašeptala mu do tváře. „Opravdu mi nevěříš, že jsem se změnila?“

„To není záležitost víry, ale citu!“ protestoval zmateně a zkusil ji od sebe odtlačit. Moc mu to nepomohlo, snažil se jen zlehka, zatímco ona ho objímala silou.

„Ty mnou pohrdáš, viď?“ pokračovala zklamaně. „Nejsem pro tebe dobrá? Vážně si myslíš, že jako ženská nestojím za nic?“

„Nikdy jsem o tobě neuvažoval jako o ženské,“ řekl. „Ale ani jako velitelka jsi nebyla dobrá. Hnala jsi své podřízené na smrt – a často zbytečně.“

„Já už to vím,“ vzlykla a odstrčila se od něho. „A lituji toho. Bude hodně dlouho trvat, než mi uznáš, že jsem se změnila?“

„Možná ne,“ zkusil ji utěšit. „Až se vrátíme z Pegsda s několika zachráněnými, řeknu přede všemi, že jsi opravdu dobrá.“

„Takže mi nezbývá, než se hodně snažit,“ řekla – ale všiml si, že má v očích slzy.

Slzy u tak staré ďáblice? Ale vlastně – proč ne! Jestli opravdu pochopila aspoň něco, neměl by se tomu divit.

„Uvidíme po návratu!“ řekl.

*****

Základna klidu

Jemné chvění na zápěstí ho probudilo skoro okamžitě.

V kabině byly všechny, vstával jako poslední. Tefirky měly na servírovacím stolečku připravené nakrájené masohrušky, čekaly jen na něho.

Svoji porci spořádal v rychlosti, ale musel počkat na Yazatap a Lailah, neslušelo by se vstát od stolu, dokud nedojedly. A obě bývalé velitelky nespěchaly.

„Poletím s Yazatap,“ řekl, aby zakryl rozpaky. „Lailah nás bude následovat.“

„Večer jsi ale říkal, že budeš v mém vimaanu,“ připomněla mu Lailah.

„Je to přece jedno,“ opáčil. „Poletíme beztak ve formaci. Hayyoth, Dubbiel a Salgiel zůstanou tady. Salgiel prý chybí laboratoř. Zeptám se Hayyoth: nemáte ji ve svém vimaanu? Mohla by s ní pracovat i Salgiel? Jestli to rozřešíte, uděláte záslužnou věc.“

Hayyoth trochu rozpačitě slíbila, že se spolu se Salgiel podívají, co se s tím dá dělat. Přece jen asi hůř nesla, že jí bude velet Kanaánec.

„Jak se budeme domlouvat?“ zeptala se Pepka Lailah.

„Yazatap ti dá gunis,“ řekl Pepek. „Já budu hovořit telepaticky, aspoň uvidíš, jak je to výhodná řeč.“

Z Pepkova letadla vyšli všichni společně.

Salgiel mířila s Hayyoth do jejího vimaanu, Dubbiel je doprovázela. Bývalé nepřítelky se musely spojit, ale zdálo se, že to půjde, při jejich disciplině stačilo, aby uznaly příměří velitelky. Lailah nasedla do svého vimaanu a Yazatap vzala Pepka. Za chvíli vimaany vzlétly a Pepek otevřel bránu na Pegsda. Prolétli jí a za okamžik mířily dva šedivé létající talíře na severozápad podél divoce rozeklaného horského pohoří.

*****

Letěli nepříliš rychle, sotva dvojnásobnou rychlostí zvuku. V kabině bylo ticho, že by byl slyšet i dopad špendlíku. Od včerejška Pepek věděl, že ochranná obálka z pole kluapusé eliminuje odpor vzduchu i nárazy kapek vody, letoun pak letí naprosto tiše a klidně a ještě to snižuje spotřebu energie, ale ve vzduchu z allohmoty ani ty kapky vody nebyly.

„Poslyš, Pepku,“ začala Yazatap. „Já už to s tebou myslím vážně, ale myslíš to vážně i ty s námi? Žila jsem na Zemi dvacet let a něco o ní vím. Opravdu si myslíš, že je možné, aby ses jen tak nezávazně mazlil s děvčaty?“

„Nemyslím to nezávazně,“ odpověděl vážně. „Dal jsem slib Xapho. Když nás teď na Pegsda nesežerou lidožroutky a vrátíme se do Oázy, počká si na mě a až mi bude tolik, aby to šlo, vezmu si ji za ženu. To bude můj příspěvek ke tvrzení, že to s vámi myslím vážně.“

„A ty ostatní?“ zeptala se ho s úšklebkem. „Mazlil ses se všemi stejně, ne? Co kdybys k tomu mazlení přibral i mě?“

„Hele, Yazatap, neblázni!“ podíval se na ni pohoršeně. „Vždyť už mám Xapho!“

„No a co?“ opáčila klidně. „Já ti ji neberu! Ani Erelim a Mariuk! Proč bys nás nemohl mít všechny čtyři? Určitě se shodneme!“

„Češi harémy nepěstují,“ odvětil suše.

„Češi možná ne,“ připustila nepříliš ochotně. „Ale mám v letadle zakázané historické krystaly, kde se dozvíš, jak to vypadalo na Gehenně v dávných dobách, když ještě i u nás byli muži. Ještě než kněžny rozhodly, že je klonování výhodnější. Budeš se možná divit, ale měli jsme vztahy podobné vašim. V těch dávných dobách ženy rodily děti a tvořily s muži rodiny. Ale byl tu jeden významný rozdíl, který nepřekonáš. Vždycky se rodila jen čtvrtina chlapců a na jednoho muže připadaly v průměru tři ženy. Naše rodiny proto nebyly párové, jeden muž – jedna žena. Normální rodina měla na jednoho muže tři ženy, ale byly i takové, kde bylo žen na jednoho muže i pět. Nejběžnější byly velké rodiny se třemi muži a dvanácti ženami. A tenhle poměr – tři ženy na jednoho muže – nepřekonáš ani ty.“

„Xapho mi nedávno říkala, že má zálibu v historii,“ řekl zamračeně. „Prohrabala prý spoustu starých krystalů, ale o rodinách se vůbec nic nedozvěděla. Jak je to tedy?“

„Xapho!“ rozesmála se Yazatap. „Takové kotě! To se ví, že se nic nedozvěděla! Tyhle krystaly byly zakázané už před patnácti tisíci lety! Takové poklady se nenechávají kopírovat kdekomu a nikdo je nenechá volně přístupné! Xapho ani netuší, že je v letadle mám! Nezná správná hesla a bez nich se na ně nedostane! Já je samozřejmě znám, ale těm mladým by to jen mátlo hlavičky!“

„Dobře, tak se všechno dozvěděla ode mě,“ řekl Pepek jízlivěji.

„Jenže od tebe se to mohla dozvědět, jak to znáte vy. Naše krystaly ty vztahy popisují jinak. Měla bych jim je odblokovat a dát přečíst, ať se holky poučí! Jinak je to naučíš ty, ale podle vás. A to by nebylo dobré.“

„A proč ne?“ podíval se na ni drze. „Nebude lepší, když se nám přizpůsobíte? Beztak chcete žít u nás, ne?“

„Přizpůsobit se musíme, nic jiného nám nezbude,“ povzdychla si. „Ale něco nepůjde nikdy! Slíbil jsi nám nový život v novém světě, ale musí to být přijatelné. Ať děláš co chceš, nemůžeš chtít, abychom se přizpůsobily všemu. Nechceme napodobovat indické vdovy, co se dávají se svými mrtvými muži zaživa upalovat, nebudeme ani skákat do propasti. Nepřijatelné zvyky nebereme, v něčem musíme i u vás zůstat své.“

„Nikdo vám indické zvyky vnucovat nebude,“ zvážněl Pepek. „Nebudou vám hrozit ani neustálé popravy jako u vás. Ale nemyslím si, že byste měly v našem světě zakládat úplně odlišné enklávy. To by byl první krok k odcizení a rozkladu.“

„Jak si to tedy představuješ?“ zeptala se ho přímo.

„Chtěl jsem vás zacvičit do našich zvyklostí a přivést mezi Učedníky,“ přednesl jí svůj plán. „Seženeme vám pár mužských partnerů. Tím se mezi nás přirozeně rozptýlíte a vsadím se, že vás brzy nikdo nerozezná. Splynete s námi, no řekni, nebude to lepší?“

„Vždycky se od vás budeme maličko lišit!“ namítla. „Dá se přehlédnout, že nejsme tak bledé. Někteří Kanaánci jsou přece i tmavší. Nepřehlédneš ale naši dlouhověkost!“

„No a?“ opáčil. „Tenhle problém náhodou máme taky. Kdo se dá k Učedníkům, tomu se jako vedlejší efekt prodlouží věk. Nemůžeme to ale nabídnout všem lidem na Zemi. Proto jsme založili kolonii na prázdném světě a tam lákáme lidi, ochotné jít s námi.“

„To se vám to láká, když jim nabízíte delší život, ne?“ ušklíbla se.

„Právě proto to nenabízíme,“ řekl Pepek. „Nabízíme společnou práci a možnosti, které tu práci usnadňují. Zásadně nemluvíme o delším životě, to je pro nás vedlejší efekt, který se zájemci dozvědí až u nás. Nabídku zajímavé práce přijme mnohem méně lidí, zato jsou to nadšenci, jaké tam potřebujeme.“

„To není špatný tah!“ uznala Yazatap. „Zmoudřeli jste za těch pár tisíc let. Když si tě srovnávám s tehdejšími jelimánky, nejsi na tom vůbec tak špatně.“

„Ty jsi vlastně žila na Zemi,“ připomněl si. „Co jsi tam dělala?“

„Královnu, když to chceš vědět!“ odsekla. „A kořil se mi tehdy skutečný král! Jeho jméno dodnes u vás znají miliardy lidí!“

„Král?“ zarazil se. „A dodnes známý?“

„Byl to jeden z vašich nejvýznačnějších králů starověku,“ vysvětlovala ochotně. „Píše se o nás i ve vaší Bibli, najdi si to tam! Jmenovala jsem se tenkrát Yazatap Sibyla Kumana, královna ze Sáby. To se ví, nikdo o něm nenapsal, že pořád chroupal cibuli a česnek! Žila jsem v jeho paláci rok, než jsem zjistila, že ani on za nic nestojí. Uznávám, hodně jsem se od něho naučila. Může tě zajímat i to, že mě kvůli němu odvolali pro porušení discipliny z vědecké práce... Potěší tě, že ve srovnání s nefalšovaným králem vycházíš o třídu líp?“

„Aha!“ zamračil se Pepek. „Smrděl ti, co?“

„To bych ještě snesla,“ mávla rukou. „Měli tam zajímavé přísloví: když ti přítel smrdí česnekem, zakousni si také a přestane to. V češtině ani v tefirštině se to nerýmuje, ale je to pravdivé a účinné. Kdyby se ke mně ale choval jako ke královně! Byla jsem přece královna, dodnes známá královna ze Sáby! Ale on mě veřejně pokořil. Nebylo dvakrát chytré dráždit ďáblici! Beztrestně se urážet nenechám!“

„Ztrestala jsi ho?“

„Ani ne!“ odvětila. „Zachránilo ho, že mě tenkrát odvolali a nestihla jsem promyslet, co mu provedu.“

„Koukám, že ti ani král nestačil...“ odfrkl si. „Co bys potom viděla na mně? Já přece nejsem král, spíš sotva vylíhlý vrabčák, jak jsi to sama řekla.“

„Vrabčák, inteligentnější než král,“ řekla. „Byl starší než ty, lidé ho nazvali moudrým, měl by mít tedy rozum, ale choval se ke mně hůř než k otrokyni. Musím ti uznat, chováš se k nám ke všem jako ke královnám. Pro mě jsi lepší než král! Ani takové uznání tě nepotěší?“

„Uznání je jedna věc, slib Xapho druhá,“ řekl. „Co by si o mně pomyslela, kdybych jí teď řekl, že si chci vzít nejen ji, ale celý harém?“

„Bude ti to přát!“ usmála se. „A bude pyšná, že se o tebe dělí se mnou. Poslyš, Pepku, my se na to díváme jinak. Nám tefirkám v těch pradávných dobách, kdy jsme ještě měly muže, údajně nikdy nevadilo dělit se o ně, ale museli se k nám chovat jako ke královnám, rozumíš mi? Když nás budeš uznávat jako osobnosti, budeš náš král. Odpustíme ti spousty chyb, ale neodpustíme ti, abys nás považoval za méněcenné.“

„Nápodobně!“ odvětil. „Pohrdat Kanaánci byste neměly ani vy.“

„Nebudeme,“ slíbila krotce. „Ale vždyť nemáme proč! Pohrdaly jsme vašimi předky, kteří si to plně zasloužili. Říkala jsem ti přece, jaká to byla paka! Vy jste úplně jiní!“

„Je otázka, nakolik byli naši předkové paka a co na tom byla vaše vina,“ řekl Pepek.

„Jak to myslíš?“ zarazila se Yazatap.

„Kdykoliv se dnes na Zemi odehrává nějaké svinstvo, jsou u toho tefirové nebo aspoň lidé v jejich službách,“ pokýval hlavou. „Jestli jste nás takhle dusili vždycky a vždycky jste podporovali jen lumpárny a darebáctví, pak se ani nedivím, že naši předkové proti vám nic nedokázali. To celosvětově nedokážeme ani dnes. Dodnes jste našimi parazity. Teprve když jsme se vás zbavili aspoň na sousedních světech, pohnuli jsme se k lepšímu. Domnívám se, že ta paka, jak jim říkáš, byla taková jedině kvůli vám a stydět byste se za ně měli vy.“

„To myslíš vážně?“ zamračila se na něho.

„Ano,“ řekl pevně. „Až se spolu podíváme na Zem, dokážu ti to.“

Neodpověděla mu. Místo toho trochu zpozorněla a ukázala šikmo dolů před letadlo.

„Podívej se! Tam mají Pegsdové město!“

Pepek ji v první chvíli podezíral, že se jen snaží odvést někam jinam nepříjemné téma hovoru, ale opravdu, dole před nimi bylo město. Zvědavě se nahnul k obrazovkám. Jak asi jeho obyvatelé vypadají?

V té chvíli se ale Yazatap trhnutím ohlédla stranou. Letadlo vedle nich se prudce rozkymácelo, pak se z gunysu ozval hlas Lailah.

„Mám kontakt s nějakou větší skupinou!“ hlásila jim. „Je to na našich komunikačních kanálech, takže to jsou Árjové.“

„Jakého druhu kontakt?“ zeptal se jí rychle telepaticky Pepek. „Mohla bys dohodnout příměří i pro nás? Zeptej se jich, kde bychom se s nimi mohli setkat!“

„Mají nás zaměřené, ale nestřílejí, když my nebudeme,“ sdělovala jim rychle Lailah. „Trochu se divili, že letím v jedné formaci s nepřátelským vimaanem, ale oni prý mají mezi sebou také Baaly. A setkání mi právě navrhli! Příměří potvrdíme změnou kursu doprava se současným poklesem výšky pod úroveň kopců.“

„Dobře, zpomal a změň směr, poletíme za tebou!“ svolil Pepek.

„Kdyby nás chtěli sestřelit, vystavíme se jim jako na střelnici!“ zavrčela Yazatap.

„Právě proto to uděláme!“ řekl Pepek. „V nouzi oba vimaany prohodím na Cifuri.“

„Pokud se mezitím nerozplyneme do černého obláčku!“ doplnila Yazatap skepticky. „Jsi moc důvěřivý, Pepku.“

„Co by naším sestřelením získali?“ pokrčil rameny.

„Třeba pocit vítězství!“ opáčila, ale poslechla a následovala vimaan Lailah ještě níž.

Před nimi se náhle zpoza kopce vynořily s převahou výšky vimaany čtyři.

„Máme přistát přímo pod nimi,“ hlásila opatrně Lailah gunisem.

„Pak tedy přistaneme!“ řekl Pepek.

„Dole nás ale rozstřílejí!“ řekla s jistotou Yazatap.

„Nerozstřílejí!“ řekl Pepek. „Napikuj to kolmo dolů. Přistaneme kousek pod zemí, tam nás nemohou ohrozit.“

Totéž navrhl Lailah s vysvětlením, že se jim nemůže nic stát, neboť hmota je přibrzdí pozvolna. Dopadnou i do skal jako do peřin.

„Vzpomeňte si, jak je zaparkované moje letadlo!“ připomněl jim.

„Dobře, zkusím to!“ řekla odhodlaně Lailah.

Otočila směr kolmo dolů a vletěla slušnou rychlostí do kamenité pláně. Zmizela pod zemí jako stín, nikde žádné trosky ani plameny.

„Teď ty! Dělej, ať nemají čas na střelbu!“ řekl Pepek Yazatap.

Poslechla ho a namířila si to přímo dolů. Byl to hrozný pohled, jak se řítili na kameny. Pepek tomu podlehl a v okamžiku očekávaného nárazu zavřel oči, ale vimaan se jen prudce, ale snesitelně zabrzdil, až zastavil. Plynule, jako artista v záchranné síti.

„Jako kamikaze jsi byla neodolatelná!“ otevřel Pepek oči a usmál se na Yazatap. „Půjdeme jednat, ne?“

„Fuj!“ vydechla a také až teď otevřela křečovitě sevřené oči. „To bylo poprvé, ale taky a naposledy! Víckrát to neudělám!“

„Ale uděláš!“ zasmál se Pepek. „Podruhé dokonce s menším strachem. Otevři dveře, ať můžeme vystoupit, Lailah už je jistě venku!“

Vyšli ven a Pepek osvítil okolí eldyfem. Byli v hloubce necelých sta metrů, takže eldyf osvítil i část vnitřků nejbližších kopců. V jednom se zřetelně zaleskla allohmota. Stranou od nich byl zabořený druhý vimaan. Stál šikmo, ale pozvolna se srovnával. Zasunuté přistávací nohy zato nemohly, ale poloha naplocho byla očividně nejstabilnější.

„Tamhle na nás čekají!“ ukázal Pepek.

Lailah vystoupila až po nich, ale trojice kamikaze ihned zamířila tím směrem. Brzy spatřili skupinku vimaanů seřazených uprostřed kopce, podobně jako u lidožroutů.

Čekala je tam celá delegace nejméně dvaceti tefirek. Také si svítily eldyfy, ale dívaly se na nově příchozí zaraženě, zejména když naše trojice začala šlapat vodu a stoupat.

„Co to děláte?“ křičela na ně jedna velice hubená tefirka. Byli ještě dost daleko od ní, musela proto křičet a stejně ji sotva slyšeli.

„Jdeme s vámi jednat!“ oznámil jim Pepek klidně.

Všesměrová telepatie má ve skále větší dosah než hlasitý křik. Vítací delegací to trhlo.

„Také chceme jednat!“ křičela na příchozí hubená tefirka. „Ale proto jste nemuseli utopit hned dva vimaany!“

„My jsme je neutopili,“ opravil ji Pepek. „Vrátíme se pro ně.“

„To přece nejde!“ varovala ho tefirka. „Jsou pod nulovou úrovní!“

„Budete se asi divit, jde to!“ oznámil jim klidně Pepek. „Dokázali byste to i vy, stačilo by napikovat to vedle nich třetím letadlem se záložními piloty. My to dokážeme i jen tak.“

To už byli skoro na dosah. Tady by jim bylo nebezpečné i yvoro, kdyby je ti nad nimi použili. Ale zdálo se, že to nemají v úmyslu.

„Vítáme vás v naší Základně klidu!“ přivítala je vysoká, hubená tefirka. „Chcete se k nám připojit? Jak jste na tom se zásobami? Tedy, jestli jste o ně právě nepřišli...“

Pepek chápal, že odpověď bude mít velikou důležitost, ale nechtěl nic skrývat.

„Nechceme se připojovat,“ odvětil. „Zásoby nás nezajímají. Chceme vás zachránit.“

„Na to jsou ale zásoby velice důležité!“ opáčila tefirka, mluvící za ostatní.

„Nejsou!“ překvapil ji kacířskou odpovědí. „Asi mi nerozumíte. Zásob bychom vám mohli přivézt kolik chcete, ale nepřišli jsme vás zásobovat, to by bylo vždycky jen dočasné. Chceme vás odsud odvézt do normálního světa.“

„Čemu říkáte normální svět?“ vyhrkla tefirka zaraženě.

„Světů je přece víc!“ pokrčil rameny. „Tady můžete zásobami šetřit jak chcete, budou vám jen ubývat. V normálním světě se uživíte bez problémů.“

„Myslíte, že je možné najít pro nás normální svět?“ zpozorněla tefirka spolu se všemi.

„Vyzkoušeli jsme to,“ řekl prostě Pepek. „Kolik je vás tady? Máme v sousedním světě větší letadlo, ale kdyby vás bylo více než dvě stě, museli bychom vás brát po etapách. Jste tady všichni, nebo je vás víc?“

„Je nás víc,“ přikývla tefirka. „Většina drží hlídky proti Zlým a vyhledává nováčky. Doufali jsme, že na Gehenně na něco přijdou. Ale zrovna vy vypadáte odjinud.“

„Odjinud jsem jen já,“ řekl Pepek a zvedl ruku, aby to bylo jasnější, když už neotvíral při mluvení ústa. „Tady Lailah a Yazatap jsou z Gehenny, ale jsou na tom asi stejně jako vy. Jste trochu pozměněné bytosti, ale dá se to napravit. Nabízím vám přeměnu do původního stavu a neočekávám, že byste odmítli.“

„Taková nabídka se neodmítá...“ uvažovala tefirka. „Samozřejmě pokud není spojena s něčím ještě horším. Doufám, že nechcete zneužít naší nouze a vzít nás tam jako otrokyně.“

„Jednu takovou podmínku mám!“ řekl Pepek. „Musíte sami posoudit, jestli je pro vás přijatelná nebo ne. Neumožním vám návrat na Gehennu. Pro váš svět jste zemřely. Vezmu vás do jiného světa, z Gehenny nedostupného. A vyžaduji ještě něco. Musíte zapomenout na nenávist mezi vašimi kmeny. Nebudete se rozlišovat, Árjá jako Baalky. A nebudete se smět vyvyšovat ani nad jiné bytosti, zejména ne nad ty méně vyvinuté.“

„Tam bude víc druhů?“ ožila tefirka. „My už jsme kmenovou příslušnost zrušili. Když jde o všechny, jsme jeden kmen. A návrat na Gehennu by pro nás ani nebyl to nejlepší.“

„Tím lépe!“ přikývl Pepek. „My se přátelíme i s bytostmi, které se nám nepodobají. Xijtrané mají místo rukou a nohou chapadla, liší se od nás psi i Chétezové. Se všemi ale vycházíme jako s rovnými a totéž budeme požadovat i od vás.“

„Vy se nám ale docela podobáte,“ zhodnotila Pepka tefirka.

„Znáte jistě naše příbuzné Kanaánce,“ souhlasil. „My se za ně považujeme, i když už se také trochu lišíme. Ale nikoho nebudete smět považovat za něco horšího.“

„To by nebyla špatná podmínka, kdyby tomu bylo i naopak,“ uvažovala. „Když budete uznávat i vy nás, nebudeme si mít co vyčítat.“

„Tak to přece myslím,“ řekl Pepek. „Berete to?“

„Měli bychom to asi rozhodnout všichni pohromadě, ale myslím, že to schválí každý,“ uvažovala tefirka. „Předběžně to bereme.“

„Přiletíme tedy s větším letadlem a odvezeme vás do normálního světa,“ řekl Pepek. „Kdo naše podmínky nepřijme, může tady zůstat.“

„Proč jste nepřiletěli rovnou?“ nadhodila tefirka.

„Protože jsme se setkali se Zlými!“ potřásl hlavou Pepek. „Naše letadlo je neozbrojené a nechrání nás ochranné pole. Kdybyste se rozhodli sestřelit nás, bylo by pro vaše vimaany snadnou kořistí. Přiletíme jen když budeme vědět, že pro vás nejsme pouhý terč.“

„Můžete s ním oblétat naše střediska, nebo chcete, abychom se dostavili sem?“

„Vždyť je to letadlo,“ usmál se Pepek. „Klidně všechno oblétáme.“

„A ještě něco,“ vzpomněla si tefirka. „Můžete se sem později vrátit? Zřejmě ano, když nám to sami nabízíte. A můžete nám sem přivézt nějaké zásoby?“

„Můžeme,“ přikývl Pepek. „Ale proč? Odvezeme vás všechny. Nebo počítáte s tím, že to někdo odmítne?“

„To ne, ale...“ trochu se zarazila. „Víte, jde o to, že se tu čas od času objeví nováčci, myslím nové posádky s letadly. Chtěli bychom jim pomoci. Kdybyste nás odvezli všechny, nikdo jim už nepomůže.“

„Je hezké, že na ně myslíte,“ usmál se Pepek. „Jistě jste si všimli, že máme pomalejší metabolismus a nemusíme tak často jíst. Zásoby určené na den tady vystačí na měsíc, dá se tu přežít i rok bez jídla. Postačí tedy čas od času sem zaletět a nováčky vyzvednout.“

„To by stačilo, kdyby... kdyby tu nebyli Zlí...“ řekla tefirka. „Už jste se s nimi setkali? Pak asi víte co jsou zač. Kvůli nim musíme držet hlídky... když objeví nováčky dříve než my, zabijí je, aby jim mohli sebrat zásoby. Jde jim jen o to, aby oni sami přežili.“

„Kdyby šlo jen o zásoby!“ souhlasil Pepek. „Zabíjejí je, aby mohli pít jejich krev a jíst jejich maso. Tak mohou přežít ještě déle.“

„Brrr!“ otřásla se tefirka. „To myslíte vážně?“

„Naprosto.“

„Tak proto každou noc zmizely mrtvoly z míst našich šarvátek, pokud nebyly úplně rozprášené eldyfem!“ došlo jí konečně, ale vypadala všelijak, jen ne nadšeně.

„Uvažovali jsme už o tom, že je budeme muset vyhubit jako zvěř, aby nové posádky přežily do našeho příletu,“ řekl, na čem se dohodl s Yazatap.

„To nebude jednoduché,“ řekla tefirka. „Nevíme kde se skrývají. Jednu skupinku jsme objevili, ani nevíme, kolik jich bylo, někdo říká pět, jiné šest. Pobili jsme je, ale stálo nás to dvacet mrtvých. Víme, že tu je někde ještě větší skupinka. Když na ně vypálíme, zalezou do skal, jeden eldyf je udrží i na pět kilometrů. Ale stejně mohou střílet na dálku oni na nás. Proto je jen hlídáme.“

„Nabízeli jsme jim odvézt je odsud, aby se v normálním prostředí vzpamatovali,“ řekl Pepek. „Ale není s nimi řeč! Pořád jen krev... maso... krev... maso... Víme o jejich základně, mají tam letadla. Což je tam překvapit?“

„To bude těžké,“ zamyslela se tefirka. „Když zalezou do některé skály, nemůžeme na ně. Pod zemí jsou jediné opravdu účinné zbraně staré důstojnické meče. Naši čtyři chlapi je mají, ale ti druzí jsou příliš dobří šermíři, nemůžeme se jim tam postavit. Je to zablokovaná situace, nevíme, jak z toho.“

„Co takhle využít hloubky, do které se oni nedostanou?“ navrhl Pepek.

„Tam se nedostaneme ani my,“ namítla.

„My to umíme,“ slíbil jí. „Ale možná máš pravdu, mohou být příliš dobří šermíři. Musíme proti nim něco vymyslet.“

„Tady nic nevymyslíte,“ nevěřila mu. „Nebo lépe, vymyslet můžete cokoliv, bude to na nic, když to nedokážete realizovat.“

„Realizaci nechte na mně,“ mávl rukou Pepek. „Za chvíli se vrátíme do normálního světa a tam nejsme tak bezradní jako tady! Až odvezu prvním skupinku, vrátím se. Přitom mohu ledacos nejen vymyslet, ale mohu si něco i připravit.“

„Dobře,“ ustoupila tefirka. „Máte zřejmě jiné možnosti než my. Přesto si myslíme, že by nebylo od věci zanechat tady pár hlídek na pomoc nováčkům.“

„To jistě,“ souhlasil Pepek. „Ale čím víc vás odsud odejde, tím lépe. Víte co? Přiletím sem s naším velkým letadlem a uvidíme.“

„To jsem opravdu zvědavá, jak,“ podotkla tefirka. „Letadla máte příliš hluboko!“

„To pro nás není problém!“ řekl Pepek.

Pět, šest dupnutí a byl skoro o dva metry níž. Popadl Lailah za bosou nohu a zvolna ji stáhl na svou úroveň. Klesala pomalu, jako do bažiny, ale dostala se až k němu. Hrábl po obuté Yazatap a když obě tefirky stály vedle něho, produpal se o další dva metry hlouběji. Za chvíli byli všichni tři v hloubce potřebných dvaceti metrů a začali bruslit k vimaanům.

„Jak to děláš, že ti to jde?“ zeptala se ho Lailah. „Zkoušela jsem tě napodobit a nic!“

„Mám proti vám něco navíc, co mi to umožňuje,“ odbyl ji.

Pomohl jí nastoupit do vimaanu a obrátil se s Yazatap ke druhému. Ale teprve když se oba vimaany ztěžka vytrhly ze skály a vzletěly do výšky, mohli si oddychnout.

„To ti tedy vyšlo,“ pokývala uznale Yazatap.

„Snad nám, ne?“ usmál se na ni. „Jsme v tom přece společně!“

„Dobře, tak tedy nám!“ oplatila mu úsměv.

*****

Gubirufa

Odlet tefirek ze Základny klidu proběhl hladce.

Pro Pepka to byla obrovská úleva a usnadnění. Základna klidu kontrolovala pět šestin Pegsda, jen nad šestinou světa neměla kontrolu.  Měla přes čtyři sta členek, mezi nimiž byli i čtyři chlapi. Pepek si s nimi vymohl před odletem setkání, ale nenadchli ho. Zejména tím, jak ho přivítali.

„To bledé vyžle?“ změřil si ho pěkně spatra hned ten první. „To jsme to dopracovali! Aby nás tohle zachraňovalo!“

„Vyžle, které nás chce zachránit a ví si rady, má větší rozum než my všichni!“ usadila ho Tabris, energická vysoká tefirka, která je první přivítala.

„Jestli nás opravdu zachrání, pak my sami za moc nestojíme!“ odsekl tefir.

Dohodli se, že chlapi zůstanou na Pegsda co nejdéle, už proto, že uměli aspoň trochu zacházet se svými meči, k nerozeznání podobnými samurajským mečům svých pozemských protějšků. Na Pepka však působili dojmem unavených patriarchů. Možná to byla i pravda, každý z nich měl přes pět tisíc let, nemohli ho brát jako rovnocenného. Pepka ale napadlo, že tihle bručouni nebudou žádaní ani jako partneři, zejména u mladších dívek.

„Poletíš s první skupinou,“ řekl Pepek Tabris.

„Neměla bych naopak s Radou zůstat až na konec?“ namítla.

„My lidé říkáme, že kapitán má opouštět loď jako poslední,“ přikývl Pepek. „Tady je to obráceně. Rada půjde jako první. Ti zbylí si mohou zvolit jinou, ale vaše místo bude tam, kam se postěhuje většina. Tam vás bude zapotřebí. Uvědom si, je to pro vás nový, neznámý svět. Vynasnažím se vám to usnadnit, ale nemohu všechno ukazovat každé zvlášť. Zasvětím do toho vás a vy už si to mezi sebou předáte.“

Tabris si vyžádala čas na poradu se zbytkem Rady. Po čtvrthodině přišla s tím, že se Rada rozdělí na dvě části. Jedna zůstane, druhá poletí s ostatními.

„Dobře, ale ty poletíš se mnou,“ požadoval Pepek. „Tady už je to zorganizované dobře, tam to musí někdo teprve zorganizovat, aby tam nenastal chaos. A budeš to ty!“

Tabris už nic nenamítala a Rada také.

Vyložili zatím všechny zásoby. Podle vyjádření Tabris by mohly těm, kdo zůstanou v Základně, vystačit na desítky let, v duchovitém světě totiž nebyly bakterie a potraviny se zde nekazily. Lailah tam nechala i svůj ukořistěný vimaan, aby posílil obranu proti Zlým.

„Já chci ale dovézt svůj vimaan do nového světa!“ prohlásila Yazatap.

„To nepůjde!“ namítl. „Dobře víš, že nesmím dopustit, aby se do našeho světa dostal vimaan, plně naložený atomovými bombami. Ke katastrofě by pak stačil jediný fanatik nebo fanatička. Ty bys třeba už nic neprovedla, ale nemůžeš ručit za jiné.“

„Bomby nechám tady,“ trvala na svém Yazatap. „Poslouží jako zdroje energie. Ale svůj vimaan do vašeho světa dostat musím, pochop to, Pepku! Nebude to válečný stroj, ale pokladnice vědomostí. Ve tvém novém světě nemáme nic, špatně by se nám tam začínalo. Víš ty vůbec, kolik skvostů moje knihovna obsahuje? Od popisů technologií až po zakázané krystaly! Těžko je jinde seženeš!“

Pepek se zamyslel. To byla přece jen důležitá informace.

„Když úplně odzbrojíš, dalo by se to snést,“ ustoupil.

Během hodiny přišla Yazatap vítězoslavně, že z vimaanu odmontovali všechny zbraně kromě ochranného štítu, který je příliš propojený s motory, než aby se dal demontovat.

„Dobře, to je něco jiného,“ řekl Pepek vážně. „Válečný stroj tam nevezmu, ale létající knihovnu ano a rád!“

Tefirek bylo ale v Základně příliš mnoho. Aby jich pobrali co nejvíc, vzala Yazatap do svého vimaanu dříve zachráněné tefirky: Hayyoth, Lailah, Salgiel a Dubbiel. Uvolnila tím jejich místa v aerobusu, ale i tak byl beznadějně přeplněný. Pilotoval Pepek, vznesl se a proletěl první bránou za nadějného vyprovázení těch, kdo na Pegsda zůstali.

Obě letadla pak pokračovala po trase, která jim měla vrátit původní podobu. Propustí vždy proletěl nejprve vimaan, po něm aerobus. Netrvalo ani hodinu a oba stroje přistály na pobřeží Pepkova ostrova Oáza.

*****

Přistávající letouny přivítaly máváním tři dívky v uniformách výsadkářek Baalu.

Krátce po otevření první propusti vyběhly z domku, poskakovaly nadšeně po pláži na břehu moře, křepčily a mávaly. Jakmile letouny dosedly, všechny tefirky, Baalky i Árjá, se vyhrnuly ven.

Některé se vrhly k palmám, aby si je mohly obejmout a tancovaly kolem nich radostí jako kůzlata. Jiné po ujištění, že v moři není voda radioaktivní ani jinak nebezpečná, vběhly do vody a začaly se tam i v uniformách cákat jako malé. Kolem ostrova byl věnec menších korálových ostrovů doplněný mříží z pevných kůlů, znemožňující přístup žralokům. Pepek si tak hned na začátku pojistil koupání a teď neměl obavy o koupající se.

Rozvážnější šly okukovat Pepkův domek, o kterém jim Pepek celou cestu bájil.

Pepek se hned po přistání přivítal s Xapho, Erelim a Mariuk. Všechny dostaly stejně spravedlivou pusu a vášnivé objetí.

„Chyběl jsi nám!“ jásala Erelim.

„Bály jsme se o tebe,“ přilísala se k němu z druhé strany Xapho.

„Bude nás tu teď hodně!“ ujišťoval je rozzářeně Pepek.

Pak je poprosil, aby ostatním ukázaly dům, kde dosud žily.

„Víte přece, jak jste se zpočátku divily, co a k čemu to je,“ připomněl jim.

„To budou všechny bydlet s námi? Tam se ale nevejdeme!“ strachovala se Xapho.

„Ne,“ řekl Pepek. „Ale všechny potřebují vědět, jak vypadá dům. Víš snad podle sebe, že to nevědí, dokud jim to někdo nepředvede. Předvádět budete vy, já zatím postavím další domy. Večer musí být všechny ubytované.“

„Dokážeš to?“ podívala se na něho udiveně Xapho.

„Víš přece, že k objednávání čehokoliv nepotřebuji ani počítač,“ ujistil je.

Pak v doprovodu Tabris a části Rady vyrazil na okružní cestu po ostrově. Na místech, kde se mu líbil výhled na moře, se zastavoval a zanechával za sebou přesně stejné domky, jako byl ten první. Neměl čas na modifikace programu robocentra, šlo o rychlost. Do všech musel proto vstoupit a přidat počítač nutný k objednávání u nejbližšího robocentra. Za ním mezi palmami postupně rozkvétaly jako veliké červené květy taškové střechy domků.

„Poslyš, Pepku,“ nezdálo se to Yazatap. „Z Gehenny jsme zvyklé na komfort a tvoje domky nemají vůbec žádné zázemí. Vždyť je stavíš i na holé skále, kde tu například budeme hledat vodu? Nemáš tu ani elektřinu, nic!“

„Domky všechny tyhle podmínky splňují,“ ujistil je. „Nepotřebují zázemí jako přívody vody a elektřiny, když mají přímé spojení s robocentrem. Když v domku dochází voda, sám požádá robocentrum o doplnění nádrže. Při naplnění odpadové nádrže robocentrum zajistí vyprázdnění. Dělá to přeměnou hmoty na energii a zpět. Jste zvyklé na elektřinu, ale domky jsou elektrifikované. O tyto drobnosti se prostě starat nebudete.“

„To nejsou drobnosti,“ podotkla Yazatap. „Tím lépe, jestli jsou vyřešené.“

„A jak se zdá, stavíte je rychle,“ přizvukovala jí spokojeně Tabris.

„Domků bude dost,“ sliboval jim. „Nechám na vás, jak si vyřešíte rozmístění děvčat, ale bylo by dobré, abyste hned od začátku promíchaly Baalky s Árjá, aby tu opět nevznikly kmeny. Jen ten první dům mi nechte obsazený jak je, prosím.“

„Ten první dům už nějaké obsazení má?“ zajímala se Tabris.

„To byl původně můj dům,“ usmál se Pepek. „Teď tam bydlí i Yazatapina posádka, ale uděláme z něj na čas informační a kulturní středisko. Chtěl bych pro vás uspořádat kursy v obsluze počítačů, budete je potřebovat. Uspořádám školení přípravy jídel z přírodních zdrojů, udělám z toho hospodu a koncertní sál, než pro ty účely vymyslím něco trvalejšího.“

„Některé z těch pojmů jsou dost mlhavé,“ přiznala Tabris. „Ale snad to dokážeme.“

Dokončovali oblouk, kterým se vraceli k letadlu. Pepek požádal Radu v čele s Tabris, aby se pokusili shromáždit dívky za dvě hodiny kolem letadla.

„Jděte se zatím s nimi vykoupat v moři!“ navrhl jim. „Ať si ho užijete, něco takového jste na Gehenně neměly už pár tisíc let!“

Sám vstoupil do domku, kde Xapho, Erelim a Mariuk předváděly houfu zájemkyň, jak přemluvit počítač, aby dodával další a další masohrušky a láhve minerálky. Velká hala se podobala hospodskému lokálu. Všude seděly dívky, ochutnávaly a přitom sledovaly výklad. Pravda, některé se pořádně najedly poprvé po letech hladovění, ty nejhubenější dostávaly z nenadálého přejedení až žaludeční potíže, ale bylo mezi nimi i několik lazarnic, tvrdily, že to zvládnou, takže Pepek ani nemusel zasahovat.

„Xapho, měla bys pro mě chvilku čas?“ zastavil Pepek snaživou lektorku.

Přednášku ochotně převzaly Erelim s Mariuk, zatímco Xapho si Pepek odvedl ven.

„Teď tu bude všude strašně plno!“ vzdychl si. „Pojďme někam stranou, kde je klid!“

„Konečně! Přiletíš z Pegsda, necháš nás předvádět něco těm novým a sám jdeš jinam, to není pěkné!“

„No právě!“ odvětil směrovanou telepatií, aby to nikdo neslyšel. „Už se na tebe těším. Pojď se mnou někam stranou od toho hluku!“

„Nevezmeme s námi Erelim?“ navrhla Xapho. „Taky by měla zájem!“

„Ne,“ odmítl prudce Pepek. „Předvádí ostatním počítač. A chtěl bych s tebou mluvit opravdu o samotě a beze svědků.“

Objal ji kolem ramen a vykročili k palmovému lesíku. Přitom jí začal volnou rukou jemně hladit vlasy. Xapho přivřela oči jako kočka, přitiskla se k němu a zrychlila krok. Vedl ji do hustšího lesa, kam tolik nepronikal smích a křik dívek. Nevšímaly si jich, jako by ani netušily, proč si ji tam vede.

„Neposadíme se?“ navrhl jí, jakmile byli z dohledu. Ukázal na kmen padlého stromu před houštinou velkých zelených listů.

Nebyla proti. Posadili se, Xapho ho hned oběma rukama objala a přitiskla se k němu.

„Počkej,“ zarazil ji Pepek a objal ji jen lehce. „Musím ti nejprve něco vážného říci.“

„Až potom...!“ zkusila ho odbýt.

„Ne, teď!“ vzepřel se jí.

„Co je?“ zvážněla. „Je to opravdu tak důležité?“

„Je!“ řekl. „Víš, Xapho... na Pegsda to nebylo jednoduché... málem nás sestřelili...“

„Kdo?“ zvážněla okamžitě. „Nějaké Árjá, co? Já bych je, potvory...“

„Ne, letadlo měly Baalské, zato já jsem seděl v letadle Árjů!“

„Co jsi v něm dělal?“ podívala se na něho přece jen trochu udiveně.

„Potřebovali jsme zkrátka jedno ukořistit,“ řekl. „Podařilo se nám to, jenže ostatní nás při tom málem sestřelily.“

„Ty umíš pilotovat letadla Árjů?“

„Ne, řídila Lailah, bývalá Árjá a jinak dobrá pilotka,“ přiznal.

„Vykládáš to zmateně,“ pokárala ho. „Kdybys věděl, jak jsme se o tebe bály! Erelim měla pořád tušení nějakého neštěstí, ale jsi tady, živý a nezraněný, sláva!“

„Počkej!“ zarazil ji. „Víš... diskutoval jsem tam hodně s Yazatap. Tvrdila mi, že bych si vás měl vzít všechny najednou, ne jen tebe. Že to je u vás normální a vlastně nutné.“

Konečně to bylo venku! Xapho se na něho blaženě usmála, až ho to trochu zmátlo.

„Yazi dostala rozum?“ rozzářila se. „Tím lépe! Budeme zase celá posádka pohromadě! Až na Cagrino, chudinku. Ale zavinila si to sama, byla moc pesimistická. Měla pravdu, vypadalo to s námi zoufale, ale neměla ztrácet hlavu! O tohle všechno teď přišla!“

„Tobě nevadí, že i Yazatap...“ divil se opatrně, ale to už jí také čechral rukama vlasy.

„Yazi se nezdá!“ řekla Xapho obdivně. „Ale bývala to odbornice, historička, expertka na cizí civilizace a určitě nic z toho nezapomněla. Chtěla bych znát aspoň polovinu toho co ona! Vsaď se, že si s ní porozumíš dřív než s námi mladšími.“

Pepek už překonal první rozpaky a údiv. Ta zeď, které se obával, mezi nimi najednou nebyla. Ani ji nemusel bourat, svalila se sama! Kdyby chodil s holkou na Zemi a přiznal, že měl minulou noc pletky s jinou, bylo by logické, aby mu udělala scénu, vyčetla mu všechny předešlé i budoucí a nejspíš i vymyšlené hříchy a utekla od něho. Ďáblice to bere přesně opačně. Príma, to se povedlo, bude nás víc... Ani to nevypadalo jako odpuštění viny, spíš jako uznání jeho předností!

„Xapho!“ vzdychl si. „Stejně se mi tam stýskalo nejvíc po tobě! Chci jen tebe, víš?“

„Mně se o tobě i zdálo!“ trumfla ho. „To je dobře, že jsi zase tady!“

„Xapho! Ty moje ďáblice!“

„Pepku!“

*****

Při návratu vzbudili pozornost jako na Zemi mediální hvězdy.

Xapho doslova zářila. Nejen v obličeji, ale i oblečením.

Když se konečně odhodlali k návratu, Pepek se chvíli telepaticky dohadoval s robocentrem, pak před ni rozložil troje nádherné dívčí šaty. V původních programech robocentra nebyly, dívky na Andělském světě chodily v andělských kombinézách, ale pacientky přicházely v nemocničním oblečení, ve kterém se jako uzdravené vracet nemohly. Vítek to tenkrát jako detail svěřil Pepkovi a ten sestavil programy, které syntetizovaly z různých požadovaných materiálů, střihů, velikostí a barev pozemské šaty. Pro Pepka bylo výhodné, že Xapho pozemskou módu neovládala a nechala to na něm. Požádal robocentrum o krejčovský metr a vytvořil jí osobní kartu, kam zapsal všechny její rozměry. Měření jejího nádherného těla byla ostatně další, oboustranně vítaná zábava. Materiál a střih vybral podle svého a nechal jí udělat troje šaty, lišící se barvou, aby si mohla vybrat.

Chvilku se potom dohadovali o doplňcích.

Byla to docela legrace, když jí pomáhal strojit se, ale spolu to zvládli. Jen na vysoké podpatky si nemohla zvyknout. Pepek tvrdošíjně odmítal, aby krásné šaty doplnily pohodlné vojenské boty, ačkoliv pekelná vojenská obuv nepřipomínala to, co si pod pojmem vojenská bagančata představujeme na Zemi. Shodli se ale na lehkých botkách na nízkých podpatcích. Až pak si uvědomil, že by jí vysoké podpatky vnucovat ani neměl, i tak byla vyšší než on.

Teď hrdě přicházela v krásných červených šatech jako princezna mezi vojáky. Pepek nesl na zádech batoh s její vojenskou uniformou a botami.

Ostatní výsadkářky na ni hleděly jako na zjevení.

„Co to máš?“ byla nejčastější otázka.

„Přijďte se podívat na ukázku!“ zvala je do Pepkova domu, kam se všechny najednou vejít nemohly, nebyl ale problém rozdělit je na několik skupin.

Pepek našel v počítači formuláře pro objednávku šatů pro pacientky a módní přehlídka mohla začít. Jako figurantky mu ochotně posloužily Erelim a Mariuk. Pepek na nich předváděl, jak se snímají potřebné míry a vyplňují do formulářů, jak objednávat šaty, boty a další součástky oděvu a konečně, jak se do toho ustrojit. Při té příležitosti nechal Erelim obléknout plavky, aby dívkám vysvětlil, co je to oblek na koupání. Dvě stě úplně nahých koupajících se dívek by bylo na něho moc, ale také je chtěl časem vzít mezi lidi a měly by si zvykat hned zkraje.

První skupinka napjatě sledovala strojení Erelim. Když i ona vypadala jako princezna, dívky se vyhrnuly z haly a po skupinkách mířily do domků vyzkoušet si to. Všude byl přece počítač se schopností objednávat u robocentra a v koupelnách velká zrcadla.

Halu hned zaplnily další desítky dívek, dosud trpělivě čekajících před domem. Xapho, Erelim a Mariuk nejprve pro všechny rutinně objednaly limonády a obložené chlebovníky s plátky masohrušek, ale bylo vidět, že návštěvnice jídlo tolik nezajímá, všechny byly žhavé především na šaty. Tisíce let je nezajímaly a teď jako by si to chtěly vynahradit.

Mariuk tedy přede všemi  na sobě předvedla změření potřebných měr a vyplnění formuláře. Nejprve si objednala plavky a standardní doplňky a nakonec vybrala i materiál a barvu šatů. Pepek do toho zasáhl poznámkou, že barva šatů má harmonovat s barvou vlasů. U Mariuk to bylo zajímavější, protože měla vlasy zrzavé jako naleštěná měď. Nakonec se shodly na vínově červených lesklých šatech, které se na Mariuk všem nejvíc líbily.

Tím byly Pepkovy známé kromě Yazatap vyšňořené a nastoupila další skupina.

Pepek si jen v duchu vzdychl, jak dlouho to tady v Oáze vydrží?

Blahopřál si ale, že navrhl rozdělení do skupin podle věku. Poslední dvě skupiny byly starší, vážnější ďáblice, většinou velitelky. Pepek jim mimo mladistvě vyhlížejících šatů jako do tanečních vybíral raději kostýmky a sukně s halenkami. Neuspěl s kalhotami, kde proti vojenské uniformě neviděly žádný pokrok. Pepkovi to nevadilo. Sukně se mu pro ně zdály vhodnější než andělské kombinézy kamarádek a co neuspělo dnes, uspěje třeba až za rok.

V žádné skupině ale neviděl Yazatap. Jestli si myslela, že o módě ví dost, pak přišla o instruktáž zacházení s počítačem při měření a objednávání. Ale to byla její smůla.

Stmívalo se a v tropech šero nastává rychle. Pepek zapnul v hale domku osvědčené reproduktory a vybral směs melodií na několik hodin. Poslední skupina byly starší ďáblice od dvou tisíc let výš, nevybíral pro ně proto nic moderního, přidržel se spíš klasické hudby. Hudba ďáblice příjemně překvapila. Nebyly tak hrrr, jako ty mladší, takže využily Pepkovy nabídky pobýt ještě chvilku v příjemné hale a popovídat si, nebo se věnovat hudbě.

Sám se obrátil k východu, ale tam na něho čekaly Mariuk s Erelim, vystrojené jako na bál, každá v šatech jiné barvy, ale nějak nezvykle vážné.

„Pojď s námi!“ vyzvala ho Mariuk stručně.

V Pepkovi trochu hrklo. Napadlo ho, aby po něm nechtěly mazlení. Věděl, že mají zájem, ale slíbil sám sobě, že jinou než Xapho už nechce. Oddychl si, když ho vedly jako eskorta k opodál stojícímu vimaanu. Uvnitř na něho čekaly Yazatap, Xapho a Salgiel. Yazatapina posádka byla tedy kompletní a zřejmě ani Yazatap na Pepkově přednášce nechyběla, neboť měla na sobě místo uniformy slušivé modré šaty. Buď se držela v pozadí, nebo jí to její výsadkářky ukázaly, když se Pepek zabýval hudbou.

Salgiel tu byla navíc a tvářila se stejně vážně jako ostatní.

„Něco ti ukážeme!“ řekla Xapho nezvykle komisně.

Yazatap zapnula informační obrazovku, měla na ní všechno připravené.

„Přečti si to!“ vybídla Pepka.

Pepka okamžitě zaujal text vpravo dole, protože byl jinou barvou.

Zakázané krystaly - pouze pro zasvěcené!

Aha! došlo Pepkovi. Yazatap vytáhla staré krystaly! Podíval se na dívky, ale tvářily se pořád všechny stejně vážně.

„Jen čti!“ vybídla ho Yazatap přísně.

Po tisíciletích špatných zkušeností s jinými formami soužití a po srovnání několik set návrhů sestavila Hlavní kmenová rada Baal  Zákony Gubirufa, právo rodinné, závazné pro všechna kmenová sídla...

Přelétl očima obrazovku. Podobalo se to zákonům Země, především členěním textu do odstavců a do jisté míry nesrozumitelným vyjadřováním, které i na Zemi dovolilo vzniknout dobře živené kastě právníků. Ačkoliv to mohlo být psané i nějakým archaickým jazykem, to zatím nemohl ani odhadnout.

Začalo ho to ale zajímat. Co to vlastně Hlavní kmenová rada Baal vymyslela?

Za jednotku soužití se v právu Gubirufa považuje rodina...

Rodina je nejmenší jednotka soužití. V nejmenší možné podobě v ní musí být nejméně jeden muž a jedna žena. Tento minimální poměr je ale nutno chápat jen jako přechodný, umožňující její založení.

To je vlastně rodina jako na Zemi, napadlo Pepka. Až na to, že tomu říkají minimální, nebo přechodný poměr, nutný pro založení rodiny... zřejmě nějaké větší...

Rodina nesmí být příliš veliká. Nejvyšší počet mužů v rodině se uvažují tři a nejvyšší počet žen má být úměrný počtu mužů. Na jednoho muže by mělo  připadat nejvýše pět žen, na dva muže devět a na tři dvanáct.

A sakra! napadlo Pepka. Tohle jsou trochu větší rodiny. To už může být i celá vesnice! Ne že by i na Zemi některé vesnice nebyly jedna rodina, ale přece jen ne tak doslova...

Děti se do tohoto počtu nepočítají, jsou v rodině pouze vychovávány.

Na jednoho muže mají připadat  aspoň dvě ženy. Menší počet žen (jedna) je přípustný pouze pro nově zakládané rodiny s jedním mužem a jednou ženou.

Takže oni mají bigamii jako minimum. Pět žen na jednoho chlapa, to je tedy přesila! Nehledě na pět tchýní! Vlastně, jakých pět, když každá z těch pěti pochází z rodiny o jiných pěti ženách? Takže těch tchýní může být dokonce pětadvacet! To už je, panečku, trest! Jak to vydrželi? Zřejmě to nevydrželi a vyhynuli... Pepek se při té představě jen ušklíbl.

Rodinu zakládá jakákoliv skupina, splňující mezní poměry. Zakládající členové jsou povinni dbát na její stabilitu. Nesmí z rodiny vystoupit, pokud za sebe nepřivedou odpovídající náhradu, přijatelnou pro zbytek rodiny.

A hleďme, jak snadno vyřešili rozvod! napadlo Pepka. Kdo se chce odtrhnout, může, když za sebe přivede náhradu! Šalamounské paragrafy, jen co je pravda!

K rodině mohou přistupovat další členové, pokud tím nenaruší mezní poměry. Osamělý muž proto nemůže přistoupit k rodině, tvořené jedním mužem a třemi ženami. K takové rodině smí ale přistoupit osamělá žena, nebo dvojice tvořená mužem a ženou.

K rodině mohou další členové přistoupit i na zkoušku, ale nanejvýš na dobu deseti let. Po této době musí přistoupit natrvalo, nebo odstoupit.

Dvě i tři rodiny se smí sloučit do jedné, pokud tím nepřekročí počet tří mužů. V tom případě může počet žen přesáhnout mezní poměr a rodina smí mít až patnáct žen.

Mezní poměry může rodina přesáhnout i v případě úmrtí členů, nebo při odchodu členů přijatých na zkoušku. Ani v tomto případě není nutné respektovat mezní poměry.

Rodina používá jako společné jméno rodové jméno někoho ze zakládajících členů. Na tomto jménu se musí zakládající členové dohodnout a nesmí je měnit. Při sloučení dvou rodin přijmou všichni rodové jméno jedné z nich. Není to povinné, ale bývá to obvykle rodové jméno silnější složky.

Pepek pomalu na obrazovce listoval prastarým dokumentem. Každý historik by na jeho místě cítil přímo posvátnou bázeň. Podle všeho tohle platilo kdysi dávno, tak dávno, že o tom málokterá z ďáblic ví. Je to prastará vykopávka, jistě starší než patnáct tisíc let, kdy tento krystal kněžny zakázaly. Ďáblice to kdysi dávno překonaly a rodiny úplně rozbouraly. Když lidé stavěli na Zemi s velikou slávou Egyptské pyramidy, byly tohle už jen cáry papíru, či něco podobného.

Zakázané krystaly, pouze pro zasvěcené! Církev tomu říkala Libri prohibiti...

„Co nám na to povíš?“ vyzvala ho Yazatap.

„Musel bych sehnat naše rodinné právo, ale je tak jednoduché, že je jen řeknu,“ opáčil Pepek. „Naše právo zná také rodinu, ale jen jednu, tvořenou jedním mužem a jednou ženou. Odpovídá to meznímu případu vašeho práva, vyhovuje to tedy právům oběma a můžeme se na něm bez velkých problémů shodnout.“

„To už jsem ve vašich počítačích našla,“ přitakala Yazatap. „Ale našla jsem tam ještě něco jiného.“

„Co jiného?“ zamračil se Pepek.

„Návrh základního zákona Andělského světa,“ řekla Yazatap. „Jako autor je uvedený jakýsi Pepča Horák. Neznáš ho náhodou?“

„Jo, to jsem dělal já,“ přiznal Pepek trochu zaraženě.

„Jak ses k tomu dostal?“ vyslýchala ho Yazatap. „Na jednu stranu tvrdíš, že jsi mládě, na druhou stranu jsi vymýšlel zákony? U nás to vždycky bývala záležitost těch nejstarších a nejzkušenějších. Jak to jde spolu dohromady?“

„To bylo jen cvičně,“ přiznal. „Sepsal jsem to před lety, dostal jsem to jako úkol za trest. Ale nepřijali to. Není to dokonalé, právě protože jsem byl úplné mládě.“

„Proč jste to nepřijali?“ trochu se zasmála Yazatap. „Vždyť to není tak špatné. Zákony Andělského světa musí respektovat zvyky těch, kdo sem přicházejí. Psí zvyky by měly platit pro psy, lidské zvyky pro lidi... Je to tvůj návrh, nebo ne?“

„Je, ale neprošel!“ opakoval důrazně Pepek.

„Nám se ale líbí!“ opakovala Yazatap. „Můžeš nám umožnit schůzku s vaší Radou, či co tam máte?“

„Na to je dost času!“ vytáčel se.

„Naopak!“ řekla Yazatap. „Na to je nejvyšší čas! Už je nás tady dvě stě, snad už vám stojíme za jednání, ne?“

„To bude průšvih!“ vzdychl si trpitelsky.

„Jaký průšvih?“ zavětřila nějakou nekalost.

„No... oni o vás ještě nevědí!“ přiznal Pepek. „A já nemám oprávnění přivést vás mezi Učedníky, na to jsem moc mladý!“

„Jo ták!“ pochopila Yazatap. „Dobře, ale nebude vaše Rada, či co to máte, brát ohled na skutečnost, že jde o stav krajní nouze?“

„To by asi šlo u lidí Země,“ přiznal Pepek.

„Lidé Země jsou tady hierarchicky nad ostatními?“ podívala se na něho přísně. „Tvrdil jsi nám snad něco o rovnosti!“

„Nejsme nad vámi,“ namítal. „Šlo by to i u jiných bytostí, kromě vás, tefirů.“

„Proč chcete diskriminovat jen nás?“

„Tak to není,“ plácal se v tom Pepek. „Ale pochopte, my se vás strašně bojíme!“

„Bojíte se nás?“ podivila se. „Dvou set padesáti neozbrojených, v téhle chvíli většinou nahatých holek? Které se na vás plným právem dívají jako na své zachránce? Které se právě zřekly vlastního světa? To mi nějak nejde dohromady!“

„Tefirové mají u nás strašnou pověst!“ přiznal Pepek. „Kdybych neviděl, jak příšernou nouzi máte, neodvážil bych se k vám ani přiblížit.“

„To jsme pro vás takové bestie?“ zvadla trochu Yazatap.

„Jste!“ přikývl. „Za ta tisíciletí, co nám vládnete na Zemi, vás už nebereme jako lidi. Jste pro nás ztělesnění zla, které jste u nás nadělali. A nadělali jste té hrůzy dost a dost!“

„To je ale hrozné obvinění!“ odvětila vážně.

„Sama posuď, jestli je pravdivé!“ řekl. „Byla jsi u nás přece jako vědecká pracovnice. Jak ses k nám lidem chovala?“

„Jako potvora!“ přiznala. „Pokud jde o Gehennu, máš asi pravdu dodnes. Kněžny to už sto tisíc let vedou stejně. Válka stíhá válku a bytostem okolních světů nepřiznávají ani právo na život. Nejsme ale my tady tak trochu výjimka?“

„Tak trochu jste,“ přikývl. „Chovám se k vám jako k nepřátelům? Nechovám. Jste pro mě výjimka pod podmínkou, že se nevrátíte na Gehennu a nezařadíte se zpátky do armád. Tomu jsem ochotný obětovat víc než si myslíte. Ale pochopte, bude těžké přesvědčit ostatní lidi, že jste jiné. Podívejte se, dávám vám možnost normálně žít. Ještě vás něco naučím, abyste byly také nějak užitečné. Až pak bych si troufl přivést vás před ostatní.“

„Co nás chceš ještě učit?“ zajímala se Yazatap.

„Musíte se naučit vycházet po dobrém i s ostatními,“ řekl Pepek.

„Myslíš, že to nedokážeme?“ usmála se trochu. „Řekla bych, že jsi s námi udělal kus práce. Už tě snad žádná nebereme jako něco... něco podřadného...“

„Nevím,“ odvětil Pepek. „Několik vašich mnou na Pegsda pěkně pohrdalo! Ne že by mi to vadilo, ale vadit to bude vám!“

„To už mi Tabris říkala,“ zvážněla trochu. „Ale nevyznělo to jako nedůvěra ke tvému mládí, než jako pohrdání tebou jako bytostí?“

„O mě snad nejde,“ mávl rukou. „Vy přece ani zdaleka nemůžete tvrdit, že s každým vyjdete po dobrém. Stačí, abych vám připomněl anděly?“

„Ty bílé...“ nadechla se Yazatap, ale zarazila se, jako kdyby vrazila čelem do zdi.

„Promiň, máš pravdu!“ zamračila se, ale zřetelně jen sama na sebe.

Pepek neodpověděl. Nebylo proč.

„Ode dneška má Salgiel k dispozici můj vimaan!“ řekla Yazatap odhodlaně. „Se všemi knihovnami včetně zakázaných. Máš pravdu, ještě jsme na to nepřišly. Rozumem to chápu, ale když to slovo řekneš, všechno se ve mně vzepře a rozzlobím se, ať chci nebo ne. Tenhle dluh ještě musíme splatit.“

„To není jen jeden dluh,“ přidal Pepek. „Jak se chováte k bytostem na Pegsda?“

„Myslíš k těm chodícím vajíčkům?“ usmála se trochu.

„Ano, k těm myslícím bytostem,“ řekl vážně s důrazem na slovo myslící. „Pokud vím, pořádáte na ně dodnes hony jako na lovnou zvěř. Jezdíte se na Pegsda rekreovat a zastřílet si na ně. Vůbec vás nenapadlo, že mají vlastní rozum a že byste se k nim měly chovat aspoň tak jako k nám. Ale ne jak jste se k nám chovaly před dvěma tisíci lety a jak se k nám vaši krajané, žijící na Zemi, chovají dosud.“

„Aha...“ zvážněla. „Zřejmě těch dluhů máme víc.“

„A některé si pořád ještě ani neuvědomujete!“ dodal Pepek. „Podívejte se, nechme to na později. To chce čas. Udělám mezi vámi ještě nějakou osvětu, ať se naučíte lépe chápat jiné. Uznej, to co bylo do dneška, zatím nestačilo.“

„Uznávám,“ sklopila trochu hlavu. „Ale teď zase uznej něco ty. Slíbil jsi nám nový život. Chci tomu věřit, ale měly bychom s tím začít co nejdřív. Zařídil jsi promíchání Árjá s Baalkami. Výborně! Zrušíme kmeny, zrušíme podřízenost kněžnám na Gehenně. Ale když nám sebereš smysl života, ačkoliv uznávám, že válka je hnusný smysl života, měl bys nám dát něco náhradou. Můžeš říci, ať si něco najdeme. Ale co najdeme na pustém ostrově?“

„Nic moc,“ uznal Pepek. „Ale teď poslouchej ty mě! Je mi patnáct let. Vzal jsem si na krk úkol těžký i pro dospělého. Nemyslím vás, o vás jsem se dozvěděl jen tak mimochodem. Všeho jsem ale nechal a nemůžete mi dávat za vinu, že jsem pro některé přišel pozdě. Dřív to nešlo, to jsem o vás nevěděl. Ale jste pro mě jen odbočka na cestě k mému hlavnímu cíli. Ten na mě pořád čeká a nikdo za mě nic neudělá. Zařídil jsem vám pobyt podobný rekreaci, ale je nad mé síly donést vám do klína nový smysl života. Navrhnu vám tedy: bavte se, užívejte si volna, rekreujte se, mnohé to opravdu potřebujete, některé jste vyhublé až do oškliva. O nic nepřijdete, i kdyby to mělo trvat rok nebo dva. Já se vrátím dokončit co jsem začal a až to splním, přijdu si pro vás. Pak vás budu mít jako hlavní úkol a slibuji, že se vám věnuji naplno. Samozřejmě pokud mě do té doby někdo nezabije, ale budu se snažit, abych nikomu nedal příležitost.“

„Ty chceš zase někam odejít?“ vyhrkla Xapho, které to došlo první.

