Autobus

Scifi přednášky

ze setkání scifistů

Václav Semerád

Science fiction

(Samostatné)

Veškeré připomínky jsou vítané:

© Václav Semerád

Titul: Scifi přednášky

Podtitul: ze setkání scifistů

Skupina: Přednášky

Autor: Václav Semerád

Nakladatel: Autobus

Normální verze

Generováno v http://sw.gurroa.cz 16.04.2020-11:48 pro SW.

SDÍLENÁ LITERATURA

www.romanyzdarma.cz a www.sw.gurroa.cz

Tento pokus o sdílenou literaturu rozesílejte, prosím, dál. Pokud usoudíte, že napsaný text byl pro vás natolik zajímavý a čtivý, že byste byli ochotni ho finančně ohodnotit, pošlete autorovi na číslo konta

1479600028/3030

dobrovolný příspěvek (okolo dvaceti korun).

Jde o nový směr v přijímání literatury bez mezičlánků a dalších nákladů (hlavně bez OSA), který by se časem mohl stát přijatelný autorům i čtenářům.

Východní mystika vědecky

Avalcon 2000

Buddha - symbol Východu

Jako úvod zopakuji jednu arabskou moudrost, mylně podávanou jako vtip.

Po večerním uzavření bran dorazili k městu čtyři poutníci. Brána se ale neotevřela a oni uvažovali, co dál.

Jeden vytáhl láhev, napil se a pak silácky navrhl: »Pojďte tu bránu vyvrátit!«

Druhý si zatím zapálil v dýmce opium a ospale namítl: »Co se s ní budeme párat, vyspíme se venku!«

Třetí si dal hašiš a sdělil ostatním tajemně: »Prolezeme klíčovou dírkou!«

Nejlépe si z nich ale poradil čtvrtý. Pohodlně se posadil a dříve než ostatní dopili a dokouřili, byl již pohroužen sám v sebe tak dokonale, že na to moudře nic neřekl.

Toť příklad moudrosti nejvyšší...

A nyní můžeme otevřít jednu z knih o mystice, která se mi nedávno dostala do rukou.

»Mystika začíná dnes na Západě v důsledku souběhu řady faktorů ztrácet příhanu, jež na ní ulpěla v posledních staletích. Řada významných představitelů západní kultury k ní přistupuje vážně a někteří se dokonce sami stávají praktikujícími mystiky.«

Tolik citát z mystické knihy. Samozřejmě, tento trend pozorujeme i u nás a kdo se nad tím zamyslí, musí přiznat, že je v tom cosi příznačného. Proč se tolik nepochybně vědecky vzdělaných lidí vrací k tomuto prastarému zdroji, mnohem staršímu než křesťanství? V knize o mystice se to dozvíme hned na počátku, raději tedy opět ocituji - nebude to na škodu věci:

»K obratu v nazírání vedou zejména tyto faktory: s rostoucí propojeností jednotlivých částí lidstva související důkladnější a lepší poznávání východních kultur; významné výsledky prohloubeného studia orientalistů a religionistů v příslušném ohledu; na druhé straně vzrůstající uvědomování si mezí všeho objektivně-racionálního poznání, výboje ve směru nezpředmětňujícího myšlení (přistupujícího k Jsoucímu v jeho hloubce jako k čemusi, co překračuje funkcionální struktury a systémy a je v tomto podstatném ohledu neuchopitelné); významné objevy v přírodních vědách samých, které otvírají v určitých ohledech výhled ke spiritualisticko-monistickému výkladu nakloněnému mystice; dále neméně významné poznatky v oblasti psychologie (hlubinné a transpersonální) a kulturní antropologie, které v mnohém ohledu ukazují stejným směrem; hlubinně-ekologický důraz na respekt ke všemu živému, na potřebu vciťování, a časté zážitky skryté jednoty s tím spjaté; rostoucí zájem o mystiku a vůle praktikovat ji u značného počtu jedinců, kteří mají potřebu hlubšího duchovně-náboženského zaměření a nespokojují se s tradičními západními formami náboženství; některé pozitivní formy misijní a učitelské činnosti představitelů východní spirituality na západě, jež těmto tendencím vycházejí vstříc; tím vším vyvolané snahy o znovunavázání na pozapomenutou mystickou tradici i v progresivních kruzích křesťanských. Díky těmto faktorům se i mystika objevuje v novém světle, a místo toho, aby byla i nadále zavrhována či aspoň podceňována a ignorována, začíná nastupovat vážný zájem o ni a potřeba blíže si ujasnit, oč v ní běží.«