„Budu muset,“ povzdychl si upřímně. „Mám ještě něco, co taky nemůžu nechat být. Pak se zase vrátím.“

„A není to... náhodou... taky trochu nebezpečné?“ dodala rychle Yazatap.

„Trochu,“ připustil. „Spíš hodně.“

„My tě tam nepustíme!“ vyskočila Xapho a objala ho kolem ramen.

„Pustíte!“ řekl. „Nebo to řeknu jinak. Neudržíte mě.“

„Pusť ho, Xapho!“ poručila dívce Yazatap. K Pepkovu údivu ji Xapho poslechla.

„Víš, něco po tobě chceme,“ řekla Yazatap. „Nesouvisí to ani s tím, jestli odejdeš nebo ne, hlavně aby ses vrátil.“

„Když to nesouvisí, tak oč jde?“ zeptal se.

„Souvisí to s tím, jestli si smíme nechat naše zvyky,“ řekla Yazatap. „Aspoň ty, které budeme muset zachovat.“

„To bychom asi probrat měli,“ souhlasil Pepek. „Některé zvyky vám neuznám. Neberu popravy za kdeco, vojenské zvyklosti a hodnosti zde neuplatníte. O ostatních bychom jednat mohli. Ale nemohlo by to počkat, až se vrátím?“

„Jde nám speciálně o právo Gubirufa,“ upřesnila Yazatap. „Co o něm soudíš?“

„Že je to strašná vykopávka, starší než pozemské pyramidy,“ vyhrkl.

„Stáří nerozhoduje,“ odmítla tento příliš jednoduchý soud. „Novější neznamená lepší. Dnešní stav na Gehenně je novější, představuje vrchol vědy a techniky, ale jak se zdá, stačí ti zaslechnout o něm zmínku a otřeseš se odporem. A nejspíš právem. Nebude lepší vrátit se až o pár desítek tisíc let k něčemu, co předtím fungovalo?“

„Proč nepřevezmete naše zvyklosti?“ namítl rychle. „Jsou jednodušší a osvědčují se už po tisíce let.“

„Neřekla bych, že se osvědčují,“ ušklíbla se Yazatap. „Je pravda, že jsem je poznala před dvěma tisíci lety, kdy měly do dokonalosti daleko. Přečetla jsem si už, že v současnosti máte systém rodin proti dřívějšku pozměněný, ale ani dnes to není nic moc. Ale i kdyby vám rodiny klapaly jako hodinky, u nás fungovat prostě nemohou.“

„Proč si to myslíš?“ zamračil se Pepek.

Yazatap jen pokynula Salgiel a vybídla ji, aby pokračovala za ni.

„Jak jsi říkal, vaše rodina má poměr jedna k jedné,“ převzala slovo Salgiel. „U vás je to ale možné, neboť máte zhruba stejně mužů jako žen a to se dá spárovat. U nás byl tento poměr vždycky jedna ku třem, na jednoho chlapce se rodila tři děvčátka. Páry se pak nedají vytvořit, leda za cenu, že by většina žen zůstala osamělá. S tím u nás prostě neuspěješ!“

„Proč je to tak?“ zamračil se Pepek.

„Co víme o příčině?“ pokračovala Salgiel. „S tímto problémem jsem se za celý život nesetkala, poslední tisíciletí jsme děti jen klonovaly a otázka pohlaví prakticky neexistovala. Yazatap mi ale poskytla staré krystaly. Jak asi víš, hledám v nich i příčinu naší psychické alergie na jedno jméno... Příčiny nerovného poměru mohou být dvě. Kdyby měli tefirové, naši muži, čtvrtinový podíl samčích spermií, mohli by za to oni, ale problém by zmizel sám od sebe, až je nahradí chlapi ze Země. Začalo by se rodit stejně chlapců i dívek, převzaly bychom vaši rodinu a nebylo by co řešit. Horší je, že za to podle starých zápisů můžeme my tefirky. Naše vajíčka prý dávají přednost samičím spermiím. V záznamech jsem se zatím víc nedozvěděla, ale podle toho zůstane v naší populaci polygamie nutností a budeme to muset řešit dlouhodobě a systémově. Monogamie je ale z tohoto pohledu vyloučená.“

„Našich chlapů neseženeme tolik, aby nám stačili,“ pokračovala Yazatap. „Na Pegsda jsou čtyři v Základně klidu, možná pár dalších najdeme u lidožroutů. Obávám se, že jich bude málo. Říkal jsi, že na Zemi je jich víc, ale je otázka, jestli je sem dostaneš. Zmínil ses o vaší možné výpomoci. Vaši muži by potom museli přijmout náš polygamní systém.“

„To těžko!“ namítl Pepek. „My přece máme už tisíce let monogamii!“

„Ne všichni!“ podotkla Yazatap. „Některé vaše kmeny budou jistě vstřícnější.“

„Ti se vás zase budou víc bát!“ prorokoval. „Není jednoduché vzít si za ženu ďáblici z pravého Pekla. Ti, kterým by více žen nevadilo, před vámi utečou!“

Yazatap to očividně zarazilo. Ale vzpamatovala se rychle.

„Vždyť ani nepočítám se stěhováním k vám na Zem,“ řekla. „To by nebylo dobré už proto, že tam jsou tefirové, kteří nás nenávidí. Jak jsi to prve sám říkal? Ti na Zemi jsou muži, kteří o ženy nestojí. Nebude lépe usídlit se mimo jejich dosah? Rozuměj, nebojíme se jich a kdyby šlo o boj, necouvneme, jde mi o to, že boj nemusí být vždycky správné řešení.“

„Vždyť vám to schvaluji!“ souhlasil. „Proto jsem vás vzal sem! Netahám vás z jedné války do druhé. Zůstaňte zatím tady. Snad bych mohl najít jiný svět, ale musel bych to projednat s ostatními, nebude to jednoduché. Teď na nic víc prostě nestačím.“

„Dobrá,“ spokojila se Yazatap. „My jsme tě chtěly beztak požádat o něco jiného. Už jsi nám hodně pomohl, ale my nejsme skromné. A ani nemůžeme, jde nám o všechno.“

„To bych měl uznat,“ přikývl. „Co tedy ještě potřebujete?“

„Chceme, abys ukázal vašim mužům, že tu jsme a očekáváme, že nám pomohou. Měl bys to ale udělat tak, aby to hned zpočátku smetlo všechny psychické bariéry, které by mezi námi mohly vzniknout,“ řekla Yazatap.

„Tomu nerozumím. Jak si to představujete?“ požádal ji o upřesnění.

„Zkrátka po tobě chceme, aby ses jako první přidal k našemu světu,“ řekla Yazatap. „Aby sis nás vzal.“

„Všechny čtyři,“ upřesnila Xapho.

*****

Pepek zůstal na okamžik jako opařený.

„Až to bude možné, vezmu si tě,“ obrátil se po chvilce zvolna a se vší vážností před ostatními ke Xapho. Dalo se to chápat jako slib, ale jí to nestačilo.

„Ne jenom mě,“ odmítla to. „Řekla jsem jasně všechny čtyři najednou. Mě, Yazatap, Mariuk a Erelim. Nejlépe hned dneska. Nač to ještě odkládat?“

„To nepůjde,“ vyhrkl.

„Proč ne?“ zarazila se Erelim. „Copak se ti nelíbíme?“

„Vážně bys nás odkopl?“ nechtěla tomu věřit Xapho.

„Já jsem to říkala!“ dodala zklamaně Mariuk.

Rychle je všechny přelétl pohledem. Tak strašné zklamání, jaké jim viděl v obličejích, opravdu nečekal. Ale co s tím? Jednu by si vybrat dokázal. Kdyby ho chtěla Xapho, bylo by to jednoduché. Ale všechny? To přece nejde!

„Naše zákony to zakazují!“ vyhrkl rychle.

„Všechny vaše zákony převzít nemůžeme,“ řekla klidně Yazatap. „Tady budou nutně platit jiné. Salgiel to řekla jasně. Máme jiné životní principy, takže ti můžeme ustoupit jen napůl. Nebudeme vás nutit do našich prastarých velkých rodin se třemi muži. Jak vás znám z dřívějška, a řekla bych, že jste se nezměnili, nebylo by to pro vás přijatelné. Ale střední rodina je obvyklá i na Zemi, ačkoliv ne všude, to přece nepopřeš. Právě ty bys měl jít všem mužům příkladem, jestli to s námi myslíš vážně! My čtyři ti tímto dokazujeme, že to naopak myslíme vážně s vámi Kanaánci.“

Skončila tak slavnostním tónem, až se zachvěl. Připravily mu tedy past. Když couvne, vezmou to jako pohrdání jejich rasou, tedy něco, co on sám odsuzuje. Ze zachránce se může stát obratem ruky nečestný lhář. Přestanou mu věřit a důvěra může být ztracená navěky.

„To je hezké, ale...“ protestoval, ale nenechaly ho domluvit.

„Myslíš to s námi vážně, nebo ne?“ začala Erelim a vzala ho za ruku. „Vždyť ti bylo s námi se všemi tak dobře!“

„Pepku!“ chytila ho za druhou ruku Xapho. „Opravdu bys nás odmítl?“

„Chceš nás využít a odhodit?“ přidala se nečekaně jedovatě Yazatap. „Chceš po nás uznání, ale sám nás uznávat nechceš? To není spravedlivé, nemyslíš?“

„Počkejte!“ vytrhl se oběma mladším. „Něco vám musím říci!“

„Je to v této věci důležité?“ zpochybňovala to Xapho.

„Je!“ vzal si rychle slovo. „Naše zákony to výslovně zakazují. Nejde teď o počet, ale je mi teprve patnáct let. Zkrátka si vás nesmím vzít kvůli nízkému věku! Vám je všem přes dvacet, to už jste dospělé. Já ne. To nejste schopné ani chvilku počkat?“

Trochu je tím zaskočil.

„Víme, že jsi mladší, ale copak to vadí?“ začala Xapho, ale nenechal ji mluvit.

„Vadí,“ řekl zprudka. „Naše zákony jsou takové. Neříkám, že jsou dokonalé, ale tohle je velice důležité. Měli bychom je projednat s někým starším od nás, vy jste zaujaté. Přitom v této chvíli jde jen o to počkat...“

„Kdy by to mělo být možné?“ přerušila ho věcně Xapho, jen jí oči blýskaly.

„Až mi bude šestnáct, tedy za půl roku!“ neodvážil se jí zalhat. „To je nejnižší věk.“

„To snad ještě vydržíme!“ oddychla si Xapho i za ostatní. „Ale řekni upřímně, není to jen chyták? Pokus, jak nás ošidit? Yazatap říkala, že...“

„To je snad jedno, co jsem říkala,“ zarazila ji Yazatap. „Chceme slyšet jen jedno. Jak vážně to s námi myslíš? My to vážně myslíme, teď dokazuj ty!“

„Počkáte půl roku?“ vzdychl si odevzdaně Pepek. „Až pak se o tom můžeme bavit, do té doby to naše zákony prostě zakazují.“

„Půl roku počkáme,“ přikývla Xapho. „To není tak dlouho!“

„Do té doby si ještě probereme vaše zákony,“ řekla Yazatap. „Náhodou už jsem něco ve vašich počítačích našla.“

„Ty se vyznáš v našich počítačích, že tam dokážeš něco najít?“ vyhrkl udiveně.

„Není to tak těžké,“ podotkla. „Pro mě jako pro historičku jsou tam pravé poklady, ale dá se tam najít ledacos. Ještě dnes se podívám, jak je to s vašimi zákony doopravdy.“

„Podívej se,“ rezignoval Pepek. „Teď se vrátím na Zem, mám tam hodně práce. Brzy ráno odletím. Až se vrátím, můžeme pokračovat v diskusi.“

„Nemysli si ale, že nám tam utečeš!“ popíchla ho Xapho.

„Hlavně se vrať!“ přidala se starostlivě Erelim.

„Budeme tě čekat,“ dodala Yazatap.

*****

Pegsda

Pepek se večer nejdéle loučil s Xapho.

Seděli proti sobě u stolečku v hale, upíjeli z pohárů šampaňské. Barmankou byla dnes Mariuk, ale bylo tu jen málo hostů. Tak pozdě večer už většina tefirek spala.

„Půjdu tam s tebou!“ prohlásila rezolutně Xapho.

„Nepůjdeš,“ řekl mírně. „Nebude to tam bezpečné.“

„No právě!“ opáčila. „Budu tě chránit!“

„Nebudeš,“ zavrtěl hlavou. „Víš dobře, že se nejlépe ochráním sám.“

„Umím zabít protivníka na sto různých způsobů!“ tvrdila.

„A kolik jsi jich už zabila?“ zeptal se jí.

„Nebyla jsem v tolika akcích, abych měla příležitost,“ přiznala. „Ale umím to!“

„Vidíš!“ řekl. „Já umím zabít darebáka jen jedním způsobem, ale už jsem jich pěknou řádku zabil. I když mě to netěší. Raději je zastrašuji, aby přestali lumpárny dělat.“

„Říkal jsi, že tě chtěli přepadnout ve spánku!“ vyčetla mu. „Mohli bychom se spolu ve spánku střídat a navzájem se chránit.“

„Vymyslel jsem to ještě lépe,“ pokrčil rameny. „Budu spát v sousedním světě, kam za mnou nikdo nemůže. Takže mě nepřepadnou.“

„A bude se mi po tobě stýskat!“ dodala vyčítavě. „Jak můžeš tak klidně odejít?“

Pepek se trochu zamyslel.

„Taky by se mi po tobě stýskalo!“ přiznal. „Rád bych tě měl nablízku, to ano. Ale nechci tě vystavovat nebezpečí. Užily jste si svoje a teď už to opravdu není nutné.“

„Co kdybych šla s tebou jen do sousedního světa?“ napadlo ji. „Letěli bychom tam letadlem, někde je zaparkovali a každou noc by ses ke mně vracel!“

Pepek se na ni chvíli díval tázavě.

„Jak moc tam chceš být?“ zeptal se jí rovnou.

„To jistě víš!“ vyhrkla. „Čekat tady na tebe a trnout strachy, vždyť je to za trest! Jistě by se ti také líbilo mít mě nablízku, neříkej, že ne!“

„Vlastně to není špatný nápad,“ připustil. „Původně jsem chtěl chodit spát do světa Xijtra, ale ten se proti Zemi neustále pootáčí, ráno bych byl jinde než večer. Výhodnější je některý měsíční svět, ty se proti Zemi nehnou. Mít tam zaparkované letadlo nebude marné. A mít v něm tebe... to by bylo ještě lepší. Jen si myslím, že by ses tam nudila.“

„To mi nevadí!“ vyskočila. „Tak co? Poletím s tebou?“

„Dobře, přesvědčila jsi mě,“ ustoupil. „Víš co? Půjčíš si od Yazatap nějaké historické krystaly a budeš je tam studovat! Aspoň budeš mít na práci něco užitečného.“

„A vezmeme tam Erelim a Mariuk?“ vyhrkla. „Mohly bychom tam studovat společně, jako v kadetce! A budeme se o tebe společně strachovat.“

„Hele, nepřeháněj to!“ vzdychl si a podíval se do výšky, jako by tam hledal záchranu. „Moc dobře víš, že bys mi úplně stačila ty sama.“

„Pepku, nevytáčej se!“ podívala se na něho přísně. „Slíbil jsi přece, že si nás už za půl roku vezmeš. A nejen mě! Pěkně všechny, spravedlivě!“

„Řekl jsem, že se o tom za půl roku budeme vážně bavit!“ opravil ji.

„Nám neutečeš!“ usmála se na něho. „Vždyť si to přiznej, ani utíkat nechceš!“

„Nechci vás zklamat ani nechat na holičkách,“ přikývl. „Ale polygamie se mi nezdá. U nás to opravdu není zvykem.“

„Ale proč?“ naléhala na něho. „Líbíme se ti všechny, neříkej, že ne. Toužíme po tobě také úplně stejně. Proč bys nemohl být s námi se všemi? My přece k sobě tak nějak patříme! Mezi sebou se shodneme a když není Yazatap velitelkou, je docela milá, vždyť jsi ji mimo akci nikdy ani nepoznal.“

„Nechceš nakonec vzít na Pegsda i Yazatap?“

„Bylo by to spravedlivější, ale Yazatap s námi nemůže. Bude ostatním podávat kurs historických informací o Zemi, zajímá to bez výjimky všechny, bude přednášet v té nové hale, jinam by se ani nevešly... a odříci to nemůže. Ale Erelim a Mariuk vezmeme, že ano?“

„Hele... nebude to výlet!“ zamračil se trochu.

„Výlet jistě ne,“ připustila. „Ale taková společná akce hodně sbližuje! Pepku...“

Udělala na něho prosebný obličej.

„To nepochopím, nepochopím a nepochopím!“ vybuchl. „Proč hned všechny?“

„A proč jedna?“ opáčila. „Samotné by mi tam bylo smutno, uznej!“

„Možná na vás tak jako tak nebudu mít čas,“ zrazoval ji předem. „Minule jsem tam moc nespal. Byl jsem pořád ve střehu, není to tam žádná rekreace.“

„Postačí nám vidět tě a vědět, že se ti nic nestalo!“ řekla. „Pepku...“

Zřejmě si všimla, že na něho smutný obličej zabírá.

„Dobře,“ ustoupil definitivně. „Sbalíme se a ráno poletíme. Hlavně si nezapomeň vzít krystaly a prohlížečku od Yazatap!“

Vstal a nahnul se k ní. Dostala přes stůl dlouhou pusu, ale pak oba zamířili každý na opačnou stranu. Xapho do domku, Pepek ven.

Poodešel k opodál stojícímu opuštěnému airbusu, vstoupil dovnitř a začal objednávat zásoby jídla a další potřeby. Ukládal je do prostor pro zavazadla i do velkých krabic, jen tak připoutaných ke stěnám. Některé věci si musel sám naprogramovat, v repertoáru robocentra nebyly. Naštěstí nebyly technicky složité.

Jednu chvíli ho napadlo odletět bez dívek. Nač je vystavovat nebezpečí? Ale hned se otřásl. Ne, nesmí je zklamat, slíbil jim to. Sliby se mají plnit. Původně si myslel, že odletí sám. V tom případě by nejspíš zůstal do rána s Xapho. Ale když je bere s sebou...

Možná by měl zanechat Yazatap dopis, jako prve nechal Xapho. Ale to by ho mohla přemlouvat až do rána... může to napsat do vzkazu, který počítač automaticky za měsíc odešle, až kdyby se nevrátili.

Letadlo bylo připravené, zásoby naložené, vrátil se do domu. Teď už tam byla tma.

Zapnul si počítač a začal psát...

*****

Brzy ráno se z domku vyhrnuly tři dívky s batohy. Zdálo se, že si jich nikdo nevšiml. Většina domků měla ještě okna zhasnutá a těch pár, kde se už svítilo, by se dalo spočítat na prstech jedné ruky. Trojlístek vedla Xapho a neomylně zamířila k airbusu. Předpokládala, že Pepka najde zrovna tam, když po něm v domku nebyla žádná stopa. A měla pravdu.

„Pojďte dál!“ pozval je Pepek. „Nač ta zavazadla?“

„Na zásoby,“ ujistila ho Xapho. „Ty nikdy neškodí!“

„Zásob je tu plno!“ namítl. „Nevadí. Tak nasedat a jedeme!“

Dveře s bouchnutím zapadly. Pepek ani nečekal, až se dívky usadí a vzletěl.

„Posaďte se a připoutejte se!“ napomenul je. „Vezmeme to hopem.“

Panečku, teď se ale nestačily divit. Velký airbus několikrát svižně proletěl modrou elipsou a pokaždé se skokem změnila okolní scenérie. Pak se kolem zajiskřilo a konečně se zastavili. Pepek opatrně naletěl do stromu a ten, jak se dalo čekat, prostoupil kabinou, aniž by se znatelně zachvěl. Znamenalo to, že přeměna v allohmotu proběhla v pořádku. Byli připraveni na akci, jen doletět do správného světa.

Zvedli se tedy a airbus prolétl ještě dvěma modravými elipsami. Pak klesl ještě víc a vletěl přímo do strmého kopce.

Pod nimi bylo vyrovnáno několik vimaanů a zdola na ně mávaly hlídky.

„Počkejte na mě tady,“ požádal Pepek dívky. „Jen jim něco řeknu.“

Vystoupil a začal se silným dupáním klesat, dokud ho neobklopilo několik tefirek. Chvíli s nimi jednal. Jedna cosi ukazovala ostatním a ty se rozběhly nasedat do vimaanů.

Pepek vystoupal nahoru a také usedl za řízení.

„Změna plánu! Jdeme na výpravu proti lidožroutkám!“ řekl stručně.

„Chceš se toho účastnit?“ zeptala se ho Mariuk.

„Musím,“ přikývl. „Raziel říkala, že včera zabily celou posádku pěti tefirek, dříve než se tu rozkoukaly. Byla veliká chyba nechat je na pokoji. Dáme se do nich, buď je donutíme vzdát se, nebo je pobijeme, aby nemohly vraždit nové posádky.“

„Co tam ale budeš dělat ty?“ starala se Xapho.

„Půjdu na ně odspodu!“ usmál se trochu smutně. „Vy budete sedět tady v letadle.“

„Odmítneš naši nabídku pomoci?“ zaškaredila se na něho Mariuk.

„Úplně ne,“ usmál se na ni. „Jedna z vás bude stát vedle letadla a bude vnitřek kopce osvětlovat eldyfem. Ale za žádných okolností nepůjdete blíž, protože se samy nedokážete dostat do nižších hladin. A jedině hloubka nám dává dostatečnou výhodu.“

Vymanili se ze skal a vzletěli za skupinou vimaanů.

„Vimaany letí jako první,“ vysvětloval Pepek dívkám. „My nemáme zbraně, musíme se držet v pozadí. I když nepředpokládám, že by lidožroutky dnes létaly.“

Vimaany konečně dorazily ke kopci, ve kterém Pepek objevil lidožroutskou základnu.

„Proč se staví do kruhu?“ zajímala se Xapho.

„Aby měly kopec kolem dokola na očích,“ řekl Pepek.

„Budou hlídat, aby nikdo neunikl?“ došlo Xapho.

„Ano,“ řekl Pepek. „Dohodli jsme se, že se pokusím lidožroutky přemluvit, aby se vzdaly. Které na to nepřistoupí, vyženu z kopce ven. Ty nahoře vědí, že jim nikdo nesmí uniknout, ať budou utíkat pěšky nebo ve vimaanech. Použijí rodzoty a při takové přesile jim nikdo neuteče.“

„Co když tě ale uvnitř kopce napadnou?“ starala se Xapho. „Dokonce bych řekla, že je to skoro jisté! Tam bude drtivá početní přesila na jejich straně! Jak je chceš vyhánět?“

„Převaha hloubky vyrovná počet,“ řekl Pepek. „Naši předkové kdysi dávno vyznávali heslo: Nepřátel se nelekejte, na množství nehleďte!“

S tím otočil letoun šikmo dolů a začal padat. Dívky to chvíli zvědavě sledovaly, než jim došlo, že se chce Pepek opravdu s airbusem zabodnout do skály. Okamžik před nárazem se kabinou rozlehlo zděšené ječení, ale udiveně umlklo, když se airbus docela snesitelně zabrzdil a skoro sto metrů pod zemí zůstal stát.

„Tohle tady naposledy udělala Yazatap!“ usmál se Pepek. „Ale potom prohlásila, že to bylo poprvé a naposledy.“

„Fuj!“ vydechla úlevou Xapho. „Vypadalo to příšerně. Nemohl jsi nás předem nějak varovat? To bylo ale leknutí!“

„Vidíš!“ zamrzel se Pepek. „Vy jste tu minule nebyly, proto to neznáte. Přitom je to nejlepší způsob zaparkování letadla. Potvory lidožroutské na nás nemohou, jsme pro ně moc hluboko. Která mi budete svítit?“

Přihlásily se všechny, ale Pepek vybral Mariuk s tím, že ostatní budou sedět v kabině.

„Odsud to můžete sledovat docela pohodlně,“ navrhl jim.

Než vystoupil, donesl si ze spodního zavazadlového prostoru podlouhlý balík, vybalil pár dlouhých tyčí a seskládal je do jediné několikametrové, zakončené špičatým břitem.

„Co to je?“ zajímala se Mariuk. „Nějaká zbraň?“

„Ano,“ podotkl vážně Pepek. „Takové delší kopí. S tím se postavím jejich mečům. Na tuhle vzdálenost mi neublíží ani osm yvoro.“

Mariuk zapnula eldyf a začala pravidelnými záblesky osvětlovat kopec zevnitř. Pepek chvíli stoupal, ale jen o pár metrů, pak už dodržoval vodorovný směr.

Z vimaanů se vyrojily vychrtlé postavy a zamířily k Pepkovi, ale byly nad ním příliš vysoko a nemohly dolů, takže se jich neobával. Došel pod ně a posadil se na zkřížené nohy, aby jim dal najevo, že nemá zájem o boj, ale o vyjednávání.

„Co kdybychom si popovídali?“ navrhl jim. „Nechte toho věčného krev, maso, krev, maso, kdo to má pořád poslouchat? Poslouchejte mě! Přišel jsem vás zachránit. Odvezl jsem už dvě stě bývalých bojovnic, zhruba polovinu Árjů, polovinu Baalů. Co kdybyste šly se mnou i vy? Nabízím vám cestu do normálního světa, kde je jídla dost. Nevěříte mi?“

Sklonil kopí a na háček u jeho břitu zavěsil velkou kabelu s balíčky jídla. Pak kopí zvedl do výšky a vyzdvihl jím jídlo nahoru. Asi půl metru pod lidožroutkami vysmekl ucha z háčku. Taška se opřela o skálu a zůstala viset těsně pod skupinkou vychrtlých lidožroutek, zatím ji jen bezmocně obíhajících.

Pepek stáhl kopí níž, opřel je hrotem do dna tašky a vystrčil ji ještě o půl metru výš.

Jedna z lidožroutek skočila, popadla obě ucha a vytrhla kabelu ze skály. Všechny ji obklopily a začaly rychle vyhazovat balíčky jídla, dokud nenarazily na dno. Pak se o kabelu začaly tahat takovou silou, až jí utrhly ucha.

„Ty balíčky jsou jídlo, rozumíte mi?“ ujišťoval je Pepek.

Telepatii rozumí i zvířata, nemohly předstírat, že nechápou. Ale na balíčky se vrhly bez zájmu a chlebovníky i s masohruškami bezúčelně trhaly na kousky a dupaly po nich.

„To je jídlo!“ napomenul je přísně. „Jídlo se neničí, ale jí!“

Odezvy se nedočkal, pokud nebylo odezvou, že pokračovaly ve vandalském ničení.

„Vy nechcete jídlo, vy chcete zabíjet!“ zamračil se Pepek a několika kroky vystoupil jako po schodech o další metr blíž k lidožroutkám. „Pro vás je škoda soucitu, bestie!“

„Maso... krev...“ uslyšel z dálky vřeštění. Současně pocítil dva údery yvora.

„To se tedy pletete!“ řekl už zase klidně. „Já nejsem vaše kořist!“

Namířil kopí proti jedné řeznici a prudce bodl vzhůru. Uskočila, ale ne dost rychle. Břit jí roztrhl nohavici a zbarvil se krví. Řeznice se popadla za nohu a začala kulhat stranou. Pepek rychle stáhl kopí dolů a bodl po druhé. Druhá uskočila lépe, ale ztratila rovnováhu a ještě než dopadla, Pepek bodl znovu a zasáhl ji břitem do krku. Převrátila se na bok, držela si proříznutý krk, ale už ani nebyla schopná uhýbat dalším ranám.

Ostatní se rychle rozprchly. Pepek nechal raněnou ležet a začal honit jednu prchající. Měl proti ní nevýhodu v dlouhém a nemotorném ratišti kopí, ale pomáhal si antigravitací a byl při síle. Zasáhl ji nakonec odspodu do lýtka a když upadla, probodl jí nohu úplně.

Čtyři se na něho ale vrhly se soustředěným úderem yvoro. Rána to byla silná a nebyl dost daleko, takže se zapotácel. Odpověděl ale kopím téměř naslepo, přičemž jedné probodl zespodu chodidlo a když se bolestí zhroutila naznak, další bodnutí do zad ji vyřídilo.

Ležících si nevšímal, ačkoliv byly ještě živé. Pokračoval v pronásledování ostatních.

Jeden z vimaanů se najednou pohnul z místa. Zamířil na jižní okraj kopce, ale Pepek stačil telepaticky varovat Raziel, že jim chce uletět. Z kopce ven neviděl, ale nepochyboval, jak to dopadne, když do jednoho vimaanu udeří tři nebo čtyři rodzoty současně, zvlášť když je štíty ve zdejším prostředí téměř nechrání.

Další řeznici pronásledoval až k okraji kopce. Nejspíš doufala, že před ním uteče, ale když mu zmizela, přestal se o ni starat a obrátil se k dalším. Hlídky ve vimaanech ji už jistě nenechají uniknout.

Z vimaanu se proti němu vyhrnuli tři chlapi s meči. Považoval je za chlapy spíš podle mečů než podle vzhledu. Tak jako se vyhublé ženy podobaly postavami chlapům, tak se tito podobali rozcuchanými vlasy ženám. Zajímavé, napadlo ho, oni se jistě neholí a přece nikdo nemá vousy. Ale je možné, že jim nerostou. Ani na Zemi nejsou všichni lidé vousatí.

Šermíři se mu postavili v sevřeném šiku a snažili se mu meči odseknout břit na konci kopí, ale Pepek už získal cvik, vždy jen krátce bodl a ihned kopí stáhl mimo jejich dosah. Nemohli mu ublížit a on jim mohl zasazovat nečekané rány. Než to pochopili, dva ze tří leželi ve vlastní krvi. Třetí se dal na ústup, ale Pepek ho pronásledoval jen ke kraji kopce. Jakmile chlap, pokud to nebyla žena, vyběhl ven z kopce, Pepek se o něho přestal starat. Teď už to byla záležitost těch venku. A ti věděli co musí dělat.

Druhý vimaan se rozjel směrem ke kraji kopce a Pepek opět upozornil ty nahoře. Co se tam asi dělo? Sem dolů do skal nic z bitvy nahoře neproniklo, ale Pepek si ji dokázal živě představit. Jak to asi vnímají ty lidičky Pegsda? Nejspíš se ale v jejich očích nic neděje.

Pepek opatrně došel pod další vimaan a hrotem kopí zespodu ťukal do kovu. Nic se tam nedělo, možná jsou některé vimaany prázdné.

Přešel k dalšímu, ale když na spodní část zaťukal hrotem kopí, vimaan se náhle prudce rozjel do strany.

„Raziel, další vimaan startuje!“ oznámil velitelce těch nahoře. „Je váš!“

Nedostával odpovědi, ale věřil, že je nevaruje marně.

Postupně oťukal další a další vimaany, ale ze žádného už nedostal odpověď. Buď byly prázdné, nebo ti uvnitř číhali na něco víc než na ťukání.

Potřeboval ale jistotu. Většina zraněných lidožroutek a lidožroutů ještě žila, ale nebyla schopná boje. Odložil kopí vedle sebe, zůstalo ležet na úrovni, kde je pustil. Začal stoupat vzhůru, aby se dostal co nejblíže místu, kde leželi dva šermíři. Nejprve se natáhl vzhůru pro meč. Stáhl jej dolů dva metry pod nulovou úroveň, aby se ho nemohl nikdo zmocnit. Pak sám popadl druhý meč a zamířil ke krajnímu vimaanu.

V kabině nikdo nebyl. Pepkovi se ale naskytl strašlivý pohled. Kabina byla plná částí lidských těl. Byly tu holé kosti i kosti s kusy masa. Pořádek tu zřejmě udržoval nějaký hodně pečlivý lidožrout. Masa tu měli na dlouho, proč vlastně pořád zabíjeli další a další? Aby nakřečkovali zásob lidského masa na kolik let dopředu?

Vypadl z vimaanu značně otřesený, ale i když tušil, že to v jiných nebude lepší, musel se přesvědčit, že tu nezůstal nikdo živý. I jediný lidožrout by mohl zabíjet.

Do dalšího vimaanu jen nahlédl - a prudce uskočil. Těsně kolem hlavy mu prosvištěl další samurajský meč a jen díky odporu prostředí mu stihl uhnout.

Pepek couvl ze vchodu a sevřel křečovitě meč.

„Tady jsi, stvůro!“ řekl všesměrově telepaticky. „Jen si pojď!“

Byl ale připravený ustoupit směrem dolů. Dobře si pamatoval slova tefirky Raziel. Jsou tam příliš dobří šermíři... Vylákat ho ven a utkat se s ním pomocí kopí zespodu, to by snad mělo naději na úspěch. Dokud bude lidožrout v kabině, má všechny výhody na své straně. Číhá někde za rohem a navíc ho jistě pozoruje pomocí obrazovek, takže ho má jako na dlani. Ještě že jsou pod zemí neúčinné jeho palubní zbraně!

„Nedostaneš mě!“ uslyšel z kabiny zlostnou poznámku.

„Ale dostanu!“ opáčil klidně. „Viděl jsi, jak dopadli ostatní?“

„Nedostaneš mě!“ opakoval trochu zastřený hlas. „Až se mi zachce, zmizím ti!“

„Kolem kopce na tebe čekají vimaany,“ řekl mu Pepek. „Jakmile z kopce něco vyletí nebo vyběhne, spustí palbu. Těm neunikneš! Vzdej se!“

„Zmizím ti a nezabráníš tomu!“ zachechtal se hlas uvnitř. Byl trochu hlubší, ale ani podle hlasu nebylo znát, jestli patří muži nebo ženě.

„Co kdybych ti nabídl život?“ začal Pepek. „Nestojím o tvou smrt. Odvezl jsem odsud už pár stovek takových jako jsi ty.“

„Kam je vozíš?“ opáčil hlas. „Na popravu? Nemám zájem!“

„Ale jdi!“ okřikl ho Pepek. „Proč poprava? Neumíte nic jiného než zabíjet?“

„Asi ne,“ souhlasil hlas.

„Včera jste zabili další posádku,“ řekl Pepek. „Chceme je zachraňovat a vy nám v tom bráníte. Nemůžeme vás tu nechat.“

„Chcete je zachraňovat?“ vyprskl hlas pohrdlivě. „Tady se nezachraňuje! Kdo druhé nežere, sám je sežrán!“

„To platí možná tady, u bestií v tomhle kopci,“ řekl Pepek. „Jinde se dá žít.“

„Tak si tam žijte, ale beze mě!“ opáčil hlas.

„Nejprve tě musíme zneškodnit!“ řekl Pepek.

Ale po pravdě nevěděl, jak to provede. Anebo... anebo to udělá jinak!

Nadechl se a začal zářit. Modrý oheň xeri osvítil otevřeným vchodem vnitřek kabiny vimaanu. Pepek poslal metr před sebe rekombinační světélko, vypuštěné z dlaně. Rozzářilo se v kabině hned za vstupem, dál to nešlo. Mihl se tam meč, ale světélko svítilo dál, meč mu pochopitelně nemohl uškodit.

„A přece mě nedostaneš!“ vykřikl ten uvnitř.

Po okraji vchodu začala dolů téci krev. Místo aby kapala, začala se na dolním okraji dveří hromadit do tvaru loužičky, visící jen tak ve vzduchu.

Pepek se opatrně přiblížil, aby ho ten zevnitř nemohl ohrozit.

V té chvíli ho ale uviděl. Byl to chlap. Tentokrát to bylo jasné, byl totiž nahý. Ale nemohl Pepka ohrozit. Meč měl totiž velkou silou zabodnutý do vlastního břicha. Ztratil asi nervy a místo aby se vzdal, spáchal harakiri. Od koho to ti Japonci odkoukali?

„Nedostaneš mě!“ chechtal se příšerným, bolestivým smíchem.

„Mohl bych tě ještě zachránit,“ řekl klidně Pepek. „Ale to bys musel chtít. Nikoho proti jeho vůli nezachraňuji.“

„Tohle už se ani nedá zachránit!“ procedil chlap skrz zuby.

„Dokázal bych to,“ zavrtěl Pepek hlavou. „Stačí říct. Chceš?“

„Nechci!“ odsekl umírající. „Táhni, odkud jsi přišel!“

Sesunul se do strany a zemřel. Pepek by ho mohl vzkřísit, ale neměl k tomu nejmenší chuť. Možná by byl v Oáze vítaný aspoň jako chlap, ale takový fanatik by tam byl hodně nebezpečný. Bylo asi lépe nechat ho tu mrtvého.

Zbývající tři vimaany byly prázdné. Vlezl do nich a zběžně je prohlédl, pak se obrátil a zamířil k nejbližšímu zraněnému. Tentokrát to byla žena. Strašlivě vychrtlá, v očích děs a šílenou nenávist. Předtím ji bodl do zad, když padala, nejspíš jí přerušil míchu, ale to by ještě mohl napravit. Co s ní ale potom?

„Mohu tě ještě zabít nebo zachránit. Vyber si!“ navrhl jí. „Nechat tě tu nemohu.“

„Tak mě tedy zab!“ zasyčela na něho nenávistně probodnutá řeznice.

„Jak chceš!“ řekl Pepek. „Škoda zázraků pro nebezpečné fanatiky!“

Rozmáchl se mečem a usekl jí hlavu.

Postupně obešel všechny, které předtím vyřadil z boje. Nikde ale nedostal jinou než nenávistí sršící odpověď.

„S fanatiky není řeč,“ řekl vážně poslední bojovnici, než jí s obrovským rozmachem oddělil mečem hlavu od těla. Od nárazů ho brněly ruce, ale ještě hůř mu bylo při pomyšlení na strašlivou řezničinu, kterou právě dokončil.

„Raziel!“ ohlásil směrovanou telepatií velitelce eskadry nad kopcem. „Skončili jsme, nikdo další utíkat nebude. Všichni jsou mrtví. Pošli sem pár pilotek, ať odvezou vimaany, nebylo by dobré je tu nechávat.“

Počkal, dokud z okrajů kopce nevstoupilo několik bojovnic. Některé nesly eldyfy, aby si osvítily, kam jdou. Bylo to ale zbytečné, zdola všechno pořád osvětlovala Mariuk.

„Moc se nelekejte,“ varoval Pepek pilotky. „V těch letadlech byli lidožrouti, jsou tam zbytky jejich hostin.“

„Už to víme a umíme si to živě představit,“ řekla suše jedna ze starších pilotek.

„Řekněte tedy Raziel, že jsme skončili,“ požádal ji Pepek, ačkoliv to mohl vyřídit sám pomocí telepatie a Raziel už to nakonec věděla. „My poletíme jinam.“

Pak se začal produpávat dolů. Cestou posbíral meče i své kopí, které rozložil na díly.

„Tady jsme skončili!“ řekl Mariuk. „Nasedej!“

„Jen aby po nás nezačaly střílet, až vyletíme ven!“ usmála se Mariuk.

„Nevzletíme tady,“ řekl Pepek. „Tady jsme skončili, zastavíme se zde až na zpáteční cestě, ale to hlavní nás teprve čeká. Jen se teď dobře dívejte!“

Posadil se za řízení, zavřel dveře letadla a otevřel přímo pod zemí další bránu.

Trochu ho překvapilo, jak tenký byl její modravý okraj. Tak-tak se dal rozeznat, ale nezalekl se toho a vletěl dovnitř. Při pohledu na zadní obrazovky zaznamenal, že brána není z druhé strany vidět vůbec. Pod zemí se i brány chovaly jinak.

Zamířil s airbusem vzhůru. Vynořili se ze skal v hrozivé krajině bez jediné rostlinky. Proti Pegsda to byl děsivý kontrast. Stranou leželo jakési jezero, ale žlutozelená voda v něm strašidelně světélkovala. Spálený kopec před nimi pokrývaly jakési trosky, zbytky strojů, na několika místech se daly rozpoznat pokroucené vraky vimaanů.

„Co je tohle?“ zděsila se Xapho.

„Váš domov, Gehenna,“ řekl Pepek. „Co se divíš? Všude tady kolem je válka.“

„Už jsme na to zapomněly,“ přiznala Xapho. „Na Gehenně je dnes přijatelně jedině uvnitř našich městských superkrytů.“

„Poletíme dál!“ upozornil je. „Nepřiletěli jsme sem, jen tudy prolétáme.“

Otevřel další bránu. Na vzduchu její okraj zasvítil silněji než pod zemí. Proletěli na druhou stranu.

„A jsme u nás!“ komentoval Pepek veseleji známou siluetu hory Říp vpravo od nich.

Dívky se ihned natáhly blíž k obrazovkám.

„Tady se dobře rozhlédněte!“ nabádal Pepek své spolucestující. „Tohle je můj domov! Vidíte pod námi ty stovky aut? Jsou v nich tisíce lidí, neschovávají se v krytech!“

Pro lidské oči průhledný duchovitý stroj se obrátil k Praze.

Dole si ho nikdo nevšiml...

*****

Na místě činu

Pepek nezaparkoval airbus na Zemi, ale v sousedním Měsíčním světě, jehož utěšenou krajinu pokrývaly louky a lesíky. Měsíční světy se otáčejí stejnou rychlostí jako Země, takže se vůči sobě nepohybují a to Pepek potřeboval. Tefirové by tu neměli být ani v normální, ani v duchovité formě. Pro jistotu s letadlem zaparkoval nárazem do nedaleké hory, osaměle trčící z roviny. Už mu to ani nedělalo problémy, jako zpočátku. Jen si uvědomoval, že si na to nesmí příliš zvykat, aby to pak nezkoušel v normální hmotě. Tam by to dopadlo hůř.

Tento jediný vyšší kopec široko daleko si Pepek v duchu pojmenoval podle jeho tvaru Spící Liška, nebo krátce jen Liška. Zaparkoval pět metrů pod povrchem, pod zemí by měl být v bezpečí.

Kdyby tak věděl, co by našel na vrcholku tohoto kopce!

Ta hora už totiž jméno měla. Pepkův kamarád Olda ji měl pojmenovanou ve svých mapách jako Liščí horu. Kdyby se Pepek namáhal vystoupit na její vrchol, což by při jeho schopnostech létat nebylo nic těžkého, našel by nahoře zabodnutou hliníkovou stanovou tyč s připevněnou českou vlajkou, možná už větrem a deštěm trochu ošlehanou a zteřelou.

Pepek ale horolezcem nebyl, šplhání na vysoké hory nebyl jeho koníček. Česká vlajka tam bez povšimnutí vlála dál. Olda už dávno neměl čas na výzkumy cizích světů a kromě toho by se sem už jen vracel, zůstala tu po něm jen tato malá připomínka.

Až ji jednoho dne objeví jiný horolezec, bude to pro něho strašlivý šok. Rozhodně pro něho nebude snadné vysvětlit českou vlajku na vrcholu hory pustého neznámého světa, kam se lidská noha dostane až díky nesmírnému technickému pokroku a úsilí lidstva...

Pepek se rozloučil s dívkami a zmizel jim za bílo-modrou branou. Tentokrát to nemělo být nadlouho, večer se měl vrátit. Trojlístek Xapho, Mariuk a Erelim vybalily prohlížečku krystalů a založily do ní první dokumentární krystal z pokladů ďáblice Yazatap, nazvaný až příznačně Nepoučitelné hlouposti moudrého krále Šalamouna.

Na rozdíl od Bible obsahoval krystal také fotografie a krátké filmy, natočené ďábly při jejich pradávné návštěvě biblických míst. Dívky si mohly v klidu prohlédnout obličej krále, lidmi popisovaného jako moudrý, ale viděného pohledem těch, o kom se naopak v Bibli nic kladného nepíše. Bohužel právem...

*****

Pepek se zakrátko dostal do Prahy a protože už dávno nebylo ráno, zamířil přímo do redakce svého pozemského přítele redaktora Kryštofa. Našel ho, jak jinak, u jeho počítače, právě dolaďoval další článek.

„Ahoj, Kryštofe!“ oslovil ho telepaticky. Kamarád na něho udiveně vzhlédl.

„Kde jsi byl?“ reagoval překvapeně. „Zrovna píšu o tvém nevysvětlitelném zmizení!“

„To můžeš rovnou smazat,“ ujistil ho Pepek. „Všechno ti klidně vysvětlím.“

„Nemohl jsi přijít dřív?“ zlobil se Kryštof. „Musíš přijít, až když to mám hotové?“

„Dřív to nešlo,“ řekl Pepek a posadil se na laminátovou židli, kterou si nejprve sám očima otočil proti Kryštofovi. Kryštof se ovšem nepolekal. Jako jeden z mála věděl trochu víc o schopnostech svého duchovitého přítele.

„Hádej, co jsem dělal před takovou hodinou?“ usmál se na kamaráda. „Neuhodneš! A když ti řeknu, že jsem sekal hlavy ďáblům, nebudeš mi to věřit, co? Ale je to pravda.“

„Sekal hlavy ďáblům?“ zděsil se nefalšovaně Kryštof.

„Jo, přesně tak,“ přikývl Pepek. „Strašlivý masakr, to ti povím! Pár jich přede mnou uteklo a raději se nechali upálit, jeden sám spáchal harakiri. Když ti ale naopak řeknu, že se mi podařilo zachránit asi čtyři stovky ďáblic, taky mi to nebudeš věřit.“

„Čtyři stovky ďáblic?“ opakoval po něm Kryštof nevěřícně.

„A teď přijde vrchol!“ zvedl Pepek prst. „Uvěříš mi, když ti povím, že si mě teď čtyři ďáblice chtějí vzít za muže?“

„A nejsi na to trochu mladý?“ usmál se shovívavě Kryštof.

„To mě zatím před nimi zachránilo!“ oplatil mu úsměv Pepek. „Daly se ukecat, že to kvůli věku nejde. Jen nevím, co budu dělat za půl roku, až mi bude šestnáct.“

„Ledaže si pak některou opravdu vezmeš!“ nadhodil se smíchem.

„Tomu se nesměj!“ napomenul ho Pepek. „Ďáblice jsou náhodou fajn kočky a myslí to docela upřímně. Xapho bych si vzal třeba hned. Kéž by si mě chtěla vzít jen ona! Jenže jim ani náhodou nejde o to, abych si vzal jednu z nich. Chtějí si mě vzít všechny najednou. Víš ty vůbec, co znamená slovo harém? To je, oč tu běží!“

„To tě tedy svádějí fest!“ řekl uznale. „To by ani nebyla bigamie, ale kvadrigamie. Neřekl bych do tebe, že máš odvahu začínat si něco s ďáblicemi!“

„Vidíš, už je to tak!“ pokrčil rameny Pepek. „Je to zamotanější než si myslíš, ale teď mi hrozí, že si budu muset vzít čtyři najednou. Já vím, že to podle našich zákonů nejde, ale v Pekle je to podle jejich zákonů normální.“

„To mi skoro připomíná Cimrmannův pohádkový horror O třinácti tchýních!“ usmál se Kryštof. „Taky se říká, že dvě tchýně je největší a neodvolatelný trest za bigamii.“

„Ďáblové prý mívali tchýní až pětadvacet!“ podotkl Pepek. „Pět krát pět!“

„A sakra!“ vzdychl si Kryštof. „Samé neuvěřitelnosti! Ale řekni mi, co ti je do jejich zákonů? Jsi přece člověk, musíš uznávat ty naše, ne?“

„Jo, jsem snad ještě člověk,“ vzdychl si Pepek. „Ale nemám to jednoduché. Ďáblové lidmi tisíce let pohrdali a já se to snažím napravit. Aby nás ale ďáblice uznávaly, musím se k nim chovat vstřícně. Chtějí nám dokázat, že si nás váží, ale vyžadují uznání i na oplátku. Kdyby to zachránilo mír mezi našimi světy, vzal bych si jich třeba pět! Chápeš to, ne?“

„Počkej, jsou ty tvoje ďáblice hmotné, nebo nehmotné?“ zarazil se Kryštof. Zřejmě už si uvědomil, že to nebude tak jednoduché.

„Podle potřeby,“ řekl Pepek. „Mimo jiné jsem zjistil, jak se zase stát člověkem, takže až za tebou jednou přijdu, podám ti ruku a taky ti ji stisknu. Pokud budeš mít o to ještě zájem... Ta přeměna není nic těžkého, když víš, jak na to. Naštěstí už to umím oběma směry.“

„Neříkej!“ zvedl k němu oči Kryštof. „To by bylo dobrý, ne? Ale není to jen falešná naděje? Abys pak nebyl zklamaný!“

„Už jsem byl dokonce pár dní člověkem, ale musel jsem se do této podoby vrátit, nemám tady na Zemi ještě všechno hotové,“ řekl Pepek.

„To nechápu!“ vrtěl hlavou Kryštof. „Věřil jsem ti, že by ses rád stal člověkem, ale tvrdil jsi, že to nejde. Teď mi říkáš, že to jde, ale že se ti to takhle líbí?“

„Netvrdím, že by se mi to takhle líbilo!“ namítl Pepek. „Ale napřed povinnost, potom zábava! Ještě tady něco dodělám a pak už mě tu jako ducha nikdo neuvidí.“

„Copak? Nemůžeš se dočkat, až budeš zpátky u svých ďáblic?“ zasmál se .

„Až ti sem některou přivedu, budeš na ni civět,“ zastal se jich Pepek. „Ale vzít si hned čtyři najednou, to je i na mě moc. Jen nevím, jak z toho ven. Asi mi nic jiného nezbude.“

„V tom ti asi neporadím. Mám jiný dotaz. Čím ti mohu pomoci?“

„Vidíš!“ podíval se na něho Pepek vděčně. „Tomu říkám přítel! To se ví, že mi můžeš pomoci! Stačí když zveřejníš, že jsem se dneska vrátil z Pekla. Ať si na mě všichni grázlové dávají setsakra pozor!“

„Ty že jsi byl v pekle?“ chytil se Kryštof za hlavu. „Prosím tě, Pepku! To už je snad trochu moc! Peklo je přece náboženská fikce! Nehoupej mě!“

„Já tě nehoupu!“ zamračil se Pepek. „Už jsem ti někdy lhal? Peklo je sousední svět ve směru Země-dolů, přesně tam, kde má podle pověstí být. Jenže to »dolů« je v osmé dimenzi a ne v těch třech, co známe. S ďáblicemi jsem se byl dnes podívat na jejich bývalý domov. Upřímně řečeno, nelíbilo se tam ani jim, natož mně. Je tam pěkně hnusně, to ti teda povím!“

„Ale jestli se chceš dát k ďáblicím, musel bys tam žít s nimi, ne?“ podíval se Kryštof na něho pátravě. „Kde jinde než v pekle?“

„Ne, do Pekla se mi nechce a jim už taky ne,“ řekl Pepek. „Jako duch jsem tam mohl nahlédnout a nic mi to neudělalo, ale jako člověk bych se to neodvážil. Proto chci přiblížit ďáblice k nám lidem. Ale nebude to snadné a nepůjde to ve všem. Například monogamii jim nevnutím, to je zkrátka vyloučené.“

„Proč?“

Pepek mu tedy vysvětlil problém s nepoměrem u narozených dětí.

„Člověče, máš asi pravdu,“ uznal Kryštof zaraženě po chvilce přemítání.

„No vidíš!“ vzdychl si Pepek. „A to není všechno. Ďáblice se během posledního tisíce let zbavily chlapů. Když jim zrušíme strojovou výrobu dětí, budou chlapy zase potřebovat. V pasti na Pegsda byli na čtyři sta žen čtyři, ti to nezachrání. Zřejmě budu muset sehnat stovku chlapů, ochotných vzít si je podle jejich zákonů a přistoupit i na ten harém, tedy pěkně po čtyřech. Ďáblice jsou ochotné přizpůsobit se všude, kde to půjde. Vzdají se dosavadního způsobu života, přijmou naše zvyky, jen monogamii jim nevnutíme, to prostě nepůjde. Tam se budeme muset naopak přizpůsobit my.“

„Jestli jsou ďáblice opravdu jak říkáš, tedy normální hmotné kočky, nebude problém najít pro ně i tisíc chlapů,“ usmál se Kryštof. „Dám ti inzerát do rubriky Seznámení a uvidíš ten zájem!“

„Taková legrace to zase nebude!“ zvedl prst Pepek. „Pochop, zájemci to musí chápat chtě nechtě smrtelně vážně. V tom inzerátu to musí být napsané poctivě, aby si pak někdo nestěžoval! Kdo by se těšil, že je jen pomuchlá a odkopne, mohl by tvrdě narazit! Nechtěl bych být v kůži frajera, po kterém jdou čtyři rozezlené ďáblice! Mohly by z něho stáhnout kůži zaživa! Uvědom si, každá ta holka umí zabít na sto způsobů! Jejich trestní právo nejenže používá trest smrti, ale rozlišuje to od bezbolestné popravy až po Tisíc smrtí. Rozvody neuznávají a nikdo před nimi jen tak neuteče.“

„A takové máš na krku hned čtyři? To ti teda opravdu nezávidím!“

„Jenže ony dovedou být také velice milé,“ vzdychl si Pepek. „Kdo s nimi bude jednat čestně, mohl by si myslet, že to jsou andělky. Rozumíš?“

„Úplně ti nerozumím, ale to snad nevadí,“ pokrčil rameny Kryštof. „Kde je máš?“

„V jiném vesmíru, trochu dál od našeho. Ale to je vedlejší. Radši mi pověz, co je nového u nás doma?“

„Ty jsi odsud zmizel ještě před tím státním pohřbem, co?“ zeptal se ho Kryštof. „To ti byl ale parádní funus! Infarkt pěti poslanců během jednoho zasedání! To tu ještě nebylo!“

„No jo,“ přikývl Pepek. „Měl jsem jiné starosti. S ďábly i s lidožrouty, málem mě tam sežrali, ale to sem teď tahat nebudeme...“

„Poslyš, byl jsi úplně mimo tento svět... že to má souvislost s tím, že v Praze poklesla úmrtnost na infarkty?“ podíval se Kryštof na Pepka ostřeji.

„Má,“ souhlasil Pepek. „Měl jsem důležitější starosti. Ale neboj se, doženu to.“

„Snad tím nemyslíš na novou sérii infarktů?“ zvedl obočí.

„To taky, ale už jen bokem,“ přitakal mu Pepek. „Teď se zaměřím na zlé duchy. Na Pegsda jsem je vymýtil, na Zemi jich je víc, ale už to s nimi umím.“

„No nazdar!“ chytal se reportér za hlavu. „Peklo není fikce, ďáblice jsou fajn kočky, po Praze se nám toulají zlí duchové... máš ještě víc takových překvapení?“

„Poslyš, Kryštofe, máš ty nějakou holku?“ překvapil kamaráda ještě víc.

„Momentálně ne,“ přiznal reportér. „Moje zaměstnání každá nevydrží, ženský nemají potřebnou andělskou trpělivost. Proč to chceš vědět?“

„A vzal by sis za ženu ďáblici?“

„Blázníš?“ opáčil.

„Neblázním,“ usmíval se Pepek. „Mám ti nějakou sehnat? Ďáblice by trpělivost měla spíš ďábelskou než andělskou, ale rozhodně by ses s ní nenudil!“

„Odkdy lidem dohazuješ ďáblice?“

„Jen tak mě to napadlo. Budu jich mít na krku čtyři sta. Chceš si mezi nimi nějakou vybrat? Blondýny, černovlasé i zrzky, světlejší i tmavší... od dvaceti let do čtyř tisíc let... Ty třítisícileté vypadají na třicet a strčí do kapsy celé finále Miss Universum, o těch mladších nemluvě. Kočky jedna hezčí než druhá, nenajdeš mezi nimi jedinou šeredku. Jsou snědší, asi jako když Češky přijedou od moře. Jo, a nejlépe uděláš, když si jich vezmeš za ženy hned tři až pět najednou!“

„Bigamie je u nás zakázaná.“

„To už máš jedno,“ usmál se Pepek. „Na Zemi si je stejně nevezmeš. Jen si představ, až přijdeš za farářem, aby vás oddal. Pane faráři, to je moje snoubenka Caphriel. Ano, má andělské jméno, ale je to pravá ďáblice, ano, z pravého Pekla... Pokřtěná samozřejmě není, to byste od ní chtěl trochu mnoho! Jaké může být asi víry, když je to pravá ďáblice?...“

„Stejně jsem pro občanské sňatky.“

„Myslíš, že to bude lepší?“ mávl rukou Pepek. „Pane oddávající, představuji vám svoji snoubenku Caphriel. Příjmení? Nemá, kmen Baalů příjmení neuznává. Datum narození? Žádné, ona se totiž nenarodila... Rodiště? Peklo. Rodiče? Pochopitelně žádné nemá a nikdy neměla. Kolik jí je let? Asi tři tisíce, sama to přesně neví. Povolání? Profesionální zabiják. Bydliště? Peklo, pevnost Ar-Baal-Layett, patro 666, kajuta číslo... Doklady? No dovolte! Kde by je v Pekle vzala?!“

„Hezký!“ uznal to Kryštof. „To by bylo na celý fejeton.“

„Já vím, jenže nepublikovatelný. Hlavně do těch novin napiš, že jsem zpátky. Jen ať o mně vědí. Zajímalo by mě, kolik poslanců už složilo mandáty.“

„Žádný!“

„Nepoučili se? Vážně mě štvou! Že bych si na ně dupl? Třeba na deset najednou?“

„Pepku, pět mrtvol snad stačilo!“

„Neboj se, začnu u větších potvor, u duchů. Ale nezlob se, spravedlnost taky musí být. Proč bych lovil drobné obchodníčky s heroinem s příjmem sotva pár set tisíc a větší bestie s milionovými příjmy nechal řádit? Nenechám na pokoji jedny ani druhé. Napiš, že jim dám každému jen jedno jediné varování a to přes tvoje noviny, rozumíš? Jak by se ti líbil titulek Smrťákovo poslední varování?“

„Počkej, ty už nebudeš varovat každého jednotlivě?“

„Nebudu,“ řekl Pepek. „Nemám na to čas, chci být co nejdřív člověkem! Hlavně to napiš hodně nápadně, ať se žádný nevymlouvá, že to neviděl.“

„Zřejmě začíná druhé kolo!“ vzdychl si temně redaktor.

„Nezačíná. Začalo!“ rozplynul se před ním Pepek.

*****

Sestoupil co nejhlouběji do sklepů a dál dupal směrem do hlubin.

„Muriel!“ volal směrovanou telepatií. „Muriel, chci s tebou jednat! Nabízím ti příměří po celou dobu jednání! Jsem v Praze, přijď za mnou pod Václavák!“

Opakoval to dvakrát. Musela to zachytit, její rezonanci si přece pamatoval. Ale stál už chvíli pod tunelem metra, osvětloval si okolí eldyfem - a nic.

Konečně zahlédl jakýsi pohyb na hranici viditelnosti, kam až pronikalo světlo eldyfu.

Nebyla to ale Muriel. k Pepkovi se hnali tři duchové s meči, jen za nimi vlály tefirské pláště. Čtvrtý jim svítil. Každý měl jinou výškovou hladinu, ale ten nejnižší byl aspoň třicet až čtyřicet metrů pod Pepkem. Nedalo se to stihnout, ale Pepek se ani nesnažil klesnout. Vyčkával je se svým dlouhým kopím.

Naštěstí se hnali bez ohledu na nějakou koordinovanost. Zdálo se, že první bude ten, kdo Pepkovi mohl nejméně uškodit, protože byl nad ním, ale hned po něm doběhne druhý.

Duch v úrovni nad Pepkem ale nenadále sjel šachtou kolektoru na stejnou úroveň, na které byl i Pepek. Máchal mečem a cosi křičel. Pak najednou zmizel.

Také druhý duch byl nablízku, chybělo mu snad jen dvacet metrů. Když první zmizel, druhý se překvapením zastavil, ale pak opět zatočil nad hlavou mečem a vyrazil k Pepkovi.

„Bansáááj!“ křičel to své pekelné Hurá.

A pak byl najednou pryč. Zmizel v jediném okamžiku.

Třetí samuraj překvapením zpomalil, ale nezastavil. Mlčel, ale jeho úpornost v sobě měla cosi zvířecího. Hnal se jako hladový vlk za jelenem. Pepek ho očekával s napřaženým kopím, ale nedělal si iluze. Dobrý šermíř jeho kopí snadno mečem odhodí na stranu a pak už ho nic nezastaví.

„Pozdravuj tamty dva!“ vmetl Pepek útočícímu samurajovi do očí.

Třetí samuraj zmizel. Pepek se nevzrušeně obrátil k jejich světlonošovi. Vysoký tefir s eldyfem v ruce náhle v jednom záblesku zjistil, že se k němu žene chlap, kterého až dosud jeho kamarádi pronásledovali. Teď stál proti němu s holýma rukama sám a jeho protivník měl dlouhé kopí s ostrým břitem.

Světlonoš zhasl eldyf a vzal nohy na ramena, ale nebylo mu to nic platné, Pepek si prchajícího soupeře osvětloval vlastním eldyfem a pohyboval se rychleji.

Náhle těsně před prchajícím duchem vyvstala tenká modrá elipsa. Byl to jen mžik, ale světlonoš jí jediným krokem prošel. Vzápětí elipsa zmizela a tefir s eldyfem s ní.

„Muriel!“ vyzval Pepek opět tefirku. „Čekám tě pod Muzeem! Nebo chceš, abych si pro tebe došel? Přede mnou se neschováš! Jsi ode mě zhruba na severozápad. Jestli sama nepřijdeš, najdu si tě!“

Chvíli čekal, pak ale zamířil k tunelu metra a rozletěl se za vzdalujícími se koncovými světly odjíždějící soupravy. Tunel klesal až ke svému nejnižšímu bodu pode dnem Vltavy. Tam Pepek vstoupil do stěny a opět rozsvítil eldyf. V jeho světle spatřil duchovitou postavu. Tentokrát to opravdu byla Muriel. Jakmile spatřila, odkud Pepek svítí, zamířila k němu.

„Zůstaň tam, co jsi!“ oslovil ji opět telepatií. „Vpravo od tebe je protiatomový bunkr, tam si nerušeně popovídáme.“

Rozhlédla se a když v dalším záblesku spatřila správný objekt, vstoupila do té dutiny. Pepek tam za několik minut vkročil také.

Vyjednávání mohlo začít.

*****

„Ty ještě žiješ?“ oslovila ho nevlídně.

„Nejen to,“ mávl rukou. „Jestli sis toho nevšimla, před chviličkou jsem zlikvidoval tvé čtyři zbrojnoše.“

„To nebyli moji zbrojnoši!“ opravila ho trochu upjatě. „Šli za tebou sami.“

„Tys je ale za mnou poslala, neříkej, že ne!“ udeřil na ni. „Bez tebe by o mě nevěděli. Musela jsi jim říci, že jsem tady a kde mě mají hledat.“

„Rozkřičel jsi to moc nahlas!“ vyčetla mu.

„Nekecej!“ zarazil ji. „Směrovaná telepatie je srozumitelná i na opačné straně světa, ale jen pro toho, na koho je směrovaná! Pro ostatní jsem byl zticha, závan motýlích křídel byl proti tomu řev hurikánu. Tys jim to řekla!“

„No tak jsem jim to řekla!“ vybuchla Muriel. „Projevila jsem oddanost a přesvědčila jsem je, že s tebou nepeču!“

„O tom jsi ale přesvědčila i mě,“ vyčetl jí.

„Nemáš mi co vyčítat, s tebou jsem nepekla nikdy!“ odsekla.

„Máš vlastně pravdu,“ zarazil se. „Projevila jsi jim oddanost. Co kdyby tě ale začali podezírat, že jsi ty čtyři za mnou poslala přímo do pasti?“

„O žádné pasti jsem nemohla vědět!“ odvětila trochu nervózně.

„Přesvědčuj o tom někoho!“ ušklíbl se. „Už jsi mi snad jednou vysvětlovala, že mezi vámi mnoho spravedlnosti nenajdeš!“

„Co jsi to s nimi vlastně udělal?“ zeptala se ho zamračeně.

„Do toho ti nic není,“ odvětil klidně. „Vypařili se, jsou pryč a už se nevrátí.“

„Je mi do toho víc než si myslíš,“ odsekla. „Znala jsem je stokrát déle, než jsi vůbec naživu, ale i kdyby ne, zajímat se o své krajany můžu v každém případě.“

„V každém případě tady nejsou,“ odvětil. „Je mi jedno, jestli jsi je znala nebo ne, pro mě je důležité, že mě chtěli s tvým přispěním zabít.“

„Kam jsi vlastně zalezl, že o tobě nikdo nic nevěděl?“ spolkla to a aspoň si rýpla.

„Byl jsem na Pegsda,“ přiznal nevinně.

„Co jsi tam dělal?“ mračila se na něho. „Jak ses tam dostal? My jsme tě tam rozhodně nepouštěli, konvertory na Pegsda ani nemáme. Musel tě tam tedy pustit někdo jiný. Kdo ti to umožnil?“

„To nepotřebuješ vědět,“ odmrštil ji, ale jen trochu. „Byl jsem tam vlastně díky tobě. Sdělila jsi mi jen tak mezi řečí, že tam je část sestřelených posádek a podle tvých slov je jim nejhůř. Napadlo mě podívat se na ně.“

„A co jsi zjistil?“ pokrčila lhostejně rameny. „Bylo tomu tak?“

„Bylo,“ přikývl vážně. „Musím ti za ten báječný tip poděkovat. Podařilo se mi odvézt z Pegsda přes čtyři sta tefirek. Ještě jich tam kolem stovky zůstalo, ale dovezl jsem jim nějaké zásoby jídla a brzy je odvezu všechny.“

„Děkovat mi nemusíš,“ ucukla. „Ale zajímalo by mě, kam je vozíš a hlavně proč?“

„Objevil jsem způsob, jak duchům vracet obyčejná hmotná těla,“ řekl neurčitě. „Mám pro ně mimo dosah vašich konvertorů Oázu, romantický ostrov ve světě, podobném Zemi. Postavil jsem tam pro ně osadu a učím je žít v normálním světě.“

„Nelži!“ odmítla ho příkře. „Mám oči a vidím, že jsi nehmotný jako dřív!“

„Jsem nehmotný, protože chci být nehmotný!“ řekl sebejistě. „Dokážu podle své vůle změnit strukturu hmoty tam i zpět. Poslyš, Muriel, nedávno jsi mě lákala, abych se k vám, pozemským duchům, přidal. Co kdyby ses naopak přidala ty ke mně? Mohu ti nabídnout, co ti nikdo jiný nenabídne. Tvé vlastní, jenže úplně normální hmotné tělo. A život ve světě, kde je všeho dostatek a nikdo tam nemusí hladovět. Brala bys to?“

„Co... cože?“ zakoktala se. „T...to myslíš vážně?“

„Ano, umím to,“ ujišťoval ji. „Nabídl jsem to už tefirkám na Pegsda. Měla jsi pravdu, bylo jim hůř než vám na Zemi, neměly žádné zásoby a hrozila jim smrt hladem. Už na tom byly tak zle, že se zabíjely a požíraly navzájem. Možná i proto jsem jich čtyři stovky snadno přemluvil, aby šly se mnou. Dnes žijí na ostrově Oáza, mají jídla co hrdlo ráčí, koupou se v bazénech i v moři a je jim tam dobře. Nabídnu to i tobě. Bereš?“

„To nechápu,“ zamračila se. „Když je tam tak krásně, proč jsi tady a nehmotný?“

„Nebudu tu dlouho,“ ujistil ji. „Vrátil jsem se pro vás. Vezmu vás tam také, budete-li chtít. Mám ale velice přísné podmínky.“

„Podmínky?“ podívala se na něho tázavě. „Jaké podmínky?“

„Pro všechny mám podmínku: přestat pracovat pro své kmeny na Gehenně, vzdát se válek a kmenové nenávisti. Vám přidám jeden bod navíc: přestat se angažovat i na Zemi.“

„Neumíš nic originálního? To jsi okoukal od nás, co?“ podotkla jedovatě.

„Proč ne?“ přitakal. „Nebyl to špatný nápad. Zkus přemýšlet. Nebudeš tam na nikom závislá, ani na mně. Tady ti říkají jedubaba a svině, tam nikdo nikoho neuráží. Tady jsi vydaná na milost a nemilost správci zásob Marbuelovi, který rozděluje nedostatkové zboží podle zásluh. Říkala jsi, čeho je dostatek, toho se dostává pro všechny. Řekni mi, čeho máte dostatek, když jsi tak vychrtlá?“

„Kontejnery jsou malé, není snadné je sem posílat a je nás na ně hodně,“ odsekla.

„V Oáze nikdo nehladoví,“ pokračoval. „Musím vám přiznat, vy tefirky jste většinou kočky k pohledání, holky jako obrázek, ale podívej se na sebe! Tváře kost a kůže, tělo jako smrt. V Oáze budou brzy i nejvychrtlejší z Pegsda vypadat přitažlivěji. Jídla mají dost. Všechny žijí venku v přírodě, jak se jim nezdálo ani na Gehenně. Nemačkají se v krytech. Když se chtějí projít po ostrově, mohou si vzít na cestu košík zásob, ale nepotřebují je, jedlé plody tam rostou na stromech i keřích a voda z pramenů se dá pít. Nabízím to i tobě. Opravdu dokážeš takovou nabídku odmítnout?“

Pravda, Muriel nevypadala tak vychrtle, jako některé tefirky na Pegsda. Přece jen se tu občas najedla, i když to jistě valné nebylo a tlustá rozhodně nebyla. Ale Pepek počítal s tím, že kritika jejího ženského vzhledu bude účinnější než deset minut jiných argumentů.

„Co na tom, že to ty chudinky na Pegsda přijaly všechny,“ zavrčela. „Asi to tam bylo horší, když se požíraly navzájem.“

„Nepřijaly to všechny,“ řekl vážně. „Některé nechtěly přestat s lidojedstvím a museli jsme je zabít, aby neohrožovaly nováčky, sestřelené posádky, co se tam občas objevují. Pár tefirek tam zůstalo, aby nováčky vyhledávaly a připravovaly k odletu na Oázu.“

„A ty, které Oázu zásadně odmítnou?“

„Z nových posádek neodmítla žádná,“ usmál se shovívavě. „Některé bývají příliš fanatické, než aby to přijaly hned. Mají na výběr ze dvou možností: Oáza nebo smrt hladem. Obvykle brzy samy přijdou, že si to rozmyslely.“

„Co s těmi, které si to nerozmyslí? Zabijete je jako my, co?“

„Zabil by je hlad,“ pokrčil rameny. „Ale většinou je zlomí, než dojde k nejhoršímu. Není inteligentní odmítat pomocnou ruku, když jde o život. Vždyť jsi také zlomila přísahy svého kmene, když ses dala k těmhle. Přitom sis stěžovala, že se k tobě nechovají na rovinu. Co ti brání jít za lepším? Tady jsi jen onuce pod jejich botama.“

„Ale mám své jisté a znám to tu.“

„A jen proto jim budeš otročit? Nabízím ti víc a žádnou vděčnost za to nechci!“

„Říkal jsi, že ta tvoje... Oáza... je mimo dosah našich konvertorů?“ vyzvídala. „Ale co budete dělat, až tam naši technici konvertory postaví a vtrhnou na vás?“

„Na dvě skupiny světů se vašimi konvertory nikdy nedostanete,“ řekl. „Nedokážete je postavit na Jupiteru a na Venuši. My se tam dostaneme. Oáza patří k Venušským světům.“

„Ale proč bys mě tam bral?“ nechápala pořád. „Co ti to přinese?“

„Vezmu tam každého, kdo nechce pokračovat ve válce na Gehenně, přestane mít podíl na špinavostech na Zemi a zvolí si normální život jako normální lidé.“

„A co uděláš s těmi, kdo s tebou nepůjdou? Zdejší chlapi jsou hrdější než my.“

„Věčně je přemlouvat nebudu,“ řekl. „Chci, abyste přestali škodit lidem na Zemi. Kdo v tom bude navzdory nabídce lepšího života pokračovat, stane se mým nepřítelem.“

„Takže je nakonec začneš taky barbarsky vraždit, co?“ řekla s odporem.

„Nebudu,“ řekl. „Mám lepší metodu a už jsem s ní začal. Tvé kolegy jsem přesunul do sousedního světa. Tam jim nikdo žádné zásoby nedodá a časem jim nabídnu, aby to vzdali a nechali se odvézt do Oázy. Uvidíme, jestli budou pořád hrdě vzdorovat, nebo na tu vidinu raději přistoupí.“

„Nevím,“ řekla nerozhodně. „Přiznám se, pro mě to zní přijatelně. Ráchel by tam šla také, nejspíš všechny zdejší ženy. Ale za chlapy nic rozhodovat nemohu.“

„Poslyš, Muriel, co kdybys mi pomohla?“ nabídl jí Pepek. „Mohla bys moji nabídku přednést ostatním tefirským duchům? Někteří ji možná využijí a budou ti za ni vděční!“

„A jiní mě zabijí, jakmile za nimi s něčím takovým přijdu!“ dodala skepticky.

„Vážně?“ opáčil Pepek. „No, v takovém případě to ani po tobě nechci. Já s nimi budu jednat bez rizika. Řekni to zdejším ženám, snad budou vstřícnější. Ale mohla bys za mnou přivést některého z chlapů, třeba pod záminkou, že už nechci jednat s tebou.“

„Tobě přece dosud nevadilo, že jsem žena,“ opáčila pátravě.

„Máš pravdu, nevadí mi to,“ přitakal, „Ale vaši muži to nevědí. Možná se jim bude zdát normální, že chci jednat jako chlap s chlapy.“

„Jak je znám, uvažuješ asi správně. Budu o tvé nabídce aspoň uvažovat,“ řekla. „Ale neodpovím ti hned, musím si ji rozmyslet. Kdybych přijala, nebudu mít cestu zpátky.“

„Rozmysli si to, Muriel, rozmysli,“ usmál se Pepek. „Dám ti ještě něco, aby se ti lépe rozmýšlelo.“

Shodil ze zad nevelký batoh a podal jí jej.

„Co je to?“ zdráhala se.

„Jídlo,“ řekl. „Plody, které rostou v Oáze na stromech. Najez se, ať vypadáš lépe.“

Trochu se zdráhala, ale dar přijala.

„Toho je... tak na rok,“ odhadla to rychle potěžkáním.

„Nebo na kratší dobu, když to nerozdělíš na tak hladové dávky,“ dodal. „Jen se najez pořádně, příště ti donesu víc. Mám v sousedním světě letadlo se zásobami, ale kdyby došly, vrátím se pro další do Oázy. Chodím tam spát, proto se nebojím ani přepadení ve spánku.“

„Tak ti zatím děkuji,“ řekla nevzrušeně. „Uvidíme!“

„Uvidíme!“ usmál se na ni.

*****

Do letadla ve Spící Lišce dorazil utahaný, ale spokojený.

Dívky ho přivítaly vřele, ale když zjistily, že se únavou sotva vleče, připravily mu jen rychlou večeři a doprovodily ho do dolní kabiny na lůžko. Usnout ho ale jen tak nenechaly. Musel jim podrobně vylíčit, o čem dnes na Zemi jednal.

„Co kdybys nás tam vzal zítra s sebou?“ navrhla mu Xapho. „Ukážeme se tomu tvému redaktorovi, ať vidí, že si nevymýšlíš!“

„Úplně bezpečné to tam není,“ zrazoval je. „Místní duchové jsou ozbrojení.“

„Úplně bezpečné to není ani tady,“ namítala Xapho. „Co když nás tady vypátrají?“

„Za prvé se sem nedostanou, za druhé, proč by vás tu vůbec hledali, za třetí, pod zemí v letadle na vás nikdo nemůže...“

„Za čtvrté by ti to u tvého kamaráda třeba hodně pomohlo!“ přebila jeho argument.

„Dobře,“ ustoupil. „Ale vezmu tam jen jednu.“

„To není spravedlivé!“ ozvala se hned Mariuk.

„Aby to bylo spravedlivé, každý den jinou,“ obrátil se k ní Pepek. „Začnu třeba tebou. Souhlasíte? Tři by byly moc. Nevíme, co proti nám místní duchové vymyslí.“

Souhlasily, jak jinak! Nechaly ho pak v klidu usnout.

Jen se ještě dlouho samy dohadovaly...

*****

Ráno se rozloučila s ostatními i Mariuk. Prošla s Pepkem branou, Pepek ji pak vzal za ruku a přeletěl vzduchem až před budovu redakce. Vletěli venkovní stěnou do budovy ve výši prvního patra a objevili se v redakci přímo proti Kryštofovi, sedícímu u svého počítače.

„Dneska jsme na tebe dva,“ oslovil Pepek a vesele.

„Jak to, dva?“ opáčil Kryštof. „Kde máš toho druhého?“

„Stojí přímo proti tobě,“ ujistil ho Pepek. „Asi ji vidíš jen hodně nezřetelně, že? Ona se neumí zviditelnit. Podej mi ruku, Mariuk!“

Natáhl ruku a vedle něho se objevila dívka, až Kryštof údivem otevřel ústa. Mariuk měla na sobě překrásné hnědočervené šaty a měděné vlasy jí v ranním slunci přímo zářily.

„Měl bych vás představit, jen ruce si asi nepodáte,“ zářil i Pepek. „Mariuk, to je můj zdejší kamarád Kryštof, redaktor místních novin. Kryštofe, dobře si protři oči, dnes poprvé v životě vidíš na vlastní oči skutečnou a pravou ďáblici z Pekla. Jmenuje se Mariuk a měl bys uznat, že se taková kočka jen tak nevidí.“

„Mohl bych si ji vyfotit?“ zeptal se opatrně Kryštof.

„Klidně!“ svolil Pepek. „Ale dělej, držet ji viditelnou je dost vyčerpávající. A vypni si blesk, nebo ji prosvítí skrz naskrz a na obrázku nebudeš mít nic.“

Kryštof vytáhl fotoaparát a za chvíli si mohl na obrazovce počítače prohlížet několik narychlo vyfotografovaných obrázků Pepka a Mariuk, držících se za ruce.

„Skoro to vypadá, jako kdybys s ní právě předstupoval před jejího otce a žádal o její ruku!“ hodnotil Kryštof výsledný dojem.

„Samá voda!“ usmál se Pepek. „Mariuk žádného otce nemá, ani ho mít nemohla, je totiž klonovaná. A řekni mi, koho mám žádat o její ruku, když nikdy neměla ani matku?“

„Matku snad musí mít každý!“ zarazil se Kryštof.

„Ďáblice ne!“ připomněl mu Pepek. „Ty nemusí mít ani matku. A Mariuk ji nemá. Ne že by měla matku po smrti, neměla ji nikdy. Narodila se ze stroje.“

„A sakra!“ uklouzlo Kryštofovi. „Kdykoliv tě vidím, můžu čekat parádní překvapení, ale dnes je to opravdu husté! Přitom vypadáte jako docela šťastný páreček.“

„Však si mě chce Mariuk vzít, viď?“ obrátil se na ni.

Rychle přikývla a celá se rozzářila úsměvem.

„Minule jsi ale mluvil o jiné,“ řekl Kryštof, ale v té chvíli se zarazil: „Jéžiš, promiň, já jsem ale vůl! Čoveče, měl jsem takový dojem, že nám rozumí!“

„Rozumí,“ přikývl Pepek. „Jen mluvit nemůže. Já vlastně taky nemluvím. Bavím se s tebou telepaticky, ale to ona neovládá. Zato umí všechny řeči světa, rozumí tedy i česky.“

„A sakra!“ vyhrkl opět Kryštof. „To jsem to teda prokec.“

„Nic se nestalo,“ přehlédl Pepek úmyslně kamarádovo váhání i jeho neobratný pokus odvést pozornost jinam. „Minule jsem ti jmenoval Xapho, ale říkal jsem ti, že jsou na mě čtyři, ne? Xapho, Mariuk, Erelim a Yazatap. Tady máš na ukázku Mariuk. Když se usměje, má krásné dolíčky na tvářích a nádherně zrzavé vlasy. A to jsi ji neviděl v plavkách! Budou se ti ty fotky hodit do novin? Něco jako – Smrťák se svou přítelkyní ďáblicí?“

„Titulek nech na mně,“ mávl rukou Kryštof. „Co takhle: Miss Peklo? Ba ne, to tam nedám... Ale ona je vážně dokonalá. Skoro ti ji závidím. Jen vlasy má trochu rozcuchané, ale netroufnu si odhadnout, jestli zrovna není něco takového v módě, ostatně, má vlasy dost extravagantní, aby si mohla dovolit i hodně nezvyklý účes...“

„Hele, nechceš taky takovou kočku?“ opakoval nabídku Pepek. „Zrzavých tam bude ještě aspoň dvacet, všechny jako miss!“

„Ještě před půlhodinou bych tě slušně poslal do háje,“ řekl Kryštof. „Ale teď o tom asi začnu přemýšlet. Hele, nespěchej na mě.“

„Říká se, že s holkou je to jako se studenou vodou,“ usmál se Pepek. „Buď do toho skočíš s rozběhem a po hlavě, nebo se jí zalekneš.“

Kryštof na to jen cosi zavrčel a Pepek se chápavě usmíval.

„A nemohl by ses mi předvést v tomhle světle jako kostra?“ napadlo Kryštofa.

„Beze všeho, připrav si foťák!“ pobídl ho Pepek.

Změnil se v kostru, ale současně se tak změnila i Mariuk. Kryštof to zase nečekal, ale leknutím stiskl spoušť fotoaparátu a protože měl digitální, měl fotku za okamžik před sebou na obrazovce redakčního počítače.

„Vy jste Smrťáci oba?“ zeptal se trochu zaraženě Pepka.

„Ne, to jsem udělal já,“ mrzel se na sebe Pepek. „Nemám ještě dost cviku, když mám dělat viditelného sebe a ještě ji.“

Pustil Mariuk a ta okamžitě zmizela, přesněji, viděl ji jen Pepek.

„Co máte dneska v plánu?“ chtěl vědět .

„Projdeme se po Václaváku!“ řekl Pepek. „Mariuk v Praze ještě nikdy nebyla. Nejspíš se taky projdeme oblíbenou Královskou cestou.“

„Tak ať se jí Praha líbí!“ popřál jí Kryštof dobrácky.

„Taky doufám,“ řekl Pepek.

*****

Procházku Prahou započali u koně svatého Václava, ale nezačala dobře.

Pepek jí chtěl ukázat nějaké obchody, to ještě prošlo. V recepci hotelu ale narazili.

„Sem si nikoho vodit nebudeš, důro!“ obořila se na Mariuk kráska se špinavě slámově žlutými vlasy, oblečená v červených šatech. „Tady nemáš co pohledávat, odprejskni!“

„Do hotelu snad může vstoupit každý, paní,“ upozornil ji telepaticky Pepek.

„Ty syčáku nemravnej, co se sem cpeš?“ vyjela si omalovánka i na něho. „Ferry, pojď je vyprovodit!“

Chlap s vyholenou hlavou, který se k nim hrnul, neměl hotelovou uniformu, ale tvářil se suverénně, jako by mu hotel patřil.

„Vypadněte voba!“ zastoupil jim cestu. „Tady to provozovat nebudete!“

„Ten hotel není přístupný veřejnosti?“ opáčil naštvaně Pepek. „Nemůžeme se ani poptat, jestli tu mají volný pokoj?“

„Je to hotel a ne veřejný dům!“ zahřměl chlap.

„To snad máte napsané nade dveřmi, umím číst!“ odsekl Pepek.

„Táhni s tou štětkou kam chceš, tady nebudete!“ pokračoval holohlavý. „A koukejte mazat, než vám oběma rozbiju hubu!“

„Mariuk není žádná štětka!“ vyhrkl Pepek. „K dámě byste se tak chovat neměl!“

„Koukej zmizet, smrade!“ napřáhl Pepkovi chlápek pěst až k nosu. „Já ti dám dámu! Vypadni i s tou cigoškou, nebo poteče krev!“

„Krev nepoteče,“ zamračil se Pepek. „Já pracuji zásadně bez krve. Nečetli jste dnešní noviny? Ten článek Smrťákovo poslední varování? Mohl by se týkat i vás!“

„Na varování ti kašlu, smrade!“ vybuchl chlap, rozpřáhl se a ubalil Pepkovi parádní levý hák. Totiž – pokusil se o to. Zapotácel se ale, neboť čekal náraz a ne, že mu ruka proletí skrz naskrz Pepkovým obličejem. Jak ztratil rovnováhu, proletěl Pepkem, pak se ale zlomil v pase a sesypal se jako pytel brambor obličejem na koberec, ani se nepokusil zachytit pád rukama.

„Panenko skákavá!“ vyjekla zmalovaná slámovláska a začala zděšeně ustupovat, až se opřela zády o regál.

„Poslední varování byste ignorovat neměli,“ řekl Pepek klidně. „Tohle se ve slušném hotelu nedělá, pamatujte si to. Mariuk není ani štětka, ani cigoška, ale velice slušná ďáblice. A na mě si dejte taky pozor, každému se takhle neukazuji!“

Změnil se na okamžik v kostru. Recepční hrůzou omdlela a padla k zemi.

„Půjdeme,“ obrátil se na Mariuk. „To bych ti musel dlouho vysvětlovat, nevšímej si toho. Mělo by ti stačit, že nás ten chlap napadl.“

Vyšli ven a zamířili po Václaváku dolů. Pepek držel Mariuk za ruku, zviditelňoval oba, aby je lidé obcházeli a nechodili skrz ně. Podobali se párečku zamilovaných, jen Pepek na to vypadal příliš mladě.

„Nechcete čouda?“ oslovil je divný snědý chlap, postávající u kiosku s klobásami.

„Čouda nechci, ale tebe si vezmu!“ řekl Pepek a nakrátko se změnil v kostru. Nedal mu ani čas na pořádné zděšení. Chlap se bezvládně zhroutil na chodník, z bundy mu vypadlo několik psaníček.

„Co je s ním?“ ptala se zvědavě Mariuk, když ji Pepek táhl dál.

„To byl další darebák,“ zamračil se Pepek. „Pamatuji si ho od minula. Někteří lidé jsou prostě nepoučitelní.“

Václavákem se rozhoukaly sirény. Nahoře před hotelem zastavila sanitka, hned za ní policejní auto. Pepek s Mariuk zatím sestoupili do podchodu, kde si jich nikdo nevšímal.

Vyšli z podchodu na druhé straně a pokračovali dolů k Můstku. Lidé je viděli, zběžně se jim vyhýbali, ale nikdo jim nevěnoval pozornost, vypadali příliš obyčejně.

Mariuk zaujaly šperky ve výloze a zeptala se, co je to zač.

„To jsou ozdoby,“ vysvětloval jí. „Já vím, vy jste to nepěstovaly. Považovaly byste to za slabost a nejspíš to slabost je, ale naše ženy a dívky nosí takové zbytečnosti rády. Jen se kolem sebe rozhlédni, každá má na sobě něco. Náušnice, prstýnky, na krku řetízky s křížky. Jsou to zbytečnosti, nemají praktický význam, ale každou to od druhých odlišuje a pomáhá jí to dotvářet její vzhled.“

„Ty to vlastně nosíš také!“ ukázala na jeho medailónek.

„U mě to je něco jiného,“ řekl. „Tohle není ozdoba, to je detektor ďáblů. Umožňuje mi rozpoznat vaše krajany od obyčejných lidí.“

„Jak je to pozná?“ zajímalo ji.

„Oni sami se od nás odlišují,“ vysvětloval jí. „Mají v sobě něco, co jim umožňuje, aby se navzájem poznávali. My jsme na to ale přišli a teď je podle toho poznáváme i my.“

„Identifikační biočipy máme v sobě taky,“ vzpomněla si.

„Možná,“ přikývl. „Máte zřejmě jiné než tefirové na Zemi, proto vás naše detektory nerozpoznají. Na to se časem podíváme, ale teď nás to nebolí.“

Chvíli kráčeli davem a Mariuk si zvědavě prohlížela protijdoucí.

„Některé zdejší ženy jsou v obličeji celé... chlupaté,“ ukázala mu udiveně.

„To nejsou ženy, to jsou chlapi,“ opravil ji. „Chlapům rostou v obličeji vousy. Někteří si je odstraňují a mají proto tváře hladké, jiní si je nechávají.“

„Ty přece žádné nemáš!“ podívala se na něho.

„Vousy rostou až dospělým,“ přiznal. „Vždyť říkám, že jsem moc mladý, ještě mi ani vousy nerostou.“

„A proč si je odstraňují jen někteří?“

„Často to záleží na ženách,“ usmál se. „Některým se líbí chlapi vousatí, jiné mají radši hladké tváře. Chlapi se potom upravují podle jejich přání.“

„A co když se jedné ženě líbí chlap s vousy a druhé stejný chlap bez vousů?“

„U nás je to tak, že má každý jen jednu a záleží to pak jenom na ní.“

„A co když se to líbí ženě jinak než chlapovi?“ provokovala ho.

„Když chce chlap ženě dělat radost, přizpůsobí se jí,“ přiznal Pepek.

Mezitím došli k Prašné bráně a pokračovali do Celetné.

„Nebýt horního konce Václaváku, byl bych spokojený,“ pochvaloval si Pepek. „Jen jeden prodavač drog a jeden násilník. Asi se pakáž zalekla Kryštofova včerejšího varování, ale nezlobil bych se, kdyby toho opravdu a natrvalo nechali.“

„Co ti na těch lidech vadí?“ zeptala se ho.

„Drogy dávají lidem líbivé iluze, ale současně přinášejí smrt,“ snažil se jí to vysvětlit. „Proto jsou u nás zakázané, ale někteří je pořád vyrábějí a prodávají, jiní je kupují. Já takové lidi nemám rád.“

„A zabíjíš je?“ došlo jí to.

„Ano,“ přikývl vážně. „Když zabiju prodavače drog, zachráním ty, které by zabil on. Domnívám se, že celkový výsledek je správný.“

„Proč se tím ale nezabývá někdo jiný?“ vyzvídala. „Proč zrovna ty?“

„Protože nikdo nemá mé možnosti,“ řekl. „Velký problém je, že naše zákony chrání darebáky, takže jim nikdo nemůže nic udělat. Já zákony porušuji, ale říkám, že je to nutné, jinak se darebákům nikdo nepostaví.“

„Tady se vašim zákonům klidně postavíš!“ vyčetla mu. „Přitom jde o zabíjení, které sám nemáš rád. Chápu, že darebáci smrt zasluhují, ale když jde o nás, odvoláváš se na ty pitomé zákony jako na něco, co se nesmí překročit? Začínám mít obavy, že se na ně jenom vymlouváš!“

„To není vymlouvání,“ zamračil se. „Až skončím a vrátím se mezi lidi, všechno co jsem dělal jako duch bude nedokazatelné. Nikdo mě nemůže obžalovat, nikdo nebude mít nejmenší důkaz. Kdybych se vrátil s vámi čtyřmi a chtěl žít v našem světě, vy samy byste byly důkazem proti mně.“

„Opravdu máte pitomé zákony,“ vzdychla si.

„Pojď se podívat na lidi, kteří ty zákony vymýšlejí,“ navrhl jí. „Už jsem jim dal také varování, aby přestali škodit.“

„A taky bys je zabil?“ zeptala se ho.

„Žádné výjimky!“ řekl Pepek tvrdě.

*****

Do Parlamentu vtrhli uprostřed zasedání. Pepek zamířil nejkratší cestou k mikrofonům na předsednickém stolu, očima odstrčil zděšeného poslance, který právě mluvil, přiložil k mikrofonu diktafon, jehož prostřednictvím mohl mluvit do mikrofonů a zhurta spustil:

„Vážené dámy a pánové!“

Z poslaneckých lavic se ozval nesouhlasný pískot, ale mikrofony byly silnější.

„Je mi jedno, že se vám to nelíbí!“ řekl Pepek. „Varoval jsem všechny, kdo pracují pro cizí mocnosti, aby složili mandáty. Měli na to dost času. Zdržel jsem se v Pekle, ale jsem tu zase a kdo neposlechl, ať se teď nediví!“

Odtrhl diktafon od mikrofonů a zastrčil do kapsičky. Pak vykročil dopředu skrz stolek i s mikrofony a obrátil se k poslaneckým lavicím.

Poslanci se začali jeden přes druhého kácet jako kuželky po zásahu.

Někteří vyskočili a vrhli se k východu, ale Pepek se vznesl do výšky, přeletěl jim přes hlavy a v podobě smrtky jim zastoupil cestu. Některým pokynul rukou, ti také klesli k zemi, ostatní spolehlivě zastavil. Opět se vznesl a totéž udělal u druhého východu. Oba východy zatarasila těla poslanců a poslankyň a pro ostatní nebylo úniku.

Některých poslanců si nevšímal, ale dalo se tvrdit, že probral Sněmovnu napříč politickými stranami. Nedalo se jen odlišit, kdo je mrtvý a kdo jen omdlel hrůzou a šokem.

Během minuty bylo po všem. Někteří začali volat záchrannou službu, ačkoliv by měli po minulé zkušenosti tušit, že to bude u většiny marné.

Pepek s Mariuk zmizeli jako duchové.

*****

Ultimatum

Pepek dovedl Mariuk v pořádku na základnu v hoře Spící Liška. Chvíli pak společně s ostatními dívkami probírali, co vlastně na Zemi viděla.

Bylo to těžké vysvětlování. Pojmy zločin a trest měly tefirky posunuté do nesmyslné roviny. V jejich dosavadním životě neměla místo větší část pozemských zákonů věnovaná ochraně lidí. Jedinými zločiny byly zločiny vojenské povahy, nesplnění rozkazu a ohrožení bojeschopnosti. Tyto zločiny se trestaly smrtí, jiné tresty nepřipadaly v úvahu. Vysvětlovat za těch okolností tefirkám složitost pozemských zákonů bylo nad lidské síly.

Mariuk to tak chápala už na Zemi. Kdo se provinil, zřejmě ohrozil bojeschopnost. Co jiného mohlo následovat než trest smrti? Decimování jednotek po nesplnění rozkazu bylo na Gehenně tak obvyklé, že se Mariuk nepozastavila ani nad žněmi smrti v Parlamentu.

Ostatním ale přinesla důležitý poznatek: Pepek nedodržuje pozemské zákony, když se mu to nehodí. A pekelné holky se na něho sesypaly jako hejno sršňů. Stěží jim vysvětloval, že některé zákony mají podklad v přirozených omezeních a jiné jsou vymyšlené a upravené lidmi až do nesmyslnosti.

Nakonec ztratil trpělivost.

„Dnes jsme se vrátili příliš brzy,“ řekl. „Myslel jsem, že volné odpoledne věnuji vám, ale když jste na mě takové, vezmu teď na Zem Xapho. Pojďme!“

Erelim okamžitě otočila, že raději budou zticha, ale Pepek byl neoblomný. Po pravdě řečeno, samotného ho víc zajímalo, jaká bude v Čechách reakce. A že bude bouřlivá, o tom nepochyboval.

Bylo teprve pozdní odpoledne, když s Xapho vletěl zavřeným oknem do redakce.

Kryštof se právě zabýval nějakým článkem, ale když spatřil Pepka, vyskočil jako když ho píchne.

„Tos tedy opravdu přehnal!“ obořil se na něho.

„Varování dostali všichni včas,“ postavil se mu Pepek.

„Neříkal jsi minule, že mezi těmi služebníky cizích mocností byla jen jedna ženská?“ nedal se Kryštof. „Jak to, že jsi teď zabil hned tři?“

„To ani nevím,“ zarazil se Pepek. „Ale bral jsem je podle našeho detektoru ďáblů, ten je označuje poměrně spolehlivě.“

„To nevysvětluje, že předtím byla jedna a teď tři!“ udeřil na Pepka Kryštof. „Jedna z nich čerstvě nastoupila na poslanecké místo za poslance z těch pěti zabitých. Takže nebyla včas varovaná.“

„Aha!“ rozsvítilo se Pepkovi. „To by mnohé vysvětlovalo! Pak je to jasné. Dosadily je sem stranické sekretariáty, bohužel opět z řad služebníků ďáblů. Líto mi jich ale není.“

„Možná, ale ty nové jsi minule neoslovil, aby položili mandát. Takže nemohli porušit tvoji podmínku a zabil jsi je neprávem!“

„Máš tu někde seznam?“ zamračil se Pepek.

„Jo, tady, podívej se!“ ukázal mu Kryštof na obrazovku.

Pepek přelétl očima seznam a zaklel.

Nejenže byl rozsáhlejší než minule. Hned si povšiml i další nesrovnalosti. Poslankyně, kterou minule nejen varoval, ale i navštívil, mezi oběťmi nebyla. Přitom ve sněmovně toho dne byla. Jak to, že ji přehlédl?

„Máš pravdu!“ podíval se zamračeně na Kryštofa. „Zřejmě se stala nějaká čertovina. Ale neboj se, nenechám to tak!“

„Pojď, Xapho!“ oslovil rychle ďáblici po svém boku.

Popadl ji za ruku a vyletěl s ní šikmo vzhůru nad střechy. Přeletěli nad Prahou jako dvě neviditelné komety a přistáli přímo do jednoho z domů.

*****

Paní poslankyně právě nesla na stůl večeři pro sebe i pro chlapa, sedícího u stolu. Ale Pepek se zachvěl, když ji spatřil.

Červená aureola, signalizující ďábly nebo jejich pomocníky, kolem ní nesvítila. Proto ji tedy přehlédl!

Pepek se tím ale nedal vyvést z míry.

„Dobrý večer, paní poslankyně!“ oslovil ji a současně se objevil.

Křáp! Mísa s večeří dopadla na podlahu a rozlétla se na kousky, omáčka se rozstříkla do všech stran a paní poslankyně ztuhla jako špalek.

„Kdo je ten pán?“ zeptal se jí nevzrušeně Pepek.

„To je... to je můj manžel!“ vyjekla nešťastně.

„Promiňte, pane,“ oslovil ho Pepek. „Musím si s vaší paní něco vyřídit. Nemohl byste zatím setřít podlahu?“

„Vy... vy...!“ nadechoval se manžel, ale Pepek ho nenechal najít slova.

„Říkají mi Smrťák,“ trochu se uklonil. „Vaše paní byla na mém seznamu mrtvol, ale podařilo se jí vyklouznout. Jestli mi to přijatelně vysvětlí, daruju jí život.“

„Jakýpak darujete?“ rozkřikl se muž. „Chcete ji sprostě zabít, vy vrahoune!“

„Vy se do toho nemíchejte, nic neovlivníte,“ napomenul ho Pepek. „Měl byste vědět, že mě jen tak něco nezastaví a vy už vůbec ne. Mohl byste to své choti leda zkazit, protože má ještě nepatrnou šanci.“

„Jakou šanci?“ zachytila tuto naději poslankyně.

„Když mi řeknete, koho to napadlo,“ položil jí svou podmínku Pepek.

„Myslíte s těmi čipy?“ vyhrkla. Tím bylo jasné, že ví oč jde.

„Ano,“ přikývl. „Že vás zbavili označení, budiž. Ale že ho dali jiným, to mi vadí víc.“

„Vraždil jste nevinné? Bravo!“ řekla vítězně. „Beztak každý ví, co jste za kreaturu!“

„Vypadá to tak,“ přikývl. „Ale to nebyl pouhý omyl a já to tak nenechám, to tedy ne! Někdo mě doběhl, ale ten někdo si to šeredně odnese!“

„Neodnese!“ postavila se mu poslankyně pevně. „Ten, kdo vás doběhl, pane Smrťáku, je mocnější, než si myslíte. Tomu se nikdo nemůže postavit! Ani vy ne!“

„Nebuďte si tím tak jistá,“ řekl Pepek. „Včera na mě poslal čtyři ďábly, aby se mě zbavil. Místo toho jsem se zbavil já těch čtyř. Je po nich, rozumíte? Vypořádám se i s ním. Vy ještě netušíte, co stojí proti vám. Xapho, ukaž se paní poslankyni!“

Vzal za ruku kamarádku a zviditelnil ji. Poslankyně i její manžel na okamžik ztuhli.

„Máte holku?“ ušklíbla se poslankyně. „Ale v novinách vypadala jinak!“

„Ne jednu, paní poslankyně,“ upozornil ji. „Na té fotce v novinách byla Mariuk, tohle je Xapho, ale nejsou to ani zdaleka jen ty dvě. Vyřiďte svému panu poradci, že proti němu stojí dva pluky pravých ďáblic přímo z Pekla. Až si ho najdeme, má se na co těšit.“

„Nenajdete ho,“ řekla s určitostí poslankyně.

„Nebuďte si tím tak jistá!“ opakoval Pepek. „Řeknete mi jeho jméno? Ale rychle, nemám čas!“

„Neřeknu!“ opáčila. „A nebudu ho ani volat, abyste tu zbytečně nečekal.“

„Jak chcete,“ řekl Pepek. „Nebudete ho tedy volat už nikdy.“

Poslankyně se chytila za hrdlo a chvíli jako by se dusila. Pak padla k zemi. Její manžel vyskočil, sklonil se k ní, ale pak zvedl hlavu a rozhlédl se. Nikoho už ale nespatřil.

Pepek i Xapho zmizeli.

*****

Pepek nesl Xapho vzduchem ke Spící Lišce.

„Proč se vracíme?“ zeptala se ho Xapho.

„Jdu si pro zbraně,“ řekl Pepek. „Vezmu si eldyf a kopí. Já to tak nenechám!“

„Půjdu s tebou!“ řekla s určitostí.

„Ne, ty budeš s ostatními v letadle!“ utrhl se i na ni. „Nemohl bych tě chránit.“

„Chceš jít do nějakého boje bez nás?“ zamračila se na něho.

„To nebude boj,“ řekl. „Zbraně si beru, kdybych narazil na duchy. Je to sice možné, ale není to jisté.“

„I když to nebude boj, chci být s tebou!“ řekla Xapho. „Budu ti užitečná, vážně!“

Vypadala odhodlaně a Pepek chvilku uvažoval.

„Tebe si možná vezmu,“ připustil a potěšil ji tím.

Doletěli spolu k Lišce a vletěli dovnitř. Pepek už měl z dálky vyhlédnutý keř, za nímž stál ve skále jeho letoun. Za okamžik byl s Xapho uvnitř, popadl eldyf a kopí, druhý eldyf podal Xapho a vyrazili spolu zpátky, dřív než Xapho stačila informovat kamarádky, co se vlastně děje.

Vynořili se nad Vltavou po proudu pod Karlovým mostem a zamířili do stanice metra Malostranská, kde se mohli nejrychleji dostat dolů. Chvíli Pepek letěl s Xapho tunelem, ale před další stanicí zabočil přímo do skály. Chvíli v ní kráčeli a přitom mírně stoupali.

Dvakrát si na okamžik rozsvítil nevelké rekombinační světélko, nepatrný plamínek, vycházející mu z dlaně. Vlastně to ani plamen nebyl, ale okolí osvětlil dostatečně.

Konečně spatřil jakousi bublinu. Měla pravidelné tvary a stěny ze železobetonu, byl to tedy lidský výtvor. Pepek zvolnil. Cítil, že je u cíle.

„Někdo tu používá mgýčna!“ řekla Xapho potichu.

„Počkej!“ zarazil ji Pepek. „Co mi můžeš říci o mgýčnech?“

„Používáme je k ovládání různých zařízení,“ řekla. „Počínaje ovládáním dveří až po pilotáž letadel. Yazatap jimi řídí vimaan úplně virtuózně. Tady je někdo používá k modulaci zvukem. Mariuk říkala, že podobně jsi ty mluvil k vašim poslancům. Taky jsi používal něco elektrického. Tady s tím někdo přenáší obyčejnou řeč.“

„Rozumíš tomu?“ zeptal se jí.

„Někdo říká, že ta poslankyně, co jsi ji zabil, je mrtvá a její ochránce přišel pozdě. Prý jsi jim zmizel. Ptají se, co mají dělat.“

Pepek si vybavoval v hlavě tvar železobetonového krytu. Vyšlo mu, že stranou jsou jakési výklenky a zamířil tím směrem, v patách s Xapho.

„Slibují, že tě brzy najdou,“ šeptala na něho zezadu tiše.

„Počkej na mě,“ zastavil ji. Mluvil na ni směrovanou telepatií, aby to neslyšel nikdo jiný, ale Xapho sebou trhla, protože jí to připadalo příliš hlasité.

Pepek vystoupil ze stěny. Výklenky byly záchody, za nimi nevelká chodbička. Pepek se zneviditelnil úplně a prošel stěnou. V další místnosti bylo světlo jako ve dne. Uprostřed stál stůl s několika televizory a před nimi dva chlapi. Jeden vysoký v černém plášti, kterého Pepkův detektor ďáblů opatřil červenou aurou, druhého menšího Pepek poznal jako jednoho z poslanců. Nebyl označený, ale Pepek si vzpomněl, že ho předtím navštívil v jeho bytě a to ještě označený byl.

„Ušetřil nám dost práce,“ řekl spokojeně vysoký chlap tomu druhému. Popadl rukama stoličku, odstrčil ji, pak si ji ale přitáhl a posadil se na ni. Zřejmě to nebyl duch.

„Všichni teď vědí kdo za to může a přitom nám umetl cestu,“ pochvaloval si. „Ale už nám taky začíná překážet. Tržby za heroin nestojí za řeč, prodejci se ho bojí a utíkají nám. Nedivím se jim, ale tenhle stav musí co nejdřív přestat! Co ty na to, Muriel?“

V té chvíli si Pepek před druhým chlapem povšiml nezřetelného stínu. Bylo tu příliš ostré světlo, duchové se v něm ztráceli. Naštěstí byl on sám viditelný ještě méně, těžko by si ho všimli i jako stínu, pokud se mohl spolehnout na vlastní výzkumy před zrcadlem.

„Najdeme ho a zničíme,“ ozvalo se z malého tranzistorového rádia, stojícího na stole před chlapem. Pepek včas pochopil, že to není rádio, ale měnič elektromagnetických signálů mgýčen ducha na zvuky. Tady se zřejmě dorozumívají duchové se svými hmotnými pány a tahle krabička převádí elektromagnetické vlny na zvuk.

Pepek rychle zvažoval šance.

Poslanec je nejspíš člověk, ale ten druhý by mohl být skutečný ďábel. Určitě je silnější než Pepek, ale neví o něm. On je sice pouhý duch, ale bezbranný rozhodně není.

Olda jim kdysi líčil své střetnutí s pomocníky ďáblů na vesnici. Přirovnával se k malé šedé myšce, jenže šavlozubé. Tenkrát zkrotil jen namyšlenou pomocnici ďáblů, na pravého ďábla si troufl až mnohem později, když mu Johann ohrožoval oblíbenou ředitelku školy a Olda pochopil, že je to skutečně Buď-Anebo, buď Faustovou zachrání, nebo se bude jen trapně dívat na její vraždu. Tehdy se s Máňou vzchopili a svrhli ďábla až do světa ve třetím vesmíru, kterému dnes říkají Sibérie podle podobnosti s pozemskou Sibiří. Už podle jména není oč stát, je to svět zmrzlý až běda.

Pepek by ještě mohl zacouvat. Ale kdy se mu naskytne taková příležitost mít obrazně na mušce pravého ďábla? V takové chvíli má i trpaslík naději proti obrovi. Stačí přece málo. Při tréninku před dvěma lety zvedl očima auto i se šesti lidmi!

Nadechl se jako před rozhodujícím úderem. Potom v rychlém sledu po sobě udělal několik věcí. Otevřel těsně za ďáblem bránu do světa Saturn-dolů a vší silou do něho očima strčil. Uslyšel jen překvapené heknutí. Ďábel i s židlí poskočil o dva metry a prošel slabou modrou elipsou. Pepek popadl očima poslance a prohodil ho za jeho pánem. Elipsa pak zhasla a v místnosti zbyl jen duch, zřejmě Muriel.

„Pojď mě krýt!“ požádal Pepek Xapho směrovaně a současně se zviditelnil.

„Dobrý večer, Muriel!“ pozdravil. „Nemusíš mě dlouho hledat. Jsem tu.“

Eldyfem přitom mířil přímo na překvapenou ďáblici. Současně ze stěny vystoupila Xapho. Nebyla skoro znát, ale také držela v ruce eldyf. Na vzduchu to byly pro duchy velmi nebezpečné zbraně.

„Zahoď tu hračku, Muriel!“ ozvalo se z tranzistoráku na stole.

Překvapená Muriel upustila zbraň. Stačila ji vytasit, ale v tomtéž okamžiku pochopila, že ji nestihne použít. Jeden ze stínů byl Kanaánec, na toho by si troufla, ačkoliv jí právě ukázal zuby, když poslal do neznáma jejího ďábelského šéfa. Druhý stín měl ale mgýčna. Nemohla se mýlit, elektromagnetický signál slyšela nejen z měniče, ale vnímala jej i přímo. Nebylo pochyb, ten druhý stín byla ďáblice. Ďáblice s Kanaáncem, tak nebezpečný koktejl už musela chtě nechtě brát vážně.

Nehmotný eldyf dopadl na dlaždice jako do peřin a napůl se do nich zabořil.

„Dobrý, ustup trochu,“ požádal ji Pepek a Muriel ho se skřípěním zubů poslechla.

Pepek se změnil v klubko modrých plamenů a prošel po místnosti. Obrazovky všech televizorů se změnily ve vířící změť a zhasly, až když šílenství modrých plamenů pohaslo.

Pepek zdvihl ze země Murielin eldyf a pokynul jí její vlastní zbraní na druhou židli, která tu zbyla.

„Co to mělo znamenat?“ zavrčela na něho, ale nezbylo jí nic jiného než poslechnout. Celá ve střehu se na židli opatrně posadila.

„Sterilizoval jsem to,“ vysvětloval oběma. „Kdyby byl svět Saturn-dolů drsnější, ty malé ošklivé bestie by mohly proniknout až sem. Můj modrý oheň je ale spálil.“

„Co to má znamenat, svět Saturn-dolů?“ mračila se Muriel.

„Tvého šéfa i toho druhého jsem poslal do světa, před kterým nás varovali,“ vysvětlil jí klidně. „Eldyf by jim neublížil, ale z toho světa se sami nedostanou.“

„Snad sis nedovolil napadnout pravého ďábla?“ podívala se na něho zděšeně.

„Dovolil jsem si to,“ přikývl Pepek. „Nemusím si od nich nechat všechno líbit. Ano, měl jsem od začátku v úmyslu zabít je. Oklamali mě, ale to neměli dělat. Teď už mohou být z obou jen dvě hromádky odporného slizu.“

„Víš, co to bude znamenat?“ řekla zděšeně Muriel. „O homunkula nejde, ale Sidoniel je příliš velké zvíře, než aby ti to prošlo! Pošlou na tebe komando z Ústředí! Nepřestanou, dokud tě nedostanou!“

„Sidoniel byl velké zvíře...“ pokrčil rameny Pepek. „Už není, tím lépe. Ať sem pošlou co chtějí, já už tu svoje komando mám. Hele, Muriel, hovořila jsi s Ráchel a ostatními?“

„Nehovořila,“ odsekla. „Nescházím se s nimi ob den na kafíčku v kavárně. Dostanu se do Ústředí tak jednou za sto let.“

„Ty ses o to ani nepokusila, viď?“ mračil se.

„Neměla jsem na to čas,“ odsekla. „Mám teď na krku horší problémy. Měli jsme před tebou chránit naši poslankyni... jak to dopadlo, už jistě víš, je to beztak tvoje dílo!“

„Nebudou to teď posuzovat jako nesplnění rozkazu?“ rýpnul si Pepek.

„Ještě ty mě straš!“ vyjela si na něho nervózně.

„Poslyš, nebudeš raději uvažovat o mé nabídce?“ přisadil si. „Získala bys hmotné tělo, život v normálním hmotném světě, relativní blahobyt, nezávislost na nadřízených... Není to lákavé? Nabídka pořád trvá, jen se snižuje pravděpodobnost, že ji stihneš využít. Odmítnout samozřejmě můžeš, ale nebude to inteligentní. Pořád ti to ještě nabízím, ale brzy tě začnu brát jako překážku, kterou budu muset odstranit!“

„Opakuješ se,“ zavrčela nesouhlasně. „A co když po tvé nabídce netoužím? Budu pro tebe ještě hodně obtížná překážka!“

Vyčíhla si okamžik, kdy Xapho sklonila eldyf k zemi a Pepek také nedržel své zbraně v pohotovosti, vyskočila ze židle a šipkou se vrhla do železobetonové stěny krytu. Zřejmě dobře věděla, že ve stěně je před jejich eldyfy bezpečná.

„Necháme ji utéci?“ obrátil se Pepek nerozhodně na Xapho.

„Ty ji pořád lákáš k nám, že?“ vzdychla si. „Dovolíš mi odlišný názor? Bude jí škoda, ale ona k nám očividně nechce a bude ti vždycky nepřátelská.“

„Také se mi to zdá,“ řekl Pepek smutně. „Nenecháme ji tedy uniknout. Jdeme za ní!“

Následován Xapho se rozběhl proti stěně, kudy zmizela Muriel.

Jakmile se opět dostali do skály, eldyf osvítil skoro pětikilometrové okolí. Pár metrů před nimi prchala Muriel. Snažila se bruslit co nejúsporněji, ale nebyla dost hluboko, aby se dostala do tunelů metra a pod zemí překonala údolí Vltavy. Zvolila si proto od počátku směr na Bílou Horu. Terén tam zvolna stoupal a Muriel se zuby nehty držela v hloubce. Nejspíš si uvědomovala, jaké nebezpečí pro ni znamená Pepkova schopnost létat. V tunelech metra by ji snadno dohonil, nebo se aspoň dostal na dostřel.

Netušila ještě, že Xapho s Pepkem jsou pro ni nebezpečnější než odhadla. A nebyla to Xapho, ale Pepek, koho se měla víc obávat. Xapho mu jen svítila. Neuběhli ani sto metrů, krok před Muriel na okamžik blikla modrá elipsa a Muriel už nestačila zabrzdit. Proběhla branou a ta okamžitě zmizela. Skála před Pepkem a Xapho byla prázdná.

„Kde je?“ zastavila se udýchaně Xapho.

„Pryč,“ usmál se na ni Pepek. „Ve stejném světě jako její zbrojnoši. Vrátit se vlastní silou nedokáží. Za čtvrt roku se za nimi podívám, možná do té doby změknou.“

„Co se ale pro ně změnilo?“ vyzvídala Xapho. „Tam jako tady jsou nehmotní!“

„V tamtom světě nebudou dostávat zásilky od zdejších ďáblů a nebudou pro ně shánět důvěrné informace,“ řekl Pepek. „Budou tam úplně zbyteční. Snad i to bude hrát roli.“

„Než zmizela, pokoušela se volat pomocí mgýčen,“ řekla Xapho. „Tys to nevnímal?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Tys jí rozuměla?“

„Ano,“ přikývla. „Volala, ať jí okamžitě přijdou na pomoc, ale nevím, koho volala.“

„Musíme si dávat pozor,“ řekl Pepek. „Teď nás ale nikdo neohrožuje, kam až je vidět. Můžeme se vrátit do toho bunkru. Chci si to tam ještě prohlédnout.“

Vrátili se tedy, neměli to ostatně daleko.

„Počkej venku,“ požádal Pepek Xapho. „Sviť si kolem a kdyby se někdo objevil, dej mi včas vědět. Možná na nás přiběhnou její nehmotní kamarádíčkové.“

Xapho tedy zůstala na stráži a Pepek opět vstoupil do bunkru.

Teď tu nikdo nebyl a Pepek měl klid. Obešel místnosti, ale žádná nebyla tak zajímavá jako první. Pepka zaujaly obrazovky. Na televizory jich bylo mnoho, byla jich celá stěna, tři řady po pěti. Bohužel nesvítily a nikde tu neviděl vypínač. Nějaký význam ale jistě měly.

Pepek uvažoval, co dál. Ďábel nebude mít ve svém sídle jen tak pro zábavu obyčejné televizory. Mohl by je rozbít, ale tím by nic nezískal. Až sem přijdou jiní ďáblové, snadno si je opraví. Výhodnější bude nechat je na pokoji.

Pepek se rozhlédl. Po syrových betonových stěnách bunkru, letmo natřených na bílo, se táhly svazky starých kabelů. Prohlédl si je a do jednoho svazku opatrně vsadil nevelký předmět, podobný špendlíku s větší hlavičkou. Předmět duchovité podstaty člověk nespatří, ani kdyby na něj brejlil zblízka. Duch by viděl něco jako ozdobný špendlík, ale musel by to hledat úmyslně. Náhoda je blbec, ale pravděpodobné to moc není.

Pak se trochu soustředil. Miniaturní kamera, kdysi vymyšlená Mrzouty ke špehování politických nepřátel, se ovládala telepaticky a tak svůj obraz i předávala. Nabudil ji a přivřel oči. V hlavě se mu zjevil obraz, jako kdyby stál opřený zády o stěnu. Ujistil se, že vidí jasně a ostře a kameru opět vypnul.

Vy na mě podrazem, já do vás taky tak, pomyslel si škodolibě.

Pak opět vstoupil do stěny, kde na něho čekala Xapho, hrdá na to, že ho strážila před nepřáteli. Kteří se nakonec ani neobjevili.

Nejspíš ke svému štěstí...

*****

Pepek s Xapho došli nerušeně do středu města. Občas opustili tunel metra a rozhlédli se, ale nikdo je neobtěžoval, ani se neukázal. Jestli Muriel někoho přivolávala, pak ji buďto nechali na holičkách, nebo byli mimo dosah citlivosti mgýčen.

Pepek zavedl Xapho do míst, která ji zaujala. Vstoupili do mohutně vypadající stavby, kde si Xapho s nadšením prohlížela spousty ozdob.

„Půjč mi svůj eldyf,“ požádal ji s úsměvem, ačkoliv měl sám u pasu dva.

„Proč?“ zeptala se ho, ale vyhověla mu.

„Podívej se na tuto sochu!“ ukazoval jí. „Víš, co to je?“

„Nevím,“ usmála se. „Vypadá velice mírně. Co je to za člověka? A proč má křídla?“

„To je anděl,“ řekl Pepek.

„Cože?“ ztvrdla jí okamžitě tvář. „Tohle že je ta bestie?“

„Nech toho!“ okřikl ji Pepek. „Uvědom si to, konečně! Máš v sobě hypnózu, která tě proti nim štve.“

Xapho se odvrátila a nadechla, aby to překonala.

„Já vím, Pepku!“ vzlykla. „Ale je to silnější než já! Pojďme raději jinam!“

„Máš pravdu,“ změkl Pepek. „Promiň, že tě tak trápím. Doufám, že Salgiel už brzy na něco přijde. Vždyť to není normální. I tobě se líbil, dokud jsi nevěděla o koho jde.“

Letěli dlouho, ale Pepek se v Praze vyznal. Přistáli na ulici, ale zamířili do nejbližší budovy. Vchod střežili nějací strážci, ale ve dne nemohli oba duchy vidět a ti kolem nich prošli aniž by si jich kdo všiml. Vyšli po schodech nahoru a Pepek vedl Xapho, jako kdyby tu už někdy byl.

„Kam teď jdeme?“ zeptala se ho tlumeným hlasem, ačkoliv by ji kromě Pepka nikdo neslyšel ani kdyby křičela.

„Za jedním hrozně vysoko postaveným politikem,“ usmál se na ni Pepek.

„Co tam?“

„Uděláme na něho bu-bu-bu,“ odtušil klidně.

*****

- Dobrý den, pane ministře!

- Ne, nikdo nás sem nepouštěl, vešli jsme sami. Ale nikdo nám nebránil vstoupit.

- Mám jednoduché vysvětlení. Nikdo nás neviděl. Nehněvejte se na své podřízené, opravdu za nic nemohou. Nezaspali, prostě nás neviděli. Když nechceme, nikdo nás nevidí.

- Ale ano, je to možné! My dva to umíme. Jsme totiž duchové, víte?

- Budete se muset smířit s ještě horšími věcmi! Nic jiného vám nezbývá. Tak velkou moc přece jen nemáte, abyste se mohl stavět i proti přírodním zákonům!

- Ne, ty fotografie v novinách nebyla fotomontáž. Byly pravé. Ano, i s těmi kostrami. To jsme my, v naší horší podobě. Přesně tak, jak to stálo v novinách.

- Ale uvěříte! Věříte snad vlastním očím, ne? Dobře si nás prohlédněte, neukazujeme se takhle každému. Jen darebákům. Reportér Kryštof byl čestná výjimka.

- To se hned dozvíte. Vy jste druhá výjimka, už ne tak čestná. Nepovažujeme vás za darebáka, který by zasluhoval smrt, jen za neschopného politika. Smrt si ale zasloužíte také.

- Protože jste neschopný. Ministr vnitra, kterému skoro ve všech městech řádí gangy, nemá na tom místě co dělat. Snad by se to dalo tolerovat zpočátku, ale když nejste schopen udělat pořádek ani po několika letech ve funkci, jste stejným škůdcem jako hlavouni gangů. Buď uvedete zemi do pořádku, nebo si pro vás na konci funkčního období přijdeme. Víte, co to znamená?

- Že to nejde? Ale to bych se na to podíval! Začal jsem se tím zabývat sám a jistě moc dobře víte, jak rychle se mi podařilo snížit kriminalitu v Praze na zlomek původní úrovně. Takže to jde, ne že ne. Jen chtít.

- Ale můžete za to! Máte neschopného policejního presidenta? Vyměňte ho! Policisté berou úplatky, zneužívají své pravomoci, odmítají pomoc okradeným nebo přepadeným? Vyhoďte je na místě pro závažné porušení povinností a bez odstupného! Že na to nemáte lidi? Máte jich dost, jen nepracují tak jak mají.

- Zákony vám nepřekážejí, to je jen výmluva. Od čeho jste ve vládě? Předložte nové! Takové, co nechrání darebáky, ale poctivé občany!

- Jistě, objektivní překážky vám uznám. Vymyslíte perfektní zákon a Parlament jej schválně smete, když se partajím nehodí? Zkuste příště trvat na veřejném projednávání a připojte poznámku, ať si může Smrťák v klidu přečíst, jak kdo hlasoval a jaké připomínky kdo předložil. Uvidíte, jak bude takový zákon přijatý rychle a v nejlepší možné podobě!

- Já to vím. Můžete dělat co chcete a soudci vám budou darebáky pouštět na svobodu. Na to se brzy přestanete vymlouvat. Hned po vás navštívím ministra spravedlnosti, má také máslo na hlavě. Nemůže soudce odvolat, jsou tam doživotně... Pak je odvoláme my. Budou to mít doživotně, jenže v úplně jiném smyslu. My duchové si ducha zákonů vykládáme po svém. Ale neobávejte se, oni se budou snažit. Mají snad taky pud sebezáchovy.

- To se ví, že nesmíte předkládat něco drakonického! Hlavně to nesmí být použitelné proti nevinným! Je takový problém vybavit policisty mimo pistolí a vysílaček i fotoaparáty, aby mohli trestné činy dokumentovat? Že je mají a nepoužívají? Vaše chyba!

- Proč zrovna vy? To je jednoduché, pane ministře. Vy a všichni vaši předchůdci jste na to léta kašlali. Přitom máte daleko víc možností. Já nemám soudy ani vězení, proto znám prakticky jediný trest, smrt. Teď jsem si na to přivedl přítelkyni, ale jestli se těšíte, že mě bude mírnit, nevím, nevím, jak budete spokojený. Jen pro vaši informaci, Xapho je ďáblice. Ano, přímo z Pekla. Nebudeme už potrestané delikventy nechávat tam, kde jsme je zastihli, dopravíme je na jiný svět i s tělem. Bude to jednodušší a praktičtější, nebudete mít starosti s pohřbíváním.

- To přece uznáváme. Ano, je to protizákonné. Postarejte se tedy o spravedlnost podle zákonů. Když nebudeme mít žádnou práci, tím lépe! My po ní netoužíme. Když to hodíte za hlavu, bude dál vládnout nečinná nespravedlnost a my si přijdeme i pro vás. Peklo neznáte, ale můžete je poznat. Naši předkové o něm měli podrobné informace. Znáte třeba známou báseň o Záhořově loži? Jmenuje se sice jinak, ale existuje. Xapho je ďáblice, ale bála se ho i ona! To víte, Peklo není fešácké vězení s kafíčkem při televizi!

- Věřím vám. Při takových podmínkách by si každý rozmýšlel tu funkci brát. A co jste čekal? Leháro, pečené holuby a ministerský plat bez zodpovědnosti? Plat vám přejeme, ale budete za to odvádět práci a odpovědnost bude úměrná platu.

- Budete za svůj resort ručit krkem, nic víc, nic méně. Nebudete sám, navštívíme i jiné vaše kolegy.

- No samozřejmě! Říkalo se přece, že vaše posty jsou služba národu! Já vím, že jste to říkali jen jako habaďůru na voliče, ale teď to bude platit! Koukejte sloužit, ne jen hrabat pro sebe! Když se vám podaří pozvednout váš resort na úroveň, jakou vám budou okolní země závidět, bude se i vám dařit dobře.

- Když ne...?

- Pak se přichystejte na lože Mirzyomovo!

*****

Tanec

Pepek s Xapho obešli ještě několik dalších vysokých politiků, ale jen jeden po jejich ultimatu, aby uvedl svůj resort do pořádku, chlapsky přiznal, že na to nejspíš nebude stačit. Ani neprotestoval, když ho Pepek obratem vyzval, aby podal demisi a předal ministerstvo někomu schopnějšímu.

„To zas bude tahanic!“ vzdychl si ministr.

„Jakých tahanic?“ opáčil Pepek. „Jen klidně po pravdě přiznejte, že to vzdáváte, neboť se vám zdá moje podmínka příliš těžká! A ať se přihlásí, kdo si na váš resort troufne i s tou podmínkou! Uvidíte, že o to křeslo takové tahanice nebudou.“

„S tou podmínkou to bude sebevražda a to zase nikdo nevezme!“ namítl ministr.

„Nejsme tak zlí,“ zavrtěl hlavou Pepek. „Novým ministrům dáme čas na seznámení se svým ministerstvem. Vy už jste ale ministrem dlouho a kde nic tu nic. I pro vás bude lepší čestně odejít.“

Pepek s Xapho odešli stěnou rovnou na ulici a protože to bylo ve výšce prvního patra, hned se oba vznesli.

„Aspoň jeden uznal, že na to nestačí!“ komentoval to spokojeně Pepek.

„A ty bys na to stačil?“ zeptala se ho s úsměvem Xapho.

„Ne,“ řekl Pepek. „Za prvé jsem příliš mladý a bez zkušeností, jako ministr bych byl hrozný. Za druhé to není můj obor. Za třetí to dělat nechci. Ale kdo se tím chce zabývat, má to dělat poctivě. Náhodou se mi ten poslední líbil. Právě proto, že to vzal zodpovědně.“

„Dobře,“ přikývla. „Nám taky na kadetce říkaly: která chcete velet, musíte to umět.“

„Myslím, že se teď můžeme vrátit do letadla,“ rozhodl Pepek.

„Jsi už tady hotový?“

„Nejsem,“ zavrtěl hlavou Pepek. „Muriel mi slibovala, že proti mně její ústředí pošle přepadové komando. Na to jsem ještě zvědavý.“

„Snad by sis měl na ně dávat pozor a ne se na ně těšit!“ zvážněla Xapho.

„Dám si na ně pozor,“ sliboval Pepek. „Ale jsem zvědavý, s čím na mě přijdou.“

Letěli pořád nad Prahou, ale Xapho se ostražitě rozhlížela.

„Být dole někdo s eldyfem, sestřelí nás!“ upozornila Pepka.