Ano, oč tu běží? Co do našeho uspěchaného světa mystika přináší? Co je důvodem, že se jí čím dál tím víc lidí zabývá? Jistě je za tím to důkladnější a lepší poznávání východních kultur, podpořené studiemi orientalistů, ale právě tak byla v dnešní době poznána kultura lidojedů a jihoamerických lovců lebek - a přece se jimi, až na sociálně-patologické výjimky, nikdo z lidí nenechává inspirovat!

Opět dám raději slovo mystikům, neboť se mi jeví jako absolutně nezbytné uvědomit si prapůvodní smysl mystické praxe. Sami mystikové jsou si přece vědomi, že mystika bývá označována (opět cituji z jejich knihy): »za poněkud zvláštní oblast zážitků, jež snad mohou být psychologicky velmi pozoruhodné, ale jsou příliš excentrické a životu v jeho reálném zaměření příliš odlehlé.« Mystikové sami nejen připouštějí, že se výpovědi o mystických zkušenostech zcela vymykají kontrole, ale na tomto faktu naopak rádi staví. Opět si nemusím nic vymýšlet a použiji slov mystika:

»Odmítnutí mystiky bývá motivované i filosoficky a často i nábožensky. Ještě větší míru předsudečnosti vykazuje odmítnutí motivované vědecky, objektivisticko-racionálně. Má svůj základní důvod v neoprávněném uplatňování vědeckého názoru v oblasti otázek přesahujících horizont vědy a jejích postupů a v nedůvěře ke všemu, co se dovolává jiných pramenů poznání než střízlivého, na obecně ověřitelných objektivních výsledcích vědeckého zkoumání stavícího rozumu. Tato nedůvěra vede k zásadnímu zpochybnění všeho ne-vědeckého, ne-objektivisticky racionálního sondování lidské skutečnosti - a mystiky především. Omezení této netradiční intelektuální perspektivy, na němž je založeno odmítnutí mystiky vědou, činí už samo sebou toto odmítnutí neplatným.«

Hleďme, hleďme, jaký úderný argument! Na ten bych nepřišel! Zopakujme si to:

Odmítnutí mystiky je omezením intelektuální perspektivy, což stačí, aby takové odmítnutí bylo neplatné.

Nádherná logika! - Tímhle se dá argumentovat proti čemukoliv!!! Jinými slovy, co se nám do toho, vědci, pletete, je to za vašimi horizonty, nad schopnosti vašeho chápání a tudíž, když to pochopit nemůžete, nemáte do toho prostě co mluvit! My jsme ochotni se o věci bavit nejvýš s filosofy, případně po stránce náboženské.

Opět cituji mystika:

»V případě odmítnutí motivovaného filosoficky nebo nábožensky se má věc podstatně jinak. Zde je třeba přistupovat k vysloveným pochybnostem vážněji a čelit možným námitkám základním ujasněním a objasněním. Vrhnout světlo - pokud je to intelektuálně vůbec možné - na povahu mystické zkušenosti v jejích vyšších polohách a ukázat, jaké konsekvence mohou z jejích významových aspektů plynout pro metafyzické myšlení a pro otázku po nejvyšším a posledním cíli života. Naším předmětem proto musí být především intuitivně-kognitivní typy této zkušenosti, které představují právě ony její vyšší polohy a obsahují určitou - tu větší, tu menší - míru skutečného duchovního osvícení. Přitom si ovšem musíme být jasně vědomi mezí svého počínání. Neboť mystická zkušenost radikálně přesahuje rozum, je zkušeností něčeho, k čemu on sám o sobě nemá přístup. Její reflexe na základě řady významných výpovědí o ní je reflexí něčeho, co se nemůže stát mimo svou vlastní sféru zjevným a jakožto takové je zcela nesdělitelné. Nemůže dát zkušenost samu a dokázat tak pravdivost mnoha tezí ve výpovědích obsažených; může jen - což je rozumové maximum - vzbudit důvěru v ně. To je účel rozumové reflexe mystické zkušenosti - skromná, nicméně ve své rovině, charakterizované omezením myšlení, nanejvýš významná.«