„Nesestřelí, protože o nás neví,“ ujistil ji. „Jsme oba neviditelní i pro duchy.“

Ohlédla se po něm a musela uznat, že je tomu tak. Neviděla si ani na špičku nosu, tentokrát doslova.

Doletěli až na místo, kde v sousedním Měsíčním světě stála hora Spící Liška. Teprve tam proletěli bránou a zamířili k letadlu.

„A co tamto komando?“ připomněla mu Xapho, když vletěli přímo do skály, kde na ně čekaly ostatní.

„Nebudeme na ně čekat pořád,“ usmál se Pepek. „Ať nás hledá po Praze, beztak tam ještě nejsou. Jen se tam občas podívám.“

„Ale co až se tam objeví?“

„To poznám,“ řekl Pepek bezstarostně.

Xapho už nic neříkala.

*****

Vzhledem ke sníženému metabolismu neměli hlad, ale Pepek jim slíbil něco jiného.

„Uděláme si volné odpoledne,“ navrhl dívkám, když skončilo vítání. „Co řeknete nápadu zatancovat si?“

„Zatancovat si? To neumíme!“ přiznala Xapho.

„Nevadí, naučím vás to,“ mávl rukou. „Oblečené jste jako do tanečních, proč ne?“

K údivu dívek zapnul v letadle přehrávač a vybral nějaké hudební nahrávky. Něco takového v bojových vimaanech neměly a teď z toho byly jako u vytržení. První skladby byly zdánlivě bez pořádku, ale pak už hrála samá taneční hudba.

„Já taky moc tanců neumím,“ přiznal. „Ale to nevadí. Jarča s Máňou mě nedávno naučily polku, valčík, mazurku a ploužák, aby měly o tanečníka víc, teď se mi to hodí. Mezi slepými jednooký králem a když neumíte tancovat žádná, smím se drze prohlásit za zdejšího tancmajstra. Nebojte se, tancovat se naučíte rychle.“

Skuteční tancmajstři by nad ním jen útrpně lomili rukama, ale jakmile pekelné holky zjistily, že se k tanečníkovi mohou tisknout, byly do tancování celé žhavé. Jen mazurka se neujala. Netancuje se v objetí, navíc Pepek neměl pořádný výběr melodií. V kabině airbusu neměli moc místa, ale holky s Pepkem brzy kroužily jako o taneční soutěži.

Pepek ale brzy zjistil, že tancování nebyl nejlepší nápad.

Holky se popořadě střídaly a spravedlivě dodržovaly pořadí Xapho, Mariuk, Erelim, kdežto on musel tancovat bez ustání a ani je nemohl střídat podle svého.

„Škoda, že nás není víc,“ řekl udýchaně.

„Ještě se ti zdá, že je nás málo?“ popichovala ho Erelim, sedící až v koutku.

„Vás je dost, ale já jsem na vás sám!“ postěžoval si. „Tady vidíte výhodu monogamie. U nás má každá svého tanečníka a nemusí čekat, až na ni přijde řada.“

„Zatím si aspoň trochu vydechneme,“ krčila rameny Erelim.

„Vy ano, ale já ne!“ sotva lapal po dechu. „Nedá se nic dělat, vyhlásíme přestávku!“

Když polka skončila, svalil se na nejbližší sedačku a rychle oddychoval. Vzpamatoval se sice rychleji než Xapho, se kterou tančil poslední kousek, ale jedině díky Ogdurskému idarchonu. Výsadkářky byly vytrénovanější než on a neměl by si dělat iluze, v klasických zápasnických disciplinách by nad ním měly navrch a bez andělských vlastností by se jim nesměl postavit bez nebezpečí trapasu.

„Teď budeme chvilku hudbu jen poslouchat,“ řekl.

„Já jsem byla právě na řadě!“ žadonila vyčítavě Erelim ještě o jeden o tanec.

„Příště!“ odmítl ji Pepek. „Teď to nejde! Chcete mě uštvat? Nebyla by tam ještě čtyři jablka? Jedno bych si dal!“

„Dobrý nápad!“ chopila se toho Mariuk. „Dáme si všichni, ne?“

Sestoupila dolů do kuchyňky, ale vzápětí se vrátila s miskou, na které se kutálela poslední tři jablíčka.

„Už tam byla jen tři,“ hlásila omluvně.

„To mám tedy smůlu!“ zatvářil se Pepek kysele.

„Proč ty?“ divila se Xapho. „Já zrovna jablko mít nemusím.“

„Když se něčeho nedostane na všechny a nedá se tedy dělit spravedlivě, má se dostat přednostně na nejpotřebnější,“ vysvětloval jim, „Slušní lidé dodržují pořadí: nejprve malé děti, pak ženy a až nakonec chlapi.“

„Co kdybychom tě považovaly za dítě, když jsi nejmladší?“ nadhodila Mariuk.

„Opravdu?“ podíval se na ni šibalsky. „Vážně to tak chceš?“

„Dávej pozor, co říkáš!“ vyčetla jí hned Xapho. „Děti se přece nesmí ženit! Ještě by se na to vymlouval!“

„Jé, to radši ne!“ zarazila se Mariuk. „Beru to zpátky!“

„Hele, holky, můžeme taky tancovat dvě spolu a třetí se mnou,“ napadlo ho. „Akorát budete muset zvládnout i klučičí kroky.“

„Nepochybuj, že je zvládneme, ale s tebou se mačkám raději!“ namítala hned Erelim.

Střídání ale ten problém vyřešilo a chvíli pak zase tančili všichni. Ale i když se Erelim holedbala, že to s přehledem vydrží třeba až do rána, museli toho nechat. Přece jen jim prostředí kladlo větší odpor než vzduch a při rychlém pohybu se zahřívali. Mariuk navíc napadlo, že jestli Pepka utahají, padne jim jako včera a už s ním nic nebude. Raději tanec ukončili a další hudbu jen poslouchali.

„Poslyš, Pepku, měli bychom si teď o něčem vážně popovídat,“ navrhla Xapho při lehké ovocné večeři, která taneční odpoledne ukončila.

„O čem?“ podíval se na ni s obavami, které se měly ihned vyplnit.

„O nás a o tobě,“ řekla Xapho. „O manželství. Teď je na to správná chvíle.“

„Poslyšte, holky, nepočkalo by to...“ začal Pepek, ale nenechaly ho mluvit.

„Nepočkalo!“ trvala na svém Xapho. „Po přečtení Yazatapiných dokumentů se nám všechno jeví maličko, nebo spíš podstatně jinak!“

„Yazatapiny dokumenty jsou přes dvacet tisíc let staré,“ namítl Pepek.

„Ano, ale změnilo se toho tolik, aby to hrálo roli?“ namítla Xapho.

„Změnilo se toho dost,“ trval na tom Pepek. „V době, kdy byla Yazatap naposledy na Zemi, byla mezi lidmi běžná polygamie. Mezitím celá skupina kmenů, nejen náš, přešla na monogamii. Vždyť už je to...takových padesát generací.“

„Nevnutili vám nakonec monogamii... andělé?“ řekla Xapho. Bylo znát, že se přes to slovo dostala jen s velkým sebezapřením. „Podle vašich obrazů si myslím, že k nim máte až moc velkou úctu. To snad nepopřeš.“

„Nebudu to popírat,“ přikývl vážně. „Zobrazujeme je jako bytosti, které nám přinesly mnoho dobrého. Na rozdíl od vás. Vy jste nám vždycky přinášeli jen zlo.“

„Yazatap to tak tvrdila,“ souhlasila Xapho. „Říkala ale, že jsi mimořádně vstřícný a ona sama nepochybuje, že nám chceš pomoci.“

„Proto jsem vás přece vytáhl z Pegsda,“ souhlasil Pepek.

„Dobře, ale co s tím budeme dělat?“ pokračovala Xapho. „Pro vás je tedy polygamie nepřípustná, pro nás naopak jediná možná. My vás přitom potřebujeme. Yazatap tvrdí, že je to typický začarovaný kruh, ze kterého není úniku. Teď se ukaž, jak tohle vyřešíš!“

„Kromě toho, Pepku,“ usmála se na něho šibalsky Mariuk. „My už jsme tě prokoukly! Byl bys ochotný jít v krajním případě i do nějaké nezákonné varianty, viď? Dodržuješ přece zákony jen když je uznáš za spravedlivé, ostatní jsou pro tebe cárem papíru. Nám ale nejde o tebe, ale o řešení, které by na Zemi uznali i ostatní tvoji krajané.“

„Možností je přece plno,“ odpověděl Pepek. „Nejčistší by bylo dosáhnout pro váš svět uznání polygamie jako normálního stavu. Podle mého mínění to tak nakonec dopadne, není jiné cesty, ale na Zemi to jen tak neprojde. Pro lidi ze Země by byla naopak nejschůdnější monogamie, ta ale nebude dlouhodobě stabilní a je tedy nepřijatelná pro vás. Jak to spojit? Monogamii vám nevnutíme, to by dopadlo zle. Chlapy ochotné žít v nedovolené polygamii by na Zemi považovali za zločince a to by jim znemožnilo návrat, takže to udělají jen ti, kdo si ze zákonů nic nedělají. Nechtěl bych ale do vašeho světa natahat zločince. Možná mezi ně patřím, nedělám si těžkou hlavu s porušováním špatných zákonů, ale snažím se dodržovat aspoň ty dobré. Přece jen si myslím, že není správné jít proti všem zákonům.“

„Vidíš!“ rozjasnila se Xapho. „Přesně tak to říká Yazatap. Postavit se proti zákonům není správné, ale někdy nic jiného nezbývá.“

„To je i můj názor, ale nemám to od ní,“ řekl Pepek. „Některé zákony jsou od prvního pohledu paskvily a vyžadovat jejich dodržování může jen darebák. Člověk by měl nejprve usilovat špatné zákony změnit, i když to není snadné. Ale vraťme se k rodinám. Další cestou by byly formálně monogamní rodiny, kdy má chlap jednu oficiální manželku a další s ním žijí podle dohody. To se na Zemi občas děje, sice ne často, ale někteří lidé to tolerují.“

„No vidíš!“ vyskočila Xapho. „Ta možnost je podle nás nejjednodušší. Vezmeš si nás všechny pěkně podle zákonů našeho světa a jedna z nás si tě vezme i podle vašich. Na Zemi budou platit vaše zákony, u nás naše a je to vyřešené.“

„My říkáme: Vlk se nažere a koza zůstane celá,“ usmál se Pepek. „Máme také heslo: kde není žalobce, není soudce. Mělo by to ale háček. Oficiální manželka by měla na Zemi proti ostatním výsadní postavení. Byla by jediná a to není rovnoprávné. Unesete to?“

„U nás by přece platila rodina podle našich zákonů, kde budou všechny rovnoprávné,“ řekla Xapho. „No a na Zemi... buď získáme uznání našich zákonů včetně té polygamie, pak to bude v pořádku, nebo se tam budeme tvářit pokrytecky. Nám to vadit nebude, tak jako tak budeme uznávat jen rodinu podle našich zákonů. O co tedy jde?“

„Bude to ale u nás přece jen trošíčku protizákonné,“ namítl Pepek.

„Nebude,“ řekla Xapho. „U vás budeš mít před zákonem jednu. Žádný váš zákon nic nenamítá proti tomu, abys měl bokem čtyři další, jen si je nesmíš oficiálně vzít, je to tak?“

„Vlastně ano, je to tak,“ připustil.

„Sňatky podle našich zákonů nebudou platit na Zemi a naopak. Takže si nás vezmeš podle našich zvyků všechny čtyři i s Yazatap,“ shrnula to nedočkavě Erelim. „Jednu z nás si na Zemi vezmeš oficiálně, to necháme na tobě, nejspíš to bude Xapho, nám to ale může být jedno. Beztak mezi námi bude platit jen to naše.“

„Máš něco proti tomu?“ podívala se na něho tázavě Xapho.

„Byla by to cesta nejmenšího odporu a asi to tak dopadne,“ vzdychl si Pepek. „Na tu verzi nejspíš přistoupí i ostatní, kdo vám budou chtít pomoci.“

„Nemysli si! Tvé rozhodnutí bude mít pro nás všechny obrovský význam,“ přidala se Mariuk. „Správně říkáš, musíme se navzájem uznávat, ale pravdu má i Yazatap. Uznáme vás, když uznáte vy nás. Musí to být oboustranné.“

Pepek se trochu zamyslel. Nebude to nespravedlivé? Pozemské tradice jsou postavené jinak, ale jestli mají tefirky trvale třikrát víc děvčat než chlapců, pak je polygamie skutečně jediné správné řešení. I když se na ni asi budou lidé na Zemi dívat všelijak.

„Máš pravdu,“ přiznal. „Budeme muset sepsat zákony vašeho světa. Taky uznávám, není možné, aby se každý řídil jen tím, co se mu zlíbí. Část zákonů bych převzal ze Země, ale ne všechny. Některé budeme muset vymyslet jinak.“

„Dobře,“ souhlasila Xapho. „Budeme o tom přemýšlet, povinně a všichni.“

Byl už ale večer a utahaní byli všichni, takže Pepek zavelel, že se jde spát.

*****

Když se ráno Pepek probudil, byla vzhůru jen Mariuk.

„Dobře, že jsi vzhůru,“ obrátil se k ní. „Pojď se mnou do města!“

„Užijte si to tam!“ přála jim Xapho rozespale ze svého lůžka a zívla.

„Nedáte si s námi meloun?“ navrhla jim Erelim a vyskočila. „Když už se nakrojí, měl by se sníst celý. Tady se sice nic nekazí, ale načatý meloun vždycky oschne.“

„Dobrý nápad!“ schválil jí to Pepek. „Chvilka nás nezabije.“

Mariuk se nabídla, že je nejblíž, seběhla po schodech dolů do kuchyňky a za chvilku byla zpátky s malým melounem. Na servírovacím stolečku jej rozčtvrtila, rozdala všem lžíce a všichni čtyři si začali šťavnaté ovoce vychutnávat.

Pepek sebou najednou trhl a jako by se zaposlouchal.

„Musím okamžitě na Zem!“ sděloval jim. „Mariuk, vezmeme si zbraně a půjdeme.“

„Co se děje?“ zeptala se ho rychle Mariuk.

„Jdeme naproti komandu zabijáků,“ řekl Pepek tak vážným tónem, až dívky strnuly. Obrátil se k východu z airbusu, kde měl odložené své rozkládací duralové kopí a jeden ze samurajských mečů, ukořistěných na Pegsda. Popadl obojí a ohlédl se.

„Umíš s tím zacházet?“ zeptal se Mariuk a podával jí meč.

„Ona s tím neumí!“ přihlásila se rychle Xapho a vyskočila z lůžka. „Z nás tří šermuji jen já! Chodila jsem na nepovinný šerm, zdál se mi lepší než běh po překážkové dráze.“

„Dobře, máš pravdu a je to důležité,“ řekl Pepek. „Měním to. Půjde se mnou Xapho, protože to umí s mečem. Velím já, protože vím co a jak.“

„Kam jdeme?“ zeptala se ho lakonicky. Převzala od něho zbraň a zkusila mečem jen tak ve vzduchu máchnout.

„Komando zabijáků je v Praze. Právě se radí, jak na mě uspořádají hon,“ řekl Pepek.

„Jak to víš?“ vyhrkla Mariuk.

„Nechal jsem v jejich sídle malou špionážní kameru,“ ušklíbl se Pepek a potěžkával si plně nabitý eldif, když předtím podal stejnou zbraň Xapho.

„Tu by ti ale měli rychle zjistit!“ nedůvěřovala mu Mariuk. „Jestli mají protišpionážní útvary, jako jsme měly na Gehenně my Baalky...“

„Nezjistí ji!“ opáčil Pepek. „Kamera je pro normální oči neviditelná a nevysílá žádné elektromagnetické záření. Vysílá telepaticky, směrovaně na dva cíle: na mě a na záznamník tady v letadle. Prochází to i přes hranici dvou vesmírů, je to slabé, se šumem, ale zřetelné.“

„Jak to může vysílat telepaticky?“ chtěla vědět Mariuk.

„Tak jako já,“ opáčil Pepek. „Telepatie patří do technologií Mrzoutů, vy ji neznáte, ale já teď na pozadí vidím obraz té kamery a slyším, co si tam povídají.“

„A co si tam povídají?“ chtěla vědět Mariuk.

„Jak říkám, radí se o tom honu,“ řekl Pepek. „Pak vám to pustím ze záznamu, ale teď se nebudeme zdržovat a letíme tam!“

Podal ruku Xapho a zamířili spolu k východu. Xapho se ani nestihla převléci a místo v bitevním obleku šla oblečená do plesových šatů, se kterými ostře kontrastoval její meč.

„Dávejte oba pozor, ať se nám vrátíte!“ napomínala je Mariuk. „Ať nám ten záznam má kdo pustit!“

„Bez obav,“ ujistil ji Pepek. „Dáme si pozor!“

Vyletěli ze skály a zamířili směrem, kterým byla na Zemi Praha...

*****

Hon

Proletěli bránou a vynořili se nad Bílou Horou, ale Pepek vteřinu poté vytvořil další bránu a spolu s Xapho se urychleně vrátil do světa s horou Spící Lišky.

„Proč se vracíme?“ zeptala se ho Xapho, když poznala krajinu pod nimi.

„Protože nás viděli!“ zavrčel na ni Pepek. Nebyl rozzlobený na ni, ale na ďábly.

„Jak nás viděli?“ chtěla to upřesnit.

„Víš přece, jak vypadalo sídlo ďábla, kde jsme minule načapali Muriel?“ připomněl jí. „Byla tam celá stěna obrazovek, pamatuješ se na ně? Kamera mi je teď ukazuje. Trochu mi je zaclánějí ďáblové, kteří se tam radí, ale stačí mi co vidím. Důležitá je obrazovka na levé straně. Ukazuje plán Prahy, na kterém se pohybují malá světélka. Odhadoval bych, že každé představuje jednoho ďábla, nebo skupinku ďáblů. Jakmile jsme prošli na Zem, objevilo se tam přesně na naší pozici další světélko. Znamenalo by to, že o nás vědí.“

„Jak to?“ zeptala se ustaraně.

Pepek pozvolna přistál na planině, porostlé trávou.

„Počkej na mně tady,“ požádal Xapho. „Vrátím se za pár vteřin.“

Pustil její ruku, vytvořil bránu a zmizel za ní. Jak ale slíbil, za okamžik byl zpátky.

„Dobré je to,“ oddychl si. „Abys byla v obraze: vidí jen tebe. Asi se orientují podle tvého biočipu, jak jste o něm prve mluvily. Řekl bych, že pozemští ďáblové znají kódy obou hlavních kmenů a jsou schopni identifikovat stejně Árjá jako Baaly. Já naštěstí žádný biočip nemám, proto si mě nevšimli.“

„Co s tím ale uděláme?“ starala se Xapho.

„Rozdělíme se,“ řekl Pepek. „Pokusíš se odlákat je na sebe, já se vynořím tam, kde mě nečekají. Neměj strach, budu tě telepaticky sledovat a kdyby ti hrozilo nebezpečí, přijdu ti na pomoc. Zatímco tě budou pronásledovat, proniknu nepozorovaně do ďáblova sídla.“

Vzal ji za ruku a vzletěli opět spolu, tentokrát podle slunce na jihovýchod.

„Co budu dělat?“ vyžadovala si věcným tónem upřesnění.

„Budeš před nimi utíkat,“ řekl. „Směr ti telepaticky řeknu na dálku. Nezapomeň, budu mít přehled o tom, kde jsi. Buď přes jejich vlastní obrazovky, ale kdyby je vypnuli, vycítím tě podle telepatické rezonance.“

„Dobře,“ řekla. „Budu tedy gézgete, léčková návnada.“

„Tak nějak,“ přikývl. „Neboj se, kdyby ti cokoliv hrozilo, budu o tom vědět.“

„Myslíš si, že se výsadkářky nepřítele bojí?“

„Doufám, že ano,“ podíval se na ni. „Taky se bojím, nejsem stroj na zabíjení bez citu a pudu sebezáchovy. Situace nás občas donutí strach překonat, ale ne bezhlavě.“

„My strach nesmíme projevit za žádných okolností,“ namítla hrdě Xapho.

„Tak to hlásaly vaše kněžny, co?“ usmál se trochu trpitelsky. „Potřebovaly jen stroje na zabíjení, na vás nikdy nebraly ohledy. Přitom jste lidi jako my. Pod mým velením se smíš bát a můžeš jednat opatrně. Žádné zbytečné hrdinství, musíme se oba vrátit, rozumíš?“

„Kdo se bojí, může couvnout a ohrozit jiné,“ namítla.

„Couvnutí ti nebudu vyčítat ani kdybys mě tím ohrozila,“ ujistil ji.

„Ale já tě nechci ohrozit!“ řekla. „Co bych si tady bez tebe počala?“

„To si rozhodni sama,“ řekl rychle. „Nebudu ti nic vyčítat, nehrozím ti ani popravou za zbabělost. Špatného rozhodnutí bys ale litovala sama. Ani já o tebe vážně nechci přijít, mám tě rád, víš to?“

„Vím!“ usmála se na něho šťastně.

Přistáli na planině, podobné místu, kde byli před chvílí. Pepek otevřel bránu a rychle jí prošli. Stáli na břehu Vltavy poblíž Barrandova.

„Zatáhnu tě trochu níž,“ navrhl jí. „Převaha hloubky se ti může hodit.“

Vzal ji za ruku a začal se s ní propracovávat dolů do skal. Za chvíli byli třicet metrů pode dnem Vltavy a mířili přitom na západ.

„Už o nás vědí, ale zatím jsou daleko!“ řekl jí. „Pokračuj tím směrem, vidím tě. Já to teď přeletím vzduchem. Možná ti bude brzy horko, ale dá se to vydržet.“

Opustil ji a začal stoupat. Ještě mu zamávala, ale rychle jí zmizel za clonou šedi.

Xapho pevně sevřela důstojnický meč a usilovně poslepu klouzala tmavou skálou dál od řeky. Napadlo ji, že by se ještě před půl rokem vysmála každé, která by jí tvrdila, že bude jednoho dne slepě důvěřovat Kanaánci. Teď na něm byla závislá jako nikdy. Kdyby jí ho zabili, zůstala by v hlubině skal bez pomoci a bez naděje. Vysvobodit by ji mohla jen smrt, pokud nepočítá Pepkovy kamarády, jestli sem vůbec někdy přijdou. Nejspíš by ji ale podle jejího biočipu dřív našli zdejší duchové a zabili by ji. Nedělala si iluze, že by jim dlouho vzdorovala. Nejspíš by se o to ani nesnažila. Žít bez Pepka? Nač? Jen by se určitě pokusila aspoň něco jim tím mečem splatit. Aspoň jednoho rozsekat na kusy. Doufala ale, že Pepek využije svých zkušeností. Pohyboval se tu přece déle než ony na Pegsda a jak se zdá, nebyl už tenkrát bez konfliktů. Odolal jim tenkrát, odolá jim dnes. Když si představila, jak je na Pegsda vyškrábl lidojedkám... Možná by mu záchranu života ráda oplatila, ale ještě raději by byla, kdyby mu nic nehrozilo...

*****

Pepek se vznesl nad Barrandov a zamířil na sever.

Když se trochu soustředil, i na denním světle viděl na pozadí telepatický obraz malé kamery, zanechané v ďáblově rezidenci. Teď se tam nacházeli čtyři ďáblové a občas se tam trousili další. Pomalu se pohybující světélka ukazovala porůznu v Praze pětadvacet ďáblů, nebo skupin ďáblů. Jedna skvrna stála na místě ďábelské rezidence, ostatní se pohybovaly. Stále zřetelněji bylo vidět, že pronásledují slabší světélko, Xapho.

Byla zatím od svých pronásledovatelů daleko a prchala před nimi, takže se jí ani moc nepřibližovali. Pepek nejen tušil, ale teď i věděl, že ty skupinky navádějí ďáblové, kteří se nacházejí v rezidenci.

Obrazovky naštěstí neukazovaly hloubku. Pepek Xapho zanechal hluboko pod úrovní dna Vltavy. Tak hluboko se její pronásledovatelé nemohli dostat ani pomocí tunelů metra. Pepek věděl, že nedaleko odsud v Kladně jsou doly podstatně hlubší, ale byly příliš daleko a tady se zdálo, že všichni pronásledovatelé jsou v nejlepším případě na úrovni nejhlubších pražských tunelů.

Pepek se zatím přibližoval k ďábelské rezidenci, aniž by ho něco prozrazovalo. Nesl se nad střechami pražských domů, neviditelný pro lidi i pro ďábly, přibližoval se jako dravý pták k nic netušícímu zajíčkovi. Až na to, že ti zajíčci nebyli bezbranní. Byly to pěkné bestie upíří. Dychtili po krvi – jeho i Xapho.

Konečně zamířil kolmo dolů, přímo proti dlažbě ulice. Byl to sebevražedný pád hodný japonského kamikaze, útočícího letadlem plným výbušnin na americkou loď. Před nárazem nevydržel pohled na rychle se přibližující dlažební kostky, zavřel oči, ale když ucítil známý odpor skály, rychle je opět otevřel.

Vletěl do skal a v první chvíli neviděl nic, dokud si krátce neblikl eldyfem. Rychle se ale zorientoval. Byl sto metrů od ďábelské podzemní rezidence, ani šílený pád ho nedostal dost hluboko, chybělo mu dvacet metrů. Ihned se začal propracovávat skálou dolů a k cíli.

Špionážní telepatická kamera, kterou vnímal nejlépe, když zavřel oči, teď ukazovala v místnosti s obrazovkami šest ďáblů. Pepek začal ďábelskou rezidenci opatrně obcházet jako vlk ohradu s ovcemi, aby se k ní dostal ze strany, kudy se před ním minule dala na útěk Muriel a kde se mohl vynořit ze stěny a mít celou místnost před očima. Od minula uvažoval, co udělá. Šestinásobný úder ďábelským orgánem yvoro by ho tak zblízka v lepším případě omráčil, v horším zabil. Být rychlejší než ďáblové byla hodně těžká podmínka. Rozhodně se nesměl zdržovat na vzduchu dlouho.

Nadýchl se a aby se uklidnil, ještě si v klidu prohlédl obrazovky.

Xapho má pořád aspoň dva kilometry náskok, tam to bude v pohodě. Může se věnovat hmotným ďáblům. Nejlépe pro něho by bylo dostat je do jedné čáry, ale oni se mu jistě sami neposkládají podle jeho potřeby. Najednou je tedy rozhodně nezlikviduje.

Nemá ale smysl čekat. Je jich tam šest, aspoň dva by měl zlikvidovat.

Zneviditelnil se a vstoupil. Ještě ho neviděli, ještě nic netušili. Naposledy se nadýchl a vteřinu počkal, až budou tři z nich aspoň trochu v zákrytu...

Náhle otevřená brána způsobila slabé třesknutí. Ve světě Saturn-dolů byl nižší tlak vzduchu, vzduch se začal hrnout branou ven. Pepkovi to pomohlo. Očima strčil do tří ďáblů, stojících mezi ním a bránou. Na okamžik se vznesli a proletěli ven jako kulečníkové koule otvorem v kulečníku, ani nevykřikli. Pepek uzavřel bránu a couvl nazpátky do stěny.

Nebylo špatné prvním úderem vyřadit polovinu protivníků! Tři jsou neškodní, ale tři tu ještě zůstali.

„Hrom a peklo!“ zařval jeden ze zbývajících ďáblů. „Araeli, Zadkieli! Zpátky! Honíte se za nějakou volavkou a někdo útočí přímo na nás! Nechte volavku ostatním a vraťte se! A dělejte, než bude pozdě!“

Křičel to tefirštinou, netušíc, že mu Pepek rozumí. Byla to výhoda a Yazatap správně poznamenala, než mu dala znalost tefirštiny, aby si toho vážil, že ji nikomu jen tak nedávají. Teď se mu to hodilo víc než jindy. Ale ještě nebyl konec. Tři zbývající ďáblové ho neviděli, ale i poslepu se k němu otočili a Pepek pocítil silný úder yvora, až se zapotácel. Účinky zeslabil beton i skála, které ho od nich dělily, ale bylo mu jasné, že vystoupit znovu ze stěny čelem proti ďáblům by byl čin hodný kamikaze. Odvážný, nebezpečný a naprosto zbytečný. Rozhodl se ale rychle. Postavit se čelem proti třem ďáblům zavrhl, ale rozeběhl se skálou podél betonové stěny a po deseti metrech se obrátil. Vstoupil do bunkru jen aby jím proběhl skrz, zapadl do protilehlé stěny a podél betonové zdi se vrátil deset metrů nazpět. Stál teď opět ďáblům za zády.

„Je to dobré, Xapho!“ telepaticky povzbudil partnerku v tomto utkání. „Je jich už o tři méně. Pokračuj stejným směrem, jsou za tebou ještě daleko.“

Odpověď nemohl dostat, ale věřil, že je teď v pohodě i Xapho. Aspoň se přitom před druhou akcí uklidnil.

Podruhé vystoupil ze stěny. Ďábly měl před sebou nešikovně do vějíře. Čekali na něho celí napjatí, připraveni okamžitě ho spojenými silami srazit, až se objeví. Zřejmě netušili, že je pro ně úplně neviditelný, ale také, že na ně zaútočí z opačné strany.

Připravil se otevřít bránu, ale v té chvíli ho napadlo, že tam na něco podobného čekají první tři. Jakmile bránu otevře, nahrnou se do ní, aby se vrátili. Nejenže tam nepošle další dva, ale přijde o dosavadní výhodu.

Pokusil se otevřít bránu jiným směrem, ale brána Jupiter-nahoru se mu k jeho údivu neotevřela. Naštěstí se nestalo vůbec nic, ale trochu ho to zmátlo. Kdo může blokovat bránu Jupiterského světa?

Naštěstí měl na výběr více cest, které ďáblové neznají. Venuše-dolů vedla do Okifeie, tu nemohl použít, přece nepošle přívětivým opičkovitým Chétezům takové nadělení! Měl ale ještě bránu Venuše-nahoru! Před Venušskými světy je Ogdurové varovali, ale pro ďábly by byl i takový svět dost dobrý!

Brána se objevila jen na vteřinu, ale Pepkovi to stačilo. Zatímco úder ďáblů vyzněl do prázdna, dva se zvedli do výšky a tentokrát s řevem, bezmocně mávajíce rukama a nohama, zmizeli v bráně. Pepek tam zahlédl jakési bahno, do kterého první ďábel zapadl po kolena, druhý proletěl za ním. Bažina se rozstříkla do všech stran, ale Pepek neměl čas sledovat, co se tam děje. Bránu okamžitě zavřel a zacouval zpátky do betonové stěny, aby ho zbývající ďábel ze šestice nemohl napadnout yvorem ani jinou zbraní.

„Araeli! Zadkieli! Zpátky! On je tady, útočí!“ ječel ďábel a zděšeně se otáčel do všech stran, jak hledal protivníka. Pepka samozřejmě neviděl a Pepek ho viděl jen nezřetelně, protože stál za tenkou vrstvou betonu. Pro něho byla částečně průhledná, ale ďáblovi ho zakrývala více než dostatečně. Neodvážil se ale ze stěny vystoupit. Ďábel byl každou chvílí otočený jinam, ale občas přímo proti němu a držel v ruce eldyf, účinný i na duchy.

Jeho pozornost najednou připoutaly ďáblovy nohy.

Podivné zelené skvrny na jeho kalhotách se rychle zvětšovaly. Jako když dopadne na piják kapka inkoustu. Ale místo aby se jako správné kapky vsakovaly, spíše tloustly.

Ďábel najednou zařval bolestí, jako kdyby si sáhl na rozpálenou žehličku. Nadskočil a začal si ty zelené skvrny rukama rychle s kalhot stírat, ale dosáhl jen toho, že mu to zelené pevně ulpělo i na rukou. Odhodil eldyf a pokoušel se otřít si ruce o podlahu, ale i tam se to zelené svinstvo začalo šířit.

Znenadání pod ďáblem poklesly nohy a padl na kolena. Pepek na okamžik spatřil jeho ruku, natahující se jakoby pro pomoc, ale odpadávalo z ní maso a odlamovaly se jednotlivé články prstů.

Bakterie Venušského světa! uvědomil si Pepek.

S hrůzou pozoroval, jak rychle pracují. Z ďáblových nohou odpadávala po kusech látka kalhot i s masem. A současně si Pepek uvědomil ještě horší věc.

Vpustil Venušské bakterie na Zem!

Jestli je nechá rozmnožit a rozlézt, zabijí na Zemi všechny. Nejen ďábly, ale i lidi!

Vyrazil ze stěny obalený ohněm xeri a začal vetřelecké bakterie spalovat. Oheň xeri si přece poradí se všelijakými potvorami! Ale oheň xeri se nechtěl odpoutat od povrchu jeho těla dál než na pár centimetrů. Pepek si uvědomil, že nedokáže vražedné bakterie spálit, leda by si lehl přímo na umírajícího ďábla! Když ale viděl, jak se ty bestie projevují a co všechno dovedou, odporem až couvl. Ne, to nedokáže!

Ďábel se z posledních sil nadzvedl. Pepek se až zděsil, když spatřil jeho obličej. Už z něj mnoho nezbývalo, tváře, nos i rty odpadly, místo očí zbývaly v holé lebce jen důlky vyplněné odporným zeleným slizem. Ďábel ale ještě nebyl mrtvý. Možná zaslechl sršení modrého ohně či co...

Pepek odletěl dozadu, až se zabořil do betonové stěny. Byl to strašlivý úder, ďábel do toho zřejmě vložil všechno. Pak padl na zbytky svého obličeje a už se nezvedl, ale Pepek byl příšerně otřesený. Ačkoliv na Pegsda snesl od Yazatap podobný úder yvoro zhruba na stejnou vzdálenost, tohle bylo silnější. Třeštila mu hlava, jako kdyby vrazil do hmotné zdi, před očima mu létaly jiskřičky, jinak kolem něho byla tma. Srazilo ho to na kolena a chvíli jen bezmocně lapal po dechu.

Pak vyskočil a opět, byť ještě potácivým krokem, vstoupil do místnosti.

Místo ďábla byla v podlaze metrová díra, kterou zelený sliz skapával do nižšího patra bunkru. Vlna zeleného slizu současně kruhem postupovala a rozšiřovala se po podlaze.

Vole pitomá, co se toho bojíš, dyť ti to nemůže nic udělat! nadával sám sobě. Bakterie Venušského světa byly přece agresivní jen v normální hmotě, do duchovité allohmoty se dostat nemohly, ani kdyby se v tom hnusném zeleném bahně vyválel jako prase!

Plácl sebou na zem s roztaženýma rukama a začal ohněm xeri rychle přejíždět zelenou vlnu žravých venušských bakterií. Kdekoliv je přejel, ať rukou, nohou nebo je zalehl celým tělem, všude změnily barvu do šedivě žluté a přestaly po podlaze postupovat dál, ale jakmile přešel jinam, nezasažené bakterie očištěnou oblast rychle spolykaly.

Musel postupovat systematicky a čistit celý pás až k díře v podlaze. Obkroužil takto podlahu kolem otvoru a ačkoliv na druhé straně bakterie rychle pohlcovaly žlutý pás, Pepek celý kruh dokončil rychleji.

Zelený povlak už nikde neviděl, ale problém očividně pokračoval směrem dolů. Když už si myslel, že má vyhráno a polevil, z díry v podlaze vylezl jazyk zeleného slizu. Bakterie zřejmě byly i pod stropem a snažily se vrátit na místa, kde už je zničil. Pepek ohněm xeri smetl sliz a spustil se do otvoru. Bakterie zřejmě dokázaly rozpustit cement v betonu, takže v nepravidelné díře zůstala jen železná mříž armatury, na níž ležely čisté bílé kosti ďábla. Pepek se trochu otřásl, ale řekl si, že teď už se ho určitě nebude snažit zabít.

Železné pruty by Pepka nezastavily ani kdyby neměl možnost dostat se dolů. Neskočil tam ale, jen se opatrně vznášel poblíž prožraného otvoru. A dobře udělal. Na stropě spodní místnosti spatřil zelený prstenec, očividně číhající, až modravé světlo xeri zmizí.

Obkroužil rychle rukama okolí otvoru odspodu a pečlivě zkontroloval, aby ani stopy zeleného slizu nezůstaly v různých dutinách. Až pak se snesl na podlahu dolní místnosti na podobnou hromádku slizu. Kromě slizu obsahovala zřejmě písek a kamínky z betonu stropní konstrukce, možná v tom byly i nějaké drobnější kosti a poslední zbytky ďábla, ale Pepek se nezdržoval už ani vteřinu. Pamatoval si, že touto betonovou deskou bunkr končí a pod tím je podklad, o kterém v této chvíli nic nevěděl. Být tam tekuté písky, měly by bakterie zelenou! Mohly by se pak rozlézt pod zemí a zastavil by je jedině zázrak nad Pepkovy síly. Varování před Venušskými i Jupiterskými světy rozhodně nebylo míněné jako legrace!

Pádem se naštěstí zabořil do podlahy, takže byl nohama níž, než kam až se bakterie stačily betonem prokousat. Pohyboval se teď jakoby ušlapával oheň. Kamkoliv se natáhl nohama a rukama, tam všude zelený sliz pod modravým sršícím ohněm žloutl a práchnivěl. Musel to brát pečlivě, kdekoliv zůstal nepatrný ostrůvek zeleného slizu, rychle se rozrůstal. Bakterie spálené ohněm xeri nemizely úplně, oheň v nich zničil jen život, ale jejich zbytky byly pro ostatní venušské bakterie zřejmě pochoutkou, kterou rychle přeměňovaly na další a další sliz tvořený těmito miniaturními kousky až příliš živé hmoty.

Konečně Pepek stáhl poslední ostrůvek zeleného slizu a přejel jej modrým ohněm.

Dýchal jako po maratónu, motal se slabostí a pociťoval strašlivý hlad, jako neklamnou známku toho, že pro potřeby ohně xeri vysál veškerou volnou energii ze svého okolí. Kolik jí na to spotřeboval? Vypadalo to na pořádnou porci.

Rychle se rozhlédl kolem sebe, očima zběžně zkontroloval strop, ale nikde neviděl ani nepatrné zbytky. Mohl být těm bakteriím vděčný za žravost, která je nutila nezůstávat někde v úkrytu a kdykoliv bylo v dosahu něco stravitelného, okamžitě se toho zmocnit. Díky tomu nakonec všechny spálil, i když za cenu nadměrné vydané energie.

Prolétl otvorem zpátky do horní místnosti. Tam zůstala díra v podlaze a šedivě žlutý prach kolem ní. Ještě že se ty bestie nešíří vzduchem, napadlo Pepka. Naštěstí se pod zemí vzduch nepohyboval a pokud tu byla klimatizace, byla vypnutá. Kdyby tomu tak nebylo, bylo by s baktériemi práce podstatně víc a kdoví, jestli by je vůbec dokázal zpacifikovat!

Okamžitě ho ale napadlo něco ještě horšího. Došlo mu s úděsnou syrovostí, proč měli Ogdurové zapovězeno dávat barbarům slýrib! Nebylo to z obav, aby barbaři neobsazovali sousední světy armádami. To by mohli po čase zjistit a napravit. Horší by bylo, kdyby někdo otevřel bránu do světa Venuše-nahoru. Ve vesmíru se zřejmě tak nebezpečné světy vyskytují často, když má Země jeden v bezprostředním sousedství. Řeklo by se, jen totální idiot by dokázal otevřít bránu do takového světa a dopustit úplnou zkázu vlastního světa se všemi lidmi. Jak málo ale chybělo, aby tím totálním idiotem byl on sám? Což se nestává, aby dospělí a zdánlivě rozumnější způsobili nedbalostí požár, který pak nezvládnou? Jedna z možností katastrofy je neúmyslné podcenění podobné nebezpečné situace! Kolik požárů způsobí každým rokem dospělí obyčejnou silvestrovskou pyrotechnikou?

Dobrá, svět Venuší-nahoru bude od teďka přísně zakázaný, po takové zkušenosti už nikdo Pepka nedonutí takovou nepředloženost zopakovat.

Podstatně nebezpečnější by bylo, kdyby to někdo udělal úmyslně. I takových idiotů se mezi barbary najde víc než dost. Na Zemi se jim někdy říká kamikaze, občas mívají nálepku teroristů, jindy to jsou neohrožení bojovníci za svobodu. Někteří se honosí, že jim jde jen o blaho vlastního národa, ale klidně prolévají nevinnou krev vlastních, ale raději cizích lidí a říkají tomu vedlejší oběti. Není jich většina, z celé populace miliard obyvatel Země jsou jich jen miliony, ale jsou bohužel všude. Smutné je, že mají neomezený přístup ke zbraním a ostatním prostředkům. A vlády celého světa si takové idioty ještě hýčkají!

Ještě méně je těch, kteří jsou přitom ochotni obětovat i sebe. Ale i těch bude na celém světě desítky tisíc. Vyhazují se do povětří s pomstychtivou euforií, že tím uškodí nepříteli, i když zabíjejí jen nevinné děti.

Těch, kdo by neváhali způsobit všeobecnou a úplnou katastrofu a vyvraždit přitom celý svět, je určitě ještě méně. Možná jen pár stovek, možná pár desítek.

Ke zkáze světa by ale stačil i jeden.

A ten by se na Zemi určitě našel.

*****

Pepek přelétl očima obrazovky a trhl sebou, jako kdyby dostal elektrickou ránu.

Xapho měla náskok sotva poloviční, ale pořád by jí na nějakou dobu vystačil. Horší bylo, že se další jasné světélko blížilo k bunkru, kde byl právě Pepek.

Zorientoval se na poslední chvíli, ale právě včas.

Stěnou do bunkru vpadli tři ďáblové s tasenými samurajskými meči. Pepek slyšel ještě hromové: „Bansáááj!“, ale to už víceméně od boku vystřelil z eldyfu.

Ozvalo se ohlušující prásknutí. Ze zbraně vylétl fialový oheň a oslnivě zažhnul jako elipsa na betonové stěně. Objevila se tam veliká černá skvrna, jako kdyby sem dopadl pytlík naplněný tiskařskou černí. Ze dvou postav, zahalených do černých plášťů s vysokými bílými skládanými límci, jaké se nosily ve středověku, fialový oheň eldyfu vykousl a rozprášil po stěně pořádný kus. Jeden meč dopadl na zem i s kusem ruky, jejíž prsty dosud křečovitě svíraly jílec, ďábla to úplně otočilo zády k Pepkovi. Druhý dopadl ještě hůř, fialový oheň mu neodsekl jen ruku, ale vykousl z jeho těla třetinu hrudi. Roztočil se a šel k zemi. Třetí ďábel byl trochu stranou, ale poklesla pod ním kolena, jako by ani neměl nohy, takže se také složil na zem. Nepustil meč, ale nemohl jej vleže použít, ochromený Pepkovým částečným přimražením.

„Já vám dám bansaj!“ vykřikl Pepek, jako obvykle všesměrovou telepatií.

„Měli jsme jí víc věřit!“ zavrčel tefirštinou ochromený ďábel, ležící na zemi.

Pepek mrknutím zkontroloval obrazovku, ukazující světélky polohu ďáblů. Světélka se blížila ke slabšímu, označujícímu Xapho, zřejmě to byly podobné skupinky po dvou až třech ďáblech, Xapho byla na ně sama. Jedno světélko na místě bunkru, ale náhle jakoby bliklo a jeho jas se snížil. Ďábel s nejtěžším zraněním zemřel. Jinak tu žádné další neviděl.

„Myslíš Muriel?“ obrátil se Pepek telepaticky na ležícího ďábla.

„Komu jinému než té staré svini, ty bestie andělská!“ zařval tefirštinou stojící ďábel s utrženou rukou. Zřejmě se konečně dostal ze šoku, teď se shýbl, přestal si zdravou rukou držet pahýl utržené ruky a hrábl po meči, ležícím na zemi.

„To nemyslíš vážně!“ napomenul ho Pepek a aniž by se pohnul, znehybnil mu ruku.

Jako odpověď dostal úder orgánem yvoro, mnohem slabší než prve od umírajícího, ale dost nepříjemný. Naštěstí to rychlejší dýchání spravilo. Pepek na oplátku odebral ďáblovi vládu nad jeho vlastníma nohama. Ďábel upadl na podlahu, nastavil při pádu ochromenou ruku, ale od zápěstí k prstům jí nevládl, takže si ji zřejmě při dopadu zlomil a zařval bolestí.

„Araeli!“ sípal. „Co se tu válíš? Zabij ho!“

„On také nemůže!“ omlouval ďábla Pepek. „Poslyšte, vy dva! Nemáte zrovna moc šancí k přežití a po tomhle už vůbec ne! Co kdybych vám ale všem třem nabídl život?“

„Jak si tohle mohla Muriel splést s Kanaáncem?“ vybuchl s neskrývaným vztekem a nenávistí jednoruký ďábel. „Vždyť je to sám anděl!“

„To se tedy pořádně pleteš!“ opáčil Pepek.

„A jak to, že mluvíš naší řečí?“ vybuchl vztekle zraněný.

„Za prvé na vás nemluvím, to je telepatie...“ začal Pepek.

„No právě!“ vyprskl zraněný. „Řeč andělů!“

„Telepatii ovládá více vesmírných národů, než si asi myslíte!“ opáčil klidně Pepek. „Xijtrané, Chétezové... Ogdurové by vás vyřídili rychleji a jednodušeji.“

Ležící ďábel mezitím pozvolna přitahoval meč k tělu a nenápadně se rozpřáhl. Náhle se vymrštil a z posledních sil hodil meč špicí proti Pepkovi. Pepek se strašně polekal, ale stihl meč očima vychýlit nahoru, takže se nad ním zabodl do betonové stěny.

„Dobrý!“ uznal ďáblovi, ale pro jistotu mu znehybnil i ruce, takže před ním leželi oba úplně bez vlády, i když při plném vědomí.

„Bestie andělská!“ ulevil si bezmocně ležící ďábel.

„Nemáte šanci!“ opáčil Pepek. „Zbytečně jsem se vás polekal, ale nemusel jsem ani střílet, šlo by to i bez eldyfu.“

„Odkud máš naše zbraně?“ syčel na něho zraněný ďábel s bolestí v hlase.

„Kořistní,“ kývl hlavou Pepek. „Poslyšte, vy dva! Nabízím vám život, to ve vaší situaci není zrovna málo. Jestli se dohodneme, vezmu vás do světa, kde se dá slušně žít a vrátím vám přitom vaše hmotná těla. Mám ale jednu podmínku. Přestanete se starat o válku na Gehenně a o dění na Zemi. Přijmete to? Nebudu to pětkrát opakovat.“

„Ty spratku!“ vybuchl zraněný ďábel. „Tu nabídku si sežer a udav se jí!“

„Když na moji podmínku přistoupíte, vrátím ti ruku a vašemu kamarádovi, co právě zemřel, vrátím i život. Nepochybujte o tom, že to dokážu!“

„Tu podmínku si strč do chřtánu, andělskej zmetku!“ odsekl nenávistně zraněný.

Pepek už neodpověděl. Otočil se, vytrhl z betonové stěny meč a obrátil se k bezmocně ležícím ďáblům.

„Pánové, nemám velkou trpělivost na vaše přesvědčování!“ pošvihával si významně mečem. „Ogdurové by vás možná ještě přemlouvali, ale já anděl nejsem!“

„Zab nás tedy!“ vykřikl raněný ďábel.

Byl zesláblý ztrátou krve, zřejmě na konci sil, ale vzdát se nechtěl za žádnou cenu.

„To udělám snadno,“ přikývl Pepek. „Ale stejně snadno ti mohu vrátit ruku a darovat nový život ve světě krásnějším než Země.“

„Takové dary si nech pro někoho jiného!“

„Odmítáš-li život, prosit tě nebudu,“ řekl suše Pepek. Napřáhl se a sekl.

Ďábel se v posledním okamžiku zkusil ráně uhnout, ale byl příliš slabý. Meč nedopadl na jeho krk, ale rozsekl mu obličej. Byla to strašlivá rána, až se Pepek otřásl. Byl odhodlaný své protivníky zabít, oni by totéž udělali jemu, ale ne takhle... Rychle se rozpřáhl podruhé. Ďábel to již neviděl, byl nejspíš bez vědomí a oči měl zalité krví. Teprve druhá rána odsekla jeho hlavu od těla. Krev vystříkla skoro až k Pepkovi.

„Ani pořádně zabít neumíš!“ ušklíbl se poslední ďábel. „Takhle se seká hlava?“

Ležel bezmocně na břiše s hlavou otočenou stranou, takže viděl popravu svého kolegy pěkně zblízka. Co viděl, by slabšími povahami nejspíš pořádně zamávalo.

„Nevadí mi, že neumím pořádně zabíjet,“ odvětil rychle Pepek. „Ani to nechci umět. Ale když je to nutné, hlavu ti useknu, i kdyby to bylo na třikrát. Teď jsi na řadě ty. Poslyš, dobře vím, co jste chtěli udělat se mnou a nečekej, že si to rozmyslím!“

„Tak to aspoň udělej rychle!“ poradil mu ďábel.

„Proč musím ztrácet čas s takovými pitomci?“ povzdychl si Pepek.

„Zabít je jedna věc!“ namítl ďábel. „Jsi silnější. Ale urážet nás nemusíš!“

„Myslíš, že je to urážka?“ zastavil se Pepek. „Ale já to tak cítím! Jste v bezvýchodné situaci, nabízím vám život v lepším světě než si dokážete představit a vy mi nepřikývnete a raději se necháte zabít. To přece není inteligentní chování. Nebo si to myslíš?“

„Nabízíš nám život výměnou za čest?“ ohradil se ďábel. „Co by to bylo za život?“

„Co je podle tebe čest?“ odfrkl si Pepek a chvilku postál, jako by odpočíval. „Pokud vím, všichni jste porušili přísahy dané vašim kmenům na Gehenně.“

„Ty byly ale dané pod hrozbou smrti,“ namítl ďábel. „Kdo nepřísahal, šel okamžitě na popravu. Však také přísahali všichni!“

„To vím,“ souhlasil Pepek. „Přísaha vynucená hrozbou smrti nemá cenu ani takhle!“

Naznačil prsty něco hodně malého.

„Jenže my jsme pak přísahali tady a to nebylo vynucené!“ namítl ďábel.

„Nebylo?“ vyjel na něho Pepek. „Co to říkala Muriel? Kdo nepřísahal, toho jste zabili jako na Gehenně. Nebo chceš tvrdit, že lhala?“

„To se týkalo nováčků,“ odvětil klidně ďábel. „My zakládající členové jsme přísahali ještě dobrovolně.“

„Možná!“ řekl Pepek. „Chápal bych to, kdybyste si mysleli, že máte naději na návrat. To jste asi ještě nevěděli o tom, jaký tu budete mít hlad!“

„Bylo to v době, kdy Charien dohodl s hmotnými tu smlouvu,“ připustil ďábel.

„Takže to bylo pod hrozbou smrti hladem, pro bojovníky ještě méně důstojné.“

„To neznamená, že budu přísahat tobě, když nade mnou stojíš s mečem!“ řekl Arael.

„Vím, bylo by to také vynucené hrozbou smrti,“ řekl Pepek. „Smrt ti hrozí tak jako tak, napadli jste mě se zbraněmi v rukou a já se bráním. Správně bych tě měl zabít za pokus o vraždu. Chci po tobě jen jedno. Abys neohrožoval mě ani ostatní lidi Země. A to je něco jiného než vaše přísahy.“

„Jak to?“ namítl ďábel. „Také mě chceš omezovat, ne?“

„Ne,“ řekl Pepek. „Chci jen jedno, nebudeš omezovat jiné lidi. To je jediné omezení, které po tobě chci. Ve všem ostatním zůstaneš svobodný. Nebudu ti nařizovat co máš dělat, jen to, co dělat nesmíš. Svoboda jednoho končí tam, kde začíná svoboda druhého. Musel by ses jenom naučit žít ve světě, kde jsou si všichni rovnocenní.“

„To Země není ani náhodou!“ odfrkl si hodně přezíravě.

„Země ne,“ přikývl Pepek. „Zatím se to daří jen na jiných světech, ne na Zemi. Tady nám to kazí darebáci jako jsi ty.“

„A zase urážíš!“ vyhrkl ďábel.

„To není urážka, to je konstatování skutečnosti,“ řekl Pepek klidně. „Přiznej si, že se u nás na Zemi chováte nemravně! Chtěli byste být nedotknutelní a dělat si co chcete, i když tím na všechny strany působíte jen neštěstí jiných!“

„A ten tvůj jiný svět je lepší?“ zavrčel Arael.

„Řekl bych, že ano!“ přitakal mu Pepek. „Zatím se tam nikomu křivda neděla.“

„Poslyš, kolik našich jsi na to už nalákal?“ ušklíbl se Arael. „Žádného, co?“

„Zatím čtyři stovky,“ opáčil Pepek. „Dalších sto tam převezu při první cestě, jak jen to bude možné.“

„Čtyři stovky?“ zarazil se. „Čtyři stovky tefirů?“

„Jistě,“ přisvědčil Pepek. „Čtyři stovky tvých krajanů. Nebo lépe krajanek, většinou to jsou bývalé bojovnice, zhruba polovina jich je Árjá, polovina Baalek.“

„Z kmene Asbeel tam nikdo není?“ zeptal se rychle.

„Z kmene Asbeel jsem ještě nikoho nepotkal,“ vzdychl si Pepek. „Někteří mi tvrdili, že kmen Asbeel na Gehenně totálně vyvraždili. Říkali to sice jinak, že čestně do posledního dítěte padli, ale pro mě je to totéž.“

„Tak Asbeel už taky není!“ vzdychl si ďábel.

„Nejsi ty náhodou taky Asbeel?“ podíval se na něho pátravě Pepek.

„Byl jsem,“ přikývl vážně ďábel. „Tady jsme se ale svých kmenů vzdali.“

„Tam také,“ ujistil ho Pepek. „Teď tam jsou Árjá a Baalky promíchané a nevadí to.“

Mrknutím oka ale Pepek zjistil, že na další vybavování nemá čas. Světélka lovců se na obrazovce nebezpečně přiblížila ke Xapho. Měl by jí vyrazit na pomoc!

„Poslyš, Araeli,“ zvážněl. „Bavil bych se s tebou klidně dál, ale zdá se mi, že mi tvoji kolegové nebezpečně dohánějí kamarádku. Jestli tušíš, že je to volavka, co na sebe láká vaše lovce, tušíš správně. Já jí musím jít na pomoc. Mohl bych tě tu nechat, nemusím tě tak nutně zabíjet, ale ty by ses za chvilku vzpamatoval a byl bys ještě nebezpečnější, jistě sis už všiml mých slabších míst. Nemíním poskytovat vašemu loveckému sdružení žádné výhody, proto se tě naposledy ptám: přijmeš moji nabídku na život v jiném světě, nebo se připojíš ke svým mrtvým kolegům?“

„Říkáš, přijaly to už čtyři stovky?“ ubezpečoval se ještě.

„Zhruba,“ odvětil Pepek. „Přesné sčítání jsme ještě neprováděli. Záleží na přesnosti?“

„Ne,“ odtušil. „Jestli je to tak, pak na tom budou všichni jako já.“

„Tam jsou na tom všichni stejně!“ ujistil ho Pepek.

„Úplně stejně?“ nedůvěřoval mu ďábel.

„Skoro stejně,“ ustoupil trochu Pepek. „Já jsem přišel odjinud, ale jsem tam s nimi, jako kdybych mezi ně patřil.“

„Dobře,“ zasmušil se. „Přijmu to. Pod jednou podmínkou.“

„Nejsi ve stavu, aby sis mohl klást podmínky,“ ujistil ho suše Pepek. „Ale jaká je?“

„Že se to tady nikdo nedozví,“ řekl Arael. „Dokážeš to snad navléci, aby to vypadalo, že jsem nevysvětlitelně zmizel, jako třeba Muriel?“

„Já tě tak odsud dokonce dostanu,“ slíbil mu Pepek. „Bude to tak vypadat.“

„Takže jsi už Muriel také přesvědčil?“

„Tu ne,“ odfrkl si Pepek. „Zatím jsem ji hodil na pustý svět, kde mi nemůže škodit. Nemá tam nic k jídlu, ale snad tam vydrží živá, než ji vyhledám a začnu přemlouvat, aby změnila názor. Nebude to ale dřív než za čtvrt roku, mezitím pro mě zapracuje hlad.“

„Ale kdybys ji našel a přesvědčil, mohli bychom se ještě někdy setkat?“

„Třeba ano,“ přikývl Pepek. „Samozřejmě jen když bude naživu a podaří se mi ji najít. Uvědom si, je na pustém světě. Ale jestli ji dostanu do Oázy, nebudete si navzájem nic vyčítat, budete na tom stejně.“

„Pak tedy přijímám,“ řekl. „Jen nevím, jak...“

„Nech to na mně,“ mávl rukou Pepek.

Poslal na Araela trochu síly a odblokoval tak jeho ochrnutí. Ďábel se pomalu vzchopil, zvedl se z podlahy.

„Poslyš,“ obrátil se ještě na Pepka. „Co se tady vlastně stalo?“

Ukázal na díru v podlaze, lemovanou silnou závějí šedožlutého prachu.

„Tady jsem zabil všech šest hmotných, co tu byli,“ řekl Pepek.

„Tedy, vypadá to tajemně,“ řekl Arael. „Jak vidím, obrazovek se to nedotklo, ale díra tu je jako po výstřelu hmotného eldyfu!“

„To by tu nebyly ani tyhle železné pruty,“ ukázal mu Pepek. „Pojď raději se mnou.“

Vtáhl ho do stěny a než se Arael vzpamatoval, prošli spolu nezřetelnou elipsou. Jak se zdálo, ďábel si jí nevšiml, proto byl značně překvapený, když s ním Pepek začal urychleně stoupat do výšky.

„Proč jdeme na povrch?“ zeptal se Pepka. „Tam to není bezpečné, kdekdo tě sestřelí od obzoru k obzoru!“

„Tady nikdo není,“ ujistil ho Pepek. „Jsme v sousedním světě.“

„Tak proto jsi tak záhadně mizel a zase se objevoval!“ došlo Araelovi.

„Mohu ještě mnohem víc,“ řekl Pepek.

Konečně spolu vyšli na povrch. Kolem byla mírně zvlněná krajina, porostlá trávou.

„Tady na mě počkej!“ řekl Pepek. „Musím pomoci kamarádce, ona si neumí otevírat brány. Až skončíme, vrátím se sem pro tebe.“

„Máš jen jeden ovladač?“ hádal ďábel.

„Ne, ale to poznáš později,“ usmál se Pepek.

K Araelovu údivu se vznesl a odletěl. Po krátkém letu, kdy by měl být poblíž místa, kde na Zemi prchala Xapho, napikoval přímo do údolíčka a až dole si otevřel bránu na Zem.

Opatrně se rozhlédl, aby nevběhl ďáblům do pasti a prošel jí.

Pořád viděl jako na pozadí obraz telepatické špionážní kamery, zanechaný v místnosti s obrazovkami. Podle světélek se ďáblové ke Xapho neúprosně přibližovali a kdyby neměla Pepka, byla by nejspíš v nepříjemné situaci. Pepek jim ale vzduchem nadběhl a vynořil se půl kilometru před nimi. Viděl je všechny na hranici, kam dosvítily eldyfy.

„Xapho, poběž ke mně!“ nařídil jí telepaticky.

Byla ještě příliš daleko, aby mu mohla odpovědět, pokud nebylo odpovědí, že na něho zvesela zamávala.

Lovci konečně objevili Pepka a zvýšili úsilí, aby oba dostihli. Již v této chvíli ale bylo jejich úsilí marné.

Pepek se lehkým klouzavým krokem vydal všem naproti. Vzdálenost mezi nimi se zmenšovala podstatně rychleji než vzdálenost mezi Xapho a lovci. Konečně Pepek z dálky zaslechl, co na něho mladá ďáblice volá.

„Jak jsi dopadl?“ zajímala se.

„Zatím dobře,“ řekl Pepek. „Pojď sem, ke mně!“

Doklouzala k němu a objala ho, ale jen krátce, pronásledovatelé se blížili.

Pepek ale před nimi neutíkal.

„Pozor, Xapho!“ upozornil ji krátce.

Nejbližší skupinka byla v občasném blikání eldyfů vidět jen sto metrů od nich. Xapho stála klidně ve střehu s mečem v rukou. Věřila Pepkovi, že si bude vědět rady, když před nimi neutíká. Nechtěl se jim postavit mečem, ačkoliv také jeden držel.

„Pozdravujte Muriel!“ řekl náhle Pepek.

Pod zemí byly brány velice nezřetelné a bliknutí velké elipsy si nikdo nevšiml. Trojice na špici lovecké družiny ale náhle zmizela a vzápětí stejně dopadla čtveřice nalevo. Ostatní ďáblové se překvapením zastavili.

„Nebudete raději vyjednávat?“ zavolal Pepek na zbývající družinu.

Něco zřejmě křičeli, ale na tu dálku slyšeli Pepek s Xapho jen ticho. Dvě party ďáblů se ale pohnuly z místa a vyrazily s divokým mácháním meči ke svým protivníkům. To ale neměly dělat! Vzápětí obě zmizely v branách, které v jejich cestě Pepek otevřel.

Zbývalo jich méně, kolem deseti. Všichni byli ozbrojeni, ale už bez správného elánu a bojového zápalu. Drželi se v houfu jako kuřata, kterým se ztratila kvočna.

„Poslyšte,“ oslovil je opět Pepek a vykročil k nim spolu s Xapho. „Přidejte se k nám! Vrátíme vám vaše hmotná těla a nabízíme vám život v normálním světě, to není tak málo!“

Ďáblové zaujali střeh s meči a zřejmě jim nedůvěřovali.

„Elita se nevzdává!“ vykřikl jeden. Pepek s Xapho už byli tak blízko, že to slyšeli.

„Poslyšte, vy elito, ode mě to není vyhrůžka, ale nabídka!“ řekl Pepek. „Nabízím vám odvoz do světa, kde se dá žít, vrátím vám vaše hmotná těla a to všechno zadarmo! Berete?“

„Nebereme!“ zahřměl nejbližší ďábel. „Za mnou! Na ně!“

Všech deset se pohnulo vpřed, ale devět z nich hned zabrzdilo. Jen ten nejbližší zmizel v bráně, kterou mu Pepek pohotově otevřel.

„Hoď je tam všechny!“ mračila se Xapho. „Není s nimi řeč!“

„S vámi taky zpočátku nebyla,“ ujistil ji jemně. „Krom toho je tam neumím prohodit, když nejsou v pohybu.“

„Říkal jsi, že jsi bránu obhazoval kolem svého letadla!“ připomněla mu.

„Ano, ale na vzduchu!“ vysvětlil jí rozdíl. „Pod zemí s ní ani nehnu. Musel bych jejím okrajem překrojit skálu a to je na mě příliš těžké.“

„Co s nimi chceš dělat, když zůstanou stát?“ zajímala se.

„Oni to nevydrží!“ ujistil ji. „V nejhorším je zaženu na útěk. Je mi jedno jestli jdou ke mně nebo přede mnou prchají.“

„Zaženeš je na útěk?“ divila se. „Tak na to si počkám!“

„Hlavně se nedej na útěk ty, až to spustím!“ usmál se Pepek.

„Rošťáku!“ otočila se k němu s úsměvem. „Co si to dovoluješ? Zpochybňovat elitu Baalů! Máš na to vůbec?“

„To uvidíš!“ odtušil.

Ještě chvíli se pokoušel vyjednávat, ale ďáblové byli neoblomní a setrvávali na svém, ačkoliv se už neodvážili zaútočit.

„Budu je muset dostat ze Země,“ řekl směrovaně ke Xapho. „Škodit je tu nenechám, však oni někde v pustině změknou! Teď pozor, trochu ode mě odstup a nepolekej se!“

Odstoupil od Xapho, obalil se modrým ohněm xeri a vykročil proti skupince ďáblů.

„Když si nedáte říci po dobrém, slitování ode mě nečekejte!“ varoval je telepatií.

V první vteřině se houf ďáblů naježil meči, ale Pepek se nezastavil.

Oheň xeri působil tak znepokojivě, že se v Dinosaurii dávali na útěk i veleještěři. Kde se opřel o některé materiály, tam měkly, ale nepůsobilo to tak rychle, aby meče změkly při dopadu během seku. To ale ďáblové nevěděli a když Pepek před nimi pozdvihl svůj meč a ve vzduchu jej pomalu zmačkal do varhánek, propadli panice.

Všichni se otočili a dali na zběsilý úprk.

Vzápětí před nimi bliklo několik elips hvězdných bran a na obrazovce v pražské centrále ďáblů pozhasínala všechna světélka kromě jediného, patřícího Xapho.

Skály pod Radotínem byly opět pusté.

*****

Vyděračka

Pepek se spolu s Xapho vrátili nejprve do ďábelské centrály.

Pepek dlouho studoval obrazovky. Nebyly zapnuté všechny, ale ty co byly, byly pro něho zajímavé. Jedna z nich zobrazovala Prahu a nejbližší okolí. Tam teď bylo jedno jediné světélko, Xapho. Hádal, že je zobrazování přepnuté tak, aby ukazovalo jen ďábly, ne jejich lidské pomocníky, ale přepnout to neuměl. Kdyby se zobrazovali i pomocníci ďáblů, to by tu bylo živo! Na další obrazovce rozeznal obrysy Čech, Rakouska a Maďarska. Až se divil, kolik ďáblů je v této části světa. Třetí zobrazovala svět a byla světélky úplně posetá. Nejvíce jich bylo ve vyspělých státech, nejméně v Africe, ale ďáblové byli všude mimo Antarktidy. Takový celosvětový přehled ďáblů mohl být pro Pepka životně důležitý! Pepek si obrazovky prohlížel podrobně a snažil se je zapamatovat, ačkoliv obraz špionážní kamery byl vždy aktuální a navíc zaznamenaný do záznamníku v letadle.

Napadlo ho ale něco jiného. Nemohl počítat s tím, že tady jeho kamera vydrží dlouho, ačkoliv byla v normálním světě skoro neviditelná a nevysílala elektromagnetické vlny. Teď ještě obrazovky fungovaly a kamera je přičinlivě snímala, ale až budou ďáblové opravovat škody způsobené Venušskými bakteriemi, jistě na ni přijdou. Lépe bude sebrat ji, uschovat a zase nainstalovat, až tu bude všechno opravené a uvedené do původního stavu.

Pepek neměl od myšlenky daleko k činu a kamera ihned putovala do jeho kapsičky. Pak spolu s Xapho prošel bránou do sousedního Měsíčního světa, kde na ně kromě letadla se zbytkem posádky čekal také ďábel Arael.

Návrat proběhl v pořádku. Cestou vzali do party Araela. Čekal na ně disciplinovaně na místě, kde se s Pepkem rozloučil. Podivil se sice neobvyklému způsobu přepravy, kdy jeho i Xapho odnesl Pepek vzduchem, ale nevypadal příliš překvapeně. Nejspíš se smířil s tím, že má Pepek proti němu něco navíc. Silnějšímu se přece neodporuje.

Nejvíc je přivítaly v letadle Mariuk a Erelim. Zejména když Pepek prohlásil, že mise na Zemi skončila a všichni se vrátí do Oázy.

„Ďáblů ze Země jste teda moc nezachránili!“ komentovala to skepticky Mariuk.

„Já jsem to viděla,“ odpověděla jí Xapho. „Nebyla s nimi řeč. Pepek má pravdu, musí na ně jít znovu, až je hlad trochu zpracuje.“

„Každý bude dobrý,“ řekl Pepek. „Ale musí přistoupit na podmínky jako všichni. Kdo nám nebude škodit, toho vezmeme. Kdo na ně nepřistoupí, má smůlu.“

Dál už se ale nezdržovali. Jakmile byli uvnitř, Pepek vyletěl letadlem ze skály a začal prolétávat bránami. Zakrátko přistáli na známém místě na Pegsda, poblíž Základny klidu. Opatrně vletěli do kopce, kde zastihli velké shromáždění duchovitých tefirů a tefirek.

Pepek vystoupil a chvíli jednal s jejich zástupci.

„Všechny, které chtějí odletět, jsme přetáhli sem,“ hlásila Pepkovi tefirka Raiduel, která vedla jednání za jejich stranu. „Bylo to výhodné kvůli zásobám. V ostatních místech jsme nechali jen hlídky. Jen nevím, zda by měli odletět všichni.“

„Jestli chcete nechat na Pegsda hlídky k zachycování nováčků, nejsem proti,“ přikývl na tento návrh. „Ale kdo tu není nutný, toho raději rovnou vezmeme do Oázy.“

„Jak to budete řešit se zásobami?“ zajímala se tefirka.

„Teď vám tu vyložíme všechno co vezeme,“ řekl Pepek. „Pro vaše hlídky to vystačí na několik let. Chtěl bych sem jednou za půl roku přilétat, přivézt zásoby a odvézt nováčky, ochotné žít v Oáze. To by mělo stačit.“

Zdálo se to přijatelné i největším skeptikům. Pepek vyložil zásoby, pak se airbus zaplnil všemi, kdo chtěli opustit past Pegsda a stát se opět hmotnými. K Pepkově nevoli v Základně zůstali všichni čtyři tefirové. Znamenalo to, že v Oáze bude kromě Pepka jen Arael a dva chlapi na čtyři stovky tefirek bylo trochu málo. Bylo by to málo dva jako šest, takže bylo jasné, že se bez chlapů Země neobejdou.

Téměř plně obsazený airbus nakonec vzletěl a po krátkém manévrování hvězdnými branami, které ovšem Pepka pořádně vyčerpalo, přistál na pláži před řadou domků.

„Oáza, konečná stanice, vystupte si!“ oznámil Pepek utahaně, ale šťastně.

Venku je přivítali zdejší obyvatelé, vedení Tabris. Pepek jí svěřil druhou část tefirek, aby jim zajistila dočasné ubytování.

„Za chvíli bude tma, domky budu stavět až za světla,“ řekl. „Objednejte pro ně lůžka a nastěhujte je k ostatním, později je rozdělíme.“

„Mě mají taky ubytovat mezi ostatními?“ přihlásil se Arael.

„Pro jednu noc nikoho neubude,“ řekl Pepek. „Domek dostaneš až zítra.“

„Máš snad tolik domků, že můžeš rozdávat?“ zajímal se Arael.

„Budeš se divit, mám,“ přitakal Pepek. „Ale dnes už to nebude, padám únavou. Jestli sis toho nevšiml, otevřel jsem dnes spoustu hvězdných bran a držel jsem je otevřené po dobu průletu airbusu, mám toho až po krk a jdu spát!“

„Já jen abych nemusel být ubytovaný se ženami!“ připomínal Arael.

„Neboj se, neukousnou tě!“ mávl rukou Pepek. „V některém domku se jistě pro tebe najde samostatná místnost jako ložnice, Tabris ti to jistě ráda zařídí.“

„Ale... je přípustné, aby byl chlap pod jednou střechou s neznámými ženami?“ namítl. „To se přece nemá, ne?“

„Jak dlouho jsi byl duchem?“ zeptal se ho Pepek věcně.

„Skoro dva a půl tisíce let,“ vzpomínal Arael.

„To bude tím,“ řekl s určitostí Pepek. „Za tu dobu se spousta zvyků změnila. Během té doby vyhynuli na Gehenně Asbeelové, takže vezmeš zavděk ubytováním u Baalek nebo u kmene Árjá, jiné ženy tu nejsou. Těm nebude vadit, že s tebou budou pod jednou střechou, jsou zvyklé žít pod jednou střechou všechny.“

„Ale ne s muži,“ připomněl Arael.

„To máš pravdu,“ usmál se Pepek. „Tyhle ženské úplně mužům odvykly, většina jich kromě nás dvou žádného ani neviděla.“

„No jo, ale jak to vyřešíme?“ staral se Arael.

„Jak?“ usmál se Pepek. „Jednoduše. Dneska to ber jako nouzové ubytování. Byl jsi na Zemi dost dlouho, abys věděl, že se při živelných pohromách na bonton moc nekouká. Zítra ti opatřím vlastní domek, kam se nastěhuješ. A pak už bude záležet jen na tobě, kolik žen si v něm ubytuješ.“

„Já že bych měl ubytovávat nějaké...?“

„Neříkej, že budeš bydlet sám jako poustevník!“ ušklíbl se Pepek.

„Nejsem neskromný, jistě se s někým rád podělím... ale kolik je tady vlastně mužů?“

„My dva,“ ujistil ho Pepek k jeho zděšení. „Jenže v mém domě už bydlí čtyři ženské, tam by se ti asi nelíbilo.“

„Ty bydlíš s nějakými neznámými ženami?“ zhrozil se.

„Donedávna mi neznámé byly,“ přitakal Pepek. „Taky jsme se ubytovali pohromadě, taky to byl takový druh živelné pohromy, ale časy se mění. Už jsme spolu něco prožili a teď si mě chtějí vzít. Viď, Xapho?“

Xapho, Mariuk a Erelim netrpělivě postávaly stranou, čekaly na Pepka, až se uvolní. Xapho na Pepkův dotaz dychtivě přikývla.

„Ale... říkal jsi, že hned čtyři?“ Arael vypadal trochu zděšeně.

„Jak je u Baalek zvykem,“ vzdychl si Pepek.

„To by u nás Asbeelů nešlo!“ zvedl hlas Arael. „Čtyři ženy! To přece nejde!“

„Nejde?“ chytil se toho Pepek. „Vy neuznáváte více žen v jedné rodině? Jaké jste měli vlastně v tomto směru zvyky?“

„Jedině pravá rodina má jednoho muže-ochranitele a tři ženy-matky,“ začal ochotně Pepkovi vysvětlovat Arael. „První ženu si vybírá muž, druhou přivádí jeho první žena, obvykle svou sestru nebo blízkou přítelkyni, a na třetí se musí shodnout všichni. Vy to berete jinak?“

„Jistě,“ přikývl Pepek. „Na Zemi je obvyklá rodina s jedním mužem a jednou ženou, ale Baalové mají mnohoženství-mnohomužství, jejich rodina má až tři muže a patnáct žen.“

„Jedna žena! To je nemravné!“ prohlásil Arael. „To mi v Kanaánu nejvíc vadilo. Lidé se tam upnuli na život ve dvou, to by u nás nešlo! Jak by k tomu přišly ženy, které by při takovém rozdělení zůstaly samy? A aby měl jeden muž čtyři ženy nebo dokonce ještě víc, to je také nemravné. Pak by se zase na některé muže nedostávalo žen. Ba ne! Ideální poměr je tři ženy na jednoho muže a všechno ostatní je nemravnost!“

„Ideály jsou obvykle nedosažitelné!“ pokrčil rameny Pepek. „Tady v Oáze je poměr čtyři sta žen na dva muže. Ideální by tedy bylo, aby sis vzal za ženy dvě stovky tefirek. To snad sám uznáš jako nesmysl.“

„Zdejší poměry jsou mimořádně nepřirozené!“ namítal Arael. „Na takové množství žen je směšně málo mužů, ale to by se mělo urychleně řešit, ne nad tím mávnout rukou!“

„Vyřešíme to časem, na Zemi je chlapů dost,“ ujistil ho Pepek. „Bohužel, tefirové jsou fanatici, raději si nechají useknout hlavy než aby sem šli. Jak dlouho jsem tě přemlouval?“

„A to jsem ještě netušil, jaké to tu bude!“ podotkl Arael uraženě.

„Co ti tady ještě vadí?“ zeptal se ho Pepek.

„Nedržíte se správných poměrů!“ opáčil Arael.

„Vidíš!“ řekl Pepek. „Je to tu zřejmě svobodnější než u vás Asbeelů. Baalky považují za správné poměry od jeden k jedné do jeden k pěti. Můžeš si tu najít přesně tři manželky, jak ti víra přikazuje, zdejším holkám to vadit nebude, poměr jeden chlap ku třem ženám je u nich v pořádku. Ale nemělo by ti vadit, když si jiní chlapi vezmou žen méně nebo více.“

„Já už tři ženy mám!“ řekl Arael temněji. „V Asbeel-gnürh! Další si brát nemohu!“

„Jak už jistě víš, žádný Asbeel-gnürh neexistuje,“ zvážněl Pepek. „Asbeelové byli na Gehenně vyvražděni a tvé tři ženy jsou zcela jistě mrtvé. Jako muž jsi tedy volný. Sliboval jsem ti nový život, ale ne v kmeni Asbeel. Zdejší populace bude vyznávat jiné zásady a ty by ses měl do ní zapojit. Zkrátka ti zítra postavím nový domek a ty si do něho přivedeš tři jiné ženy. Kdyby sis jich vzal víc, třeba pět, nebude to nemravnost, protože tak jako tak jich tady skoro čtyři sta zůstane navíc. Nikdo tě ovšem nebude nutit do ničeho, můžeš si klidně žít sám a nebude se to považovat za nemravnost. Ale pro ty stovky žen by to asi nebylo správné. Do Gehenny se vrátit nemohou a jsou teď všechny samy...“

„Já jsem to čekal! No, useknutá hlava by byla horší...“ připustil Arael.

„Tak vidíš!“ povzbudil ho Pepek. „Tabris! Zařídíš pro Araela lůžko někde ve vlastní místnosti? Potřebuje být v noci sám...“

„Beze všeho!“ kývla rozšafně tefirka. „To není problém. Ale kdyby chtěla, Simoniel je velice šikovná lazarnice, dokáže od chrápání rychle pomoci!“

„No, v tom to ani nebude,“ usmál se Pepek. „Ale tu vlastní místnost mu zařiď, ano?“

„Jistě!“ usmála se tefirka.

„Tak se tam měj, problémy snad pro dnešek skončily!“ řekl Pepek ulehčeně.

Jestliže se Pepek těšil, že má pro dnešek hotovo, těšil se předčasně.

*****

Jen vstoupili do obývací haly Pepkova domku, všichni se zarazili.

Kromě Yazatap na Pepka v hale čekala další tefirka, lazarnice Salgiel.

„Dnes jsem opravdu utahaný jako kotě, nepočkalo by to do zítřka?“ pokusil se Pepek návštěvu umluvit.

„Mohlo,“ přikývla Yazatap. „Ale je to tak důležité, že se ti vyplatí vydržet.“

„Dobrá,“ usmál se trochu trpitelsky Pepek. „Xapho, udělejte zatím s ostatními večeři, ať se pak nezdržujeme.“

Xapho, Mariuk i Erelim se obrátily ke kuchyňce, ale Yazatap je zarazila.

„Večeře je připravená,“ řekla. „Zůstaňte tady taky, bude to i o vás.“

Kolem oválného stolu bylo přesně šest židlí, takže se všichni rychle usadili. Pepek v čele stolu, vedle něho z jedné strany Xapho s Erelim, z druhé Yazatap a Salgiel a proti němu Mariuk.

„Tak povídej, oč jde?“ začal Pepek, když utichlo klapání posouvaných židlí.

„Dobře mě tedy poslouchejte,“ řekla Yazatap. „Andělé, které tak nenávidíme, jsou vlastně docela normální bytosti. S anděly bychom proto měli jednat po dobrém a nakonec je to asi jediné, co můžeme dělat. A teď hádej, Pepku, co se na andělech změnilo?“

Pepkovi přejel po zádech mráz.

Zatímco všechny tři výsadkářky, Erelim, Xapho i Mariuk, při slovech své velitelky vyskočily jako kdyby seděly na jehlách, jediná Salgiel zůstala klidná.

„To ti tedy gratuluji, Salgiel!“ řekl Pepek uznale. „Jak jsi to dokázala?“

„K čemu jí gratuluješ!“ vybuchla Xapho. „O čem to mluvíš? Yazatap, ty taky vážně nemáš rozum! Proč nám kazíš tak krásný večer?“

„Posaďte se, vy tři!“ pokynul jim Pepek gestem, nesnášejícím odporu. „Salgiel, vážně jsi pašák! Máš můj obdiv!“

„Já to ale taky nějak nechápu!“ ozvala se nesměle Mariuk.

„Vy tři to jediné nechápete?“ přikývl Pepek. „Dobrá, to je přirozené. Vysvětlím vám to raději podrobněji, abyste to pochopily.“

„To nás považuješ za tak pitomé?“ zamračila se Xapho.

„To ani ne. Vy to ani nemůžete chápat. Jde o to, že při slově anděl...“

„Sednout!“ zahřměl náhle dvojhlasně, hlasem i telepaticky, když viděl, jak se ty tři zvedají k dalšímu vzteklému výbuchu. „Poslouchejte mě! Vás to slovo irituje natolik, že jde veškerá inteligence stranou. Jinak byste si všimly, že Yazatap to jméno řekla jedním dechem třikrát, Salgiel to poslouchala a žádná z těch dvou se ani nepohnula! Normální člověk to naopak pochopí okamžitě! Salgiel objevila vaši psychickou alergii na to jméno a podařilo se jí zrušit ji, přinejmenším u sebe a Yazatap. Chápu to správně?“

„Chápeš!“ přikývla Salgiel. „Našla jsem to a umím to odstranit.“

„To jsi mě tedy opravdu potěšila!“ nešetřil chválou Pepek.

„Počkej!“ zarazila ho ale Yazatap. „Neříkej Hop, ještě není konec.“

„Co k tomu chcete dodat?“ usmíval se Pepek. „To je jeden z vašich nejdůležitějších problémů! Jestli to Salgiel dokáže odstranit, případně kdyby našla ještě jiné takové bariéry, co vám bude chybět k dokonalosti?“

„Pravda, Salgiel to našla,“ řekla vážně Yazatap. „Ale něco za to chce! Vyslechni si to do konce, než začneš jásat!“

„Myslím si, že Pepek mě nejlépe pochopí,“ začala Salgiel. „On přece dobře ví, co je to nedočkavost. Jinak by mě s tou psychickou bariérou tak nepopoháněl. Teď, když vím jak na ni, dokážu ji odstranit všem. Začala bych s tím co nejdřív, nejlépe hned zítra ráno a třeba s vámi, děvenky. Ne že byste to potřebovaly víc než jiné, je to nejspíš u všech stejné, ale proč neudělat Pepkovi radost, co?“

„Však to také nesneslo odkladu!“ řekl jmenovaný spokojeně.

„Sneslo by,“ usmála se Salgiel. „Ale nechtělo se ti čekat už ani o den déle než by bylo nezbytně nutné, nemám pravdu?“

„Máš,“ přiznal jí to docela s radostí Pepek.

„Ano, ale já mám také takový problém, který nesnese odklad,“ řekla Salgiel.

„A myslíš, že ti ten problém pomůžeme vyřešit?“ zeptal se.

„Ano,“ přikývla vážně. „Dokonce jsi asi jediný, kdo s tím může něco dělat.“

„Tak povídej!“ vybídl ji Pepek. „Uvidíme, jestli to bude možné!“

„My ti taky pomůžeme, jak jen to půjde!“ přidala se Xapho.

„Vy těžko,“ usmála se trochu Salgiel. „To může jen on. Ale vás se to bude týkat také. Chci totiž od Pepka dítě. A to hned, jakmile to půjde. Takže chci, abyste mě vzali do vaší rodiny jako pátou a tedy poslední ženu.“

*****

Pepkovi tím obrazně vyrazila dech.

Kromě Yazatap ztuhli nad tím skutečně neobvyklým požadavkem všichni, Pepek i tři mladé výsadkářky. Yazatap o tom zřejmě věděla již déle, ale moc nadšeně nevypadala.

„Chceš se s námi o něho dělit?“ vydechla po chvilce Xapho.

„Ano,“ přikývla klidně Salgiel. „Tak by to snad bylo v pořádku.“

„Kolik je ti let?“ zeptala se jí Erelim přísně.

„Osm set dvacet šest,“ přiznala Salgiel svůj věk bez mrknutí oka. „Jsem zhruba mezi vámi třemi a Yazatap.“

„Věk by nebyl překážkou,“ mávla rukou Yazatap. „Spíš jsme to... jaksi... nečekali... Ani my čtyři, natož Pepek!“

„Je to ale ještě v mezích, jak jsi nám to nedávno přednášela,“ podotkla Salgiel. „Meze jsou přece od jedné ženy do pěti. A vy jste teprve čtyři, jedno místo zbývá.“

„Jistěže je to v mezích,“ řekla Yazatap. „Ale nezlob se, je to neobvyklé. Proč jsi s tím přišla tak najednou? Měla sis nejprve zjistit, jak to vypadá v rodině, do které chceš vstoupit. Co když tě Pepek odmítne? Už my čtyři jsme se mu zdály moc!“

„Pepek mě neodmítne,“ řekla trochu tišším hlasem Salgiel.

„Už jsi s ním mluvila?“ zeptala se rychle Yazatap.

„Ne,“ přikývla Salgiel. „Ale on hodně chce, abych vám zrušila tu bariéru. Viď?“

„Počkej!“ zarazila ji Yazatap. „Víš, jak se tomu říká? To je vydírání! Chceš ho zahnat do kouta, aby ti vyhověl. Je ti jedno, jak se na to budeme tvářit my, které jsme v jeho rodině déle. Na nás jsi přece měla brát zřetel přinejmenším stejně jako na něho, nemyslíš?“

„Nejste v rodině déle,“ namítla Salgiel. „Ta rodina ještě není, jste jen v počáteční fázi, teprve ji připravujete a nemáte na něho větší právo než kdokoliv jiný, i než já. Co kdyby se rozhodl vzít si mě a ne vás?“

„Ty bys nás dokonce chtěla odstrčit?“ vybuchla Xapho.

„Ne, nikoho nechci odstrkovat!“ opáčila Salgiel. „Jen vám chci připomenout, že by to nebylo přistoupení do existující rodiny, ke kterému se mohou vyjadřovat všichni dosavadní členové, ale vstup do nově zakládané rodiny, kde mají všichni stejná práva.“

„Ano, ale jak tam chceš vstoupit?“ vybuchla Xapho. „Staráš se, aby byla mezi námi pohoda? Nebo je ti to jedno? Máš vůbec Pepka ráda, aspoň tak jako my? Nebo se chceš jen s námi svézt? Poslyš, my nebereme argument, že tu není žádný jiný kluk. Jednak je tu ode dneška Arael, tefir bývalého kmene Asbeel, za druhé tu bude brzy chlapů víc, Pepek o tom na Zemi s někým jednal. Nemůžeš si počkat na někoho jiného, jako všechny?“

„Pepek mi na Pegsda zachránil život,“ řekla Salgiel.

„S tím by mohla přijít každá!“ odmítla to Xapho. „Všechny nás přece zachránil.“

„Jenže mě opravdu oživil z nebytí,“ přidala Salgiel. „S tím už každá přijít nemůže, ani vy ne. Z vás čtyř, jak jsem slyšela, oživoval z úplného nebytí jen Yazatap.“

„Z Pepkem oživených žen by se dala sestavit i velká rodina!“ namítla Xapho.

„Ano, ale mě zajímá víc než vás,“ řekla Salgiel. „Jako lazarnice ledacos umím, něco možná i lépe než on, ale fascinovalo mě, když oživil Lailah. Chtěla bych se od něho naučit zázraky a dělat je s ním.“

„Na to si ho nepotřebuješ brát,“ namítla Xapho. „Pracovní vztahy nemají s rodinnými souviset. Jestli ti Pepek umožní dělat zázraky, budeš je dělat i bez něho.“

„Počkejte!“ zarazil všechny Pepek. „Mám na ni důležitou otázku.“

„Ty počkej, Pepku!“ obrátila se k němu Xapho. „Vydírání je hrozně závažné!“

„Tím by nikdo neměl dosáhnout svého!“ přidala se k ní Yazatap.

„Necháte mě promluvit?“ vybuchl Pepek. „Nebo si myslíte, že nemám vlastní rozum? Uznávám, jsem z vás všech, jak tu sedíte, nejmladší. Ale to neznamená, že budete něco tak důležitého rozhodovat za mě a beze mě. Já za vás taky nechci rozhodovat, už jsem to tady opakoval víckrát. Musíme se dohodnout pěkně všichni a každý musí dostat možnost vyjádřit se k tomu, nemyslíte?“

„To jistě můžeš!“ zastavila Yazatap ostatní. „Ptej se tedy.“

„Poslouchej mě tedy dobře, Salgiel!“ řekl vážně. „Chtěla jsi nám říci, že když tě mezi sebe nevezmeme, nehneš ani prstem proti té psychické blokádě u ostatních?“

Otázka, která snese jen dvě odpovědi a to ano nebo ne, je dobrá otázka, snad nejlepší, jaká se dala položit. Salgiel při ní trochu zbledla.

„Tak jsem to neřekla,“ odvětila tiše. „Já tu blokádu u všech zruším, ať mě mezi sebe vezmete, nebo mě odkopnete. Zruším ji už proto, že je ke škodě nám samotným. Je to jako balvan, leží na nás tisíce let, nutí nás nenávidět a táhl by nás ke dnu. Ale snad bych si za to zasloužila víc než uznalé poklepání na rameno. Nepředhazujte mi, jak máte Pepka rády! Mě přece první napadlo, že bych s ním chtěla víc než sex. Schválně jsem řekla, že chci od něho dítě. Řeknu to tedy jinak. Chci dát své dítě jemu! Je to jinak řečeno totéž!“

„To mu přece chceme dát všechny,“ odmítla to Yazatap.

„A bez vydírání!“ přidala se Xapho.

„Musím se Salgiel zastat,“ řekl Pepek. „Není to vydírání. Slíbila blokádu zrušit, i když ji nepřijmeme. Vyděračka by ty dvě věci spojila. Proč jsi s tím ale přišla až teď a současně?“

„Nechtěla jsem s takovou žádostí přijít jen tak,“ řekla Salgiel. „Chtěla jsem si ji více zasloužit, abyste mě neodmítli. Doufala jsem aspoň, že budu mít větší naději, když vyřeším nějaký úkol. Nejlépe takový, jaký tady ze všech zvládnu jenom já.“

„Mohla jsi dát aspoň něco najevo, ne?“ podíval se na ni vyčítavě.

„Ale jak? Všechny jsou přece bojovnice a já jsem jen lazarnice,“ podívala se na něho s provinilým výrazem.

„Myslíš si, že mi to vadí?“ zarazil se.

„Tobě možná ne, ale jim... lazarnice jsou podřadnější!“ vzdychla si. „Nejvýše jsou kněžny, pak velitelky, pilotky, bojovnice, techničky... my lazarnice jsme jen takový odpad, máme jedině své znalosti.“

„Salgiel, Salgiel!“ vzdychl si Pepek. „Jak chceš u mě uspět? Nevíš, že mám hierarchii uspořádanou jinak? Kněžny považuji za zločince, protože vás vedly od jedné války k druhé. Lazarnice jsou naopak vysoce nad bojovnicemi, něco znají a jsou užitečné i v době míru!“

Xapho, Erelim a Mariuk se na sebe podívaly hodně udiveně. Jen Yazatap nevypadala překvapeně, přece jen už Pepka trochu znala.

„Ale nevypadalo to tak,“ zavrtěla lehce hlavou Salgiel. „Už při našem prvním setkání na Pegsda, v tom kopci u lidožroutů. Zachránil jsi nás obě, mě i Lailah, ale určitě se ti líbila víc ona, pilotka, neříkej, že ne!“

„Jak to můžeš tvrdit?“ vyhrkl, ale začervenal se, když si vzpomněl, že má přece jen trochu pravdu, ačkoliv to nebylo kvůli povolání ani schopnostem.

„Mám oči,“ řekla a trochu smutně se usmála. „Možná jsem si jako jediná všimla, že nejsi děvče, ostatním jsi to musel říci. Když jsi mě osvobozoval z pout, byla jsem úplně nahá, ale s tebou to nic neudělalo. Měl ses ale vidět, když jsi rozvazoval Lailah!“

„Vážně si myslíš, že jsem ji obdivoval, protože je pilotka?“ zeptal se jí Pepek. „Vždyť jsem o vás dvou ještě nic nevěděl! Jen to, že patříte k sobě!“

„Asi to bylo na nás znát!“ vzdychla si.

„Houby!“ odpálil ji neuctivě. „Chceš vědět, jak to doopravdy bylo?“

„Jinak, než si myslím?“ podívala se na něho pátravě.

„To se ví!“ vzdychl si Pepek. „Já ti to povím. Hezké jste všechny, ale přece jen, když jsme se poprvé potkali, byla jsi příšerně vychrtlá a vůbec jsi žensky nevypadala.“

„To jsme snad byly obě...“ namítla Salgiel.

„Ale kdepak!“ odfrkl si. „Tvoje kamarádka byla krátce po vzkříšení. Jen si vzpomeň! Sotva ses hlady potácela, ale ona hlad neměla. Proč?“

Salgiel okamžik přemýšlela.

„Dobře, ale bojovnice vždycky vypadají lépe i jako ženy,“ řekla. „My lazarnice se tělesným cvičením tolik nezabýváme. Od chvíle, kdy nás testy vyřadí, učíme se a máme jiné povinnosti, nemáme čas na pěstování kondice, zatímco bojovnice, pokud nejsou na válečné misi, nevyjdou z tréninkových hal a z posiloven. Podívej se na ně a na mě! Jak bych se jim mohla rovnat?“

Také v tom měla pravdu. Už nebyla tak vychrtlá po dlouhém hladovění, ale když si je seřadil podle stupnic platných pro královny krásy, byla pořád na pomyslném konci žebříčku. Obličej měla jako obrázek, v tom si neměly co vyčítat, hezké byly všechny, ale když sklouzl očima níž... ne, to se opravdu srovnávat nedalo. Přímo ideální míry měly jen Xapho, Erelim a Mariuk. Yazatap byla starší a robustnější, ale v době baroka by určitě neměla konkurenci. Salgiel proti nim vypadala jako služtička.

„Chceš asi ode mě slyšet, že jsi jako ženská ze všech čtyř set tefirek v Oáze nejméně přitažlivá?“ ušklíbl se trochu.

„Tak nějak,“ špitla. „Já to přece vím. Proto taky...“

„Dobře, já ti to klidně řeknu,“ přikývl. „Na krásu těla jsi tu asi ze všech žen poslední. Ale co ostatní umí? Zacházet se zbraněmi, zabíjet, ničit. Pro život v míru neznají nic. Budeš tady ze všech nejužitečnější, když umíš něco, co se hodí i mimo válku.“

„Co to je, když ty vracíš život mrtvým?“ opáčila smutně.

„Zdaleka neumím všechno!“ řekl. „Umím použít léčebnou sílu, ale to je všechno. Tu psychickou bariéru bych nezvládl, musel jsem ji přenechat tobě. Lazarnic je tu prý víc, ale ty jediná jsi to dokázala. Takže jsi prostě jedinečná!“

Podívala se na něho trochu udiveně, ale mlčela.

„Poslyšte, holky,“ obrátil se Pepek ke všem. „Salgiel vám všem tu psychickou bariéru odstraní bez ohledu na to, zda zůstane sama nebo ne. Škrtneme si tedy vydírání. Máte proti ní ještě něco jiného?“

„Ty bys ji bral?“ podivila se Erelim.

„Upřímně řečeno, za žádnou z vás bych ji nevyměnil, to určitě ne,“ řekl. „Byla by asi poslední, která by měla u mě šanci. Ale jestli do toho smím mluvit, přimluvím se za ni. Jak jsem řekl, v Oáze bude nejužitečnější. Čtyři nebo pět, to už je skoro stejné.“

„Poslyš, Pepku,“ vzala si slovo Yazatap. „Budiž, vydírání vezmu zpět. Ale nezdá se ti, že soucit není to pravé pouto, které by tě k ní mělo přitahovat?“

„To není soucit,“ odvětil. „Spíš obdiv, jako k tobě. Uznávám tvé znalosti, stejně jako její. A kdybych to vzal nestranně, tělesnými přednostmi taky moc neoplývám, to pochopíte, až uvidíte jiné kluky. Taky jsem si u vás musel vylepšovat dojem zásluhami. Navíc jsem pro vás příliš mladý. Srovnejte si mě s Araelem! To je přece chlap!“

„Arael je chlap, ale dal jsi milost ty jemu nebo on tobě?“ zhodnotila ho Xapho.

„Vždyť vám ho ani nenabízím,“ ušklíbl se. „Vás čtyři by si ani nevzal, u Asbeelů je zvykem mít jen tři ženy.“

„Araela raději vynech,“ řekla Yazatap přísně. „Mluvíme o Salgiel.“

„Měly byste na ní ocenit, že vám nevnucuje zvyky kmene Árjů, ale je ochotná převzít vaše. Teď jde jen o jedno, jestli se s ní vy čtyři shodnete.“

„Když na ní budeš trvat, nic jiného nám nezbude,“ řekla Yazatap. „Pokud vím, sám sis vybral Xapho, my ostatní jsme se ti spíš vnutily. Měl bys mít tedy právo přivést si do rodiny ještě jednu. Kmeny jsme naštěstí zrušily a nebude vadit, že je to bývalá Árjá. Ale rozmysli si to. Bude poslední. Co když potkáme ještě další, atraktivnější?“

„Podle našich zvyklostí bych se spokojil s Xapho a všechny další holky by byly pro mě zapovězené,“ mávl rukou. „A já bych u ní zůstal, některé zásady jsou pro mě důležité. Donutily jste mě převzít vaše, budu tedy uznávat vaše. Ještě že jsme se shodli na tom, že vás víc než pět být ani nesmí.“

„I pět nás na tebe bude dost,“ kývla hlavou s lišáckým úsměvem Yazatap. „Víc bys nás třeba ani nezvládl!“

„Budu se muset snažit,“ odtušil vážně.

„Tak tedy vítej a přijmi místo mezi námi...,“ obrátila se Erelim na Salgiel.

*****

Spanilá jízda

Pepkův harém tedy bez reptání spolkl další, snad už poslední přírůstek.

Pepek to vzal stoicky. Čtyři jako pět? Měl by být určitě spokojený, na Zemi se po něm tolik krásných děvčat ani neohlédlo, o bývalé královně Yazatap nemluvě. Ale v koutku duše se obával chvíle, až začnou po Oáze chodit chlapi jako hory, holky po nich budou vzdychat a budou je mezi sebou srovnávat. Nebudou ty jeho litovat, že se s ním lehkovážně zahodily? Neměl by navrhnout, aby se Salgiel přidala jen na zkoušku? Teď tu byl jen Arael, s ním by se srovnávat mohl. Arael byl robustnější postavou, ale zdál se všem příliš opatrný, bázlivý. Co Pepkovi chybělo na vzhledu, dohnal proti němu elánem.

Nakonec, uvažoval, začaly si s tím samy. Měl přece zájem jen o Xapho, na tu si troufl. Byla starší než on, ale ne o tolik jako Yazatap a Salgiel. Ostatní se ale na něho nalepily jako vosy na med. Tefirky mají proti holkám ze Země výhodu, nebudou z nich vetché babice ani za tisíc let. Yazatap byla královnou před třemi tisíci a je jí dodnes. Xijtranské chobotnice ale Oldovi tvrdily, že i Učedníci s andělskými úpravami dosáhnou delšího věku. Dlouho o tom mezi sebou i s dospělými diskutovali, ale po pravdě řečeno, kdo nedosáhl druhé desítky let, nedokáže si stovku ani představit, jak je pro něho příšerně vzdálená. Asi by to měl probrat s Yazatap, ta má větší zkušenosti. Nebo s mladší Salgiel, je přece zkušená lazarnice, česky tomu odpovídá lékařka. Mohla by mít větší pochopení. Teď už je to ostatně i její věc.

V další diskusi ten večer probrali v rámci chystané rodiny všechno co měli na srdci. Pepek jim musel vysvětlit, proč nemůže splnit požadavek Salgiel, kterým je tak zaskočila. Salgiel zase připustila, že by se děti měly plánovat do klidnějších období a svolila počkat, až současné vypjaté časy přejdou. Nic jiného jí ani nezbývalo a prozatím jí stačilo, že ji ostatní přijaly mezi sebe. I to bylo pro ni vítězství. Rozhodla se ale neztrácet čas a obejít všechny tefirky na ostrově, aby je zbavila slepé nenávisti ke všemu andělskému.

Pepek odmítl uznat, že své úkoly na Zemi, Gehenně i Pegsda splnil a měl by se proto věnovat především Oáze a rodině.

„Mám na Zemi i jinde ještě spoustu práce,“ bránil se.

„Víme, chtěl jsi na Zemi vylepšit spravedlnost. Sám jsi neměl naději na úspěch, ale když jsi to vzal přes lidi, kteří jsou pro tento úkol určení a mají k tomu všechny dostupné prostředky, je to nejspíš vyřešené,“ přesvědčovala ho Yazatap.

„Vyřešené? V jedné nevelké zemičce?“ namítal Pepek. „Musím navštívit ještě hodně papalášů, než se to rozšíří do sousedních zemí, nemluvě o tom, jak přinutit vaše krajany, aby do toho přestali zasahovat. Dosavadní pokusy o jejich lákání do Oázy dopadly špatně. Přijal to jen Arael, ale to jsem nad ním stál s mečem a mohl si vybrat jen mezi Oázou a popravou. Moc se mu tady nelíbí a ještě nevíme, jestli si to nerozmyslí.“

„Řekla bych, že nebude jiný než ostatní,“ mávla rukou Yazatap. „Brzy zjistí, že se do války beztak nemůže vrátit. Tady je to v takové pohodě, že ztratí zájem o návrat.“

„Na Zemi zůstali ti, které jsem Oázou nezlákal,“ tvrdil Pepek. „Budou tam napomáhat všemu zlému a kazit co se dá.“

„Sám všechno zlo na světě nevymýtíš,“ varovala ho Yazatap.

„Aspoň o malý díl se pokusím,“ trval na svém. „Kromě toho, teď je na řadě Gehenna, přesněji duchové na ní. Ti na Zemi nemají o vysvobození zájem, dobrá, zbudou na konec. Ale o těch na Gehenně nevíme skoro nic. Duchové ze Země občas procházejí na Gehennu, aby si tam nabrali zbraně a energii a občas prý přitom vezmou na Zem ty, kdo už jsou na tom tak špatně, že souhlasí s jakýmikoliv podmínkami. Duchové na Gehenně zřejmě nemají nic takového, jako byla slušně organizovaná Základna klidu na Pegsda.“

„Na procházku parkem to ale taky nevypadá,“ mračila se obavami Yazatap. „Co když tam narazíš na lidožrouty?“

„S těmi mám už dostatečný trénink,“ řekl Pepek.

„Měly bychom tam jít s tebou,“ navrhla Xapho.

„Mám lepší nápad,“ řekl Pepek. „Založíme si základnu na Pegsda. Nebudete tam jako duchové, ale v normální hmotě. Mám takový parádní plán...“

„Jak bychom ti tam mohly pomáhat?“ vrtěla hlavou Xapho.

„Uvidíte,“ kasal se.

„Řekni nám to raději hned, ať to můžeme posoudit v klidu,“ požádala ho Yazatap.

Sesypaly se na něho všechny, ať s tím nedělá tajnosti.

„No dobrá,“ svolil. „Duchové jsou většinou staří fanatičtí válečníci a ti na Zemi netrpí nouzí, bude těžké je přesvědčovat. Mám lepší nápad. Na Zemi jsem si vyzkoušel něco, co nedokážete, ale pro mě to není těžké. Umím otevřít bránu mezi světy a prohodit do druhého světa něco hmotného. Jako duch snadno vniknu do vašich podzemních bunkrů do oddělení, kde se starají o děti. Od těch nejmenších po takové, které budou ještě přístupné rozumnému přesvědčování...“

„Ty chceš krást děti?“ mračila se Xapho. „Snad ne také z našeho Ar-Baal-Layett?“

„Těmi začneme!“ ujistil je. „Uvědomte si, co ty děti čeká? Výcvik na profesionální zabijáky a většinu smrt během prvních akcí. Nabídneme jim klidnější a mnohem delší život na našem ostrově. Salgiel, ty bys jako lazarnice měla něco vědět o nebezpečí degenerace. Hrozí to každé malé skupince jakýchkoliv živočichů. Tady je vás jen čtyři sta a všechny jste klonované, to je ještě horší. Po několika generacích byste byly příbuzensky provázané a šlo by to s vámi s kopce. Každý chlap ze Země, kterého sem dostanu, vám přinese více naděje. Nejen abyste mohly mít děti, ale také, jaké ty děti budou. Každý má totiž nějakou odlišnost, která bude pro vás také takový dar k nezaplacení.“

„O degeneraci se u nás mluvilo,“ řekla zaraženě Salgiel. „Ale velitelky nám tvrdily, že je to pro nejbližších sto tisíc let udržitelné pomocí zmrazených zárodků, kterými chtěly naši genetiku čas od času oživovat. Sto tvých chlapů by znamenalo také takové oživení.“

„Dejme tomu,“ řekla Xapho. „Jak to chceš provést?“

„Vždycky jich několik prohodím na Pegsda, vy je naložíte do airbusu a až se k vám připojím...“

„Jako duch? Těžko!“ namítla Xapho.

„...vrátíme se do Oázy a děti svěříme na vychování,“ nedal se zastavit. „Kolečko přes Jupiterské světy obletím sám za pár vteřin. Dnes bydlí v každém domku čtyři, pět válečnic, nebude problém přidat k nim dalších pět dětí. Jestli se nám podaří vytahat z Gehenny čtyři sta dětí, získáte rázem smysl života pro nejbližších deset až dvacet let.“

„To ale může narušit vojenskou rovnováhu!“ namítla Xapho.

„Nenaruší, když to vyváženě uděláme i u druhé strany,“ podotkl Pepek. „Jistě nám rády pomohou i bývalé bojovnice Árjá. A neměla by vám už být válka na Gehenně i její výsledek lhostejné? Ať vyhraje kdokoliv, vždycky to bude špatné vítězství.“

„To jistě,“ pokrčila nos Erelim. „Očekáváš, že elitní bojovnice přijmou s nadšením roli pouhých vychovatelek?“

„Ne,“ podíval se na ni přísně. „Přijmete roli matek. Bude to pro vás zkouška, ještě než si pořídíte vlastní děti.“

„My také?“ zarazila se Erelim.

„My první,“ řekl Pepek.

*****

Nezdálo se, že by se jim to příliš líbilo, ale protesty se neobjevily a Pepek pokračoval v rozvíjení svého plánu. Yazatapina posádka znala dobře pevnost Ar-Baal-Layett, kde se rozhodli začít. Jen za velkého vzdychání vytáhla Yazatap přísně tajný plán pevnosti. Ani na něm nebylo z důvodů utajení všechno, jen obrysy stavby a umístění katapultů a hangárů vimaanů, ale Yazatap do plánu zpaměti zakreslila co věděla. Dětské oddělení bylo poměrně hluboko, ale Pepek tvrdil, že to nebude hrát roli.

Jeho úkol byl nejtěžší. Nejprve měl přivést airbus s tefirkami na Pegsda a zamaskovat je tam, jak jen bude možné. Pepek připustil nebezpečí, na které ho Yazatap upozornila. Při krátkých obdobích příměří si totiž zasloužilé bojovnice vybíraly na Pegsda dovolenou, aby si sportovně zastřílely do místních obyvatel. Létaly na ty výlety bojovými vimaany a kdyby přitom objevily neozbrojený airbus, jistě by neodolaly vystřelit si i na něj. Nepříjemnosti by mohli očekávat i od místních inteligentních obyvatel, kteří by neodolali příležitosti způsobit jim jakoukoliv škodu v dobré víře, že škodí nenáviděným lovkyním.

Pepek navrhl použít obyčejnou maskovací plachtu, napnutou a podloženou hlínou, aby její pravidelný tvar nepřitahoval nežádoucí oči. Roboti pro ni podle jeho návrhu vytvořili materiál, odrážející radarové paprsky podobně jako převažující vegetace na Pegsda. Yazatap si to prohlédla a hvízdla překvapením.

„Tebe by snad zaměstnaly i naše techy,“ řekla uznale. „Úplně dokonalé to není, naše radary jsou lepší než si myslíš, ale když to nebudou speciálně hledat, nevšimnou si toho.“

„Vaše techy že by mě vzaly?“ ušklíbl se Pepek. „Jako partnera, nebo jako jen trošku chytřejšího jelimana?“

„Jako partnera určitě ne,“ přiznala.

„Tak vidíš!“ potřásl hlavou. „Mají naše plány ještě nějakou jinou chybu?“

Chvíli to společně zkoumali, ale chybu neobjevila ani zkušená Yazatap.

„U nás se říká: Boj s blbostí se nedá vyhrát, protože blbost je věčná, ale nesmí se ani vzdát, jinak blbost zvítězí.“

„Zajímavá myšlenka!“ usmála se Erelim. „Jestli se nám to povede, budeme mít od zítřka na starosti i nějaké děti. Docela se na ně všechny těšíme.“

„O tom se ale musíte ještě hodně dovědět,“ řekl Pepek. „Naše holky jsou proti vám chodící encyklopedie. Zabývají se tím odmalička, mají na to panenky, takové makety dětí... ale zacházejí s nimi jako se živými. Vy si pamatujete nanejvýš výchovu pomocí kopanců, ale to ti povím, moje děti kopanci vychovávat nebudete!“

„Tvoje děti?“ zbystřila pozornost Erelim. „Ty už nějaké máš?“

„Zatím ne, ale brzy si nějaké přivezeme. Musíme se k nim chovat slušně. Až budeme mít nějaké spolu, musíte to už umět! A bude to problém, když o rodinách vůbec nic nevíte. Ve starých krystalech jsou popisované obecně, z toho se o nich nedá zjistit skoro nic.“

„Máš asi pravdu,“ přiznala trochu zaraženě. „Měl bys nám asi častěji vyprávět, jak to chodilo u vás v rodině, co si z toho pamatuješ. Měli bychom si na to vyhradit chvilku každý večer. My to neznáme, ale budeme to určitě potřebovat.“

„To tedy budete,“ ujistil ji. „Ale neboj se, zvládneme to.“

„Já si taky věřím,“ přikývla.

*****

Ráno se před airbusem sešla celá Yazatapina posádka i se Salgiel. Pepek si je prohlédl a ani se nesnažil navrhnout jim, že by si na to vybral jen dvě, jak měl původně v plánu. Byly všechny oblečené v uniformách a plné nadšení.

„Jdeme na to!“ usmál se na ně.

Nastoupili a zakrátko byli na Pegsda. Pepek vybral ve shodě s Yazatap chráněný kout na pokraji lesa a skal, přistál a všechny se vyhrnuly natahovat maskovací plachtu. Zakrátko by letadlo odhalil jen místní obyvatel, pokud by si pamatoval, jak to tu vyhlíželo předtím.

„Počkejte na mě,“ řekl.

Pak se vznesl a proletěl nevelkou bránou, kterou si vytvořil. Ale netrvalo dlouho a byl zase zpátky, jenže byl v ranním slunci skoro úplně průhledný. Když si ale uvědomil, jak po něm jen mžourají, zviditelnil se jim víc.

„Držte mi palce, ať to dlouho nehledám,“ usmál se na ně.

Pak jim zmizel za bránou, kterou jen nakrátko zahlédly svůj bývalý domov...

Podle jeho výpočtu by měla být pevnost Ar-Baal-Layett v okruhu do deseti kilometrů, ale nikde kolem až k obzoru nic vidět nebylo. To ovšem nic neznamenalo. Tefirské pevnosti nevypadají jako pozemské hrady. Nemají žádné okázalé věže a zdi. Pevností by klidně mohl být nejbližší kopec. Podle Yazatapiných plánů to byla nepříliš vysoká kupole, vypínající se sotva padesát metrů nad okolní krajinou. Mohl to být také kopec, na kterém právě stál.

Pepek měl ale promyšlenou metodu, jak to zjistit. Rychle sešel do nejbližšího dolíku a odtud to vzal šikmo dolů. Jakmile se dostal hlavou pod úroveň terénu, už věděl, kde je.

Pevnost Ar-Baal-Layett se vypínala přímo za ním, její pracující atomové reaktory pod zemí svítily jako obrovské lucerny. Pepek se otočil a vzpomínal na plány.

Potíž byla, že kromě reaktorů z pevnosti mnoho neviděl. Místo kopce viděl před sebou osvětlenou hlubokou jámu. Tak nějak to mohli kdysi vidět pradávní stavitelé, když s touto obří stavbou začínali. Neviděl nic víc. Ani vrchní pancíř s mohutnou deformační zónou, ani tisíce, miliony nosných sloupů, zdí a přepážek.

Zamířil tam v dobré víře, že se v tom nějak orientuje. Vstoupil do deformační balastní zóny a chvíli opatrně postupoval šoupavým krokem vpřed, až prostoupil skrz stěnu do jedné z mnoha tisíců místností.

Byla tam tma, slabě prosvětlovaná reaktorem, nikde nikdo. V okrajových místnostech nic být nemělo. Mimořádně silné atomové údery a následné deformace prostoru se mohly projevit až sem, místnosti na okraji pevnosti byly prázdné, aby je mohl bez velkých škod čas od času zavalit balast hlušiny. Při vší úctě k síle a robustní konstrukci vnějšího pancíře to nebyla skořepina, co by pevnost při větším úderu zachránilo před zkázou. Největší odolnost mělo neviditelné krouživé pole. Jedině to mohlo vydržet strašlivé údery atomových zbraní, které v okolní krajině nezanechaly kámen na kameni a zamořily ji smrtící radioaktivitou.

Pomalu postupoval dál, přímo do další stěny. Až když jí prošel, vynořil se na konci dlouhé chodby vedené mírně do oblouku a rudě osvětlené nouzovým osvětlením.

Trochu se zachvěl, když si uvědomil, co vidí. Dlouhé, červeně osvětlené chodby, tak nějak lidé odpradávna popisovali peklo. A nejspíš tomu tak bylo, tohle přece bylo skutečné, pravé Peklo našich praotců. Třeba je kdysi navštívili dávní služebníci ďáblů, doprovázející své pány, kteří je ještě potřebovali a jen díky tomu přežili, aby mohli později své dojmy pod přísahou mlčení ostatním jelimanům vykládat. Nebyla to náhodná shoda okolností? Těžko. Shoda s pradávnými popisy přímo bila do očí!

Neměl ale čas obdivovat krásu Pekla v jeho nejčistší podobě. Chodba zřejmě patřila do vnější zóny. Musel se dostat do hlubin pevnosti a to se mu mohlo podařit jen tehdy, když najde schodiště, nebo bude mít štěstí a sveze se některým výtahem. Schodiště ani výtahy se ale na okraji pevnosti nenacházely, představovaly by nebezpečné zeslabení její konstrukce. Musel najít jinou chodbu, nikoliv obvodovou, ale radiální. Ačkoliv, Yazatap mu dala velice důležité instrukce, co se týče pevnosti:

„Na obvodě nejsou ani dlouhé radiální chodby. Pokud to nevezmeš skrz stěny rovnou ke středu pevnosti, musíš natrefit na některou z krátkých spojovacích chodbiček. Pevnost se podobá kruhovému bludišti. Spousta obvodových chodeb a jen někde průchod mezi dvěma sousedními vrstvami.“

Ačkoliv, uvědomil si, proč by musel hledat schodiště, když to může vzít šikmo dolů? Jakmile jeho nohy projdou stropem, propadne se o patro níž i bez schodiště a výtahu! Měl by to vzít šikmo dolů ke středu stavby.

Furiantsky si dupl a pomohl tomu idarchonem. Rázem byl po kolena v podlaze. Znovu dupl a podlaha vzlétla vstříc jeho obličeji, až leknutím zavřel oči. Proletěl bez problémů podlahou a rázem byl o patro níž. Ano, tak se na to musí!

Tímto způsobem se brzy dostal do hlubin pevnosti. Jednou se propadl do jakési velké haly, plné vimaanů, kolem nichž se rojily tefirky v něčem jako pracovní kombinézy, zřejmě techničky, neboli techy, jak jim říkala Yazatap, pak natrefil do něčeho, co mu připomínalo prázdné divadlo, ale divadlo to nebylo, to by muselo mít jeviště, tefirky prý divadla ani kina neměly. V některých místnostech bylo pusto, jinde po sobě tefirky div nešlapaly. Pevnost byla plná krásných žen, jen škoda, že jim krása nebránila nenávidět.

Nakonec se dostal na křižovatku, či co to bylo. Byla to prázdná kulatá místnost, do níž ústilo osm klikatých chodeb. Naštěstí to byl zřejmě labyrint i pro místní, takže tu Pepek našel směrovky a opět v duchu děkoval Yazatap za její výuku tefirštiny, když spatřil směrovku s nápisem: Líhně a základna mláďat.

Dál to bylo vlastně snadné, stačilo držet se směrovek. Vedly k výtahu, kde se Pepek se štěstím svezl s několika tefirkami. Vystupovaly v různých patrech, ale otevřenými dveřmi náhle zahlédl směrovku s nápisem Líhně, neváhal a vystoupil skrz zavírající se dveře.

Došlo mu, že je asi na místě. Za další stěnou spatřil dlouhou halu, kde od stropu visely dlouhé kovové tyče, na nichž byly v pravidelných intervalech zavěšeny na háčcích košíky. V každém košíku spokojeně spalo růžolící mimino. Některé tyče jen nehybně visely, jiné se pohupovaly. Zpravidla se z jednoho nebo více košíků ozýval nespokojený pláč. Bylo to asi řízené čidlem citlivým na pláč, neboť Pepek nikde nespatřil žádnou obsluhu. Hala s miminy byla bez dozoru jediné dospělé osoby.

Pepek chvíli uvažoval. Ano, tady by mohl začít. Mimin tu byly stovky, za pár minut jich mohl pobrat desítky. Pepek měl ale větší zájem o starší děti. Někde tu snad musí být něco jako školka, či o čem to holky mluvily?

Zapamatoval si polohu místnosti s miminy, ale ještě zkusil obejít několik okolních.

Chvíli procházel halami, kde to vypadalo jako v chemické továrně, ale pak měl štěstí. Narazil na tabulku Sekce mladších mláďat a hned v první místnosti objevil, co hledal.

Místnost byla nižší než jiné, ale když se postavil na stoleček, dozvěděl se snadno proč. Zřejmě kvůli úspoře místa byla místnost vodorovně přepůlena na dvě nízké. Byly dokonce spojené na dvou koncích schůdky. V každé místnosti byly desítky matraček, plných spících dětí. Na konci, kde byl Pepek, byly děti mladší, odhadoval je do tří let, žluté matrace měly menší, zřejmě aby se ušetřilo na prostoru a vešlo se jich víc. Za malými žlutými matracemi byly větší hnědé matrace, kde spaly děti do šesti let a za nimi byly zelené s dětmi do deseti let. Další část zelených byla v horním patře a za nimi byly v barvě khaki s nejstaršími. Tam už spaly dívenky skoro Pepkova věku.

Co teď? uvažoval Pepek.

Ty velké mohou být pokažené ďábelskou výchovou, mimina zase dají víc práce. Asi by bylo správné unést po několika dětech od každého věku, ale jak na to? Otevřít bránu na Pegsda, přivolat dívky a začít jim podávat děcko za děckem? Kolik jich dostanou ven, než vypukne poplach? Ty větší děti se nejspíš budou bránit. Pepkovi by ublížit nemohly, ale ani výsadkářky by je nemusely zvládnout bez škrábanců a modřin. Celá akce prakticky skončí, až se sem přiženou dospělé vychovatelky.

To ale mohl přece jen trochu oddálit a měl by to udělat, ještě než začne.

Do místnosti vedly z chodby jen jedny dveře. Pepek k nim došel a chvíli na ně nechal působit modrý oheň xeri, dokud kov dveří nezměkl. Pak očima, či přesněji antigravitací, do kovu několikrát udeřil. Na okraji dveří se vytvořilo několik záhybů, jako když vrazíte lžíci do kaše. Dokáže někdo tyhle dveře otevřít? Možná je budou muset prostřelit eldyfem, nebo si pomohou autogenem, ale tyto věci musí do dětského oddělení někdo přinést, těžko se tu budou válet někde poblíž.

A teď to bude chtít pohyb!

Postavil se na kraj místnosti a opatrně otevřel malou bránu velikosti talíře. Pohledem ven jako lodním oknem zjistil, že se nachází ve výšce téměř dvaceti metrů. Musel ji výškově srovnat. Už to kdysi zkoušel, šlo to, ale udržet bránu při výškovém posunutí bylo náročnější. Musel to ale tak udělat. Nemohl děti prostě vyhazovat ven. Být venku pár lidí s idarchonem, pomyslel si, vznášeli by ve výšce, zachycovali by všechno, co z brány vyletí a jemně by to pokládali na zem. Jenže děvčata na druhé straně neměla žádný z andělských darů, vyhozené děti by nezachytila. Nezbylo mu než otevřít bránu s korekcí výškového rozdílu. Dlouho ji asi neudrží, ale aspoň něco!

Malou bránou ale prošla telepatie. Nasměroval se na Xapho a přivolal si ji blíž. Aby dívky lépe viděly, kde je, zamával jim do brány rukou. Z druhé strany to asi bude působit zvláštně, došlo mu. Ruka mávající jen tak ve vzduchu. Požádal Xapho, aby se všechny tiše přesunuly blíž a připravily se.

Pak ruku stáhl, zrušil bránu a vytvořil další, větší.

Stěna na konci místnosti se propadla a vznikl otvor, za nímž byla travnatá pláň. Brána nebyla velká, auto by jí neprošlo a člověk jen když se trochu sehne, ale to by mělo stačit.

„Berte je ode mě a rovnejte je stranou!“ poručil Pepek Xapho.

Popadl očima matraci s nejbližší spící holčičkou, nadzvedl ji a vyšoupl branou ven. Xapho s Erelim ji popadly a rychle odnesly dál od brány, Yazatap s Mariuk se připravily pro další. Pepek zvedal děti očima a vyhazoval je branou, dívky je přebíraly.

Kupodivu se dosud žádné dítě neprobudilo, dokonce ani když je přenášel. Pepek je vznášel šetrně a plynule, také dívky se snažily, ale zdálo se mu to nepřirozené, jako kdyby byly pod vlivem uspávacích prášků či co... Nu což, bylo to lepší, než kdyby je museli nosit násilím, momentálně jim to jen nahrávalo.

Pepek ale už po šestém, sedmém dítěti cítil, že je to nad jeho síly.

„Xapho, Erelim, vlezte pro další až dovnitř,“ požádal dívky. „Na mě je to moc těžké! Budu vám jen držet bránu, nestačím je k té bráně ještě nosit.“

Dívky to rychle pochopily, v jeho telepatii bylo jistě znát vyčerpání. Proběhly sehnuté branou, popadly nejbližší matračku i se spící holčičkou a vynesly ji ven. V bráně se málem střetly s Mariuk a Yazatap, ale Mariuk jim uhnula s cesty, kdežto Yazatap počkala venku, dokud kolem ní neprošly. Pak se připojila k Mariuk, vzaly další a spěchaly k východu.

„Vezměte aspoň pár starších, leží trochu dál od brány!“ požádal Xapho s Erelim, když běžely kolem něho pro další dítě.

Poslechly ho, ale starší děti opravdu ležely dál od brány, což je více zdržovalo. Nejen tím, že pro ně musely dál, ale navíc se musely proplétat uličkami mezi spícími dívenkami a když některé přesahovala ruka či noha mimo matraci, musely přes ně přeskakovat.

„Mělo nás být víc!“ povzdechla si nahlas Yazatap, když klusala kolem něho.

„A ty bys na to vzal jen dvě!“ dodala jedovatě, když spolu s Mariuk nesla kolem něho ven další matračku se spícím dítětem a Pepek na první hlášku nereagoval.

„Uznávám to, nedomyslel jsem to, příště přibereme další, ale nemohl jsem vědět, jak to tu bude vypadat!“ opáčil Pepek směrovaně jen pro Yazatap.

„Z toho si nic nedělej, i mně to mělo dojít dřív!“ uznala naopak Yazatap při další cestě kolem Pepka. „Tady už jsme, ani ty mladší, dlouho nebyly.“

Vynášení dětí se zpomalovalo. Zdržení narůstalo především tím, že je vyrovnávaly dál a dál od brány. Také uvnitř pevnosti se prodlužovala vzdálenost mezi bránou a nejbližšími dětmi. Xapho s Erelim se navíc snažily pobrat aspoň několik starších, jenže se k nim musely proplést skoro přes celou halu a pro nejstarší vylézt o patro výš. Udělaly to, ale když kolem Pepka klusaly s třetí dívenkou, zatímco Yazatap s Mariuk za stejnou dobu vynosily dvanáct menších, uznal, že je to příliš pomalé.

„Berte ty zkraje,“ slevil. „Příště to uděláme jinak, teď jen ať jich vezmeme co nejvíc.“

Ačkoliv celou dobu stál na místě, zatímco dívky klusaly kolem něho, byl utahanější. Za chvíli už cítil, že prostě nemůže dál. Když kolem něho nesly další dítě Yazatap s Mariuk, zaměřil se na ně a řekl:

„Už se sem nevracejte, to bude stačit!“

„Copak, už nemůžeš?“ popíchla ho Yazatap.

„Mám toho po krk!“ opáčil. „A taky jsem už vysál všechnu energii z okolí!“

To druhé nebyla úplná pravda, nedaleko přece pracoval jaderný reaktor, ale Pepek se uchýlil k této výmluvě, kterou mu nemohly dokázat, aby nemusel přiznat, že je skutečně na konci svých sil. Trochu se před nimi styděl. On, jediný chlap mezi ženskými, tu jen stojí, nic nedělá a je na dně, kdežto ony běhají, venku přeskakují balvany, nosí děti i s matračkami a jsou přitom svěží? Pravda, bojovnice si celý dosavadní život pečlivě udržovaly fyzickou kondici, ty mladší si nic jiného než překážkové dráhy, trenažéry a simulátory nepamatovaly, ale co naplat, úplná pravda by zasadila příliš velkou ránu jeho pýše. Rozhodl se svést to na nějakou venkovní příčinu, jakou by byl třeba nedostatek energie.

Yazatap s Mariuk tedy zůstaly venku, branou proběhly dovnitř jen Xapho s Erelim, ale také se dozvěděly, že jdou naposledy.

„Vezmeme aspoň jedno dítě na zelené matračce, ať máme ode všech barev,“ navrhla spěšně Xapho a s Erelim v patách vyrazila tryskem. Za chvilku proběhly kolem Pepka, ten je následoval branou ven a teprve pak ji zrušil. Konečně si mohl oddechnout!

„Odnoste je zatím do airbusu, hned to obletím!“ navrhl dívkám a zmizel jim.

Když se za chvíli vynořil, zamířil vzduchem rovnou k airbusu. Měl opět hmotné tělo, mohl pilotovat. Uvnitř byla na hlídce Salgiel, Xapho s Erelim sem právě přinesly jedno z větších dětí.

„Zůstaňte u dětí, Yazatap!“ telepatoval Pepek druhé dvojici. „Přiletím s airbusem blíž, ať je nenosíte tak daleko!“

Jakmile byly dívky uvnitř, vznesl se s airbusem a zakrátko s ním dosedl na kamenitou planinu. Maskovací plachta přehozená přes trup pořád sveřepě simulovala balvan, jen její vytržené okraje plandaly, ale nebyl čas upevňovat je. Od vchodu airbusu bylo teď jen pár metrů k vyrovnaným řadám matraček stále ještě spících dětí.

„Budeš je nosit se mnou?“ zeptal se Salgiel.

„Jistě,“ přikývla. „Ale poslyš, není ti něco? Vypadáš strašně nezdravě!“

„Bledě, co?“ usmál se Pepek. „Utahaně. Udržoval jsem dlouho bránu, otevřenou při výškovém rozdílu, to je hodně velká zátěž.“

„Tak víš co?“ zvážněla Salgiel. „Zůstaň sedět za řízením a soustřeď se, abys byl fit, až odsud poletíme. Naše bojovnice to zvládnou samy.“

„Ty taky nejsi v nejlepší formě,“ přikývl Pepek, aniž si uvědomil, jak se jí dotkne.

Zle po něm loupla očima, ale hned jí došlo, že byl jen neomaleně upřímný a jistě to nemyslel tak zle, jak to vyznělo.

„Máš pravdu,“ usmála se trochu kysele. „Pořád jsem kost a kůže, co?“

„To se spraví,“ mávl rukou. „Potřebuješ jen trochu vydatnější jídlo a čas.“

„Nikdy nebudu taková jako ony,“ řekla tiše a odevzdaně.

„No a co? Tak nebudeš!“ opáčil. „Jestli tě to potěší, pořád se můžeš směle srovnávat se ženami ze Země a určitě nevyjdeš nejhůř. Máš přece jiné přednosti, ne? Poslyš, Salgiel, čím to, že ty děti spí? Taháme je jako kočka koťata, házíme s nimi, proč je to nevzbudí?“

„Nejspíš mají v sobě časovací uspávadlo,“ podotkla klidně. „U nás je také používají, není pak s nimi tolik práce.“

„Co je to uspávadlo, bych věděl, ale proč časovací?“ vyzvídal.

„Je silnější, ale jeho dávka se dá nastavit, aby se po uplynutí určité doby vyloučilo,“ odpovídala mu ochotně. „Bojovnicím se dávat nesmí, aby byly vždy pohotové pro nenadálé akce, ale u dětí se používá naprosto běžně. Až nastane jejich čas, probudí se. Skoro všechny naráz. Začali jsme naštěstí akci příliš brzy po ránu, kdy děti ještě spí.“

„A hlavně je pak nemusí nikdo hlídat, co?“ zamračil se Pepek. „Nám to pomohlo, ale není to dobré vysvědčení pro vychovatelky, že si to s nimi tak ulehčují!“

„Vychovatelky bývají úplně nejslabší,“ objasňovala mu to Salgiel. „Vychovatelkami se stávají ty, které se nehodí na nic jiného. Nemají tělesné schopnosti k boji, zručnost, aby byly dobré jako techničky, ani inteligenci, aby mohly alespoň mezi lazarnice.“

„Tomu říkáte výchova pomocí odborníků!“ vzdychl si Pepek. „Vždyť je vychovatelky vůbec nevychovávají! Nejspíš je ani neučí, to děláte strojem... co s nimi vůbec dělají?“

„Trochu je hlídají,“ řekla Salgiel. „Řeší spory, dbají, aby si navzájem neublížily, aby pravidelně cvičily a nezlenivěly...“

„...občas si do nich s gustem kopnou, co?“ dodal ironicky.

„To je výchova k tvrdosti,“ vzdychla si. „Děcka se brzy naučí brečet potají, jako malá holka jsem také často brečela. Při trénincích jsem bývala poslední... na skvělou budoucnost to nevypadalo. Zachránily mě testy. Přeřadili mě do přípravky lazarnic, byly jsme podřadné všechny, ale nebazírovalo se už na fyzických výkonech. Jako lazarnice jsem byla vždycky nadprůměrná, aspoň to...“

„Na Zemi bys dnes byla vážená špičková lékařka,“ ujistil ji vážně. „I mezi Učedníky bys patřila mezi génie. Kdybys získala ještě to, co máme my... Musím tě tam dostat. Aspoň to zkusím, ty si to zasloužíš. Jen jestli budeš potom ještě o mě stát...“

Podívala se na něho udiveně, pak se rozesmála. Došlo jí, že se usmívá, takže to myslel jen trochu s nadsázkou.

„Pepku, Pepku!“ pokárala ho. „Máš pravdu, neměla bych si dělat mindráky z toho, jak vypadám, i když některé rozdíly jsou příliš okaté. Ale upřímně, i ty vyjdeš ze srovnání s Araelem jako dívenka na vstupu do kadetky proti ostřílené pilotce! Na první dojem nejsi nic moc, to ti jistě neříkám nic nového. Ale ten druhý dojem... Něco z toho je jistě dané tím, že jsi byl v pravý čas na pravém místě. Něco ti přidávají tvé výjimečné vlastnosti, které ti dávají větší sílu. Ale upřímně se mi líbí tvé pojetí spravedlnosti. Uznáváš jiné hodnoty než my, ale buď je máš opravdu lepší, nebo ochotně převezmeš naše. Například jak ses postavil k diskusi o rodině. Vášnivě jsi nás přesvědčoval o výhodách vašeho typu, ale jen do chvíle, kdy ses ode mě dozvěděl o osudovém poměru tři ku jedné. Pak jsi stejně hladce uznal, že nám váš model nevyhoví. To třeba Arael tak rychle nedokázal.“

„Arael mi dělá starosti,“ posteskl si. „Zdá se mi, že se mu v Oáze nelíbí.“

„Víš co?“ usmála se na něho. „Nechme ho Simoniel, je to také lazarnice, ale speciálně zaměřená na psychiku. Ta nejrychleji zjistí, co za tím vězí.“

„Kolik je vlastně v Oáze lazarnic?“ zajímalo ho.

„I se mnou šest,“ řekla. „Tebe nepočítám, ty patříš do jiné kategorie.“

„Nepočítej,“ souhlasil. „Nejsem lékař, umím jen použít léčebnou sílu. Spíš bych měl být technik, ale v nouzi si troufnu i na léčení nemocných, i na vychovávání dětí.“

„Na to si snad troufne každá!“ opáčila Salgiel.

„To se tedy mýlíš,“ řekl vážně. „Moje pojetí vychovatelek je jiné než vaše. U nás musí mít vychovatelky lepší vzdělání, o inteligenci nemluvě. Nehodí se na to kdekterá. To samé se dá tvrdit o lazarnicích. U nás je to vysoce vážené povolání.“

„Aha!“ zamyslela se Salgiel. „Na obzoru je další rozdíl mezi našimi civilizacemi! Nebude to tak jednoduché, co?“

„To si tedy piš!“ řekl Pepek.

*****

Plný airbus vzletěl a zakrátko přistál na pláži nedaleko od Pepkova domu v Oáze. Kolem se brzy seběhly tefirky z nejbližších domů. S jejich pomocí děvčátka přemístili do velké shromažďovací haly. Unesených dětí bylo téměř osmdesát, přesněji: tři ve věku kolem patnácti let, jedna zhruba dvanáctiletá, patnáct šestiletých a padesát šest tříletých.

„Budeme mít zpočátku samé dcery,“ vzdychl si Pepek. „Později budeme potřebovat tím víc kluků, ale jinak to nešlo.“

Než se děti začaly probouzet, nehovořilo se v Oáze o ničem jiném než o přidělování dětí do prozatímních rodin.

„Jaké si vezmeme my?“ zeptala se Pepka Erelim.

„Potíž je v tom, že jich je málo,“ vzdychl si Pepek. „Na pět žen jedno dítě. To bychom měli nárok na jedno.“

„Aha!“ usmála se Salgiel. „Bude se zřejmě rozdělovat spravedlivě, rovným dílem. Ale je tu háček. Pepek je asi jediný, kdo má už teď jakousi představu o výchově dětí. Logicky by měl mít nárok na víc dětí, protože je nejspíš zvládne lépe než my. A my ostatní mu v tom budeme jen asistovat, dokud to od něho neodkoukáme a nenaučíme se to.“

„No a co?“ podotkla Xapho. „Na příští nájezd nás poletí víc a víc dětí vynosíme, když už budeme vědět co a jak.“

„Příští nájezd podnikneme na některou pevnost Árjů,“ řekl Pepek. „Ve vaší pevnosti teď určitě panuje poprask a děti budou lépe hlídat.“

„Co když některé pětice nebudou mít o děti zájem?“ strachovala se Mariuk.

„Pak se jich více dostane na ostatní,“ mávl rukou Pepek. „Musíme brát ohled i na děti. Co když některé chtějí být spolu? Přirozené skupinky bychom neměli rozdělovat, vždycky je lepší mít nějaké sourozence.“

„Bude se to jen komplikovat,“ zamračila se Xapho. „Je to důležité? Neřekla bych.“

„Bez jedné takové skupinky bych se nikdy nedostal k Učedníkům,“ řekl Pepek vážně. „To znamená, že bych nebyl tady a vy byste všechny seděly na Pegsda, pokud byste touto dobou byly ještě naživu. Kamarádství považuji za velice důležité a nedám na ně dopustit.“

„To už je snad jedno,“ přidala se Erelim. „Když se Pepek za kamarádství přimlouvá, můžeme je respektovat. A když se na které pětice nedostane, budou na řadě příště, jistě náš nájezd brzy zopakujeme.“

Probouzení dětí očekávali napjatě všichni. Od převelení do kadetek se žádná tefirka mezi děti nevracela, ty starší neviděly děti už tisíce let a na vlastní dětství se pamatovaly jen mlhavě. Tady se měly se světem dětí setkat znovu a některé se toho trochu děsily.

Probuzení dětí se změnilo ve slavnostní okamžik. Pepek si to nenechal ujít, chtěl první dojem připravit co nejkrásnější a to se mu podařilo. Jak Salgiel správně předpověděla, po odeznění časovacího uspávacího prostředku se děti probudily skoro současně. Když otevřely oči, bylo kolem nich něco, co ještě v životě nespatřily. Místo strohých vojákyň stály kolem nich samé krásné dívky v nádherných barevných šatech, jako na nějakém podivném plese, kde chyběli kavalíři. Byl to tak krásný pohled, že se ani nejmenší děti nerozbrečely, ačkoliv si možná žádné netrouflo plakat nahlas, když z nich vychovatelky až dosud vytloukaly pláč ranami a kopanci. Většina dětí se po probuzení posadila a udiveně zírala. Teprve když si jen pár posledních rozespalců protíralo oči, usoudil Pepek, že je čas na ně promluvit.

„Dobré ráno všem,“ oslovil je telepaticky.

Děti na něho jen zíraly. Pepek začal nezvykle mírně. Nejprve se jich zeptal, které se navzájem znají? Když dostal v několika případech váhavou souhlasnou odpověď, pochválil je a prohodil pár slov o kamarádství. Zpočátku to nechápaly, kamarádství bylo opovrhovaná slabost. Nemohl lámat všechno přes koleno, ale jakési zárodky vztahů se objevily, zejména když se s tím už nikdo nemusel skrývat.

„Ode dneška budete žít mezi námi,“ sliboval jim. „Více času strávíte zábavou, kterou jste dosud neznaly. Potřebujete se ale také něco nového naučit a abyste to měly snadnější, nebudete bydlet pohromadě, ale s tetami, které vám s učením i se zábavou pomohou. Kdo chce ale bydlet s kamarádkami, nebojte se to říci. Takovému přání zkusíme vyhovět.“

Děti byly zpočátku zaražené, to se dalo pochopit. Vždyť se znenadání ocitly v úplně cizím prostředí a jen málo jich mělo do této chvíle nějaké citové vazby, aby jim pomohly počáteční šok překonat. Ale už v této chvíli se vytvořilo několik hloučků. Byly to často jen dvojice či trojice, ale už to bylo slibné.

Nejsilnější trojici vytvořily tři nejstarší dívenky. Ačkoliv byly přibližně Pepkova věku, byly trochu menší než on, ale od ostatních dětí se už dost odlišovaly.

„Ty jsi vychovatelka nebo agitátorka?“ obrátila se jedna z nich na Pepka.

„Tak trochu obojí!“ usmál se na ně.

„Počkej, to nedává smysl,“ zarazila se ihned dívenka. „Patříš už do kadetky?“

„Tady nemáme žádnou kadetku,“ usmál se na ně vlídně.

„Chceš snad říct, že nebudeme výsadkářky?“ zděsila se upřímně dívenka.

„To bude trochu problém,“ zvážněl Pepek. „Máme zájem o jiné obory než bojovnice. Jestli jste očekávaly vojenskou kariéru, budete se muset naučit něčemu jinému, ale určitě pro vás něco najdeme. Jak se jmenuješ?“

„Co je to za divnou sekci?“ zamračila se dívenka spolu s ostatními. „My tři jsme měly testy jasně na výsadkářky s výhledem na pilotní školu!“

Dotaz na jméno buď přeslechla, nebo ignorovala.

„Tady není žádná sekce,“ odvětil. „Tady je Oáza. Máme jiný režim, než jste znaly, snad se vám tu zalíbí. Nejste vy tři kamarádky?“

„Co to znamená, kamarádky?“ dožadovala se dívenka upřesnění tohoto slova, zřejmě je dosud nepoužívala.

„Třeba že byste chtěly být v jedné posádce,“ napadlo Pepka.

„To jsme samozřejmě chtěly!“ rozjasnila se trochu. „Vy už tady formujete posádky? Není to ale brzo?“

„O posádky nejde,“ trochu ustoupil. „Rozdělujeme do domů. V domech obvykle bydlí pětice a vás asi k některé pětici připojíme. Jak se vy tři jmenujete?“

„Já jsem Ramiel, vedle je Jibril a za námi stojí Hayliel,“ představila sebe i kamarádky.

„Prima,“ přikývl. „Můžete mi říkat Pepek.“

„Divné jméno!“ podivila se Ramiel. „A tohle tady není dětská sekce?“

„Ne, my nemáme sekce,“ ujistil je Pepek. „Jen domy, kde bydlíme.“

„My tři se chceme dostat do nějaké dobré posádky, nevzala bys nás do vaší?“ zkusila Ramiel kout železo, dokud je žhavé.

Pepka tím parádně zaskočila. Rychle promýšlel všechny souvislosti. Nebyl o mnoho starší, jenže těch pět, se kterými bydlel, měly být snad jeho... manželky?!? Ježkovy zraky! No jo, ale je to tak, když si je vezme...! Jestli adoptují nějaké děti, měly by to být jejich... dcery! Nedávno se kasal, že by si na výchovu dětí troufl, ale myslel výchovu od malička, ne začít u tak velkých holek! Vychovávat tyhle tři? To snad ne!

Jenže on přece začal s výchovou ještě větších. A kdyby jen s výchovou! Yazatap není žádná malá holka, ale stará protřelá ďáblice! A přece se ji Pepek pokusil změnit a jak se zdá, nebyl tak docela bez úspěchu.

„To vážně nevím!“ vzdychl si nerozhodně. „Myslel jsem, že adoptujeme dvě, možná tři mrňata. Vy jste na nás... tedy spíš na mě... trochu velké.“

„Jak to?“ naštětila se Ramiel. „Nejsme náhodou s tebou věkově skoro nastejno? Proč nás nechceš?“

„Právě proto, že jsme věkově skoro nastejno!“ odvětil. „To nebude dobré. Naše domy mají jinou hierarchii, než jste zvyklé. V jednom domě bydlí jedna rodina. Žádné velitelky a podřízené, jen rodiče a děti. Vy ale patříte mezi děti, ačkoliv jste dost velké a brzy byste se měly osamostatnit. Jenže já už mezi děti nepatřím. To by se pletlo.“

„Ale říkal jsi, že si chcete vzít nějaká mrňata. Proč ne nás?“

„Má pravdu!“ vložila se do sporu Yazatap. „Vždyť je to skoro jedno, ať jsou jim tři roky nebo patnáct. Než uplyne sto let, tyhle drobné rozdíly se přece srovnají!“

„Pro mě to jedno není,“ vzdychl si Pepek. „Od těch tříletých budu mít pořád aspoň dvanáct let odstup, ale tyhle tři by mi za chvilku přerostly přes hlavu!“

„No a co?“ opáčila Ramiel vzdorovitě. „Tak tě přerosteme.“

„Mezi námi jsou přece jen jakési jemné rozdíly!“ varoval ji Pepek.

„Tobě to vadí?“ ušklíbla se. „Nám ne!“

„To říkáte teď! Mám smutné tušení, že vám to vadit bude. Možná dřív než čekáte. Ani netušíte, co to bude!“

„Co ti dává drzost tvrdit, co nám bude a nebude vadit?“ rozpálila se.

„Zkušenosti, dítě,“ usmál se. „Zkušenosti, které zaručeně nemáte a nemůžete mít.“

„Hele, neurážej nás!“ ohradila se. „Jak můžeš tak drze tvrdit, že máš větší zkušenosti než my, když nevypadáš o moc starší?“

„Tak na to pozor!“ vložila se mezi ně opět Yazatap. „Tady musím dát zapravdu Pepkovi. Nevypadá starší než vy a skutečně starší není, ale zatímco vy jste nevytáhly paty z dětského oddělení a žádného nepřítele jste ještě ani koutkem oka nespatřily, Pepek jich už pár desítek zabil. A ne naráz z dálky jedinou šťastnou střelou, ale pěkně po jednom a zblízka. Pepek je proti vám protřelý vesmírný cestovatel, má zkušenosti s různými civilizacemi, jaké opravdu nemůžete mít. Na vašem místě bych ho hezky pokorně poslouchala. Navíc, jestli to správně chápu, chcete vstoupit do našeho domu. S tím je spojeno, že spadnete pod jeho rodičovskou pravomoc. Ta sice není tak rozsáhlá jako pravomoc velitelky, ale i rodič může dětem podle své libosti některé činnosti nařizovat a jiné zakazovat. Je tomu tak, Pepku?“

„Ne úplně,“ opravil ji. „Rodič není pánem nad životem dětí, má je ochraňovat. Může jim zakázat, co by jim ublížilo, zejména když škodlivost není na první pohled zřejmá a děti by to samy včas nerozpoznaly. Nesmí jim ale nařídit něco, co by jim škodilo. Zato velitelka smí podřízené poslat do bitvy i když ví, že se jí živé nevrátí. To rodič udělat nesmí.“

„Aha,“ řekla Yazatap. „To se tedy také mění... Ale řekni, co špatného se stane, když adoptujeme tyhle tři? Jistě by sis s nimi rozuměl, když jsou ve tvém věku.“

„To si děláš legraci?“ podíval se na ni utrápeně.

„Ne. Jen nechápu tvé důvody.“

„Neříkej!“ vzdychl si. „Taková odbornice aby nevěděla, co tady bude vadit?“

„Myslíš... no jo... vlastně ano...“ zarazila se.

Nachytat protřelou ďáblici v situaci, kdy jí až po trknutí dojde, že chtěla provést něco nepředloženého, se Pepkovi podařilo málokdy. Ale tentokrát jí to došlo.

„Máš pravdu,“ přiznala sklesleji. „Nedělalo by to dobrotu. Na druhou stranu budou nejvíc potřebovat výchovný vliv.“

„To půjde,“ řekl Pepek. „Asi tu uděláme něco jako školu, nebo něco takového. Erelim měla nápad, že bych po večerech vyprávěl, co si pamatuji z naší pozemské rodiny. Nejsem proti tomu, ale radši bych uspořádal takovou... besedu v tomto sále, třeba to bude zajímavé pro všechny.“

„Dobrý nápad,“ přidala se Yazatap. „Už jsem tady něco takového přednášela, ale ty znáš novější a možná i lepší rodinu, než jsem u vás poznala.“

„Ale co bude s dělením dětí?“ připomněla jim Tabris, proč tu všichni jsou.

„Byla bych pro Pepkův návrh,“ přihlásila se rychle Erelim. „Nerozdělovat děti, které k sobě patří. Vždyť se brzy dostane na všechny! A co kdybychom se shodli rozdělit se o děti podle nějakého klíče? Co třeba, když to jsou Baalky, svěřit je přednostně Arjám?“

„Schválně jsme se promíchaly, abychom odstranily kmenovou příslušnost!“ zamračila se na ni Tabris. „Zase chceš rozlišovat Baalky a Árjá?“

„To by vážně nebylo dobré!“ přidal se k Tabris Pepek. „Kromě toho si myslím, že to nic neřeší, právě proto, že jste promíchané a v každém domě může být aspoň jedna bývalá Árjá. Rozhodně jsem pro jiný klíč.“

„Ale jaký?“ zamračila se na něho na oplátku Erelim.

„Podle mě je spravedlivější los,“ řekl Pepek. „Ať si děti vytvoří party, možná některé zbudou i jednotlivě. A pak si samy vylosují dům, do kterého připadnou.“

„Jak to chceš dělat?“ dorážela na něho Erelim.

„Mohl bych do toho zapojit počítač,“ uvažoval Pepek. „Ale pak by mě mohl kdekdo podezírat, že jsem to ovlivnil. Uděláme to jednodušším způsobem. Rozhodne čistá náhoda. Opatřím destičky s čísly, domy očíslujeme podle pořadí jak jsem je stavěl, čísla vsypeme do neprůhledné nádoby a z každé party jedno dítě vytáhne číslo domu, kde bude parta bydlet.“

„Ale co když chtějí některé děti bydlet u určité rodiny a nikde jinde?“ namítla Erelim.

„Takovým požadavkům můžeme dát přednost, nebude jich mnoho,“ ustoupil Pepek.

„Nevím!“ vrtěla hlavou Erelim. „Aby nechtěly všechny bydlet u nás! Jsi tady v této chvíli jediný, koho trochu znají!“

„Pak si naopak my vylosujeme jen jednu skupinku,“ řešil by to Pepek.

Losování ďáblice neznaly. V dosavadním životě buď poslouchaly rozkazy nebo je bez ohledu na mínění jiných vydávaly. Když se ale Pepek rozhlédl, viděl, že proti jeho nápadu nikdo neprotestuje. Zbývalo mu opatřit losovací zařízení, ale s tím se netrápil, přinesl velký džbán a sadu koleček, na které napsal čísla domů. Při popisování se pro jistotu přítomných zeptal, jestli se některá dočasná rodina této možnosti nevzdá.

„Časem se jistě dostane na všechny,“ zdůvodňoval to. „Ale teď to nejde jinak. Který dům se rozhodne počkat na další losování?“

Přihlásil se Arael, jediný chlap v Oáze z rodu tefirů.

„Nemám ještě ženy,“ řekl. „Ale až si je vyberu, nebudu potřebovat adoptovat cizí děti, vystačím si s vlastními. Sám si na výchovu mláďat ani netroufám.“

Pepek se na něho podíval trochu přísně.

„Neadoptujeme děti, protože bychom nemohli mít vlastní, ale abychom pomohli těm dětem, Araeli,“ pokáral ho. „Přijal bych, že si na to netroufáš, to vypadá zodpovědněji.“

Araela do losování nezařadil, ale takovou opatrnost nesdílela žádná ze čtyř set tefirek.

Mezi dětmi zatím nastala strkanice a tvořily se party. Erelim správně odhadla, že by chtěly všechny bydlet v domě číslo jedna s Pepkem, kam by se ani nevešly, takže nezbylo než spravedlivě losovat.

„Když si tě vytáhneme, bude to platit?“ ujišťovala se u Pepka Ramiel.

„Proti náhodě se protesty nepřijímají!“ opáčil Pepek, ačkoliv se v koutku duše obával, aby právě partě drzé Ramiel náhoda nepomohla.

Ramiel se ale nedala odstrčit a na losování byla první. K její partě se mezitím přidala dvanáctiletá Nakir, takže tato parta byla nejstarší. Ramiel se ve džbánu přehrabávala dlouho. Asi doufala, že pozná nějaké číslo po hmatu, ale číslíčka byla napsaná tenkou fixkou, takže neměla žádnou naději podvádět.

Konečně vytáhla první destičku.

K velkému zklamání party to byla dvojka, číslo sousedního domu.

„Aspoň to nemáme daleko!“ utěšovala Ramiel zklamané kamarádky. „Budeme k nim chodit na návštěvy, nějaká záminka se vždycky najde, ne?“

Ta čistá upřímnost vyvolala úsměv nejen Pepkův, ale většiny okolo.

Losování pokračovalo a již třetí parta vyrazila nefalšovaný jásot, když pro ni šestiletá Eilael vytáhla jedničku.

Ostatní děti se naopak dívaly zklamaně. Vytažené destičky se do losování nevracely, takže tohle štěstí mohlo potkat jen jednu partu.

Pepek se pokusil zklamané utěšit, že se brzy sejdou v tomto sále na debatách, ale byla to slabá útěcha. Party hodnotily jen větší či menší štěstí, měřené vzdáleností vylosovaného domu od jedničky.

„Ale co s nimi budeme dělat?“ zeptala se Pepka nerozhodně jedna z tefirek.

„Teď si všichni odvedeme vylosované děti domů,“ rozhodl Pepek. „Oblečeme je, ať nejsou v uniformách, ukážeme jim, co kde je a nasnídáme se s nimi, ať nemají hlad. Kde by bylo málo místa u stolu, objednáme větší stůl, stejně jako když někde budou chybět židle. Po obědě budu v hale povídat o rodině, jak se na ni pamatuji. Koho to zajímá, přijďte.“

„To tu ale bude nával!“ komentovala to s úsměvem Erelim. „Nás se to týká také?“

„Jistě,“ přikývl Pepek.

„A kdy uspořádáme další výpravu za dětmi?“ zeptala se Xapho.

„Až podle toho, jak zvládneme první dávku,“ usmál se Pepek.

*****

Salgiel

První den byl na dlouhou dobu obrovským zážitkem a důvodem k dlouhým povídáním nejen pro všechny děti, ale i pro dospělé bývalé bojovnice.

Do Pepkova domu se odvážně vhrnuly tři dívenky. Nejstarší šestiletá Eilael si za ruce pyšně vedla dvě nové sestřičky, pětiletou Jinn a ještě menší Malakim. Kvůli dětem museli rychle přeorganizovat pokoje. V jednom z pěti, sousedícím v velkou halou, kde spal zprvu Pepek a pak Salgiel, měla být dětská ložnice, v ostatních měli bydlet dospělí. Každý nemohl mít vlastní pokojík a proto Pepek navrhl sestěhovat se po dvou.

„V tom případě si zamlouvám pokojík s Pepkem!“ řekla ze žertu Mariuk.

„To by se ti hodilo!“ opáčila Yazatap. „Pepek jistě sám spát nebude, ale v jeho pokoji se žádná nemůže usadit natrvalo. To si uspořádáme později. Já asi přiberu do pokoje Salgiel a vy tři si mezi sebou vylosujte, která bude bydlet sama a které dvě spolu.“

Losování se zřejmě zalíbilo, takže to udělaly stejně: džbán se třemi plackami, na dvou byl označen společný pokoj a na třetí samostatný. Vytáhla si jej hned napoprvé Erelim, čímž bylo losování ukončeno, i když si Xapho s Mariuk pro pořádek také sáhly do džbánu.

„Budu nejdál od Pepka i od dětí!“ stěžovala si Erelim.

„Zato budeš mít nejvíc klidu,“ utěšovala ji Xapho.

„Uvidíme, jak to bude klapat,“ řekl Pepek. „Pojďme stěhovat.“

Pohovky i osobní skříně přestěhovaly snadno. Pepek do dětského pokoje objednal tři dětské postýlky a dvě skříně. Objevily se sice uprostřed pokoje, ale přemístit je na správná místa byla otázka chviličky.

„Tak děcka!“ vybídl dívenky. „Podělte se o postýlky, jsou všechny stejné, ale musíte si je vyzkoušet, jestli se vám na nich bude dobře ležet!“

V okamžiku ležely tři dívenky na postýlkách.

„A teď nastane strojení!“ řekl Pepek. „Holky, vezměte jim míry, objednáme jim šaty a hrací kombinézy. A vy tři vzpomínejte, jaká barva šatů se vám nejvíc zamlouvá?“

Nastalo krátké dohadování a po něm objednávání šatiček a strojení. Zakrátko byly tři dívenky jako princezničky, ovšem všechny tři ve žlutých šatech, jako měla Erelim.

„Nevadí, barvy nás nebolí,“ řekl Pepek.

„Hele, Pepku, jak to vlastně mluvíš?“ odvážila se přijít s dotazem Eilael, když všichni seděli u svačinky ve velké hale u společného stolu.

„Na to si asi budete muset zvyknout,“ usmál se na ni Pepek. „Hrozně špatně mluvím, proto raději telepatím. Ale rozumíte mi, ne?“

„Rozumíme ti, ale je to... divné,“ rozumovala Eilael. „Kde ses to naučila?“

„To už je dávno,“ vzpomínal Pepek. „Mezi Učedníky jsem se dostal ve světě, zvaném Útočiště. Později jsme zjistili, že tam žijí původní obyvatelé a odstěhovali jsme se jinam, ale tenkrát nám tam bylo docela dobře. Dneska se Útočišti říká Okifeia.“

„Proč jste tam nezůstali, když vám tam bylo dobře?“ zeptala se Eilael.

„Protože jsme se nelíbili původním obyvatelům,“ řekl Pepek. „To byl jejich svět, my jsme tam nebyli doma. Když nás slušně požádali, abychom odešli, udělali jsme to.“

To si ovšem skutečnost hodně přikrášlil! Slušné to zrovna nebylo, Mrzouti byli pěkní prevíti, byl to parádní vyhazov a Olda s Máňou to málem odnesli! Ale to teď nehrálo roli.

„Vy jste o ten svět nechtěli bojovat?“ přidala se s otázkou Erelim.

„Ne, to my zásadně neděláme,“ řekl Pepek. „Válka o svět, který už někomu patří, nám připadá nemravná. Vždyť je ve vesmíru světů víc a některé jsou krásné jako Útočiště. Zdejší svět je stejně pustý jako krásný. Nemusíme nic dobývat, nemusíme ničit ani zabíjet.“

„Nevím,“ přemýšlela Erelim. „Nás učili, že si máme vážit hlavně toho, na čem leží krev naše a našich spolubojovnic. Jak si máme vážit světa který jsme dostaly zadarmo?“

Pepek k ní prudce vzhlédl.

„Budete si Oázy vážit jako daru!“ řekl tak ostře, jak se dalo telepaticky vyjádřit.

„Co je ale zadarmo, toho si člověk obvykle neváží!“ přidala se i Xapho.

„Zadarmo dýcháte i vzduch,“ řekl Pepek. „Je zdarma, ale zkuste se bez něj obejít! Pod vodou se utopíte, nebo se udusíte. Nedá se všechno poměřovat penězi, protihodnotami ani povýšením. Když nějaký svět obsadíte silou, bude na něm asi ležet vaše krev, jistě. Ale také krev těch, komu ten svět patřil před vámi. A ta bude ležet na vás jako prokletí. Násilí se šíří jako požár. Nevím, na kom jste dobyly Gehennu, ale jak to dopadlo? Pokračovaly jste pak ve válce mezi sebou, až jste ji úplně zničily. Vyvraždily jste i většinu vlastních kmenů. Zbývají už jen dva poslední, ale pořád se bijete. A vítěz bude muset zahájit válku o svět, kde by mohl žít, protože na Gehenně se dá žít už jen ve vašich jeskyních.“

„Říkala jsem ti přece, co se stane, až někdo zvítězí!“ řekla zachmuřeně Yazatap.

„Říkala jsi, že se vrhnete na nás,“ přikývl vážně Pepek. „Ale my se budeme bránit.“

„Takže byste také zabíjeli, kdybyste mohli!“ odsekla Yazatap.

„Zabít někoho, kdo se snaží zabít mě, nepovažuji za chybu,“ řekl Pepek. „Při obraně mohu použít zbraně bez výčitek svědomí.“

„Svědomí...,“ chmuřila se Yazatap. „Ani s těmi zbraněmi to není snadné. Co chcete proti našim armádám postavit? Až se objevíme na Zemi, bude to váš konec.“

„Anebo váš,“ řekl Pepek vážně. „I na Zemi už mají lidé dostatečně ničivé zbraně.“

„Ano, ale při kvalitě našich obranných štítů nás nemohou ohrozit!“

„Poslyš, Yazatap,“ obrátil se k ní stejně chmurně. „Dnes jsme navštívili vaši pevnost. Chránily ji vaše nejdokonalejší štíty, nepochybuji o jejich kvalitách, ale prošli jsme dovnitř až příliš hladce. Odnesli jsme si osmdesát dětí, ale jistě si jako válečnice dokážeš představit, že bychom do pevnosti naopak umístili jednu jedinou atomovou bombu. Po našem odchodu by vybuchla a v této chvíli by už pevnost neexistovala. Lidé na Zemi to ještě nedovedou, ale my Učedníci ano. Přejeme si, abychom toho nemuseli použít, protože by vaše krev ležela na nás, ale věř mi, kdyby šlo o obranu našeho světa... někdy i my dokážeme zabíjet!“

„Proč nám tedy pomáháš?“ strnula Yazatap. „Proč nám tak strašné věci vůbec říkáš? Vždyť bychom tě teď správně měly zabít, dokud není pozdě!“

„Už teď je pozdě,“ usmál se smutně Pepek. „I kdybys mě zabila, co získáš? Myslíš si, že znám jako jediný tajemství Jupiterských světů? Ano, v této chvíli jsem jediný, kdo prošel smyčkou Jupiterských světů a umí se změnit v ducha. Vás jsem tam vzal s sebou, ale vy to beze mě nedokážete. To dokáže jen jiný Učedník anebo andělé.“

„Cože!“ vyskočily malé tefirky.

„Ty bestie bílé jsou někde tady? Kde?“ vyjekla zděšeně Eilael.

„Klid, děti!“ obrátil se k nim Pepek. „Andělé tu nejsou. Salgiel, musíš se na ně podívat jako na ostatní, tohle přece nejde! Prosím! Jak dlouho ti bude trvat vyšetření aspoň těch tří?“

„Asi dvě hodiny,“ přikývla Salgiel. „Myslíš začít s tím hned?“

„Čím dřív, tím lépe,“ přikývl Pepek.

Pak pokynem ruky vyprovodil ostatní na chodbu a do jídelny.

„Máš pravdu,“ obrátila se první ke dveřím Yazatap. „Ty malé to ještě nechápou.“

„Tak děcka, teď si vás vezme na paškál Salgiel,“ usmála se na děti Mariuk. „Salgiel je výborná lazarnice, važte si toho, že se o vás bude starat. My zatím půjdeme vedle. Obědvat už budeme zase spolu.“

*****

„Poslyš, nehoupeš nás trochu?“ podívala se Yazatap v jídelně na Pepka tázavě. „Kdy jsi tohle všechno stihl?“

„Dávno předtím, než jsem vás potkal,“ vzdychl si Pepek. „Mám totiž zdejší počítače propojené s počítači Učedníků. Naše telepatie je slabší, na spojení mezi vesmíry nestačí, ale Mrzoutům se kdysi dávno podařilo vyvinout telepatické přístroje a já jsem si ověřil, že jsou tak citlivé, že mohou přenášet příkazy i data do nejbližšího sousedního vesmíru. Není to sice stoprocentní, má to šumy, ale přístroje nezdařené přenosy samy ihned zopakují. Proto jsem věděl, co se děje na Zemi, i když jsem byl s vámi v sousedním měsíčním světě. V této chvíli jsou potřebná data bezpečně uložena nejen tady, ale také u Učedníků, je to sousední svět.“

„Takže už to vědí?“ mračila se Yazatap.

„Ještě ne,“ zavrtěl hlavou Pepek. „Vždycky když má vypršet čas, posouvám jej dál, ale kdybych to jednoho krásného dne nestihl, udělá to Učedníkům poplach. Uvažuj! Myslíš, že bych si nechal pro sebe něco tak důležitého, jako tajemství Jupiterských světů? Vždyť mě mohli už aspoň třikrát zabít na Pegsda, o Zemi nemluvě. Kdyby mě někdo zabil, a je jedno, jestli vy tady, nebo někdo jiný jinde, všechna tajemství se dozvědí ostatní Učedníci. Na to nemáte vliv, přístup odsud do počítačů sousedního světa chrání heslo a to znám jen já.“

„Proč jsi to Učedníkům ještě neřekl?“ hučela nespokojeně Yazatap.

„Nejprve musím dokázat, že jsem vás zachraňoval právem,“ opáčil Pepek. „Pro nás je slovo tefir synonymem bestie, jako pro vás anděl. Nemáme to v sobě uložené tak důkladně, dalo se to překonat i bez podpory lazarnic, ale zkuste odhadnout, kdo by podporoval návrh na záchranu tefirek? Já věřím, že to stálo za námahu, ale u nás by takových mnoho nebylo.“

„A kdyby ses zmýlil?“ řekla Yazatap příkře. „Co kdybychom tě teď zabily? Já asi ne, ale nevíš, kolik je mezi námi větších fanatiček, které o tom možná ještě uvažují!“

„Pak by to znamenalo, že jsem někde udělal chybu,“ pokrčil rameny. „Zaplatil bych omyl životem, ale riskl jsem to, protože jsem věřil, že je správné vám pomoci. Trest smrti je krutý, ale vesmír nezná podmíněné tresty ani amnestie. Kdybyste mě zabily vy, byl by to ale pádný důkaz mého omylu a nikdo by vám tady už nepomohl.“

„Tady jde přece všechno samo,“ zavrtěla hlavou Xapho.

„Ano, tady jde všechno samo,“ přikývl Pepek. „Všechno máte zdarma. Ale až by vám Učedníci vypnuli robocentra, neměly byste v domech ani vodu, natož jídlo. Možná byste se uživily, ale byly byste v tomto světě uzavřené a tedy zaručeně neškodné.“

„Spíš bych si dovedla představit, že by nás tvoji krajané všechny pobili,“ vzdychla si odevzdaně Yazatap.

„To snad ne,“ pokrčil rameny Pepek. „Zneškodněný nepřítel je neškodný. Ve svém důsledku by to ale byla od vás sebevražda, protože tu máte jen jednoho muže. Salgiel vám jistě potvrdí, že degeneraci nesmíte podceňovat. Uvažujte! Tenhle svět je pro vás dar, jaký vám nikdo jiný nedá. Nemusíte nic dobývat, máte to bez bojů, bez krve. Dar je víc než krev. Nebude tady ležet krev vašich bojovnic, ale na vás nebude ležet kletba vrahů.“

„Ale vždyť ty také zabíjíš!“ přemýšlela Xapho.

„Taky,“ vzdychl si. „Ale ne bez důvodu a ne proto, že bych chtěl někomu něco sebrat. Na Pegsda jsem zabíjel lidožroutky, neboť odmítly nabízený mír a zabily další posádku. Jak jsem je měl jinak zneškodnit? Ano, teď už to vím, mohl jsem je srazit do dalšího světa, kde by neměly komu škodit, ale bylo by to řešení? Rychlá smrt nebyla tak krutá, jako to, co by je tam čekalo. Povraždily by se mezi sebou, jen by víc trpěly než by tak jako tak zemřely.“

„A co lidé, které jsi zabíjel na Zemi?“ zeptala se Mariuk.

„Když někdo přes opakovaná varování druhým lidem škodí, je nutné ho zneškodnit,“ ujistil ji Pepek. „Takové jsem důrazně varoval a kdo přestal druhým lidem škodit, toho jsem nechal na pokoji.“

Chvíli se ještě bavili na téma zločinů a trestů, ale bylo znát, že dívky nejsou na tomto poli příliš silné. Chyběly jim zkušenosti. Až dosud znaly jen dva zločiny, oba trestané smrtí: Ohrožení bojeschopnosti a Neuposlechnutí rozkazu. Jejich zákony byly značně gumové, aby se daly použít vlastně na cokoliv. Jedinou solidní oponentku našel Pepek v Yazatap. Měla na Zemi nějaké zkušenosti, ale znala jen stav, jaký tam byl v době krále Šalamouna. Doba se zatím změnila a její znalosti tím byly částečně znehodnocené. Mnoho tehdejších nešvarů se ale zachovalo do dneška a Pepek občas musel přiznat, že spravedlnost má na Zemi do ideálů hodně daleko.

Ale i tady si Pepek neodpustil rýpnout, když prohlásil, že u všech největších lumpáren na Zemi obrazně řečeno smrdí síra, prozrazující přítomnost tefirů.

„Máte zřejmě hodně důvodů nevěřit nám,“ pokývala hlavou Yazatap. „Ale tím víc mi vrtá hlavou, proč nám pomáháš? Co za tím vězí?“

„To přece není těžké uhodnout!“ usmál se. „Když dokážete žít normálně, bez zabíjení a bez války, věnuji vám celý tento svět. Můžeme si být přece užiteční i navzájem. Zkus si ale představit, že byste měly v sobě nejen odpor proti andělům, ale i proti nám. Kdyby vám pouhý pohled stačil k tomu, abyste mě chtěly zabít. A neměly jste k tomu daleko. Erelim na mě při prvním setkání vytáhla eldyf a chtěla mě zastřelit. Naštěstí jsem to čekal, věděl jsem, že to nebude lehké. Ale co bych si s vámi počal, kdybyste to měly v sobě tak natvrdo, jako odpor k andělům? A neměly byste Salgiel, která by na to přišla? Asi bych vás nechal shnít na Pegsda, abyste se navzájem snědly. Takhle máte naději na nový život, podle mého na lepší než všechno, co jste kdy měly před sebou.“

„Nemusíš mi vysvětlovat, jak jsme na tom vydělaly,“ řekla Yazatap. „To víme samy. Záhadnější otázka je, co k tomu vedlo tebe?“

„Milá zlatá,“ vzdychl si, „zpočátku čistý soucit. Taky mi jako duchovi nebylo nejlépe, taky vím, jak černé jste měly myšlenky. Konec konců, osud Cagrino byl názornou ukázkou. Pak jsem ale slyšel, že je vám hůř než mně a svědomí mi nedalo. Kdybych vás v tom nechal, cítil bych se jako spolupachatel.“

„A jistě toho nelituješ!“ podívala se na něho šelmovsky Xapho a vypjala hruď.

„Nelituji,“ přikývl s úsměvem. „A kdyby vám to taky vyhovovalo, nebyl bych proti. Zatím to docela jde. Už i děti máme, a taky zadarmo, co?“

„Nevím,“ zamyslela se Yazatap. „Mám ze Země trochu jiné zkušenosti. Sirotci to tam tenkrát nemívali jednoduché. Tvoji předkové pečlivě hlídali, aby děti byly zaručeně z jejich rodu. Vzít si dítě nalezené na ulici za své nebylo vůbec běžné.“

„Změnili jsme se,“ pokrčil rameny Pepek. „Asi jsme lepší než oni. A vy to můžete dokázat také. Doufám, že i největší fanatičky pochopí, že starat se o děti je lepší než zabíjet. Jestli se tohle povede, pak jsem vyhrál nejen nad Jupiterem, ale i nad vámi.“

„Tohle vítězství ti přeju,“ řekla Yazatap.

*****

Odpoledne se už jako jedna rodina vypravili do společenské haly. Nebyli tam sami, hala přeplněním praskala a ukázalo se, že pro všechny není dost sedadel. Nebyl by problém přiobjednat je, ale kam je postavit. Pepek navrhl, aby si novopečené maminky zkusily vzít menší děti na klín, tak se uvolní pár desítek míst.

Poslechly ho, ale ani se neusadily a byl tu další zádrhel. Pepkova všesměrová telepatie nedosáhla ani do poloviny sálu. Yazatap minulou, podobně nabitou přednášku zvládla díky mikrofonu a ozvučení, ale Pepek bez telepatie koktal.

Lazarnice-psychiatrička Simoniel se okamžitě nabídla, že umí koktání spravit, ale dřív než za několik dní by to nebylo. Co teď?

„Aspoň to zkusíme!“ vzdychl si telepaticky Pepek, když si sedal do velikého křesla, přineseného na radu Simoniel. Tvrdila, že když bude v klidu a pohodě, měl by koktat méně a snad se to dá poslouchat.

Zkusil se do mikrofonu omluvit, ale okamžitě se ze sálu ozval jedovatý smích. Smály se nejen všechny starší děti od šesti let výš, ale přidalo se k nim i několik dospělých.

„Půjč mi to!“ vytrhla Yazatap Pepkovi z ruky mikrofon.

„Co je tady k smíchu?“ zahřměla z reproduktorů na celý sál.

Sál okamžitě ztichl. Yazatapin hlas všechny usadil.

„Tak co tu bylo k smíchu?“ opakovala Yazatap netrpělivě.

Ze sedadla vstala patnáctiletá Ramiel.

„Když ona tak divně mluví!“ vysvětlovala. „Copak neumí mluvit?“

„Umí mluvit!“ opáčila nahněvaně Yazatap. „Ale je po úraze, takže mu to nejde.“

„Po jakém úraze?“ divila se Ramiel. „Předtím mluvila líp!“

„Předtím nemluvil vůbec,“ odsekla Yazatap. „Předtím telepatil, to není mluvení. Ale telepatií nemůže mluvit přes celý sál. Vyberte si tedy, buď vás tady zůstane čtvrtina, nebo to budete muset vydržet. Kterým se to nelíbí a považují to za směšné, mohou jít domů rovnou, jistě si najdete jinou zábavu.“

„Má to být přece povídání o Zemi, ne?“ ujišťovala se jedna ze starších. „To už jsi nám nedávno vyprávěla.“

„Jistě,“ přikývla Yazatap. „Před třemi tisíci lety jsem byla odbornice na poměry Země. Vykládala jsem vám, jak to u nich bylo před stovkou jejich generací. Zapomněla jsem dodat, že mě samotnou překvapilo, nakolik se od té doby změnili a dnes se sama těším, co všechno nového se dozvím.“

„Zřejmě doufáš, že to k něčemu bude?“ chtěla vědět tefirka.

„To se ví!“ řekla Yazatap. „Před třemi tisíci lety jsme měly Kanaánce za primitivní tvory. Dnes nás mohou poučovat. Za tu dobu jsme vyhubily Asbeely, ale nevymyslely jsme nic nového. Víte vůbec o tom, že jsme na světě, kam se my tefirky nemůžeme dostat?“

„To je snad jen otázka konvertorů,“ namítla jiná ze starších.

„Jistě,“ přikývla Yazatap. „Až se nám podaří postavit a spustit konvertor na Venuši, bude to vyřešené. Jistě ale víte, jak dopadly pokusy o pouhé přistání na Venuši!“

„Se štíty to přece šlo! Pamatuji se na záznamy z přistání!“ opáčila jakási pamětnice.

„Přistání ještě šlo,“ přikývla Yazatap. „Ale jen pod ochranou štítů. Teď ještě postavit bez nich konvertor. Pokud vím, kněžny to prohlásily za nemožné a Venuši zastavily.“

„A Kanaánci že to dokázali?“ nevěřila pamětnice.

„Při-přistát na Ve-Venuši jsme do-dokázali i bez-bez štítů,“ podotkl skromně Pepek.

Nedodal, že pozemská automatická sonda vydržela na povrchu Venuše jen pár minut, ale na to se ho naštěstí nikdo neptal.

„Přistáli jste i na Jupiteru?“ obrátila se na něho překvapeně Yazatap.

„Ta-tam ne,“ zavrtěl hlavou. „My-my to ne-nepotřebu-bujeme.“

„Tak vidíte!“ pokračovala Yazatap. „Záchrana z duchovitého stavu byla možná pouze přes Jupiterské světy. A tady jsme na Venušském světě. Tak si všechny pamatujte: jestli od některé uslyším nadávku smradlaví Kanaánci, rozbiju jí nos. A raději pro jistotu předem hlásím, že jsem měla v boxu třídu »K« a určitě jsem to nezapomněla.“

Pak předala mikrofon Pepkovi.

„Jen klid!“ nařídila mu. „Já jim dám posměch! Naučím je chovat se pokorně!“

Pepek si ještě vzdychl, ale pak se uklidnil a začal vyprávět.

Zpočátku koktal, až to nebylo k poslouchání, ale jak začal vzpomínat, soustředil se víc na obsah než na formu a dříve než se dostal ke chvíli, kdy ho hasiči hydraulickými nůžkami vystříhali z rozdrceného automobilu a až v nemocnici mu řekli, že své rodiče už neuvidí... ani si neuvědomil, že mluví plynnou tefirštinou; viděl sál plný žen, dívek i malých děvčátek a kdyby to nebyly ďáblice, řekl by, že ho nábožně poslouchaly...

Povídání trvalo přes čtyři hodiny. Za tu dobu Pepek úplně ztratil ostych a rozmluvil se tak, že jen občas zadrhával. Svůj pobyt v dětském domově, na který vzpomínal nerad jako na nejhorší období svého života, popsal jen stručně a spíš zdůraznil kontrast výchovy podle odborníků s výchovou rodičů.

Zakončil to prosbou ke všem dospělým ženám a dívkám.

„Chtěl bych, abyste své nové děti vychovaly jako rodiče, ne jako vychovatelky. Bude to obtížnější, ale věřte mi, děti vám to nahradí. Budou vás mít rády.“

„Říkáš, vychovávat je mírně,“ zeptala se ho jedna z tefirek. „Pak ale nebudou správně tvrdé a co s nimi máme dělat, když třeba začnou brečet?“

„Děti brečí, když jim něco chybí,“ odvětil. „Zkuste zjistit, co jim schází! Někdy stačí napravit málo a pláč je pryč.“

„My jsme při výchově nikdy nebrečely!“ přihlásila se rychle Ramiel.

„Ani tajně?“ zeptal se jí rychle Pepek. „Ani když to nikdo neviděl?“

„Nikdy!“ opakovala tvrdohlavě.

„To jste tedy byly vždycky a se vším spokojené?“ usmál se Pepek. „To vám závidím. A možná vám to závidí většina, jak se tak dívám.“

Ramiel se rychle rozhlédla a když zjistila, jak se na ni ostatní dívají, trochu znejistěla.

„No... spokojenost, to snad ani vždycky nejde,“ připustila. „Ale brečení nic neřeší!“

Samozřejmě, známá poučka ďábelských vychovatelek. Brečení nic neřeší! Jako kdyby kopance řešily něco lépe. Možná rychleji, ale za jakou cenu?

„Víš,“ podíval se na ni pátravě, „pak jsou dvě možnosti. Buď jsi opravdu tak tvrdá, nebo nám trošíčku lžeš. V prvním případě bych litoval každého, kdo s tebou bude muset žít, protože bys byla strašně zlá a krutá. Raději bych byl, kdybys teď trochu lhala. Ani to není nic chvályhodného, ale je to menší vada než necitelnost.“

„Lhát se ale taky nemá!“ napomenula Ramiel bezelstně malá Eilael.

„Nemá,“ přikývl Pepek. „Rozlišujeme lži podle úmyslu. Některým říkáme milosrdné, takové třeba i potěší. Říkat příliš krutou pravdu naplno může být až nemravné. Stává se, že se děti narodí s křivou, pomačkanou hlavičkou. Hlavička novorozence je měkká, většinou se to brzy srovná, ale je krajně neslušné říci mamince naplno: Paní, to vaše dítě má ale šišatou hlavu! To je hulvátství. Když řeknete: Jé, to je hezké dítě!, je to milosrdná lež. Maminku potěší a nakonec v ní může být zrnko pravdy, protože každá maminka vidí své dítě krásné.“

„A jaké jsou ty jiné lži?“ zeptala se bezelstně Eilael.

„Pak jsou lži neškodné,“ usmál se Pepek. „To jsou lži, které nikomu neškodí. Někdo třeba zatají nebo dokonce popře nějakou nechtěnou skutečnost, když si myslí, že tím vylepší dojem o sobě. To nikomu neuškodí. Známe ještě lži nechtěné, kdy někdo rozšiřuje lež a sám se domnívá, že je to pravda, takže nakonec sám patří mezi obelhané.“

„Takže lži jsou vlastně jen neškodné?“ vrtěla hlavou Eilael.

„Neškodné by nevadily,“ vzdychl si Pepek. „Ale už ty nechtěné, šířené v dobré víře, že jde o pravdu, nemusí být neškodné. Nejhorší jsou lži vymyšlené aby škodily. Lhář může lidi klamat aby získal výhodu, která mu nepatří, nebo aby někomu ublížil. Lži, co lidem ubližují, se mají trestat. Naše zákony rozlišují více stupňů trestů lží, obvykle podle závažnosti škod.“

„Takže Ramiel lže, aby si vylepšila dojem,“ řekla Eilael. „Viděla jsem ji před rokem brečet na záchodě.“

„Ty lhářko!“ vykřikla okamžitě Ramiel. „Počkej, až mi padneš do ruky!“

„Tak dost!“ zvýšil hlas Pepek. „Ramiel, zkus raději rychle přemýšlet! Zatajení nějaké slabosti se dá chápat jako neškodná lež, i když zbytečná, protože ti dojem nevylepšila, spíš naopak. Ale vyhrožovat někomu násilím za pravdu je ještě horší než lež. Jestli Eilael řekla pravdu, bylo by to z tvé strany hodně ošklivé.“

„Tak ať mlčí!“ odsekla Ramiel.

„Ale proč?“ odmítl to Pepek. „Neměla by ses jí omluvit a ne jí vyhrožovat? Kdyby Eilael lhala, bylo by to ošklivé od ní, to by se zase dalo chápat jako pokus ublížit ti. Pak by naopak Eilael zasluhovala trest.“

„Eilael nelhala,“ zvedla se jiná holčička. „Já jsem to taky viděla!“

„Tak vida!“ podrbal se Pepek na hlavě. „Máme dvě svědectví proti jednomu tvrzení. Nevypadá to pro tebe dobře, Ramiel!“

„Takže budete trestat mě?“ vyhrkla Ramiel. „A co když lžou obě?“

„Víš, tomu se říká pokus svést vinu na druhé,“ řekl Pepek. „To už není neškodná lež, ale myslím si, že trestat nikoho nebudeme. Jak se zdá, Eilael nelže a za pravdu ji nemůžeme trestat. A Ramiel si chtěla drobnou neškodnou lží vylepšit dojem o sobě, takže je potrestaná už tím, že to na ni prasklo. Dodal bych k tomu ale jedno. Jestli bude mít v brzké době Eilael modřiny, bude Ramiel první v podezření z násilí. A to už by tak lehce neprošlo!“

„A co když ji zmlátí některá jiná?“ mračila se Ramiel. „A svedou to na mě?“

„Hodně si přej, aby k tomu nedošlo,“ řekl Pepek. „Vždyť jsi to násilí sama před chvílí oznámila. Budete si muset rychle zvyknout, že násilí ani hrozby násilím trpět nebudeme.“

„Co tedy máme s Ramiel dělat?“ zeptala se Tabris, jedna z pěti Ramieliných matek.

„Nic,“ řekl Pepek. „Ramiel si chtěla trošíčku vylepšit dojem, ale spíš si to pohoršila. Řekl bych, že už to je trestem. To, že brečela, by ji u mě naopak zlidštilo. Ale ta lež, i když neškodná... U nás se říká, že pravda vyplave nahoru jako olej na vodě. Měla by být ráda, že to skončilo a nezhoršovat si to. Víte co, holky? Podejte si ruce, řekněte si, že si vzájemně odpouštíte a smažeme to.“

„Vzájemně?“ podívala se na Pepka nevěřícně Eilael.

„Vzájemně,“ řekl Pepek. „Vždyť jsi Ramiel trochu ublížila, i když pravdou a možná nechtěně. I pravda se má říkat s citem. Podívej se, jak je Ramiel nešťastná!“

„Ale lhala!“

„Budete se muset hodně učit jednat tak, abyste si neubližovaly,“ řekl Pepek. „Ale teď si podejte ruce a skončíme to, ne? Berte to, dokud je to bez trestu!“

„No dobře!“ ustoupila Ramiel. „Tak ti to odpouštím!“

„Já tobě taky,“ přidala se velkoryse Eilael.

Ramiel se otočila a spolu s Tabris a ostatními odcházela.

„A máme za sebou první dětskou hádku!“ usmál se Pepek.

„Dobrý!“ komentovala to Yazatap. „Správně jsi to rozhodl.“

Panebože! uvědomil si. Vždyť Ramiel je holka stará jako já! A já abych rozhodoval o jejím potrestání? Jenže Eilael je teď – moje dcera! I když adoptovaná!

„Jestli jsem si to jen nenamlouval, koktání se mi zlepšilo,“ pokusil se změnit téma.

„To je asi pravda, ale raději pojď ke mně, podívám se ti na to!“ zachytila jeho slova ze sousedního hloučku Simoniel. „Salgiel, pojď taky, převezmeš si ho ode mě na doléčení.“

Svěřili tedy děti zbytku matek a rozešli se. Simoniel bydlela na opačné straně ostrova, takže chvilku trvalo, než tam došli.

„Máš sem pěknou procházku!“ řekl Pepek hned zkraje cesty, aby řeč nestála.

„Je tu krásně!“ usmála se na něho Simoniel. „Tenhle svět je krásnější než co jsem kdy viděla. A viděla jsem Pegsda, Cifuri i Loaneb. Oáza je nádherný ostrov, dobře jsi to vybral.“

Pak si chvilku všichni povídali. Simoniel jim ukazovala, čeho si už stačila všimnout. Například místa, kde se vyhřívali místní tvorové vzdáleně podobní tuleňům, nebo hnízda ve větvích, kde velcí červení ptáci krmili mladé.

Došli k jejímu domu a Simoniel strávila další dvě hodiny Pepkem. Nejprve zjišťovala stupeň poškození, pak použila jakýsi přístroj, který Pepkovi nasadila na hlavu. Pepek zprvu myslel, že je to něco jako EEG, ale pozemský přístroj neléčí, jen diagnostikuje. Tefirský přístroj měl ale léčit, ačkoliv Pepek cítil v hlavě jen teplo, nic víc.

„Dohlédni na něho, aby se trochu rozmluvil,“ připomněla Simoniel kolegyni Salgiel.

„Bez obav,“ usmála se na ni Salgiel.

*****

Rozloučili se a vyšli na cestu.

„Nemohli bychom to vzít domů opačnou stranou?“ navrhla Salgiel Pepkovi. „Dnes je krásný večer a trochu se projít nám neuškodí.“

„Můžeme to zkusit,“ přikývl Pepek. „Ale přijdeme nejspíš až po večeři.“

„Zvládnou ji i bez nás,“ usmála se Salgiel.

Salgiel nebyla žádné kotě, jako Erelim, Mariuk a Xapho. Nevypadala o mnoho starší, ale byla. Bylo jí přes osm set dvacet let! Když se ale k němu přitiskla, zjistil, že už není tak vyhublá a samá kost, jako když ji viděl poprvé. Asi nebyla úplně mrtvá, uvědomil si, Lailah po vzkříšení vypadala líp. Kdyby Salgiel také vzkřísil z nebytí, obnovilo by ji to úplně. Buď jak buď, teď jako koncentráčnice nevypadala. Ani mu nevadilo, že si na něho dělá nároky jako jeho... manželka... Vždyť přece bude! Sám ji podpořil, když se chtěla přidat k ostatním. Dobře mu tak, má co chtěl!

Ale nepřipadlo mu to ani moc proti srsti. Vedl si ji večerním šerem po tiché cestě mezi palmami, skrz šustivou látku jejích šatů vnímal teplo jejího těla, její ruka hřála jeho a ani mu nepřipadala jako jeho... babička, ačkoliv věkově byla ještě víc. Pravda, vypadala starší než ty mladé, ale ne tak, aby to příliš vadilo. Ve slušivém kostýmku ostatně vypadala přitažlivě i Yazatap a Salgiel byla přece jen mladší. Vědomí, že jí bylo dvě stě let, když mladík Karel Čtvrtý přebíral vládu nad Čechami, pomalu ustupovalo zjištění, že je to žena jako ostatní.

„Poslyš, Salgiel?“ trochu ztišil hlas, ačkoliv cesta před nimi i za nimi byla pustá. „Co tě na mně může přitahovat? Ty mladší mohlo zaujmout, že poprvé viděly kluka, ale ty přece musíš vědět, že pořádný chlap vypadá jinak! Třeba jako Arael. Proč sis raději nepočkala na někoho jiného, lepšího...?“

„A víš, že sama nevím?“ vzdychla si také tak tiše. „Budeš se možná divit, ale vážně jsi první muž, kterého jsem spatřila. Kromě tebe, Araela a těch čtyř, co zůstali na Pegsda, jsem ještě žádné neviděla. Yazatap pobývala jako výzkumnice dlouho na Zemi, ale já jsem u vás nikdy nebyla. Nemít znalosti z historické anatomie, ani bych si nevšimla, co jsi zač.“

„Ty jsi na to aspoň přišla sama a hned,“ uznal Pepek. „A nemusím ti vysvětlovat, jak je to s dětmi. Jestli jsi žádného chlapa neviděla, nemáš vlastní zkušenosti, ale určitě o tom víš víc než ostatní, snad kromě Yazatap, která to zná ze Země.“

„Něco o tom vím,“ vzdychla si skromně. „Přiznám se ale, měla jsem o mužích strašně zkreslené informace. Na přednáškách historické anatomie nám vykládaly, že se muž dokáže ženy zmocnit proti její vůli a že to není nic příjemného. Ale už na Pegsda jsem zažila první překvapení. Nejenže jsi nás oživil z nebytí, ale vůbec ses nás nesnažil zmocnit. Zaujalo mě to, to se ví, nejen jako lazarnici. Přiznám se, trochu jsem po tobě pokukovala. “

Šli asi sto metrů mlčky, ale dlouho mlčet nevydržela.

„Jak je to u vás na Zemi s věkem?“ optala se ho. „Jaký věkový rozdíl ještě považujete za přijatelný? Nebo obráceně, kdy už to považujete za nepřípustné?“

„Nepřípustné je, když věk nedovolí vychovat děti,“ odpověděl jí vážně. „Proto se to nedovoluje dětem a proto máme hranici šestnácti let. U starších zase není záruka, že rodiče nezemřou dříve než děti vychovají. To se také považuje za nezodpovědné.“

„Ale ty už bys byl přece schopný vychovávat děti!“ řekla rychle. „Co jsem do této chvíle stačila sledovat, umíš to s dětmi nejlépe.“

„Možná,“ pokrčil rameny. „Věkové hranice lidé stanovili podle dřívějších zkušeností. My Učedníci jsme odlišní, ale rozumné podmínky dodržujeme. Podívej se třeba na Ramiel. Je stejně stará jako já a musel jsem ji dneska zpražit jako malou holku. Což ona je.“

„Taky ses mi přitom líbil!“ usmála se. „Uznala to ostatně i Yazatap.“

„Vraťme se raději k věci,“ zrudl. „Mezi námi dvěma se věkový rozdíl nedá popřít, ale výchovu dětí nevylučuje. Až mi bude šestnáct, vezmu si vás a jistě budeme mít spolu děti, to k rodinám patří. Do té doby to snad všichni vydržíme. Proto jsem se připojil do vaší nové civilizace. Seženu i pár dobrovolníků, ochotných vám pomoci, i když to pro ně bude jistá oběť. A pak se uvidí.“

„Proč ses vlastně tak snažila být hned v první rodině v Oáze?“ zeptal se jí.

„Protože mi zbývala právě ta poslední možnost,“ řekla. „Ano, ostatní uvažovaly jinak. Slíbil jsi, že se pokusíš sehnat všem jiné muže, spokojily se s tím a čekají. Jen mě napadlo, že mám naději u tebe, proto jsem to aspoň zkusila. Rozuměj mi, já nechci jakéhokoliv muže. Chci tebe. Jiní mě ani nezajímají.“

„Ale proč?“ trval na své otázce.

„Protože... sama nevím. Asi protože tě potřebuji. Chci být ve tvé blízkosti, chci se na tebe dívat, ani nevím, co ještě.“

„Tomu se u nás říká mít někoho rád,“ řekl tefirštinou, ani se přitom nezakoktal.

„To bude asi to pravé vyjádření!“ rozjasnila se a přitiskla se k němu. „Mám tě ráda.“

„Přesně to jsem si říkal o Xapho!“ zarazil ji, nebo si to aspoň myslel.

„Viděla jsem, že se ti líbí nejvíc,“ souhlasila, ani nemrkla. „Už jsi říkal, kdyby sis měl vybrat jen jednu, byla by to právě ona. Byl jsi zvyklý na jednoduché vztahy, ale smíš mít rád jen jednu jedinou dívku? Dnes jsi nám říkal, že děti mají rády rodiče, i když si později vytvoří vlastní rodiny. Kdybys měl sestru, přestaneš ji mít rád? Proč bys nemohl mít stejně rád Xapho i nás ostatní?“

„Nejsme na to zvyklí,“ zabručel. „U sestry jde o vztah úplně jiného druhu.“

„Po nás chceš také změnit všechny zvyky,“ upozornila ho jemně. „Nemělo by být tak nemožné, abys nás měl rád třeba všech pět, i když možná každou trochu jinak.“

„Ostatně mi nic jiného nezbude, viď?“ usmál se zase. „Je to paradox. Jako první jsi mi řekla, že mě máš ráda. Já jsem ti odpověděl, že mám rád Xapho, ale tobě to nevadí a máš nejspíš pravdu, člověk může mít rád i více lidí. Jen u nás není zvykem, aby měl jeden chlap pět manželek, které by se o něho dělily.“

„Vidíš!“ řekla. „Říkal jsi, že i u vás mají někteří muži víc žen. Jen si nesmějí všechny najednou vzít.“

„To se u nás ale chápe jako nemravnost!“ přisvědčil, že to opravdu existuje.

„Vidíš? Vyloučené to není ani u vás,“ řekla. „Naše prapředkyně se o muže dělily, my se k tomu vracíme. Co je u vás nemravné, je u nás běžné. A naopak! U nás byla nemravná slabost, které si naopak ceníte!“

„Ach jo!“ vzdychl si. „Snad to půjde. Usmyslel jsem si udělat z vás lidi, ale nebude to jednoduché. Jste zkrátka jiné, o tom nemá cenu pochybovat. Ale zdá se mi, že to půjde. Víš, Salgiel, o Xapho bych strašně nerad přišel. Kdybych si měl vybrat jednu jedinou, byla by to ona. Ale vy ostatní byste mi už taky chyběly. I ty. Ještě že nemám výběr tak jednoznačný.“

„Dobře, že to u nás jde,“ řekla. „Ani nevím, jak by to dopadlo na Zemi. Nejspíš by sis vybral Xapho a jen bych se na vás zpovzdálí nešťastně dívala. Neděje se to tam občas?“

„Občas se to stává,“ přikývl. „Jenže když odmítnutá ví, že nemá naději, vezme to jako prohru, ale obrátí se jinam a nakonec si najde někoho, kdo o ni bude stát. Jen opravdu málo jich zbude samotných. Ty ale bývají celý život nešťastné.“

„Takže je to u nás spravedlivější,“ řekla. „U nás má naději každá. Ve většině rodin by mělo zbýt jedno nebo i dvě volná místa, kde se uchytí i ty ošklivější, jako třeba já.“

„Tak nemluv!“ napomenul ji. „Krása je relativní. Kdyby se ty mladší přihlásily na Zemi do soutěže o titul královny krásy, rozhodovalo by se asi jen mezi nimi. Kdybych měl ale třídit všechny ženy a dívky, které jsem kdy viděl, čistě podle krásy, ty i Yazatap byste byly v první pětině. To znamená, že jsi podle mě krásnější než většina našich dívek. A co ti chybí na kráse těla, tím víc krásy máš v sobě. Když srovnám vás pět, nebudeš nejkrásnější, ale určitě jsi ze všech nejvzdělanější a nejmoudřejší. Vždyť sis jako jediná zasloužila místo mezi ostatními něčím, co obdivuji. A to už snad něco znamená, nemyslíš?“

Přitiskl ji k sobě a cítil, jak se k němu přitiskla. Naklonil k ní hlavu, ale ona nevěděla co chce a musel jí hlavu rukou trochu zaklonit, aby ji mohl políbit.

„Nebyla jsi do dneška děvče nepolíbené?“ zeptal se jí potom trochu šelmovsky.

„Přece víš, že byla,“ vydechla.

„Počkej, vezmu tě k Učedníkům a naučíš se vracet život mrtvým! Pak se ti tady žádná nevyrovná!“

„Už aby to bylo!“ vzdychla si. „Proč už ses tam nevypravil?“

„Ještě čekám na lepší výsledky,“ řekl.

Zase ji vzal kolem pasu a pokračovali v cestě kolem ostrova, už skoro potmě. Spolu se stavbou domků umístil podél okružní cesty samočinné lucerny. Umožňovaly chůzi po tmavé cestě, ale byly od sebe daleko, aby světlem příliš nerušily

„Tomuhle neříkáš dobré výsledky?“ ukázala rukou kolem celého ostrova.

Na mnoha místech svítila okna domků, v části z nich spaly malé děti, které už nikdo nebude vychovávat kopanci na tvrdé zabijáky.

„Dobré výsledky to jsou,“ souhlasil. „Ale potřebuji tak přesvědčivé, aby o nich nikdo nemohl pochybovat. Měl bych asi slíznout i vynadání za lehkomyslné cesty po Jupiterských světech, ale ostrov Oáza to musí převážit. Když se navíc ukáže, že jste docela fajn ženské a dokážete se starat i o děti, které nejsou vaše, na všechno zlé se zapomene.“

„Takže tam máš i nějaké poklesky!“ usmála se s pochopením.

„To se ví!“ odvětil. „Ale bez nich byste tady nebyly. Já jsem přímo čítankový příklad rošťáka, který svým rošťáctvím něco zachránil. A snad toho nebylo tak málo!“

„Měl by sis nás tam vzít, přimluvíme se za tebe,“ navrhla mu.

„Ba ne!“ zavrtěl hlavou. „To by tak hrálo, aby ďáblice prosily za Učedníka! Musím si to ustát sám. To se vím, že vás tam přivedu ukázat, u tebe se přimluvím, aby ti dali alespoň idarchon a telepatii, abys mohla léčit kosmickou silou.“

„Víš, že se na tvé krajany Učedníky těším?“

„Určitě se ti budou líbit,“ ujistil ji a přitáhl si ji k sobě, ačkoliv směrovanou telepatii nemohl kromě ní zachytit nikdo v celém vesmíru. „Ale něco ti povím, dneska už to sneseš. Říkáme si Učedníci andělů a světu, kde žijeme, říkáme Andělský svět.“

Úplně bytostně cítil, jak na okamžik ztuhla. Ale hned se zase uvolnila a pokračovala klidně v chůzi.

„Takže jsi přece jen anděl!“ řekla, ale už bez dřívější nenávisti.

„Nejsem!“ trval na svém. „Jen jejich učedník. A to ještě nepovedený. Ale už chápeš, že jim vděčíme za tolik dobrého, že na ně nedám dopustit.“

„Měly bychom se s Yazatap vrhnout na Zakázané Krystaly!“ uvažovala. „Někde tam musí být, proč jsme je tak šíleně nenáviděly, že to máme až v genetické paměti. Musela to být příšerná nenávist a my už ani nevíme proč.“

„Dám to za úkol Yazatap,“ řekl Pepek. „Tebe si schovávám na důležitější věci. Musíš ze všeho nejdřív všem zrušit nenávist. Nejen dospělým z Pegsda, ale i dětem a počítej s tím, že jich brzy budeme mít mnohem víc. Po každém nájezdu jich přibude plný airbus.“

„To je otázka několika týdnů,“ řekla. „Co budu dělat pak?“

„Půjdeš se mnou do Andělského světa,“ řekl. „A připrav se, nebude to jednoduché.“

„A víš, že už se na to těším?“ usmála se na něho.

„Já taky,“ oplatil jí úsměv.

*****

Pevnost Árj-Cheeb

Druhý pirátský nájezd, spojený s loupeží dětí, připravovaly vojenské odbornice z obou kmenů. Velení se chopila Yazatap, Pepkovi zůstala úloha rozhodčího arbitra s právem veta, neboť je varoval, že ho nikdo nepřinutí udělat něco, co se nesnáší s jeho svědomím. Bývalé válečnice s tím musely počítat, stejně jako s podmínkou, kterou jim dal hned na začátek, že nesmí nikomu, ani nepřátelským strážným, zkřivit vlas, leda v sebeobraně. Polovinu pirátů tvořily bývalé Árjá, které tím poprvé otevřeně vystoupí proti svému kmeni. To by nakonec nehrálo roli, neboť pekelné kněžny by pirátskou akci tak jako tak ohodnotily trestem smrti pro všechny, bez ohledu na to, zda by šlo o nepřátelské Baalky, nebo zrádkyně Árjá.

Pepek to ovšem popisoval jinými slovy.

Už první výpravu tvořily převážně Baalky, které stejně tak pirátsky vyloupily vlastní válečnou pevnost a ukořistily osmdesát dětí. Tím ale dětem připravily lepší budoucnost, než by je tam čekala, takže jim paradoxně prospěly. Stejně se mělo stát na opačné straně u Árjů.

Některým se to moc nelíbilo, brblaly něco o zradě, ale argument lepší budoucnosti pro děti byl příliš pádný. Skrytý nesouhlas se projevil pouze tím, že se ze všech bývalých Árjá našlo pro tuto akci jen padesát dobrovolnic, zatímco Baalek se přihlásilo kolem stovky.

I tak bylo nutné vybírat je. Aby bylo letadlo plně vytížené, odhadl Pepek vzít nanejvýš čtyřicet těch nejhbitějších. Víc by jich v letadle zabíralo zbytečně mnoho místa, méně by asi nestačilo nosit děti.

Pepek měl v akci hlavní úlohu: otevřít bránu a udržet ji co nejdéle otevřenou. Větší část pirátek měla nosit děti, už ne na matračkách, ale na nosítkách pro raněné, to bude rychlejší. Menší část se měla zabývat ukládáním dětí do letadla, aby se jeho kapacita co nejlépe využila. Po druhém pirátském nájezdu by mělo být už dost dětí pro všechny.

„Bude to perfektní akce,“ slibovala Pepkovi Yazatap. „K něčemu se snad hodíme i my, bývalé bojovnice!“

„Každé z těch dětí vám jednoho dne přijde poděkovat!“ prorokoval Pepek.

„To se ještě uvidí!“ usmála se Yazatap. „Já bych jen měla soukromý námět pro další akci podobného druhu.“

„Nevím,“ řekl Pepek. „Po tomhle už bychom měli mít dětí dost. Teď bych se zaměřil na duchy, živořící v Gehenně. Mělo by jich být víc než na Pegsda, ačkoliv jich tam možná bude naopak méně, záleží na tom, jak rychle se stihli vyvražďovat.“

„Počkej, nevíš co mám na mysli!“ zastavila ho Yazatap. „Chtěla bych z našeho bunkru vyvézt nejméně jedno, ale raději několik letadel.“

„Řekl jsem, že tady žádné válečné stroje nechci!“ zamračil se Pepek.

„Neříkám, že válečné!“ opáčila Yazatap. „Vím, kde se v naší pevnosti Ar-Baal-Layett skladují výzkumné vimaany. Nejsou tak vyzbrojené, proti Kanaáncům zatím stačily slabší zbraně, nemrač se, ten poznatek byl ještě před dvěma tisíci lety platný. Místo toho jsou tam nainstalované laboratoře, jaké se nedají srovnávat s tím, co máme v mém vimaanu. Kromě toho jsou tam určitě krystaly se záznamy, pořízenými na Zemi. Vsadím se oč chceš, že by tě zajímalo vidět vaše skutečné prapředky. Bude toho tam víc, nejstarší záznamy budou dávno před potopou světa, nejnovější tak před těma dvěma tisíci lety. Nechceš mi snad tvrdit, že tě to nezajímá?“

„To je ovšem něco jiného!“ ožil Pepek. „Co ty o tom víš?“

„Mnohé ty záznamy jsem sama pořizovala,“ odvětila. „Neodvolali mě natrvalo, pořád jsem doufala, že se k tomu vrátím, takže jsem stále udržovala kontakty se správkyní Lilith.“

„Co bys k tomu potřebovala?“ zeptal se jí.

„Nebude to snadné,“ zvážněla. „Museli bychom s letadly unést i několik tefirek.“

„Jak to myslíš?“ zeptal se jí.

„Museli bychom vtrhnout do vědecké sekce,“ řekla. „Najít některé mé známé a unést je proti jejich vůli. Jedině pak má smysl unášet letadla. Provést se to dá i v opačném pořadí, nejprve letadla a pak vědkyně. Jde o hesla, bez nich by nám letadla byla k ničemu.“

„Myslíš, že ti je prozradí?“

„Ukecám je!“ mávla rukou Yazatap. „Možná ne hned, ale ukecám je. Bývaly to mé spolupracovnice, znám je a vím, co na ně bude platit.“

„Dobře, můžeme o tom uvažovat,“ slíbil Pepek. „Ale nejprve bude únos dětí, až pak to další.“

„Neříkala jsem snad, že by to byl námět na další akci?“ opáčila. „Musela bych to ještě pořádně naplánovat. A možná by bylo dobré, kdybych se tam předtím podívala s tebou jako duchové a prohlédla si některé detaily.“

„Konečně budeš také má velitelka!“ usmál se Pepek. „Samozřejmě jen po dobu akce! Budeš velet, protože víš co dělat. Souhlasíš?“

„Jak jinak!“ vypnula se hrdě Yazatap.

*****

Nejbližší akci naplánovali do pevnosti Árj-Cheeb.

Ačkoliv přicházely v úvahu i jiné, z téhle měli nejčerstvější pamětnice, takže od nich čekali spolehlivé znalosti. Většina Árjá sice byly z jiných pevností, ale jen Hashmallim si troufla nakreslit zpaměti věrohodný plán včetně umístění dětské sekce. Při akci měla Pepka doprovázet a vést. Jako duchové měli spolu projít až na místo, kde Pepek otevře bránu a po ukončení akce se s ním měla vrátit přes Jupiterskou smyčku světů. Hashmallim patřila k těm neuspokojeným žadatelkám o dítě a těšila se, že její dům tentokrát některé dostane.

Vyrazili v letadle před svítáním, aby děti spaly. Spolu s Yazatap se rozhodli svěřit své caparty Tabris ze sousedního domu, večer je tam odvedly pod záminkou, že si budou hrát se staršími. Yazatapina posádka chtěla být pohromadě, Xapho, Mariuk a Erelim měly opět běhat s nosítky a Salgiel měla sloužit jako lazarnice. Předpokládali, že děti v pevnosti budou jako vždy uspané časovacím uspávadlem a nebudou dělat problémy, ale kdyby se probudily, dohodli se, že je výsadkářky omráčí yvorem a odnesou, než hluk vzbudí další.

Ačkoliv bylo brzy po ránu, všiml si ale Pepek v pevnosti nezvyklého ruchu. Některé chodby byly plné bojovnic, hemžily se i kolem strojů. Hashmallim usoudila, že asi chystají větší akci, největší shon byl totiž v hangárech bojových vimaanů, kterými procházeli.

„Tím lépe,“ komentoval to Pepek. „Aspoň si nevšimnou nepatřičného hluku.“

Hashmallim přikývla a vedla ho dál. Vedli se za ruce, protože Pepek musel občas projít podlahou a stáhnout Hashmallim za sebou dolů, sama by se musela zdržovat různými schodišti. Došli spolu hladce až do dětského oddělení. Byl tu naštěstí klid, děti spaly, nikdo je nehlídal, akce se tedy vyvíjela slibně.

Pepek opatrně došel ke dveřím, pomocí xeri změkčil jejich kov a zprohýbal zámky, aby se jen tak nedaly otevřít. Pak na opačné straně otevřel malý otvor a zamával rukou ven.

„Vidím tě!“ ozvala se tiše z jeho gunisu Yazatap. „Naletím blíž, počkej půl minuty.“

Yazatap uměla pilotovat Pepkův airbus. Dva dny to nedaleko od ostrova Oáza cvičili s deseti dobrovolnicemi z nichž pět byly Pepkovy skoro-manželky. Velitelský stan měl být v letadle, kromě Yazatap tam měla důležité místo Salgiel, neboť jako lazarnice dohlížela na bezpečné ukládání a zdravotní stav spících dětí.

Yazatap přistavila airbus co nejblíže k místu, kde se měl otevřít otvor mezi světy a teď to záleželo jen na Pepkovi.

Pořádně se nadechl a otevřel mezivesmírnou bránu. Nestrefil hned napoprvé výšku, ale rozdíl půl metru se dal překonat, raději to nechal, jak to bylo. Výsadkářky měly na cestě do pevnosti půlmetrový schod, při zpáteční cestě o půl metru dolů. To se dalo snést.

„Jedem!“ oznámil Pepek začátek akce.

Aby ani náhodou někoho nevyplašil, směroval to podle dohody telepaticky na Xapho, která čekala ve dveřích jako první. Vyrazila, táhla za sebou Mariuk a další se hbitě rozběhly za nimi. Karavana nosítek vtrhla do spící ložnice, kde začalo rychlé nakládání a odnášení.

„Co kdybych se teď porozhlédla po pevnosti?“ zeptala se Hashmallim Pepka. „Teď už tady beztak nemám co dělat!“

„Nikam nechoď!“ zavrtěl hlavou Pepek, soustředěný na udržení brány. „Až skončíme, bude fofr. Kde bych tě pak hledal?“

„Měla jsem tu dávné kamarádky!“ řekla trochu vyčítavě.

„Ukázat se jim stejně nemůžeš,“ varoval ji. „Nikdo jiný než já tě neuvidí.“

„Chtěla bych se na ně aspoň na vteřinku podívat!“

Pepek odhadl čas. Xapho kolem něho právě probíhala podruhé dovnitř. Odnesly tedy zhruba osmnáct nosítek. Celá akce proběhne nejspíš během půl hodiny. Skoro nestojí za to, aby se vzdalovala. Hledat ji pak někde?

„Vyběhni raději bránou na Pegsda a hlídej oblohu!“ navrhl jí. „Kdyby se na obzoru objevil jakýkoliv vimaan, vyhlas poplach a bude to konec akce. Nechoď daleko od brány. Kdybys spatřila nebezpečí, musíš rychle doběhnout za mnou, nikdo jiný tě neuslyší. Já to ostatním sdělím telepatií.“

Hashmallim ho, možná trochu nerada, ale disciplinovaně a bez dalších řečí poslechla. Bylo znát, že jsou všechny vycvičené poslouchat. Pepek se mohl soustředit pouze na bránu, na počítání vynášených dětí a ještě se stačil dívat po dveřích, protože právě tudy, navzdory plánům, mohlo přijít nějaké nemilé překvapení.

Na chodbách pevnosti narůstal hluk. Z dálky se ozvalo kvílení, připomínající sirény, ale dveře dětské nocležny se nehnuly a děti dál spaly jako zabité. Uspávadlo bylo pro piráty velikou výhodou.

Pepek ale přece jen trochu znervózněl. V pevnosti se něco dělo. Na okamžik zaváhal, jestli by přece jen neměl poslat Hashmallim zjistit, co se děje, v duchovitém stavu měla jako špiónka výhodu v neviditelnosti, ale rozmyslel si to. Hlídat obzor na Pegsda bylo důležitější. Vimaany jakékoliv strany a původu by byly pro akci smrtelným nebezpečím. Airbus byl zamaskován nedokonale a pohyb tolika lidí s nosítky v blízkosti by mohl upoutat nežádoucí pozornost letců.

Dvojice s nosítky se pohybovaly po celé nocležně. Předem se dohodli, které budou nosit malé děti, které větší a které se věnují nejstarším. Šlo to trochu rychleji než plánovali. Kapacita letadla byla normálně dvě stě míst, z toho čtyřicet zabraly výsadkářky, ale dohodli se, že dětí vezmou víc. Ještě v Oáze odmontovali v horním patře airbusu sedadla, podlahu vyložili měkkými matracemi, kam stačilo klást jedno dítě vedle druhého. Počítali s tím, že jich tentokrát poberou kolem tří set. Dvacet výsadkářek s nosítky kmitalo rychleji než když předtím tahaly děti i s matračkami, to jich pobraly osmdesát a teď už začínaly třetí stovku.

Když kolem něho probíhala branou ven na Pegsda Xapho s Mariuk, na okamžik se jim zviditelnil. Potěšilo je to a ani ho to nestálo moc síly, proto se stejně zviditelnil i Erelim, když naopak klusala dovnitř. Byla z Pepkovy budoucí rodiny lichá a proto měla za parťačku nějakou úplně neznámou Árjá, ale obě klusaly nadšeně a zřejmě si vytáhly, že budou nosit starší děti, protože mířily přes celou místnost dozadu, kde spaly ty nejstarší. Xapho s Mariuk nosily naopak nejmladší. Měly proto nejkratší cestu a než vyběhla ze brány Erelim se svou parťačkou, obtížené větší dívenkou, Xapho s Mariuk to stihly dvakrát. Tak s tím ale počítali, mrňata byla přece jen žádanější než starší, ďábelskou výchovou kdovíjak pokažené.

Horší na tom bylo, že Pepkovi opět začaly docházet síly.

„Dlouho už bránu neudržím,“ oslovil telepaticky Yazatap. „Prosím tě, zadrž tam své ovečky, nech je místo dalšího pobíhání s nosítky lépe zamaskovat airbus. Zruším asi na pět minut bránu, musím si vydechnout. Pak budeme pokračovat do vyčerpání kapacity airbusu.“

Yazatap mu nemohla odpovědět stejnou cestou, ale podle předchozí dohody mu měla po nejbližší dvojici poslat vzkaz. Čekal jen, až se po něm začne některá z tefirek rozhlížet.

Dvě dvojice běžely kolem něho dovnitř, jako by se nic nedělo. Pak ale přiběhla Erelim se svou parťačkou a očividně ho obě vyhlížely.

„Yazatap ti vzkazuje, že pětiminutovou přestávku přijímá!“ vysypala na něho, když se jim na okamžik objevil. „Ostatní už přestávají nosit, některé chtějí maskovat airbus, většina bude uvnitř přerovnávat děcka, aby se jich vešlo ještě víc. Pepku, my teď popadneme jednu holčinu a prcháme. Doufám, že udržíš bránu, dokud nebudeme venku!“

„Ale pospěšte si!“ pobídl je.

Erelim s parťačkou vyrazily sprintem dovnitř. Skutečně byly poslední. Kolem Pepka proběhla ven Xapho s Mariuk, po ní dvě další dvojice, ale zvenku další nepřibíhaly a uvnitř byly už jen tři poslední dvojice.

Strašlivé světlo Pepka znenadání dokonale oslnilo. Prosvítilo ho naskrz, v první chvíli neviděl vůbec nic. Čistě reflexívně zprůhledněl, pomáhalo mu to, když se na Zemi dostal do ostrého slunečního světla, ale tady to nestačilo. Vzápětí mu nečekaný náraz vzduchu vyrazil zezadu dech. Díky tomu nárazu neudržel otevřenou vesmírnou bránu, ale současně mu pod nohama zmizela podlaha, začal padat kamsi do hloubky, bylo to strašně hluboko, jako by skočil ze Žižkovské věže. Ani ho nenapadlo postavit se tomu antigravitací. Ve strašlivě bílém světle nezřetelně viděl, jak kolem něho i skrz něho víří různé rozpadající se trosky, rozbité kusy podlah, stěn i jakéhosi potrubí. Naštěstí mu nemohly mechanicky ublížit. Tohle není možný, napadlo ho, co to je? Zemětřesení? Muselo by být strašně blízko, ale podle té zkázy to bude něco obludného! Jako kdyby někdo plnou silou nakopl pracně složený palác z karet! Ale ne, vždyť teď celým tělem cítil strašlivý žár, ten k zemětřesení nepatří... Ve víru trosek viděl mlhavě padat hořící tělíčko dítěte, rychle z něho odpadávaly kusy i s kostmi a během vteřiny před jeho zděšenýma, nevěřícíma očima shořelo.

Atomová bomba! došlo mu. Pevnost dostala přímý zásah nad schopnosti štítů!

„Erelim!“ vykřikl všesměrově telepaticky. Pár metrů odtud byla před okamžikem jeho krásná zlatovlasá Erelim. Poslední, která vběhla dovnitř a ještě nevyběhla ven!

„Erelim!“ vykřikl podruhé. Tentokrát to směroval jen na ni, ale necítil vůbec žádnou odezvu, ani nepatrný záchvěv, podle kterých vždycky rozeznával, že ho vnímají.

„Erelim!“ křičel znovu všesměrově. Marně.

Padal určitě nejméně sto metrů. Zabořil se hluboko do haldy trosek, propadl se skrz ně až do podkladní skály. Oslnivé světlo rázem zhaslo, kolem něho teď byla černočerná tma. Ztratil hlavu a začal zimničně stoupat vzhůru, ale když se konečně dostal ze skály, zjistil, že vrstva trosek nad ním hoří zběsilým ohněm, až oslňující světlo pronikalo škvírami k němu. Půl metru od sebe viděl škvířící se maso, promísené s látkou uniformy a rozdrcené troskami na beztvarou hmotu. Ještě před okamžikem patřilo na naše poměry velice krásné dívce...

Někde v té vrstvě plamenů hoří nejspíš i Erelim...

„Erelim!“ vzlykal, ale už ani neočekával ani nepatrný záchvěv odezvy.

Věděl, že brečí. Tentokrát si byl jistý, že je to nad schopnostmi zázraků. Nejprve by ji musel najít, nebo aspoň to, co z ní zbylo. Ale jak, když je všechno nad ním rozdrcené na beztvarou hmotu a navíc to hoří? Tenhle úkol byl nad lidské síly. Dostat ji odtud by snad už dokázal, stačilo by otevřít bránu a vystrčit její zbytky očima do sousedního světa, jenomže... i ve vedlejším světě by tím mohl někoho ohrozit, protože kolem musí být teď všechno šíleně radioaktivní!

Stoupat nahoru do ohně nebylo rozumné. Ostrá drť trosek by mu neublížila, ale oheň a zejména radioaktivita ano. Nemusel si nic dělat z různých částic, dokonce ani ze smrtících neutronů, ale gamma záření ho ohrozit mohlo. Kdoví, napadlo ho, kolik toho schytal během výbuchu. I kdyby většina záření prošla jeho průhledným tělem neškodně, mohl být už teď silně ozářený. Slaběji než neprůhledné hmotné předměty, ale podceňovat by to neměl a na sebevraždu by také myslet neměl, ostatní ho budou ještě potřebovat.

Nevěděl, kterým směrem jít. Napadlo ho, že ani nemá cenu snažit se dostat z pásma zkázy. To teď bude všude kolem. Proto je Gehenna radioaktivní, napadlo ho. Výhodnější asi bude otevřít bránu na Pegsda tady pod zemí, skála snad radioaktivní nebude a i kdyby byla, opře se o jinou skálu na Pegsda a projde tam jen on. Na Pegsda už to bude čisté.

Otevřel si bránu přímo před sebou a v jediné vteřině byl v jiné skále, patřící do jiného světa. Zrušil bránu a teprve tady rychle vystoupal na povrch.

Airbus tu pořád stál, kolem pobíhalo pár výsadkářek. Strhávaly z jeho povrchu hořící maskovací plachtu. Atomový žár tedy prošel bránou dříve než se zavřela, proniklo sem tedy i spalující radioaktivní záření. Kolik toho bylo a koho to postihlo, to je teď otázka!

„Yazatap, ať holky venku všeho nechají a nastoupí!“ směroval nesmlouvavý příkaz na velitelku nešťastné akce. „Hashmallim, ke mně! Ať tě tu nenecháme!“

Na odpověď nečekal. Sotva vedle sebe spatřil nehmotnou Hashmallim, popadl ji za ruku a spolu s ní co nejrychleji proletěl kolečko Jupiterskými světy. Za pár okamžiků už se snášeli k airbusu. Výsadkářky se mezitím stáhly do dveří letadla, Pepek přistál hned za nimi a hned se hrnul k řízení, za kterým seděla Yazatap.

„Co se děje?“ začala ho zpovídat. „Co to bylo za oheň?“

„Došlo ke katastrofě,“ řekl rychle. „Pevnost Árj-Cheeb dostala přímý zásah atomovou střelou. Všechno je tam na padrť!“

„Hurá! Dostaly to!“ vykřikla vzadu jedna z Baalek, ale nejspíš jen jedna jediná.

„Řekněte někdo té náně pitomé, aby se tak blbě neradovala!“ zařval Pepek dozadu do letadla. „Mám tisíc chutí vyhodit ji do toho hořícího kráteru, ať si to taky užije!“

„To znamená...“ zarazila se zkamenělá Yazatap...

„Jo,“ přikývl Pepek. „Všechny dokonale mrtvé, rozdrcené na kaši a spálené, pokud se rovnou nevypařily. A s nimi naše Erelim a pět dalších. Kdo chybí? Je to jednoduché, která chybí, je mrtvá a už ji nikdy nikdo neuvidí! Díval jsem se tam, nemá cenu hledat.“

„A co ty?“ podívala se na něho ostřeji. „Jsi živý, ale nějaký bledý! Jak jsi to přečkal?“

„Nejspíš budu ozářený,“ sděloval jí jakoby o nic nešlo. „Nastartuj a poletíme, tam je konec, ať se aspoň co nejdřív vrátíme! Je mi nějak na zvracení.“

Poslechla ho a vznesla se s airbusem. Pepek přidržel otevřené brány a Yazatap rychle proletěla do Oázy. Za pár minut přistála na pláži jako vždycky.

Čekaly tam na jejich přílet houfy tefirek, zvědavých na nové děti. Ale tentokrát to dopadlo jinak než všechny očekávaly.

Yazatap jako velitelka neztrácela čas.

„Vy tady všeho nechte a jděte k mému vimaanu,“ nařídila za sebe do kabiny airbusu. „Salgiel nás tam všechny ihned vyšetří v laboratoři, v tom ohni byla radioaktivita. Pepkem počínaje, byl přímo v tom a jako jediný to přežil, ale musíme vědět, jak na tom je. Haló, vy tam venku! Pojďte nosit děti do haly! Ale opatrně, ano? Ničeho se nedotýkejte, airbus bude nejspíš pořádně radioaktivní! Pojďte některá se mnou, dám jí měřidlo, ať to změří! A fofr, jde o životy! Rozumíte?“

„Co se stalo?“ zeptala se jí jedna z nejbližších. Trochu je to vyděsilo a zejména, když viděly Pepka. Sotva vystoupil z letadla, odběhl pár kroků stranou a začal úporně zvracet.

„Naše krajanky zničily přímým zásahem pevnost Árj-Cheeb,“ ohlásila všem Yazatap stroze. „Dětí máme jen dvě stě čtyřicet šest, ostatní tam shořely. Zůstalo tam i šest našich. Pepek z toho sice vylezl, ale zřejmě je ozářený, musíme to rychle zjistit.“

Na Zemi by se po takové zprávě nejspíš rozlehl pláč. Tefirky byly tvrdší, nevzlykala žádná, ale do smíchu jim nebylo. Yazatap všechny účastnice hnala ke svému vimaanu, kde už Salgiel aktivovala laboratoř. Jako prvního jí Yazatap postavila do fronty Pepka.

Salgiel ho vyšetřila a viditelně zbledla.

„Co je?“ pobízela ji bedlivě dohlížející Yazatap.

„Podle toho, co znám, zemře,“ vzlykla Salgiel. „Skoro nemá bílé krvinky, rozpadly se strašně rychle. Vezmu si vzorek kostní dřeně, ale obávám se, že je to nad naše schopnosti. Budu se snažit, věřte mi, ale tohle už jsem viděla mockrát. Nemá naději.“

„Vezmi dřív ty ostatní!“ řekl Pepek. „Nejdřív ty, co byly venku, když bránou proletěl oheň, budou na tom nejhůř.“

„Ne!“ řekla Yazatap rázně. „Ty jsi pro nás důležitější!“

„Je ti jasné, že to nezvládneme?“ opáčil nervózně Pepek.

Yazatap neodpověděla. Také jí to bylo jasné. Tady žádný rozkaz nepomůže. Salgiel může popohánět jak chce, bude to marné už proto, že Salgiel i bez rozkazu udělá všechno co umí. Ale tohle je na ni zřejmě moc.

„Kolik bys mi odhadla života?“ obrátil se Pepek na Salgiel.

„Možná jen několik hodin,“ řekla ustaraně. „Při tak velkém ozáření v tom muselo být hodně neutronů, pak to jde moc rychle. Pět až šest hodin, ale na konci už to bude zlé.“

„Neutrony vynech!“ opravil ji. „Na ducha neutrony neúčinkují. Jestli jsem tam něco schytal, pak jedině fotony. Z jaderného výbuchu to bývá tvrdé záření, ale neodhadnu, kolik toho bylo. Řekl bych, že jsem dostal nepatrný zlomeček toho, co bylo kolem mě.“

„To by snad znamenalo pár dní navíc,“ řekla Salgiel. „Ale i tak to vidím černě. Říkáš zlomeček, ale z tak příšerné intenzity, kdy by se jiní žárem a zářením vypařili. Na krvi se to pozná, tu neošálíš.“

„To jsem viděl,“ podotkl a otřásl se. „Padal jsem vedle jedné nešťastnice, bylo to dítě a shořelo jako papír dříve než jsme dopadli na dno.“

„Vidíš!“ chytila se toho Salgiel. „Podle tvé krve toho muselo být nějak příliš. Udělám co dovedu, ale řeknu ti, viděla jsem už i horší případy, jenže i mnohem lehčí končily smrtí.“

„Nepočítáš zřejmě s Učedníky!“ odpálil ji Pepek. „Zkus počítat se zázraky, nebude to tak horké. Tohle bychom vlastními silami nezvládli. Nemám jiné východisko, zavolám je na pomoc. Uvědom si, děláš teď jen zběžný odhad, kdo bude potřebovat pomoc okamžitě a kdo může počkat. Za chvilku to tady převezme Alexijev a jsme v suchu.“

Vyběhl z vimaanu a běžel do domku. Yazatap ho nechtěla nechat samotného, vyrazila za ním jako chrt. Došlo jí, že Pepek míří přímo ke svému počítači, aby přivolal Učedníky. Obětuje svou hrdost, aby zachránil ostatní, ale nic jiného se asi nedalo dělat, bylo to jediné rozumné řešení. Jestli něco mohlo pomoci, pak jedině zázrak, uvažovala Yazatap, ale věřila mu, že na to Učedníci budou stačit.

Do domku doběhla těsně za ním. Pepek se tam ale zarazil.

„Kde je můj počítač?“ vykřikl hlasem i telepaticky.

Počítač nebyl na svém místě, ani nikde v dohledu. Stůl byl prázdný, místnost také.

„Pojďme k sousedkám, tam mají jiný!“ navrhla Yazatap rychle.

„Ten je nám na nic,“ řekl Pepek sklesle. „Žádný jiný se s Učedníky nemůže domluvit. Jen v tom jediném byl telepatický vysílač z civilizace Okifeia.“

„Budeš tam asi muset odletět osobně,“ přikývla Yazatap. „Nechceš doprovodit? Půjdu tam raději s tebou.“

Pepek se místo odpovědi vrhl na záchod, kde opět zvracel, ačkoliv skoro neměl co.

„Je mi děsně blbě,“ řekl, když se vypotácel ven. „Řekl bych, že ze všeho nejvíc to schytal slýrib. Na Andělský svět je jen jediná brána, ale já už ji neotevřu, nemám na to sílu. Jak to říkala Salgiel? Pár hodin a je po mně.“

Říkal to zdánlivě klidně, ale uvnitř ho svíral strach. Do této chvíle se mohl spoléhat na kamarády, teď jako kdyby prasklo poslední záchranné lano. Smrťák pochopil, že teď je řada na něm. Vytřeštěně hleděl na prázdný stůl a hledal jakékoliv východisko, ale žádné nebylo.

„Kdy by měl vypuknout ten tvůj poplach u Učedníků?“ starala se Yazatap.

„Za měsíc,“ odvětil. „To už tady bude dávno po všem.“

„Sakra, kde může být ten počítač?“ zavrčela. „Musíme ho najít!“

Vyběhla z domku a velitelským hlasem svolávala všechny, které mohou pomoci.

„Hledáme Pepkův počítač. Propátráme okolní domy, musí se najít za každou cenu! Bez počítače Pepek zemře!“

Přiběhlo pět, pak deset, dvacet tefirek. Podle dispozic Yazatap se pustily do rychlého pročesávání okolí. Nejprve prošly dům, pak prosmýčily křoviny poblíž. Dorazily i Xapho s Mariuk, vyšetřené hned po Pepkovi, a také se zapojily do hledání. Xapho chtěla prohledat podkrovní prostory, Mariuk běžela k sousedkám zburcovat na pomoc Tabris a její parťačky. Následovaly ji všechny, včetně party vedené Ramiel.

„Co se vlastně hledá?“ zeptala se Ramiel nejbližších tefirek.

„Počítač,“ odvětila jí tefirka a pečlivě rozhrnovala větve hustého křoví. „Pojďte hledat s námi a sežeňte všechny kamarádky, které mohou přijít. Ten počítač musíme najít, jinak jsme prohrály všechno, rozumíte?“

„Snad nehledáte ten Pepkův?“ zarazila se Ramiel.

„Jak víš, že Pepkův?“ vztyčila se Mariuk náhlým podezřením, že o tom nějak moc ví.

„No... já vím, kde je,“ přiznala klidně Ramiel.

„Kde?“ skočily po ní nejbližší tefirky, které věděly o jeho důležitosti.

„Hodila jsem mu ho do moře!“ řekla Ramiel pomstychtivě. „Aby si příště rozmyslel pořád mě zostuzovat! Nejsem přece malé škvrně, jaké ze mě dělá!“

„Ty... ty pitomé mrňavé škvrně!“ vybuchla Mariuk. „Kde je? Ale fofr, rozumíš? Káčo hloupá, bez toho počítače Pepek zemře a deset dalších s ním!“

„To myslíš vážně?“ zkoumavě se na ni podívala Ramiel a zbledla jako papír.

„Jestli ten počítač nebude fungovat, ohrozila jsi nás všechny!“ popadla ji Mariuk za krk a zatřásla s ní jako matka vlčice vzpurným štěnětem. „Rozumíš? Všechny! Dovedeš si představit, co by tě čekalo v Ar-Baal-Layettu? Poprava ve zvolna rozpáleném oleji, ty káčo pitomá! Vám dodneška nikdo neřekl, jaký trest je za ohrožení životů druhých?“

Ramiel zbledla jako křída. Zřejmě jí došlo, že to nejen přehnala, ale že to bude horší než pouhá malá pomstička. Jedna z tefirek běžela do domu, ostatní doprovázely Ramiel na břeh. Dívenka je vedla ke skále, ze které se dalo krásně skákat do moře, protože tam byla už od kraje větší hloubka.

„Tady jsem to hodila,“ ukázala jim dolů. Už bez pomstychtivosti, spíš nešťastně.

Mariuk ze sebe strhla šaty, odhodila je a beze slova tam po hlavě skočila. Zakrátko se vynořila a mnoha ochotným rukám podávala klávesnici, ze které crčela voda.

„Je tam!“ vydechla. „Ale je hluboko, sama jej nevynesu. Dvě další, za mnou!“

Nadechla se, pak se otočila, zlomila se v pase a vymrštila nad vodu nohy, aby ji rychle zatlačily dolů. Několik dalších dívek strhávalo a odhazovalo šaty, ale jen dvě nejrychlejší skočily do moře za Mariuk. Tabris ostatní velitelsky zastavila.

„Stůjte! Nepleťte se jim!“ řekla zamračeně. „Jen ty dvě!“

Měla pravdu a všechny tím zarazila. Tři další svlečené se ale neoblékaly, usoudily, že bude lépe čekat v pohotovosti, kdyby to tamty tři nezvládly.

Polokruh tefirek kolem skokanské skály se zvětšoval. Nově příchozí se šeptem ptaly po příčině shonu a stejně šeptem dostávaly odpověď.

Zakrátko tři dívky vyplavaly. Ztěžka vysunuly z vody počítač, který jiné ochotné ruce vytáhly ven. Procesí okamžitě zamířilo k Pepkovu domku. Nebyl to ale moc vítězný průvod. Za počítačem se táhla mokrá stopa, dvě tefirky tam vedly i bledou, klopýtající Ramiel.

Na prahu domku se objevil Pepek, ochotné tefirky mu to už sdělily.

„Kde byl?“ vrhl se k počítači. Když ale viděl, jak z přístroje crčí mořská voda, zůstal zaraženě stát.

„Tahle pitomá holka ti ho z pomsty hodila do moře!“ ukázala na Ramiel mokrá a nahá Mariuk. „My jsme ti ho ale vylovily.“

Vzhledem k závažnosti situace přehlížela, že nemá šaty, ale na to se neohlížela žádná.

„Aha!“ řekl Pepek. „Tahle krabice už mi nepomůže, je k ničemu. Mohly jste ji tam rovnou nechat.“

„Počkej!“ zbledla i Mariuk. „Nač jsme to tedy tahaly z vody? Neříkal jsi...“

„Počítač si mohu kdykoliv objednat nový,“ řekl Pepek sklesle. „Ten můj se liší jen malým telepatickým vysílačem, vloženým a zapojeným uvnitř, ale i ten si mohu kdykoliv objednat, protože robocentrum si každou součástku pamatuje.“

„Tak o co ti tedy šlo?“ nechápala Mariuk.

„Té součástce chybí ovladač,“ řekl Pepek. „Malý program, který počítači umožňuje neznámé zařízení ovládat. Bez ovladače fungovat nebude.“

„Aha, a ovladač je v tom utopenci?“ ujišťovala se Mariuk.

„Jo,“ řekl Pepek. „Jenže když voda natekla do disků, ovladač už nikdo ven nedostane, ani já ne. Ovladač jsem sice napsal, ale ladil jsem ho půl roku. Dokumentace je taky utopená a nikdo ji nezachrání. Kdybych ten ovladač psal podruhé, asi bych to dokázal rychleji. Jenže už mi nezbývá ani ten měsíc.“

„Takže to je konec?“ vydechla zničeně Mariuk.

„Zřejmě ano,“ vydechl sklesle Pepek. „Nestihnu to. Jistě jsi netušila, Ramiel, že jsi mě odsoudila k smrti, viď! Budeš aspoň spokojená?“

Řekl to tak vyčítavě, že se pod Ramiel podlomily nohy.

„Ale to jsem vážně nechtěla!“ vykřikla zoufale. „To měla být jen taková malá...“

„Popravit ji!“ ozvalo se náhle tvrdě z houfu tefirek.

„Zabila nás! Popravit ji!“ přidaly se další.

„Ne!“ vykřikl Pepek. „Povídám vám, kopanci moje děti vychovávat nebudete!“

„Ramiel není tvoje!“ zavrtěla hlavou Tabris. „Je našeho domu. My o ní rozhodneme!“

„Žádné děti nebudete vychovávat kopanci! Nechtěla mě zabít!“ dodal rázně Pepek, ale musel se odvrátit, protože ho zase přepadlo dávení.

„Nechtěla, ale zabila!“ opáčila suše Tabris. „Smrt za smrt, to bude spravedlivé.“

„Ani rodiče nemají právo na život svých dětí!“ vzchopil se opět Pepek. „Nechte mi ji, sám pro ni vymyslím trest!“

Tím přípravy k lynčování zastavil. Všem se zdálo spravedlivé, aby oběť stanovila trest pro svého vraha.

„Teď ji nechte!“ řekl Pepek. „Nebijte ji, netrapte ji. Ale ať mi každým rokem klekne na hrob a řekne: Promiň, přehnala jsem to!“

„To má být trest?“ podivila se Tabris.

„Horší, než si myslíte!“ odsekl Pepek. „Sama se bude trápit! Nemá cenu, abyste ji trápily vy, její vlastní svědomí to zařídí skoro stejně, nemyslete si!“

Pak se otočil a nejistým krokem se vracel do domu. Definitivně mu došlo, že je s ním konec. Nemůže mít pořád štěstí a tentokrát to tahání tygra za ocas s pěti nebo deseti dalšími odnese... Cítil se náhle slabý, věděl, že prohrál všechno. Ačkoliv, všechno snad ne, Učedníci sem za měsíc přijdou a budou v tom pokračovat, napsal jim to přece podrobně, nemohou to odmítnout. Oáza musí žít!

Ale bude žít bez něho.

„Pepku!“ zaúpěla Ramiel. „Tohle jsem vážně nechtěla! Věř mi to!“

Pepek ji už ale neslyšel.

Také na tefirky padla beznaděj.

*****

Agónie

Yazatap Pepka uložila na lůžko ve svém pokoji. Přidala tam další lůžko, aby mohly se Salgiel Pepka ošetřovat i v noci.

„Poslyš, Salgiel, nemá cenu, abych ležel a čekal na zubatou!“ vzpíral se Pepek. „Jak jsou na tom ostatní? Jsou ještě některé taky tak... ozářené?“

„Jsou,“ přikývla Salgiel. „Něco jsme zřejmě schytaly všechny, včetně dětí, ale airbus stál kolmo na bránu, pronikly tam jen rozptýlené fotony a uvnitř to nebylo tak zlé. Neutrony mají naštěstí omezený dolet, plášť airbusu pro ně představoval zbytek do pohlcující vrstvy, takže dovnitř nevnikly buď vůbec, nebo zanedbatelně. Dosah neutronů je jiný než u fotonů. Fotony ubývají se čtvercem vzdálenosti, zatímco neutrony pořád letí, letí, až najednou dost! Pár metrů za hranicí, před kterou ještě nemilosrdně zabíjejí, už vůbec neškodí.“

„Já to přece vím,“ podotkl Pepek. „Vždyť jsem víc technik než lékař.“

„Vím o tom jen to, co bylo důležité pro nás, lazarnice,“ dodala rychle. „Z nás, co jsme byly uvnitř, nejvíc ozářily fotony hned u vchodu Yazatap, ale ani té skoro nic není, ačkoliv se to i na její krvi pozná. Ta se z toho vylíže, ale těch šest, co byly venku u brány, ozářily neutrony a jsou na tom stejně jako ty.“

„Jak stejně?“ požadoval upřesnění. „Nemohou na tom být stejně, budou na tom hůř. Chápej už konečně, na mě se neutrony nedostaly, byl jsem pro ně méně než vzduch.“

„Máš pravdu, jsou na tom hůř,“ přitakala neochotně Salgiel. „Všechny zvracejí krev, mají průjmy, je to s nimi horší a horší. Ošetřují je ostatní lazarnice.“

„Chci je vidět!“ vstal Pepek.

„Nesmíš se namáhat!“ zarazila ho Salgiel a rukou ho jemně položila na lůžko. „Nebo umřeš dřív.“

„Dřív nebo později, to je snad jedno, ne?“ nedal si říci a znovu vstal. „Nechci je vidět jen tak, když jim mohu pomoci, rozumíš?“

„Jak jim chceš pomáhat, když sám umíráš?“ protestovala Salgiel.

„Mám ještě svou sílu!“ trval na svém. „Třeba nemusíme zemřít všichni!“

Salgiel váhala, ale Yazatap vyběhla ven a vrátila se s nosítky.

„Má pravdu,“ řekla suše. „Nemůžeš mu to odepřít. Ať jim pomůže, nebo ne, bude mít pocit, že udělal co mohl. I to za to stojí! Ale pěšky tam nepůjde. Odneseme ho.“

Pepek slezl s postele a natáhl se na nosítka. Yazatap se Salgiel ho popadly a klusem se vyřítily z domku. Ozářené tefirky ležely v sousedním domku, nebylo k nim daleko.

Domek číslo tři byl přeměněn v nemocnici. Vládly tu dvě tefirky lazarnice, ale když se dozvěděly, co Pepek chce, ochotně mu ustoupily. Měl u nich pořád respekt.

Pepek se zvedl a postavil k prvnímu lůžku. Dubbiel byla z těch šesti jediná Árjá. Měla horečku, ale Pepka sledovala se zájmem.

„Kdybychom tu byli aspoň dva!“ posteskl si. Pak se nadechl a poslal na nemocnou, co síly ještě sebral. Zapotácel se ale slabostí, Salgiel ihned přiskočila a podepřela ho.

„Ani nevím, jestli stihnu dát všech pět dávek, co bych normálně stačil,“ řekl omluvně. Posadil se vyčerpaně na kraj nosítek a oddechoval.

„Co když si tím zkrátíš život?“ strachovala se Salgiel.

„No a?“ oddechoval namáhavě. „Poslyš, Salgiel, sama už jistě víš, že co jsem ti včera večer slíbil, asi nesplním. Sliby se někdy nedají splnit, když do nich zasáhne vyšší moc.“

„S tím si hlavu nedělej,“ řekla Salgiel. „Lehni si, dýcháš jako po dlouhém tréninku.“

„Zajímavé je, že mi ještě funguje idarchon,“ řekl a zase se s její pomocí postavil.

Germael na vedlejším lůžku byla Baalka. Ozářila ji tedy zbraň vlastního kmene. Teď to bylo jedno, bývalé nepřítelky ležely a umíraly hned vedle sebe.

Pepek se opět postavil, nadechl a emitoval sílu, až se v místnosti projasnilo. Pak se zase ztěžka posadil na nosítka.

„Vydržím už jen jednu dávku,“ řekl s jistotou. „Pak si budu muset odpočinout.“

„Lehni si, odneseme tě tam!“ nařídila mu Yazatap nesmlouvavě.

Poslechl ji, bylo to rozumné. Yazatap se Salgiel popadly nosítka a kormidlovaly s ním z místnosti. Na chodbě se Yazatap rozkřikla na zevlující dívenky z Ramieliny party bez své malé velitelky. Zmizely s cesty, jako kdyby je někdo odfoukl.

„Tady Orifiel je na tom nejhůř!“ upozorňovala je ošetřující lazarnice.

Pepek se jen narovnal, aby dodržel aspoň geometrii. Nadechl se, zatajil dech a ještě zahlédl, jak se v místnosti zabělalo, pak mu ale vylétly hvězdičky před očima a dříve než ho mohla Salgiel zachytit, dopadl na podlahu vedle nosítek...

*****

Probral se až na posteli ve svém domě. Ke vší smůle měl naražený nos, protože padl na obličej a vůbec se prý nechránil.

„Tomu říkám smůla!“ řekl telepaticky, aby aspoň nehuhňal. „Ke všemu si mě budete pamatovat s rozbitým nosem!“

„Tobě jde o nos?“ pozastavila se nad tím Salgiel.

„To se ví!“ řekl. „Chtěl bych, abyste si mě pamatovaly, když jsem ještě vypadal aspoň trochu slušně!“

„Neboj se, budeme,“ řekla Salgiel. „Každá si tě budeme pamatovat jako nejlepšího ze všech. Na prvního kluka přece žádná nezapomíná!“

Pak ale vyběhla z pokoje, aby neviděl, jak na chodbě brečí.

„Poslyš, Yazatap,“ obrátil se Pepek na poslední, která u něho seděla. „Vzbuď mě asi tak za dvě hodiny. Jsem strašně utahaný, zkusím to zaspat. Ale ne abys mě nechala spát až do večera! Musím dát ještě aspoň jednu dávku zbývajícím ozářeným!“

„Sám jsi taky ozářený!“ řekla.

„To vím, ale mně nepomůžete,“ řekl. „Jen já ještě trochu pomohu jiným.“

„Dobře,“ přikývla Yazatap. „Dvě hodiny, ano?“

„Ale ne déle!“ kladl jí na srdce. „Potřebují tu energii víc než já!“

„Víc než ty? Těžko!“ opáčila. „A co kdybys to nechal na našich lazarnicích?“

„Víš dobře, jak jsou všechny vedle,“ zavrčel. „Zázraky tady umím jen já. A i o tom už se dá úspěšně pochybovat! Mně je ta energie na nic, jim může aspoň trochu pomoci.“

Pak ale usnul. Byl opravdu slabý.

*****

Probudil se až večer, venku bylo šero.

„Tys mě nevzbudila!“ obořil se na Yazatap.

„Potřebuješ si odpočinout,“ vysvětlovala mu Salgiel.

„A ty tři ozářené mohou zatím zemřít?“ vynadal oběma. „Jdu tam!“

„Počkej, odneseme tě!“ zarazila ho Yazatap.

„Došel bych to i sám!“ kasal se.

„Utaháš se a bude ti to chybět!“ varovala ho Yazatap.

„Dobře, tak pojďte!“ rezignoval a svezl se z lůžka na nosítka.

Yazatap na chodbě odchytila nejbližší tefirku, čekaly tam jako hromádky neštěstí na nejčerstvější zprávy, a poslala ji napřed, aby je lazarnice zavedly rovnou k té, která na tom bude nejhůře.

„Neměl bys to zkusit raději znovu na Dubbiel nebo Germael?“ odvážila se lazarnice zeptat Pepka. „Ty dvě se po tvém zásahu dost zlepšily.“

„Právě proto to teď víc potřebují ty zbývající!“ odvětil Pepek.

„Jistě, ale...“

„Jaké ale?“ podíval se na ni trochu přísně.

„No... všechny zřejmě nezachráníš,“ vysvětlovala mu rychle. „Pomohl bys aspoň těm, které mají větší naději.“

„A ty horší necháme zemřít?“ zamračil se na ni. „To nemyslíš vážně!“

„Vždycky jsme to tak dělaly,“ vysvětlovala mu.

„To je mi pěkný pořádek!“ rozzlobil se. „Podle čeho rozhodujete, které zemřou?“

„Stanovíme si hranici, kam až máme naději pomoci a těm se věnujeme. Ostatním tak jako tak nepomůžeme, takže mají smůlu.“

„Dobře,“ uklidnil se. „Já tu hranici vidím na šesti. Vezmu ty, co jsou na tom nejhůř.“

Lazarnice mu už neodporovala. Salgiel na ni dělala zezadu vzteklé obličeje, aby Pepka nerozčilovala a kolegyně ji pochopila.

Zanesli Pepka k té, která na tom byla nejhůř. Ležela už bez zájmu, smířená s osudem, dívala se do stropu, ale nejspíš už nevnímala, zřejmě čekala jen na smrt. Pepek se s pomocí Salgiel postavil a uvolnil na nemocnou co největší porci energie. Pak se nechal bez odporu položit na nosítka a odnést do vedlejšího pokoje.

Lazarnice tam právě vykazovaly z místnosti děti. Nemocná byla jednou z matek a děti ji přišly s ostatními potěšit. Neměly ale velký úspěch, už je moc nevnímala. Pepek se opět s pomocí Salgiel postavil a použil další dávku. Pak se zase sklesle vrátil na nosítka.

„Ještě tu poslední!“ řekl telepaticky.

„Nechceš si mezitím odpočinout?“ navrhla mu Salgiel. „Máš toho zjevně dost!“

„Když budu odpočívat, ta poslední zemře!“ zahučel.

„Nejspíš zemře tak jako tak,“ dodala rychle lazarnice. „Už je v komatu.“

„Tak sakra, proč nebyla jako první?“ rozzlobil se Pepek.

„Ona ještě před pár hodinami vypadala dobře, ale všechny rychle pochodují k smrti.“

„Tak na co čekáte?“ vybuchl Pepek.

„Říkal jsi přece, že smíš dávat jen pět dávek za den!“ upozornila ho Salgiel. „Tahle by byla šestá. A sám na tom nejsi lépe.“

„To nemyslíš vážně!“ řekl Pepek zamračeně. „Ty tři by se vlastní silou nepostavily. Já se ještě zvednu na nohy.“

„Nech ho!“ okřikla Yazatap Salgiel po straně. „Nevidíš, jak ho drží nad vodou jen vůle pomoci jiným?“

Donesly Pepka k poslednímu lůžku. Žena na něm byla přikrytá, byl vidět jen její žlutý obličej. Rozhodně nevypadala dobře, na její zažloutlé kůži byly červené krupičky, všude už jí prosakovala na povrch krev.

„Podržte mě obě!“ požádal Pepek Yazatap se Salgiel. „Asi vám omdlím!“

Salgiel chtěla něco říci, ale při pohledu na pěst, kterou jí ukazovala Yazatap, neřekla ani slovo a popadla Pepka z jedné strany, zatímco Yazatap ho držela z druhé.

Pepek použil po šesté sílu, ale správně předpovídal, že se složí. Uložily ho jemně na nosítka a pod mlčícími pohledy ostatních ho odnesly. Venku se z davu přihlížejících ozvalo fňukání. Ale nikdo Eilael, Jinn a Malakim neokřikoval. Brečet pro tatínka přece není taková slabost. Ostatně Xapho, která je držela za ruce, vypadala, že se rozbrečí s nimi.

Oázou panovala pohřební nálada...

*****

Pepek se probouzel pomalu.

Když konečně otevřel oči, nevěděl kde je a co je kolem něho. Konečně poznal Xapho, která se nad ním skláněla. V pokoji bylo světlo, venku byl den.

„To už je ráno?“ zeptal se telepaticky.

„Je skoro poledne!“ odpověděla mu Ramiel. Seděla na přinesené židli vedle postele, bradu si podpírala dlaní opřenou o koleno, ale když se vzbudil, seskočila ze židle a sklonila se nad ním hned vedle Xapho.

„Co ty tady děláš?“ trochu se na ni zamračil.

„Přišla jsem tě odprosit za prominutí!“ sklopila hlavu.

„Blbě se ti to vysmeklo z ručiček, co?“ přinutil se k úsměvu.

Nechtěl ji zklamat, ačkoli se mu hlava točila, žaludek se svíral křečemi a cítil se slabý.

„Nevěděla jsem, že to bude takový průšvih!“ snažila se to vysvětlit Ramiel.

„Je to i moje vina,“ mávl rukou. „Jsme v tom napůl.“

„To snad ne?“ podivila se. „Ten počítač jsem přece do moře házela úplně sama!“

„Ano,“ přikývl. „Ale měl jsem si někam schovat bezpečnostní kopie ovládačů. Mít jen originál bez zálohy je vždycky nebezpečné a taková neopatrnost se právem trestá.“

„Ty se na mě nezlobíš?“ vyhrkla udiveně.

„Měl jsem si to lépe zabezpečit,“ přikývl. „Vím přece, že jsou mezi vámi různé živly. Jedna se z toho atomového úderu dokázala ještě radovat!“

„To vím,“ řekla. „Venku ji za to ostatní strašlivě zmlátily!“

„Cože?“ nadzvedl se Pepek. „Kdo si to zase hrál na spravedlnost?“

„To nebyla spravedlnost!“ řekla Ramiel. „To byly čestné souboje. Vyzvaly ji v boxu, každá na jedno kolo. Na konci vůbec neviděla a pak se ani nezvedla a zůstala ležet, musely ji odnést. Teď je u lazarnic, ale ještě dlouho ji nepoznáš, vypadá příšerně.“

„Jo ták, čestné souboje!“ opakoval ironicky. „Jestli se nepletu, předtím se dobrovolně přihlásila zachraňovat děti. Každá, která se nepřihlásila, neměla nejmenší morální právo ji vyzývat. A ty, co tam byly s ní, měly vědět, že tahala děti spolu s nimi. Není dobré rozbít někomu obličej za nevhodnou radost. Zvláště když ji možná cítily také.“

„Neměla se radovat ze smrti!“ mínila Ramiel.

„Hele, co tady u mě děláš?“ vyjel po ní Pepek. „Prominutí ode mě nečekej, budeš mě chodit odprošovat hezky až na hrob!“

„Ale Salgiel...“ udělala zkormoucený obličej a zmlkla.

„Co Salgiel?“ pobídl ji.

„Salgiel říkala, že ses neuvěřitelně zlepšil! Říkala, že je to zázrak! U všech!“

„Cože?“ nechtěl tomu věřit. „Zavolej mi ji! Prosím!“

Ramiel odběhla a v mžiku se vrátila. Táhla za sebou Salgiel, která vypadala rozespale, s kruhy pod očima.

„Pepku!“ vydechla unaveně, ale šťastně. „Prospal ses aspoň trochu?“

„Až moc,“ řekl. „Neboj se, v hrobě se vyspím až-až! Erelim už na mě čeká!“

„Nespěchej tam!“ pokárala ho. „Velice se to zpomalilo! Na konsiliu jsme se shodly na tom, že je to zázrak.“

„To by pro nás bylo normální,“ řekl trochu kysele. „Kdyby to byla pravda! Jenže ona to pravda není. Zlepšení beru, taky se mi zdá, že jsem lepší než předtím. Ale jen trochu.“

„V každém případě jste se všichni úžasně zlepšili,“ řekla. „Včera to vypadalo na smrt do šesti hodin. Po tvých pokusech to vypadá, že všech šest ozářených možná přežije týden.“

„Ne víc?“ ochladl okamžitě v nadšení. „Víš přece, že potřebujeme měsíc!“

„Zastavilo se to a krátkodobě se to zlepšilo,“ referovala mu. „Pak se to ale začalo zase zhoršovat. Pomaleji než předtím, ale my už to nezastavíme.“

„Já asi taky ne,“ přikývl. „Nemám dost síly. Na to musí být dva.“

„Ty jsi pro nás další záhada,“ vzdychla si Salgiel. „Jak můžeš být lepší, když ti nikdo žádnou energii nedával?“

„Dával jsem ostatním,“ opáčil. „Menší část energie šla přes mě. Málo, zato šestkrát. Zkusím to ještě. Na uzdravení to asi nepostačí, ale potřebujeme jen měsíc času. Pak se sem přiřítí Učedníci a jsme v suchu!“

„Teď to vypadá na týden života pro všechny,“ rozjasnila se Salgiel. „Jestli je to jak říkáš, měl bys to zkusit, třeba jim ještě přidáš.“

„Dobře, jdu na to!“ chtěl vstát s postele.

„Jen hezky lež!“ zamáčkla ho zpátky. „Nejsi na tom tak dobře, abys mohl dělat laciné frajeřinky. Ramiel, mazej pro Yazatap! Odneseme ho tam!“

Pro Ramiel to bylo třesknutí startovní pistole, vystartovala jako o závod. Za chvíli se vrátila s Yazatap, ale Pepek aspoň sám přestoupil do nosítek. Vynesly ho, Ramiel před nimi otevírala dveře a dělala místo, když jim některá z tefirek překážela v cestě.

Pepek rozdal další tři dávky. Nemělo cenu, aby se snažil o víc. Na šest beztak neměl, musel je dávat nadvakrát a tři byla polovička. Před dalšími si odpočine a nabere sil.

Yazatap se Salgiel ho odnesly, ačkoliv se Xapho s Mariuk nabízely, že za ně nosítka vezmou, neboť jsou čerstvější. Yazatap je ale odmítla s tím, že má víc síly.

Po návratu domů se Pepek uvelebil na posteli, otočil ke zdi a za chvilku už spal. Bylo znát, že to potřebuje.

Yazatap, Salgiel, Xapho a Mariuk šly připravit sobě i dětem oběd, u Pepkova lůžka zůstala na stráži jen Ramiel. Jakoukoliv zmínku o tom, že by měla jít pryč, tvrdě odmítala.

„Mám co napravovat, nechte mě!“ prosila je, až ji nechaly hlídat jeho spánek.

A nenechala si to vzít.

*****

Večer Pepka probudily na večeři. Dostal polévku, ale snědl jen půl misky a ihned to vyzvracel rovnou vedle postele. Ramiel odběhla pro čistící vozíček a začala podlahu beze slova utírat.

„Žaludek má zničený, nesnese to,“ řekla ustaraně Salgiel. „To není dobré!“

Byly tu všechny. Xapho, Mariuk, Salgiel i Yazatap. Když se jich zeptal na děti, dostal odpověď, že jim Tabris hlídání prodloužila a má je u sebe.

„To je pravda,“ souhlasil. „Malé děti ještě nemusí vidět umírání.“

„Jen koukej vydržet!“ poručila mu Yazatap.

„Měl bys ale něco jíst,“ podotkla Salgiel. „Ostatní ozářené jsme začaly krmit výživou do žíly. Kezef je na umělou výživu specialistka, připravila ji i pro tebe. Za chvilku přijde.“

„Já vlastně ani nemám hlad,“ řekl Pepek. „Jako duch jsem nejedl rok. Nezapomeň, že si energeticky přilepšuji idarchonem.“

„Vím, ale nejde jen o energii,“ odmítla jeho názor. „Potřebuješ také živiny. Z čeho se má tělo regenerovat? Z vody? Nebuď k smíchu!“

„No dobře,“ připustil. „Dnes mám ale ještě tři dávky! Jak je na tom Dubbiel?“

„Líp než minule, ale... zhoršuje se pomaleji, ale jistě. Máte zářením popálenou kostní dřeň, ubývá vám červených krvinek. Uvažujeme o transfúzích, máme dárkyně pro všechny potřebné krevní skupiny. Co vím z dřívějška, měl bys snést i naši krev.“

„To jsem ale dopadl!“ vzdychl si.

„Děláme co umíme,“ přitakala mu.

Ramiel mezitím skončila s vytíráním podlahy a zakrátko se vrátila bez vozíčku.

„Co děti?“ zajímal se Pepek. „Myslím teď ty nové?“

„Rozdělily jsme je bez tebe,“ řekla Yazatap. „Nemohly jsme je nechat v hale. Udělaly jsme to jako minule, přesně podle tvého vzoru. Vytvořily si skupinky, každá si vytáhla dům, kde bude bydlet. Vynechaly jsme domy, kde mají děti od minule. Pár domů ještě zůstalo bez dětí, ale nikdo si nestěžoval, všechny věděly, že to prostě jinak nešlo.“

„Dobře jste to udělaly,“ schválil jim to.

„Některé se ještě sháněly po svých kamarádkách z Árj-Cheeb, ale neodvážili jsme se jim říci, co se tam skutečně stalo.“

„To jste udělaly dobře,“ souhlasil. „Tady si jistě brzy najdou jiné.“

„Cítíš se nejprve na výživu, nebo na energii?“ zeptala se ho Salgiel.

„Nejprve energii,“ řekl. „Výživa bude zdlouhavější.“

„To máš pravdu,“ přikývla Salgiel. „Ramiel, budeš nám zase dělat cestu?“

Dívenka ihned vyskočila a hrnula se ke dveřím. Odnesení Pepka si tentokrát vyžádaly Xapho s Mariuk, aby si ho ještě užily. V domě ani venku nikdo nečekal, tefirky měly zřejmě doma práci s dětmi.

Pacientky byly živější než minule. Ty, co předtím jen ležely a čekaly na smrt, se teď na Pepka dívaly s nadějí. Ale Pepek neměl dobrý pocit. Věděl, že jeho pomoc nedostačuje, jen jim prodlužuje umírání. Kdyby se aspoň dostal přes ten měsíc! Reálné to snad bylo, ale na hranici možností. V každém případě jim chtěl dát s energií i trochu naděje. Ta energie ostatně pomáhala i jemu. Sice méně než jim, ale čím víc jí vydával, tím lépe bylo i pro něho. Kdyby na začátku zůstal trpně ležet, tyhle pacientky by už byly po smrti, ale on by na tom byl také tak. Stálo to i za to vyčerpávání. Vypadalo to sice nezvykle, aby na smrt nemocný pacient rozdával sílu ostatním, zatímco ostatní jen bezmocně přihlížejí, ale bylo tomu tak.

Pepek rozdal tři dávky a po poslední už ani neomdlel. Potom ho Xapho s Mariuk pod dohledem Yazatap a Salgiel odnesly domů.

*****

Umělá výživa...

Technologii pro ni neměla tefirská medicína lepší než pozemská. Nádobka, hadičky, jehly, celkově nic příjemného. Na rozdíl od pozemských samospádných kapaček měly v té nádobce tefirské lazarnice nějaký dávkovač, ale jehlou to končilo tak jako tak. Pepek ležel disciplinovaně a bral to stoicky, jinak to nešlo. U jeho postele seděly z jedné strany Salgiel, z druhé neobvykle vytrvalá Ramiel. Pepek správně tušil, co dokáže špatné svědomí! Ocenil, že vůbec nějaké měla, ale když se na tefirkách rozbil krunýř po léta vtloukané tvrdosti, příliš se od pozemšťanek nelišily. Nevlastní matky se o děti v Oáze staraly lépe než profesionální, ale bezcitné vychovatelky, bývalé tvrdé bojovnice se nestyděly za slzy a ostatní se jim nic neopovážily vyčítat. V tomhle směru mohl být spokojený. Mohl to považovat za vítězství a směle předstoupit před Učedníky.

Teď šlo už jen o to, dostat se s nimi do kontaktu...

„Říkal jsi, že telepatické senzory Mrzoutů dosáhnou do sousedních vesmírů,“ zkusila ho popíchnout Salgiel. „Nešlo by zařídit, aby se nějak telepaticky propojila robocentra?“

„Ta jsou zrovna schválně málo citlivá!“ vzdychl si. „Omezovali je naopak, jak to šlo. Nebylo vhodné, aby telepatická přání plnila vzdálená robocentra. Ten kousíček elektroniky, co mi dělal vysílačku a přijímač, byl k tomu jinak vybavený! A i pak to nebylo čisté, nešlo by to bez automatického opakování vadných bloků.“

„Dobře,“ přikývla. „Co kdybys zkusil do toho vysílače nasypat přímo zvuk?“

„Robocentrum to nepřijme,“ tvrdil Pepek.

„Robocentrum ne, ale co Učedníci?“

„Všesměrová telepatie tam nedosáhne, směrovanou technickými prostředky neumím,“ řekl Pepek. „Na zvuk by možná reagovali Učedníci, ale těžko to budou vnímat dost citlivě. Já jsem tuhle telepatii nikdy přímo nevnímal...“

V té chvíli se ale zarazil.

„Mohla bys mě, Salgiel, na chvíli odpojit od těch hadiček?“ požádal ji.

„Vydrž,“ okřikla ho. „Máš toho v sobě teprve třetinu!“

„Pak mě zase připojíš!“ odvětil rychle. „Jde o to, aby ten přístrojek neshořel.“

„Proč by měl shořet?“ nechápala.

„Jen si něco zkusím! Víš přece, že při mých experimentech vaše přístrojky hoří! Naše vlastně taky, ale to nevadí. Bylo by lépe, abys to odnesla aspoň dva metry ode mne.“

„Nemůže to počkat?“

„Může,“ odsekl. „Ale jestli se to povede, máme vyhráno!“

„Co chceš dělat, prosím tě?“ podívala se na něho podezřívavě. Ramiel, sedící stranou na židli, také zbystřila pozornost.

„Zavolám Učedníky!“ řekl.

„Říkal jsi, že to nejde!“

„Nejde,“ přisvědčil. „Ale půjde to! Salgiel, nediskutuj a odpoj mě! To je rozkaz!“

Splnila jeho přání nedůvěřivě. Pepek chvilku ležel, jakoby přemýšlel, pak se posadil.

„Chceš být hodně užitečná, Ramiel?“ obrátil se stranou k napjatě čekající dívčině.

„Že se můžeš ještě ptát?“ opáčila rychle.

„Tak upaluj sehnat Yazatap, Xapho, Mariuk a všechny, které jsou zvědavé na příchod Učedníků. Vyřiď všem, že do pěti minut budou tady!“

„Jak to víš?“ podívala se na něho udiveně.

„Právě jsem se domluvil s Alexijevem!“ zářil Pepek.

„Ale jak?“ nechápala Ramiel. Ani Salgiel nevypadala moc chytře.

„Otevřel jsem si malou bránu do jejich světa!“ vysvětloval jim honem. „Ne větší než špendlíková hlavička, nebyla ani vidět, na větší už nemám sílu, ale telepatie tím prošla. Ještě že jsem rozdával energii! Ta zbytková mě trochu zregenerovala, takže se mi částečně vrátila vláda nad branami. Projít bych tím nemohl, ale telepatii naštěstí stačilo málo!“

„Ty ses tedy domluvil?“ rozzářila se i Ramiel.

„Domluvil. Když Alexijev slyšel, co se stalo, slíbil všeho nechat a za chvíli jsou tady. Cestu jsem jim popsal, měli by se vynořit asi pět kilometrů na sever od ostrova. Za chvíli tu budou, jděte jim uspořádat přivítání!“

Ramiel vystřelila ze dveří, jen za ní práskly.

„Pomoz mi před dům, Salgiel,“ snažil se posadit. „Chtěl bych je uvítat osobně! Teď přece nemůžu ležet!“

„Měl bys ležet!“ napomenula ho, ale když viděla, jak září, mávla rukou, podepřela ho a trochu si ho opřela o sebe. Teď se hodilo, že byla menší postavy než on. Vyvlekla ho před dům, kde už z dálky slyšela Ramiel vřískat a všechny svolávat.

„Támhle někde by se měli objevit!“ ukazoval Pepek Salgiel šikmo nad obzor.

Přihnala se Yazatap s Xapho a Mariuk v patách. Když viděla Salgiel podepírat Pepka, zavrčela cosi o nedovtipných lazarnicích, zmizela ve dveřích domu a za okamžik vyvlekla ven pohodlné křeslo, aby se Pepek mohl posadit.

„Támhle něco vidím!“ křičela Ramiel.

„Kde?“ chtěl vědět Pepek. Neviděl vůbec nic. Oči zřejmě při ozáření dostaly také svůj díl, viděl čím dál hůř, vlastně jen mžitky před očima, ale nic neviděla ani Salgiel, ačkoliv také napínala zrak.

„Ne tak nahoře!“ upozorňovala je Ramiel. „Viděla jsem něco skoro na hladině, ale zase to zmizelo.“

„To by mohl být pták!“ vzdychl si Pepek. „Nebo karbéti, ta hravá mořská zvířátka, co se tu občas objevují.“

„Ne, já jsem tam viděla lidi!“ trvala na svém Ramiel.

„Kde je máš?“ nedůvěřovala jí ani Yazatap.

Ramiel se tam opět otočila.

„Vždyť jsem je viděla správně! Tady jsou!“ vřeštěla vítězně.

Několik metrů nad hladinou moře, sotva padesát metrů od břehu a stále se zvětšujícího houfu tefirek, se ve vzduchu objevila bílá plocha. Před ní se vznášely postavičky v bílých oblecích, jako když nad vodou letí veliké hejno andělů. Bílá plocha podobná andělským křídlům hned poté zmizela, ale bílé vznášející se postavičky se blížily.

„Alexijeve! Ivo! Vítku! Oldo, Máňo, Jarčo! Tady jsme!“ vyskočil Pepek a začal mávat na přilétající.

Pak se zakymácel a Salgiel ho tak-tak na poslední chvíli zachytila. S Yazatap ho ihned usadily do křesla. Na frajeřinky už opravdu neměl sílu.

„Pokoj vám všem!“ uslyšeli všichni hromový hlas shůry.

Jen ti, kdo znali zblízka Pepka, poznali, že to nebyl zvuk, ale telepatie. Tak silnou tady ještě nikdo nikdy nevnímal. Pochopitelně, vždyť telepatii používal jen Pepek, kdežto tohle byla synchronizací znásobená telepatie osmi lidí současně. Tak nějak slýchali hlasy Ogdurů staří Kanaánci, pradávní předkové Pepka a jeho kamarádů.

Sedm pozemských andělů zůstalo obezřetně viset nad vodou, osmý pokračoval v letu.

„Pepku!“ zavolal na ztraceného marnotratníka. „Ty rošťáku! Co to má znamenat?“

„Tady jsem!“ mával na něho Pepek.

„Člověče nešťastný! Víš ty vůbec, koho máš kolem sebe?“ přešel Alexijev na telepatii úzce směrovanou jen na Pepka.

„Abych to nevěděl!“ odpověděl mu stejně. „Samé přátele!“

„Vždyť je jich nejmíň polovička pravých ďáblů!“ varoval ho Alexijev.

„Jak to víš?“ opáčil Pepek. „Mně je indikátor nezobrazuje!“

„Nejsou ze Země, ale z Pekla!“ dodal Alexijev přísně. „Vítek do indikátorů nedávno doplnil identifikaci pravých ďáblů, jak jsme ji získali od Bóži! Kolem tebe mi všichni svítí jako rej bludiček! Jsou to ďáblové! Až na tu, co tě podepírá, ta jediná k nim nepatří.“

„Aha!“ rozesmál se Pepek všesměrově, aby ho vnímali všichni. „Abyste se nedivili, ďáblice jsou všechny! Salgiel by vám měla svítit také, je to Árjá, ďáblice jako řemen! Ale je to zajímavé! To znamená, že Bóža je Baalka! A Johan musel být také Baal.“

„Co to říkáš? Tobě to nevadí?“ vrtěl hlavou Alexijev.

„Poleťte sem všichni!“ vyzval Pepek kamarády, obezřetně se vznášející nedaleko ve vzduchu. „Tady se bát nemusíte! Všechny kolem mě jsou ďáblice, ale převychované, krotké a neškodné!“

Učedníci se opatrně přiblížili.

„Jak je to s tou pomocí, co potřebuješ?“ staral se Alexijev.

„Když ti řeknu, že jsem přežil výbuch kumulativní lithiové atomové bomby ráže pěti megatun ze vzdálenosti pod dva kilometry, nebudeš mi to věřit!“ řekl Pepek.

„To tedy nebudu!“ souhlasil vážně Alexijev. „Na takovou báchorku ti nenaletím! Vím o tom dost, abych věděl, že tohle se přežít nedá.“

„Kupodivu jsem živý, ale uvěříš mi, že to šest jiných ozářilo tak, že jim hrozila smrt do šesti hodin? Byly od toho trochu dál a navíc schované za hvězdnou bránou.“

„Tomu bych věřil spíš,“ řekl Alexijev. „Kde je máš?“

„Hned ti je přinesou!“ sliboval mu Pepek. „Ale já mám toho v sobě taky dost.“

„Tebe si podáme co nejdřív!“ odvětil Alexijev dvojsmyslně. „A teď mluv! Co má to všechno kolem nás znamenat? Co je to za sešlost?“

„Přesně tak, jak jsi to prve říkal!“ usmál se Pepek. „Ďáblice z pravého Pekla. Jenže tyhle jsou úplně jiné než ty, co tam ještě zůstaly. Tyhle už jsem trochu převychoval.“

Alexijev neztrácel čas a mezi řečí přivolal z houfu andělů svoji ženu Irenu a společně věnovali Pepkovi léčivou kosmickou energii. Yazatap si viditelně oddychla, když se kolem Pepka rozsvítilo, ale Alexijev se staral i o ostatní.

Ze sousedního domu mezitím lazarnice vynesly na nosítkách další ozářené. Alexijev se na víc neptal a dirigoval ostatní Učedníky jako dobře sehraný orchestr.

„Jen sedm nemocných?“ zeptal se Pepka, když skončili.

„Nás sedm je na tom nejhůř,“ řekl Pepek. „Ostatní se z toho dostanou i bez zázraků.“

„Poslyš, copak tu jsou jen ženské?“ divila se Irena Alexijevová, když se rozhlédla.

„To je problém zdejšího světa,“ řekl Pepek. „Není tak akutní jako ozáření, ale možná horší na vyřešení. Nešli byste raději do haly? Nějak se zvedá vítr, nejspíš začne brzy pršet.“

„Vždyť je obloha bez mráčku!“ podotkl Alexijev.

„To sice je, ale ten vítr mraky rychle přinese,“ řekl Pepek. „Oáza je teplejší než Země i než Andělský svět a v tropech se počasí mění rychle!“

Jen jako mimochodem navrhl okolostojícím tefirkám, aby připravily do společné haly mimořádné shromáždění a donesly tam také pro hosty nějaké ovoce.

„Jak to, že tě ty ďáblice tak ochotně poslouchají?“ pozastavil se nad tím Alexijev.

„Mají proč,“ řekl Pepek stručně.

*****

Ramiel se mezitím přihnala jako vítr a nadšeně hlásila, že v hale připravily pro hosty přivítání. Yazatap se Salgiel položily vedle Pepka nosítka, aby ho odnesly do velké budovy nazývané honosně Hala, dvě jiné dívky, Xapho a Mariuk, se hbitě stavěly k držadlům.

„Co je to za řeč?“ zeptal se Pepka opatrně Alexijev. „Ty jim rozumíš?“

„To je tefirština,“ řekl Pepek. „Řeč ďáblů. Ovládám ji slovem i písmem. Jinak se tu nedomluvíš, všechny ďáblice češtinu neovládají. Jen některé.“

„V tom případě by ses mohl orientovat ve vimaanu od Sarimachiela,“ napadlo Vítka, který se snažil držet co nejblíže nosítek svého bývalého kamaráda.

„Jestli jste ten vimaan ještě nerozluštili,“ usmál se na něho Pepek, „nemusíte s ním už ztrácet čas. Pětina zdejších osadnic jsou pilotky vimaanů, znají je jako své boty.“

„Pilotky vimaanů?“ zpozorněl Alexijev. „To ale znamená válečnice!“

„Bývalé!“ uklidňoval ho Pepek. „Tyhle už dobojovaly. Když budete mít zájem, naučí vás s tím i létat, já už to taky skoro umím. Vimaanů máme asi tak čtyřicet.“

„Ale jak koukám, naše airbusy máte taky,“ všiml si Vítek.

„Jen jeden,“ řekl Pepek. „A nechoďte k němu, je silně radioaktivní! Schytal z výbuchu neutrony a gama, určitě je na něm indukovaná radiace!“

Airbus vypadal otlučeně, rozhodně nebyl v tak dobrém stavu, jako airbusy Učedníků, opatrované pečlivým Bulisem. Kvůli radioaktivitě se tomu zdejšímu všechny vyhýbaly jako kříži a také ještě bylo znát, kde na něm na Pegsda hořela plachta. Pepek by se s ním ani neopravoval. Prostě by jej dal anihilovat a požádal by o jiný, ale zatím se k tomu nedostal.

„To víš,“ vysvětloval kamarádovi. „Máme stejná robocentra jako v Andělském světě, takže máme i stejné vymoženosti. Dobře jsem se to od tebe naučil.“

„A to jsi tady zařizoval ty sám?“ divil se upřímně Vítek.

„Jo,“ přikývl Pepek. „Oáza byl neobydlený svět a já jsem to tu připravoval k osídlení. Jak se ale zdá, tenhle svět dostanou tyhle... už protože nemají kam jít.“

„To nám budeš muset vysvětlit!“ řekl přísně Alexijev. „Pokud vím, ten svět byl ještě nedávno prázdný. Kdo ti dovolil o něm rozhodovat? Co tady dělá tahle... banda?“

„Žádná banda!“ urazil se Pepek. „Nově vznikající civilizace. Odlišná od naší, některé rozdíly jsou až nepřekonatelné, ale musíme s ní chtě nechtě vycházet po dobrém. Nejlepší na tom je, že už to půjde!“

Mezitím došli k větší budově. U vchodu je očekávaly jako čestná stráž desítky žen, ale návštěvu nadšeně vítaly docela malé dívenky. Starší i nejmladší měly na sobě nádherné šaty, jaké na Zemi nosí dívky v tanečních. Když měl ale houf Učedníků projít mezi nimi, semkl se podvědomě dohromady. Pepek se usmál. Bylo mu jasné, proč se jeho kamarádi ostýchají. Polovina žen a dívek jim díky indikátorům ďáblů musela v očích svítit. Byli zvyklí na tato světélka přinejmenším zpozornět a nastražit se.

„Poslyšte,“ napadlo ho. „Nevypnete si raději Vítkovy indikátory? Musí vás to přece děsně tísnit! Opakuji, ďáblice jsou tady všechny kromě mě, ale tyhle jsou hodné!“

„Máš asi pravdu,“ usmál se trochu smutně Alexijev. „S vypnutými indikátory to bude lepší. Vypněte si je všichni! Tady nemají smysl!“

Ďáblice mezitím vedly Učedníky do haly, kde připravily jako při některých besedách židle do kruhu, aby je měly mezi sebou. Návštěvníci neměli co přednášet, to mělo zůstat na Pepkovi, ale i když měl vykládat hlavně pro hosty, zajímalo to všechny.

„Vítejte v našem největším a zatím jediném kulturním centru!“ přivítal hosty tónem odposlouchaným z pozemských reklam, až se všichni Učedníci mimoděk usmáli.

„Myslím to vážně!“ dodal. „Tento svět má jenom sedm set obyvatel, ale ať to přijmete nebo ne, nepopřete, že je to jiná civilizace než naše pozemská.“

„Uvidíme!“ řekl Alexijev. „Nějak se mi to nezdá!“

„Nechci strašit,“ dodal Pepek. „Ale obávám se, že se s pozemskou civilizací nesnese. Ne protože by byla tak odlišná, ne že bychom ji nemohli pochopit nebo si nemohli pomáhat, ale až se o ní dozvíte všechno, zjistíte, že na Zem ani do Andělského světa tyhle holky vzít nemůžeme.“

„Proč ne?“ podíval se na něho zvědavě Alexijev.

„Protože by mohly naši pozemskou civilizaci rozvrátit. Neudělaly by to úmyslně, asi by toho samy litovaly, ale tahle civilizace se s naší spojit nesmí.“

„Vypadají přitom docela mírumilovně!“ nevěřila mu Alexijevová.

„To bys nám měl opravdu důkladně vysvětlit,“ zvážněl Alexijev. „Vypadá to tajemně a přiznám se, moc tomu nevěřím.“

„Chystám se k tomu už dlouho,“ přikývl Pepek. „Od chvíle, kdy mi to došlo. Až vám to vysvětlím, budete to muset uznat. Ano, vypadají mírně, ale rozvrátily by nás.“

„No nazdar!“ vzdychl si Alexijev. „Říkáš to, jako bys tomu sám věřil.“

„To posuďte sami,“ řekl Pepek.

*****

Zpověď

„Povídej, jak jsi vlastně k té sbírce ďáblic přišel?“ vybídla Irena Alexijevová Pepka, když je tefirky usadily do pohodlných křesel a Pepka položily na donesenou pohovku. Jako pacient měl nárok na jednání vleže, ale musel se ho zúčastnit. I kdyby ho unavovalo, bez něho by nemělo smysl.

Mezitím dorazily další houfy tefirek, jak se zvěst o Učednících po ostrově Oáza šířila. Nejspíš se o to postaraly mladší dívenky, které se rychle naučily komunikovat pomocí zdejší počítačové sítě. Halu zatím obešly se vznášejícím se košem jídlonošky, rozdávající poháry plné zdejších sladkých plodů perogó, podávaných ve šlehačce.

„Ochutnejte tohle!“ nabízel je Pepek Učedníkům. „Musíte si je zasázet, stojí za to!“

Sám ale pohár odmítl.

„Nebudu jíst,“ omlouval se. „Díky za energii, ale tak rychle se projevit nemohla a já teď všechno zvracím. Snad až později!“

Pak začal vyprávět. Zpočátku ještě koktal, ale postupně se to zlepšovalo a na konci už mluvil skoro plynule. Salgiel to později nazvala zázrakem, ale u Učedníků byly zázraky běžná pracovní metoda, takže se tomu nedivili. Ačkoliv vyprávěl jen o tom, co se dotýkalo zdejšího světa a ďáblic, vynechal své působení na Zemi a ani slůvkem se nezmínil, co ho na jeho objevitelskou cestu do Jupiterských světů z Andělského světa vyštvalo, bylo to velice dlouhé vyprávění. Alexijev o Pepkových potížích s jednou z mnoha tisíců pacientek věděl, ale dávno na to zapomněl. Všechno přebily Pepkovy zkušenosti s podivnými principy prostupné hmoty, umožňující existenci duchů. Na Zemi, ale zvláště na Pegsda, kde už dávno před Pepkem živořily stovky bývalých bojovnic, vyřazených tímto jevem z bojů o Peklo.

„Proto mají v sobě identifikační čipy nejsilnějších pekelných kmenů,“ končil Pepek svou zajímavou přednášku. „Zhruba polovina patří do kmene Árjů, druhá do kmene Baalů. Výjimkou je bývalý Asbeel Arael. Zatím ho tu nikde nevidím, ale až se vynoří, seznámím vás s ním. Není moc společenský, ale doufám, že to nevydrží a přijde.“

Musel ještě vysvětlit, proč jsou kolem skoro samé ženy, dívky i malé dívenky.

„Nejsem si jistý, jak reálný slib jsem jim dal,“ zarazil se trochu. „Ony se už tisíce let jen klonovaly, takže jim chybí muži. Arael je výjimka, ale on prožil poslední tři tisíce let na Zemi jako duch. Slíbil jsem jim u nás sehnat nějaké manžely, aby mohly mít děti i bez jejich strojů na klonování.“

„Kolik jich tu je?“ zeptala se rychle Irena Alexijevová.

„Sedm stovek,“ odvětil. „Pár chlapů se snad pro ně na Zemi najde. Je tu ale převaha malých dětí, pro ty není žádný spěch. Vyloupili jsme totiž v Pekle nějaká dětská oddělení, aby se zdejší ženské měly o koho starat, když zatím vlastní děti nemají.“

„Cože jste to vyloupili?“ zděsila se Alexijevová. „Snad jste neunášeli malé děti?“

„Jo,“ přiznal Pepek. „Ale nechápejte to jako klasický únos dětí pro výkupné, prosím. Neloupili jsme je rodičům, kradli jsme je v továrně na děti. Uvědomte si, žádná zdejší žena, od batolat po čtyřtisícileté, nemá otce ani matku! Všechny bez výjimky vznikly buď přímou strojovou výrobou, nebo pomocí kočkovitých Ciropeg jako živých inkubátorů. Kradli jsme je, aby se z nich stali lidé. Tam by z nich udělali jen kanonenfutr, cvičený k zabíjení jiných takových valkýr. Z pevnosti Árj-Cheeb jsme jich stihli vynést něco přes dvě stě a jen ty zůstaly naživu. Zrovna když jsme je kradli, přiletěly pekelné kumulativní atomové bomby a udělaly z pevnosti obrovský kráter. Zůstalo tam i šest našich nádherných holek a nikdo už je neoživí! Erelim jsem měl rád a chtěl jsem si ji vzít...“

Do této chvíle mluvil s ležérním nadhledem, teď ale najednou vypadal neuvěřitelně sklesle. Přemáhal se jak mohl, ale očím neporučil. Měl je náhle plné slz. Alexijev si náhle nemohl vzpomenout, kdy Pepka naposledy viděl brečet a když se rychle telepaticky přeptal své ženy, zaraženě mu potvrdila, že to nepamatuje ani ona. Teď na sebe jen chápavě mrkli. Do Pepka by to nikdy neřekli, ale což je nepřekvapil víc než dost?

A to ještě ani zdaleka netušili všechno o jeho působení v Praze...!

„Ty sis chtěl vzít ďáblici?“ zděsila se zato upřímně Marie. „Za ženu?“

„No a co?“ naježil se. „Myslím to s nimi vážně, rozumíš? A co ty? Ještě nejsi vdaná? Aspoň mi neříkej, že k tomu máš daleko!“

Marie se okamžitě stáhla. O ní a o Oldovi to cvrlikali už i vrabci na střeše, ale ačkoliv oběma už bylo osmnáct, Pepek zřejmě správně odhadoval, že svoji ještě nejsou.

„Má to jednu nevýhodu,“ pokračoval už zase klidněji. „Kdo se rozhodne pro ďáblice, nemůže se vrátit na Zem. Tedy, on by mohl, ale jeho děti ne. Země bude pro ně zakázaná.“

„No nazdar! Proč?“ vzdychl si doktor Alexijev v předtuše nastávajících problémů.

„Děti vytažené z Pekla teď žijí u nás,“ pokračoval Pepek. „Získaly novou budoucnost a především nevlastní, adoptované, ale aspoň nějaké matky. Zdá se, že to funguje. Ďáblice po celá tisíciletí své mateřské pudy potlačovaly, ale tady se v nich rychle probudily. Dělím se teď také o tři adoptované děti.“

„V jakém smyslu se o děti dělíš?“ dožadoval se upřesnění Olda.

„Vychováváme je společně,“ řekl Pepek.

„Ty to umíš?“ změřila si ho přísně doktorka Hedvika, která tu byla se svým manželem doktorem Jaroslavem. Nějak tomu nemohla uvěřit. Pepka si pamatovala jako rozjíveného kluka, sice za tu dobu maličko povyrostl, ale do spořádaného otce měl pořád hodně daleko.

„Musím,“ vzdychl si. „Po pravdě řečeno, umím to ze všech nejlépe. Nekecám! Jediný si pamatuji své vlastní rodiče a sloužím jim všem za vzor. Uvědomte si, žádná zdejší ženská rodiče nemá a vychovávat děti neumějí! Tisíce let to nedělaly! V Pekle se strojově vyrobené děti vychovávají kopanci, aby byly správně tvrdé. Každá dokáže zabít na čtyřicet různých způsobů, ale pohladit dítě jsem je musel učit! A taky, že žádná nesmí dítě upustit, protože mimina neovládají jiu-jitsu a pádem z výšky si ublíží.“

„Ale jak je to s tím dělením? Proboha, s kým se můžeš dělit o děti?“ přidala se Jarča.

„To je přece jednoduché,“ řekl Pepek. „Je nás pět a společně se staráme o tři děti, to je tak těžké pochopit? Kdyby Erelim nezahynula v Árj-Cheebu při atomovém výbuchu, bylo by nás na ně šest...“

„S tím atomovým výbuchem to myslíš vážně, nebo je to hec?“ zeptal se opět Vítek.

„Jakýpak hec? Copak nemám parádní nemoc ze záření?“ vybuchl Pepek. „Přežil jsem to jen díky tomu, že jsem byl duch. Jako duchovi mi nevadil oheň, trosky pevnosti skrze mě neškodně prošly, i záření jsem schytal slabší dávku... vlastně, když o tom uvažuji, ze všeho nejdřív jsem dostal strašlivou herdu do zad. Zřejmě se žárem ohřál i vzduch v allohmotě a roztáhl se, až vznikla tlaková vlna, naštěstí slabší než v normální hmotě... Byl jsem přímo v pevnosti, když dostala přímý zásah a sesypala se jako hromádka karet a řeknu vám, bylo to příšerné. Padal jsem do hroutících se trosek, kolem padali a hořeli lidé a někde mezi nimi i Erelim a pět dalších našich. Pomoci jsem jim nemohl, jsem rád, že jsem vůbec naživu.“

„To sis vymyslel už dřív, nebo si to vymýšlíš až teď?“ zeptala se ho Jarča jedovatě.

„Ty mi nevěříš?“ zamračil se na ni Pepek. „Jen co se trochu zmátožím, vezmu tě tam, ať uvidíš, co zůstalo z pevnosti Árj-Cheeb! Beztak se tam od té doby chystám donést kytku na hrob Erelim... Ale připrav se, je to příšerný kráter, radioaktivita je tam silnější než jinde, kumulativní atomové bomby Baalů jsou pěkné svinstvo!“

„To je pravda, radioaktivity na Gehenně se zalekla i andělka Bísíája a to určitě něco znamená!“ připomněl všem Olda.

„Však bych tam teď jako hmotný nešel ani za zlaté prase!“ řekl Pepek. „Jestli se tam se mnou někdy vypravíte, tak jedině jako duchové, jinak byste schytali smrtelnou dávku už nahlédnutím bránou! Do Gehenny nelezte, to ať vás ani nenapadne! Je tam jen málo míst, kde nehrozí okamžitá smrt. Dante o ní kdysi psal jako o Peklu, ale řekl bych, že tam sám nikdy nebyl, skutečnost je proti jeho popisu milionkrát horší!“

Alexijev si uvědomoval krutou pravdu rychleji než ostatní.

Nikdy neslyšel o tom, aby radioaktivní záření vyřadilo či dokonce zničilo ogdurské orgány, ale nepochyboval, že se to Pepkovi stalo. Ten kluk měl v sobě záření na několik smrtí a ostatní také. Bylo neuvěřitelné, aby ten kluk přežil atomový výbuch v místech, kde vedle něho jiní hořeli jako papír, ale... co vlastně věděl o podstatě duchů? Obrazně se v duchu chytal za hlavu, když jim Pepek líčil, jak kolem něho hořely rozdrcené zbytky lidí, zatímco on skrz ně procházel, ale hovořil o tom jako o něčem samozřejmém a ďáblice mu věřily do posledního písmene, braly to jako normální jev, zřejmě o tom něco věděly a mohla to být nakonec pravda, jakousi logiku to mělo.

„No dobře, už ti to věřím,“ ustoupila kysele i Jarča. „Ale vážně si neumím představit, jak vychováváš půlku dítěte.“

„Neumíš?“ usmál se. „To máš ale slabou představivost! Vždyť je to úplně normální! Až budeš mít vlastní děti, taky je budeš vychovávat s někým napůl, ne? Nebo se chystáš na roli svobodné matky? Netvrdím, že to nejde, dneska je to moderní, ale podle mě to není ono, rodina je rodina, věřte mi. Žijeme jako rodina v jednom domě, v dětském pokoji máme tři děti a společně se o ně staráme. Když někdo zrovna nemá čas, ostatní ho zaskočí.“

„Ty bydlíš v jednom domě se samými ženskými?“ domýšlela se Máňa.

„No a? Co je na tom špatného?“ přitakal klidně. „Jsme zkrátka jedna rodina, zatím jen na zkoušku. Máme tři děti a učíme sebe i ostatní, jak je vychovávat.“

„Sám v domě se čtyřmi velkými ženskými?“ zašklebila se Jarča.

„Příští měsíc mi bude šestnáct,“ řekl vážně. „To už se smím oženit, jestli to nevíš. Pak si ty čtyři holky vezmu, děti adoptujeme a budeme konečně opravdová a úplná rodina.“

To byla bomba! Poslední větou Pepek způsobil, že všichni Učedníci včetně Alexijeva a jeho ženy Ireny ztuhli jako přimražení.

„Počkej!“ vyhrkl Alexijev. „Jakže jsi to říkal?“

„Za měsíc si vezmu za ženy čtyři ďáblice a budeme skutečná rodina,“ opakoval jako by se nechumelilo. „To je právě to, co jsem říkal. Nechápete, že mají jinou civilizaci? Jiné zvyky, jiné zákony, uvažují jinak než my a já je chci dokopat k tomu, aby byly aspoň trochu lidské a nevrátily se do Pekla, takže to vzdát nesmím! Kdo se ale rozhodne pro ďáblice, už se nemůže vrátit a to je ten problém.“

Chvíli bylo kolem nesmírně zaražené ticho. Nehlučely ani stovky ďáblic kolem nich. Všechny sledovaly Pepka, každé jeho slovo.

„Ty je chceš tady... nějak ovlivňovat?“ vyžadoval si upřesnění Alexijev.

„Vždyť už jsem s tím začal,“ řekl Pepek. „Ty holky uměly jen bojovat a vraždit. Teď už umí brečet, smát se a mají mě rády.“

„Ďáblice že tě mají rády?“ nechtěla věřit Jarča. „Nenamlouváš si to?“

„Jestli si to namlouvám, byl by to úžasný sen,“ připustil Pepek klidně. „Poslyš, Jarčo, nic mi nevyčítej! Zažil jsem drsnější podmínky, než si vůbec dokážeš představit. Ve světě Pegsda mě málem sežraly lidožroutky, jo, i to se ve vesmíru najde! Salgiel a Lailah jsem jim vyškrábl, když už je chtěly rozporcovat a sežrat... Já jsem jim sekal hlavy mečem a nemám výčitky svědomí, protože jsem tím zachránil víc jiných. Nemohli jsme bestie nechat naživu, zabíjely by jiné. Byla to bitva na život a na smrt, vyhráli jsme, ale bylo to párkrát o vlásek, každý den mohl být náš poslední. Kdo jste bez viny, hoďte si kamenem!“

Kamenem ale nikdo neházel. Máňa s Oldou na sebe po straně mrkli, Vítek se podobně podíval na Jarču. Zaraženě na sebe koukali i Hedvika s Jaroslavem. Byli starší, už dva roky svoji a měli ročního kluka, ale Pepek je ohromil. Alexijev se ženou měli vdané dcery a vnoučata, ale teď se také dívali na Pepka hodně nedůvěřivě.

Jenže on jim zřejmě nelhal.

„Povídám, říkejte si co chcete, tady je to jinak,“ řekl. „Chci obnovit aspoň rodiny jejich typu, tady to jinak nejde. Jen co mi bude šestnáct, vezmu si ty čtyři.“

„Pepku, to už je snad trochu moc!“ vybuchl náhle Alexijev. „Prosím tě, co to plácáš? Představuješ si to jako Hurvínek válku! Šestnáct ti bude, ale nemůžeš si vzít ani jednu! Jednak by ti na to měli dát svolení rodiče nebo jejich zástupci, ale především není možné, aby sis vzal čtyři najednou! Bigamie je trestná!“

„Na Zemi to možné není,“ přikývl klidně Pepek. „Tady bude mít normální rodina tři ženy a smí být až pět žen na jednoho muže. A tady to tak bude, s tím nic nenaděláte.“

„To přece nejde!“ rozčílila Alexijeva samozřejmost, s jakou to Pepek říkal. „Neměl by ses chovat rozumněji? I kdyby takové zvyky měly, my máme jiné!“

„Vím co mluvím!“ naježil se Pepek. „Rozhlédněte se všichni kolem sebe! Co vidíte? Samé nádherné holky a docela sexy kočky, že? Ale pozor na ně! Nejsou to Homo Sapiens, ale Homo Diabolus, ďáblice a valkýry! Ačkoliv na to nevypadají, nejstarším jsou tisíce let! Jsou s námi částečně kompatibilní, můžeme mít s nimi životaschopné děti, Olda má přece také sestřičku ďáblici, ale tyhle se od Bóži geneticky strašlivě liší! Božka může klidně žít na Zemi, ale tyhle ne! Jsou jiné! Chápete to? Libovolně se míchat nesmíme a jejich civilizace bude nutně odlišná od naší! V tom je ten problém!“

„Jak to můžeš tak drze tvrdit?“ mračil se doktor Alexijev.

„Protože o tom něco vím,“ odrazil ho Pepek. „Jsou zkrátka jiné než my. Až budou mít děti, budou se jim rodit v poměru tři dcery na jednoho syna. Zákonitě musí mít společnost založenou na polygamii a jejich rodiny musí mít jinou strukturu než naše.“

„Počkej!“ vyhrkla Jarča. „Snad tady nechceš zavést harémy jako u muslimů?“

„U muslimů je to nemravnost,“ odpálil ji Pepek. „To jsou lidé jako my, děti se jim rodí zhruba jedna ku jedné a u harémů si jeden chlap osobuje práva nad více ženami, takže se na jiné nedostane. Strážci harémů musí být eunuši... kdoví, jestli z toho nevznikla i agresivita jejich náboženství. Četl jsem, že to vzniklo větší úmrtností mužů ve válkách, zbylí museli žít s více ženami, ale jestli to vzniklo opravdu díky válkám, je to nemravné taky. Tady je ale naopak nemravností monogamie! Dvě třetiny žen by zůstávaly na ocet. Měly stabilizovanou polygamii už v dobách, kdy Neandrtálci na Zemi lovili mamuty a trvalo to u nich nějakých pětadvacet tisíc let! Jejich polygamie se navíc od harémů liší tím, že muži nevládnou a ženy jsou rovnoprávné. Mám už vyzkoušené, že to jde. Nechovám se jako despota a usurpátor, musíme se na všem shodnout po dobrém a když nějaké akci velím, pak je to tím, že nejlépe vím, jak na to.“

„Pepku, Pepku!“ pokusil se mu domlouvat Alexijev. „Nejsi trochu... nezralý, aby ses pouštěl do tak vážných experimentů? Jak tě vůbec mohlo něco takového napadnout?“

„Proč z toho děláš takový problém?“ nechápala Alexijevová. „Proč bychom je prostě nevzali na Zem a nezamíchali mezi lidi? Ve velkém množství by se to snad vyrovnalo, ne?“

„Ty bys tomu dala!“ vzdychl si Pepek. „Uvažujte, prosím! Tefirkám se rodí průměrně tři dcery na jednoho syna. Ne občas, ale pořád. Nositelkami toho genu jsou ženy, dcery by se jim rodily i u nás, muži na to nemají vliv. Rozhlédněte se, jak jsou krásné! Nebyly by na Zemi žádoucí jako partnerky? Jistěže byly, ale tím by se tam jejich geny šířily geometrickou řadou. Kdybyste je k nám pustili, za pár desetiletí pravé pozemšťanky převálcují a za pět generací by u nás jejich geny převažovaly. Nechci vidět ty problémy s přechodem naší civilizace na polygamii, ale že by nás neminuly, to je jisté jako že jedna a jedna jsou dvě. To jsem si nevymyslel, to je potvrzené tisíciletími! Jestli nechcete, aby se naše monogamní civilizace kvůli nim sesypala, nesmí se k nám tefirky vdávat. A aby to bylo spravedlivé, muži tu musí zůstávat s nimi. Podle mě je to jednoznačně jednosměrná cesta.“

„Jak to ale můžeš tak jistě tvrdit?“ zeptal se ho zaraženě Alexijev. „Nezdá se ti, že je to na tebe jako na laika příliš odborná debata?“

„Salgiel, pojď jim to vysvětlit!“ obrátil se Pepek na lékařku. „Ale mluv česky, ať ti všichni rozumí! Abyste věděli, Salgiel je starší a zkušenější než my všichni dohromady, má osm set let lékařské praxe a na Zemi by pamatovala Karla IV, snad jí budete věřit víc!“

Všichni obrátili pozornost na drobnou ďábelskou lékařku. Byla mezi ostatními docela nenápadná a osm set let by jí nikdo nehádal. Ale vyloučit to nemohli.

„Pepek vám říká jen to, k čemu jsme došly my,“ potvrdila česky jeho slova. „Tvrdíme, že by to byla genetická časovaná bomba. S jedinou výjimkou. Jak říkal Pepek, muži na ten gen nemají vliv. Nám ale muži chybí. Budeme od vás nějaké na rozjezd potřebovat.“

„Takže jim Země může půjčit či spíše věnovat pár chlapů,“ shrnul to Pepek. „Ale ti už tady zůstanou. Jak říkám, není to můj výmysl, jen jsem to pochopil dřív než vy, nic víc.“

Alexijev se rozhlédl. Ty dívky kolem byly tedy ďáblice, Homo Diabolus. Některé na Zemi pamatují faraóny, ačkoliv dojmem nejstarší ženy působila jeho choť, doktorka Irena Alexijevová. Ani ta přece nevypadala na svůj věk. Denně rozdávaná kosmická síla se na ní projevila tím, že vypadala mladší. Nikdo by jí nehádal ani čtyřicet, ačkoliv byla již dávno šťastnou babičkou. Ďáblice ale nejsou lidé a jejich civilizace se může lidské jen blížit. Vždyť je to setkání dvou odlišných druhů!

„Panebože!“ vyhrkl Alexijev. „Valkýry, říkáš? To je tedy ten průšvih?“

„Jakýpak průšvih?“ opáčil Pepek. „Zkrátka tu vzniká nová civilizace. My lidé se s ní nesmíme promíchat, ale můžeme jí pomoci a měli bychom se s ní spřátelit. Zastavit se to už nedá, leda totální genocidou, ale to jistě nechcete. Některé zvyky budou mít zkrátka jiné, ale s tím nic nenaděláte. Naše rodiny tady nebudou fungovat. Ženy budou mít vždycky převahu aspoň tří na jednoho chlapa a jejich společnost bude polygamní, jinak to prostě nejde. A kdo chce žít s nimi, musí na to zkrátka přistoupit. Je to možné, ale je to bez návratu.“

„A nešlo by to... ještě nějak jinak?“ zkusila to Alexijevová.

„Poraď mi!“ obrátil se k ní Pepek. „Každá dobrá rada je nad zlato! Jak chceš u nich udržet rovnováhu? Vynechte umělé ovlivňování pohlaví, udělalo by tuhle civilizaci životně závislou na technice a to by mohly rovnou zůstat u strojové výroby dětí. Neberu ani hraběcí rady jako zabíjet nadbytečné holčičky a jiné čínské metody. Poraďte mi tedy!“

Alexijevovou ale v té chvíli nenapadlo, co na to říci.

Raději mlčela jako ostatní.

*****

„Mimochodem, Ivo,“ pokusil se Pepek změnit téma. „Duchové mají podstatně větší léčebnou sílu. Nejenže jsem úspěšně sám léčil, ale sám jsem křísil i mrtvé, byly to naprosto jasné exity, vrácené do života...“

„Teď sis ale nevěděl rady!“ řekla Jarča potměšile.

„Protože mi záření spálilo slýrib,“ souhlasil klidně. „Nemohl jsem se stát duchem, na to se musíš dostat do allohmoty a projít přes Jupiterské světy. Pak se na to podívejte, popis je v dokumentu Jupiter v hlavním serveru Andělského světa v adresáři s mým jménem...“

„Ty jsi sám křísil mrtvé?“ nevěřila mu ani Máňa, protože si dobře pamatovala, jak na to museli být vždycky čtyři a jak je to pokaždé zdrblo.

„Duchové mají větší sílu,“ přikývl Pepek. „Proto jsem tady zatím stačil sám. Jestli po vás ale budu něco chtít, věnujte několika zdejším holkám telepatii a idarchon, ať jsme aspoň v léčení soběstační. Párkrát jsem opravdu nutně potřeboval i xeri a bez slýribu bych se sem nedostal, ale na to už bych si troufl i sám, až se mi všechno zregeneruje, jak doufám.“

„Ty jim chceš dát i slýrib?“ zpozorněl a zvážněl Alexijev.

„Asi se budeš divit, nechci,“ řekl Pepek. „Nebudu nic zastírat, je tady mezi nimi ještě pár fanatiček, těm slýrib určitě nepatří. Byl jsem také v situaci, kdy bych mohl samojediný vyvraždit celou Zemi, tuhle možnost nesmí dostat do ruky nikdo. Podívejte se na dokument Varování, tam jsem to popsal, aby se to ani náhodou neopakovalo.“

„Aspoň že tak,“ uklidňoval se Alexijev. „Když to prezentuješ jako pomoc v krajní nouzi, nemůžeme kritizovat ani to, že jsi o tomto světě rozhodl sám. Asi jsi neměl na výběr. Uznávám, nejsi tak nezodpovědný, za jakého jsem tě dodneška považoval.“

„Nechci s nimi dobývat žádné světy,“ pokračoval Pepek. „Holky ale někde žít musí, do Pekla se vrátit nechtějí, nenuťte je k tomu, tenhle svět byl volný, proto jsem je vzal sem. Budu jim tady pomáhat, musím je zbavit některých zlozvyků, i tady už by popravovaly! Chci je naučit žít v míru a vrátit jim zvyky, které zapomněly. Rodiny znaly jen ze starých zakázaných knih. Některá pravidla musíme obnovit, jiná vytvořit. Při té příležitosti zkusím něco z toho přiblížit našim. Monogamie to ale nebude, ta je podle všech hledisek nemožná.“

„Uvědomuješ si aspoň, že by taková pravidla měla platit i pro tebe?“ podíval se na něho přísně Alexijev.

„Já to přece vím,“ řekl Pepek klidně. „Máš pravdu, musí to platit i pro mě. Napevno s tím počítám. A protože jsem to celé spískal, na Zem ani mezi vás se už nevrátím, nanejvýš krátkodobě jako host. Utéci od nich bych považoval za nečestné a zbabělé. Nemám zkrátka jiné východisko.“

„Takže tu chceš zůstat?“ došlo až teď Oldovi.

„Nemám jiné východisko,“ opakoval Pepek jako vlastní ozvěna. „Chci jim pomáhat, musím tedy žít s nimi. A musím se jim přizpůsobit a nezavádět pro sebe žádná privilegia.“

„Anebo si s nimi chceš hlavně užít?“ vyhrkla podezíravě Jarča. „Ani se nedivím, být sám na ostrově plném ženských!“

„Jdi s tím do háje, Jarčo!“ vybuchl Pepek. „Tady jsou především povinnosti, rozumíš? Kdybych si chtěl jen užívat, netahal bych sem úplně cizí děti! Už se starám o tři! A ještě to ukazuji ostatním, aby to dělaly po mně! Vzala by sis taky nějaké cizí dítě za vlastní?“

Jarča raději couvla, ale nezdálo se, že by ji přesvědčil.

„A ti, co by sem přišli s tebou?“ zeptal se ho rychle Olda. „Víš, jak jsi říkal, že zdejší ďáblice potřebují od nás ze Země manžele?“

„Pro ně musí platit to samé,“ přikývl Pepek. „Vezmou si za ženy čtyři až pět tefirek, k nim tři až šest nevlastních dětí, které budou vychovávat s vlastními a budou pomáhat tuhle civilizaci formovat. Na Zem mohou jezdit jen na návštěvu. To není xenofobie ani elitářství, to je nutnost. Jinak by pozemskou civilizaci rozvrátili. Když to domýšlím dál, prý ten gen muži nepřenášejí, takže by se jejich synové na Zem vrátit mohli, ale už kvůli rovnoprávnosti musím být proti, i když to bude i proti mně. Také budu smět na Zem jen jako návštěva.“

„Zřejmě sis to už promyslel,“ řekl Alexijev zamyšleně. „Přiznám se, ta genetická past mě hned nenapadla, ale logiku to má. Asi bychom mohli ovlivňovat výběr pohlaví ještě před narozením dětí, ale máš pravdu, neklapalo by to. Budeme spolupracovat, kde to půjde, ale... ty už jsi v tom rozmýšlení ještě dál?“

„Jak říkám, já už couvnout nesmím!“ ujistil Alexijeva Pepek. „Mohli byste nám také přenechat pár štěňat, ať máme na vás přímé spojení, ale až se mi podaří obnovit počítačový kanál, budeme se bavit přes počítače. Teď jsou poničené, měli jsme tu menší sabotáž, kdyby ji neprovedla holka, nazval bych to klukovinou, ale do měsíce se ozvu, uvidíte!“

„Víc nepotřebuješ?“ ujišťoval se Alexijev.

„Víceméně ne,“ řekl Pepek. „Od vás chci hlavně soběstačnost v léčení, to znamená dát jim telepatii, idarchon a naučit zdejší lékařky používat to. Možná se něčemu přiučíte od nich. Leccos umí, nejsou to mastičkářky! Zkuste se zajímat o jejich dlouhověkost, o jejich umělé orgány, řeknou vám všechno co chcete. A co se týče vimaanů, můžete jich mít od nás kolik chcete i s pilotkami, jen doufám, že nebudete mít zájem.“

„Nepotřebuješ pomoc s technikou?“ staral se Vítek.

„Nebo s plodinami?“ přidala se už upřímněji Jarča.

„Robocentra máme, i plodiny jsem dovezl,“ pokrčil rameny. „Od salámovníků po masohrušky a mléčné stromy. Naopak bych vám nabídl nějaké zajímavé zdejší rostliny.“

„O tom budeme jistě také uvažovat,“ přikývl Alexijev za Jarču.

„Nejvíc uvítáme pomoc se sháněním manželů,“ pokračoval Pepek. „Máme tady samé holky, čtyři sta dospělých, tři sta dětí a ještě se to bude zvětšovat, protože my s těmi nájezdy na dětské továrny v Pekle nepřestaneme. Každé dítě unesené z Pekla se nestane vraždícím monstrem ani obětí, už to přece všechny naše nájezdy opravňuje! Chcete snad někdo tvrdit, že to za to nestojí? Jen se na ně podívejte! Vypadají nádherně, šeredku mezi nimi nenajdete! Mají jedinou vadu, jsou to samé holky, takže potřebují chlapy. Zdejší rodiny nemají mít více než pět žen na jednoho muže, vychází to tedy na osmdesát chlapů hned a šedesát později, pak by to snad časem mělo jít samo.“

„Podíváme se ti po někom,“ slíbil Alexijev. „Já sem ale nepůjdu, jsem už ženatý.“

„Máš taky na krku Andělský svět!“ mávl rukou Pepek. „Nemyslím, že byste to měli být zrovna vy! Máte ale lepší možnosti než já. Procházejí vám tam tisíce pacientů, zkuste při léčení některé oťuknout. Ti chlapi musí být svobodní, musí nám chtít upřímně pomoci a na Zem už se nevrátí, rozumíš? Redaktor Kryštof mi v Praze nabízel inzerát do seznamky, ale to jsem odmítl, nepotřebujeme proutníky, ale zodpovědné otce rodin. Holky mají adoptivní děti, ale všichni, i chlapi, se k nim budou muset chovat jako k vlastním, nesmí je rozlišovat. A jak říkám, bude to jednosměrné. Podmínky máme přísné, ale naprosto nutné!“

„Zodpovědnost budete potřebovat,“ kývl vážně Alexijev. „Koukám, že tě to úspěšně vyléčilo z lumpáren...“

„To ještě nevíte všechno,“ zčervenal Pepek. „Ale staré hříchy snad můžeme odložit na později. Naopak vám pomůžeme s vimaanem, pokud o to budete stát. Jistě taky uvítáte podrobné vědomosti o obyvatelích Gehenny. Ten svět vypadal neobyvatelný, radioaktivita je tam přímo hnusná, ale v podzemí už tisíce let žijí a bohužel pořád válčí miliony tefirek. Kdyby chtěly vtrhnout na Zem, obraťte se na nás, my jim to zatrhneme.“

„Vy byste věděli, jak na ně?“ zbystřil pozornost Alexijev.

„Jistě,“ přikývl vážně. „Máte to na serveru v mém adresáři v dokumentu Gehenna, ale doufám, že to nebudete potřebovat, pořád je jakási naděje, že to půjde i bez násilí.“

„Výborně!“ přikývl Alexijev. „My vám tedy pomůžeme. Nebude to hned, musíme pro vás naklonovat pár orgánů... ale počítej s námi. Přiznám se, zaskočil jsi nás. Musíme si to ještě promyslet, ale už o vás víme, pak si všechno řekneme. Ale řekni mi teď hned, proč jsi to tak dlouho držel v tajnosti? Tys nám nevěřil?“

„No,“ zčervenal znovu, „až přijdeš na moje stará rošťáctví, pochopíš to.“

„Aha, takže špatné svědomí?“ usmál se Alexijev.

„Částečně,“ připustil Pepek. „Potřeboval jsem to napravit něčím lepším a sedm stovek holek, vytržených z pekla nejen přeneseně, ale doslova, snad bude taková náplast.“

„To záleží na závažnosti těch starých rošťáren,“ pokýval hlavou Alexijev. „Na běžná alotria je to dostatečná náplast. Zejména když sis to nechtěl nechat pro sebe a připravil nám to do dokumentů. Předpokládám, že jsi to měl nějak zabezpečené.“

„Správně předpokládáš,“ souhlasil Pepek. „Nastavil jsem u vás, aby zhruba za měsíc vypukl poplach. Dokud se to tady zlepšovalo, odsouval jsem to na později, ale kdyby se tady něco stalo a nemohl bych ten termín odsunout, dozvěděli byste se všechno. Nebýt toho nešťastného ozáření, nevolal bych vás ještě dlouho.“

„Tohle bys ale nezvládl,“ zavrtěl hlavou vážně Alexijev. „Šlo o životy. I o tvůj.“

„To vím, proto jsem vás zavolal a nečekal, až se to spustí samo,“ souhlasil. „Ale když už jste tady, měli bychom vám něco ukázat. Ramiel, oběhni domy, aby to opravdu všechny věděly. Ať sem přijde i Arael a kdyby nechtěl, vyřiď mu, že je to výjimečně rozkaz!“

Ramiel okamžitě vystartovala, jen se za ní zaprášilo.

„Poslyš, neděláš si z té holčiny tak trochu poskoka?“ pozastavil se nad tím Alexijev.

„Dělám,“ přikývl Pepek. „Ale nech ji, ať se snaží. Taky ji hryže svědomí a potřebuje zaplácnout jednu rošťárnu něčím lepším. Moc nechybělo, zabila by mě a ostatní by ji za to zlynčovaly. Zdejší spravedlnost pořád ještě počítá s popravou za úsvitu. Jednu holku ostatní strašně zmlátily, ani jsem vám ji nedal ukázat. K tomu ale musíte vědět, že jí rozbily obličej, protože se radovala ze smrti jiných. Vím naprosto jistě, že byste ji uzdravili jedinou dávkou, ale nechte ji, potřebuje chvíli trpět, aby jí došlo, že pochybila.“

„Koukám, nebude to tak jednoznačné!“ podotkla Irena Alexijevová zaraženě.

„Nebude,“ řekl Pepek. „Tenhle svět je drsnější než Andělský. Ale je na dobré cestě, to nepopřete. Promíchali jsme bývalé nepřítelky, aby se odnaučily nenávisti. Opatřil jsem jim děti, aby se měly o koho starat, i když se to dá nazvat krádeží. S tím ale musíte souhlasit!“

„Možná,“ přikývl Alexijev. „Poslyš, nebudeš jistě proti, abychom sem občas poslali někoho omrknout, jak se to tu vyvíjí? Můžeš to chápat jako kontrolu, vlastně to tak bude, ale jistě pochopíš náš zájem, aby se to tady nezvrhlo.“

„To se ví!“ řekl Pepek. „Klidně přijďte! Teď je to v pořádku a já už to uhlídám.“

„To rád slyším,“ podotkl Alexijev.

*****

Ze společné haly pozval Pepek návštěvu do svého domu.

„Domy stavělo robocentrum, stačí navštívit jeden,“ ujišťoval je.

V Pepkově domě je přivítaly tři malé dívenky, vedené Xapho. Eilael dala Alexijevovi kytičku místních květů a pak všechny tři řekly sborově česky „Vítejte nám!“

„Učíš ty děti česky?“ podivila se Alexijevová.

„Ne,“ usmál se Pepek. „Xapho je zřejmě naučila jen ta dvě slova. Ale ona sama česky umí. Všechny bývalé vojačky Baalů umí bezvadně česky. Znalost jazyků byla výhodná, takže jich každá ovládá tisíce. Strašně mě tím překvapily, když jsem je potkal poprvé. Staral jsem se, jak se s nimi domluvit, ale jim stačilo sdělit, jakou řečí to bude nejlepší.“

„Naučily tě ale jejich řeč, viď?“

„Dovedou to rychleji než my paměťovou pihou. Nechcete ode mě pihu s tefirštinou? Mluví tak všechny ďáblice na Gehenně, ale může to být výhodné i na Zemi, až tam potkáte nějakého ďábla.“

„Bereme!“ chytil ho za slovo Alexijev. „Můžeš s tím rovnou začít.“

„Bísíája tefirštině taky rozuměla,“ připomněl Olda svou Ogdurskou přítelkyni.

„Kdybyste si ale chtěli zkusit své schopnosti jako duchové,“ napadlo najednou Pepka, „nezkoušejte to na Zemi, Pegsda, v Gehenně, v Okifeii a na světě Saturn-dolů od Země.“

„Proč?“ pozastavil se Alexijev.

„Jsou tam divocí duchové,“ vysvětloval jim rychle. „Mají lidožravé sklony a nenávidí Ogdury. A protože vědí, jak jiné duchy zabít, mohli by se obrátit i proti vám. Zkoušejte si to v Andělském světě, tam kromě vás žádný jiný duch nebude.“

Musel ještě vysvětlit, odkud se tam divocí duchové vzali a že vlastně většina zdejších žen mezi ty divoké donedávna patřila.

„Ale ty, co jsou tady, už vás nesnědí,“ usmál se. „Vlastně, když si to v hlavě pořádně přeberu, pravé lidožroutky se nikdy nevzdaly a na Pegsda jsem je musel zabít.“

„Člověče nešťastný, už jsi zase zabíjel?“ politovala ho Jarča, i když trochu kousavě.

„Původně jsem je chtěl nechat být,“ řekl Pepek. „Ale ty potvory nám přes noc sežraly pět dalších ženských, sotva se tam objevily. Nemohl jsem je nechat řádit, to bych cítil jako spoluvinu. Bylo to ale děsně nechutné! Musel jsem jim sekat hlavy mečem, ale buď to měly odnést lidožroutky, nebo ty druhé. Doufám, že se to už nikdy nebude opakovat!“

„Neměl jsi to jednoduché!“ konstatovala Hedvika, co už všichni beztak cítili.

„Neměl,“ souhlasil Pepek. „Ale řekněte, nestálo to za to?“

Posadil se na postel, na které ještě nedávno čekal na smrt. Na jedno koleno si posadil Malakim, na druhé Jinn a Eilael se k němu přitulila ze strany.

„Nejsou to krásné děti?“ rozhlédl se kolem vítězně. „Ty tři jsou teď moje. No řekněte, nestály za to? Měl jsem je snad nechat v Pekle?“

Souhlas všech ani nepotřeboval slov. Nic už neříkaly ani Máňa s Jarčou.

Netušily, že právě slyšely - vlastní osud…

© 2006-2007 Václav Semerád, Praha

*****

Konec I.části

Následuje II.část - Svět ďáblic

SLOVNÍK

aforxita = vlastnost hvězdných bran - na jednom přechodu mezi vesmíry může být současně otevřena jen jedna jediná brána

allohmota = (allomass) hmota se spiny elektronů otočenými do imaginární roviny, prostupná hmotou s reálnými spiny (základ duchů)

arachlirud =  zóna elektrolytické nevodivosti, kde proud nevedou elektrolytické roztoky (včetně nervů, takže tam dochází nejen k nefunkčnosti přístrojů a baterií, ale i k »přimražení« živých tvorů)

avoccatto diaboli = ďáblovi advokáti - advokáti opačné strany při svatořečení nových světců

Cifuri =  svět v sousedním vesmíru

Ciropegy =  kočkovití obyvatelé jiného vesmíru

collateral damage = vedlejší škody na civilistech, obvykle vícenásobně převyšující vojenské škody - běžné jednání armády USA

eldyf = ruční zbraň tefirů podobná laserům

flovyň = ochromující droga užívaná ke znecitlivění při operacích

Gehenna = svět v sousedním paralelním vesmíru

gézgete =  vnadidlo lákající nepřátele do léčky

glyteja =  mezivesmírná brána tefirů

Gubirufa =  Zákoník starých tefirů

gunis =  spojovací prostředek tefirů ne na bázi radiovln

idarchon =  umělý energetický orgán Ogdurů

ixogotl = odštěpek inteligentních hurikánů v Jupiterském světě

kliftón =  legendární detektiv, přeneseně policisté

kluapusé =  ochranné silové pole

kytoskef =  ruční zbraň tefirek

libri prohibiti = knihy zakázané cenzurou, držené v klášterních knihovnách zásadně pod zámkem

mea culpa = moje vina (lat.)

MEDr = Medicinae Extraterrestrial Doctor - doktor mimozemské mediciny

mgýčna = elektromagnetické orgány tefirů

mimogehenňané = obyvatelé všech ostatních světů než Gehenna

mínus vteřina = vzniká při převracení časoprostoru

Mirzyom =  Legendární vládce Pekla, proslulý vynalézavým mučením

mosít = tefirský lékařský přístroj

Ogdur =  příslušník starého vesmírného národa

Okifeia =  svět v sousedním vesmíru, sídlo Mrzoutů, později Útočiště, nakonec zůstal Chetézům

Pegsda = svět v sousedním vesmíru, obývaný inteligentními obyvateli

přírjev = redukovaný telepatický pojem (přírodní jev)

rodzot =  starší palubní zbraň vimaanů

slýrib =  orgán Ogdurů otvírající mezivesmírné brány

tasike-sipde =  zóna kovové nevodivosti - opak supravodivosti, oblast, kde kovy nevedou elektřinu

tefir =  obyvatelé sousedního světa Gehenny

telekineze = přemisťování předmětů na dálku vůlí

telepatie = přenos myšlenek na dálku

tuorcha =  protilátka na halucinogeny

ursýd =  silný jed, používaný tefirkami na otravování studní v jiných světech

vimaan = letadla tefirů

xeri = orgán Ogdurů produkující neelektrickou elektřinu

Xijtra = svět v sousedním vesmíru, obývaný inteligentními chobotnicemi

yvoro =  útočný elektrický orgán tefirů

zidibad = nejnovější palubní zbraň vimaanů na principu torzní vlny

zhavae = všegalaktická přírodní délková jednotka (přibližně 21 cm = vlnová délka záření vodíku)

Pozn. 01 Použití kosmické síly zkratuje v jistém okruhu elektroniku

Pozn. 02 Ať jsi kdokoliv, chcípni!

Pozn. 03 Co jiného bys mi udělal?

Pozn. 04 Kdo jsi ty?

Pozn. 05 Radši se domluvíme.

Pozn. 06 Ano, také umím anglicky. Je to paráda mít společný jazyk!

Pozn. 07 Neumím jen anglicky, znám tisíc jazyků Země.

Pozn. 08 Kdo jsi?

Pozn. 09 Tahle hláška se sice vyskytuje ve filmu „Vesničko středisková (1985)“, ale je starší. Mám ji od své mámy (zemřela 1975). Sudič Svěrák tady nemá šanci!

Pozn. 10 Pokud to někomu připomíná, že šestinu světa ovládal Sovětský svaz, pak se strefil (pozůstatek roku 1968).

Pozn. 11 Japonci si své důstojnické meče brali s sebou i do letadel kamikaze...

© 2006-2007 Václav Semerád, Praha