Slyšeli jsme slovo mystika. Bohudíky... nemám dost úcty k úctyhodným autoritám a jsem ochoten rýpat do všeho. Nebudu mít ohled ani na odmrštění se strany mystiků a pokusím se navzdory jejich odmítnutí na pole mystiky vstoupit - navíc nikoli s posvátnou bázní novice, jak by se slušelo a patřilo. Vzhledem k tomu, že čistě vědecký přístup zde skutečně naráží na hranice nepoznatelného, spolehněme se zhruba rovnoměrně na informace mystiků, vědecké poznatky a v neposlední řadě na vlastní selský rozum - což jistě poznáte na způsobu, kterým své představy formuluji.

Může se vám zdát paradoxní, že se stavím z hlediska vědy a selského rozumu na obranu mystiky, že s většinou tezí mystiků naprosto souhlasím, ale kolem mystiky je zdánlivých paradoxů mnoho a jeden navíc snad ještě unesete - zejména až pochopíte, že tady - a ostatně v celé mystice - o žádný paradox nejde. Tvrdím totiž - a není to pouhá hra se slovíčky - že vědecké pojetí mystiky je neskonale reálnější, než mystické pojetí vědy, (které opravdu, ale opravdu žádný smysl nemá).

Teď mi ale dovolte pokusit se poněkud blíže vám zpřístupnit mystiku jako takovou - je to sice suchopárné čtení, ale vynasnažím se vybrat jen to podstatné.

Podle F.C.S.Northropa (v knize: F.C.S.Northrop: The Meeting of East and West, 1946,) je východiskem k osvětlování mystik rozlišení »estetické«, přímo bezprostředně-zkušenostní, a »teoretické« tj. vysuzované, teoreticky určované skutečnosti a jejího poznání, s poukazem na jasnou nepřevoditelnost prvé na cokoli od ní odlišného a se zdůrazněním její nepoznatelnosti mimo přímé zakoušení, i její nesdělitelnosti v rovině abstraktního rozumu. Jen tento poukaz na její absolutní prvotnost může vést k uvědomění žasuplné zázračnosti »živé skutečnosti«.

»Tato stránka postřehovaných vztahů a významů, ve všem bezprostředně zakoušeném, sestává z barev, vůní, chutí, pocitů, citů, zážitků krásy atd. To nejsou faktory, z nichž sestávají fyzikální entity a procesy, je to látka, s níž pracují umělci - malíři, hudebníci a básníci«, říká Northrop. »Teoretickou stránku skutečnosti nelze naopak bezprostředně postřehovat: nemůže být bezprostředně-zkušenostně dána a poznává se právě teoreticky. Západní myšlení se jí dalo natolik fascinovat, že považovalo bezprostředně-zkušenostní stránku pouze za subjektivní jev, který jen empiricky ověřuje teoretické hypotézy o povaze skutečnosti. Ale toto pojetí je nutno zavrhnout. Mezi oběma stránkami je (se zřetelem k empirické skutečnosti) souvztažnost, v níž jsou si obě rovnocenné. Duchovní, nevyjádřitelný, citově jímavý, esteticky živoucí element - látka z níž jsou utvořeny sny, západy slunce a vůně květů - to je bezprostřední, čistě faktickou částí lidské přirozenosti a přirozenosti všeho vnímaného. Touto částí jsme před vší teorií a spekulací, bezprostředně a tedy s absolutní jistotou. Tradiční, ale naprosto chybná západní tendence byla považovat za méněcenné, co je podle myslitelů Východu prvotní. V tom ohledu je Východ nesrovnatelně hlubší než Západ. Jeho myslitelé si dávno všimli, že člověk zakouší bezprostředně nejenom specifická sdružení vymezených zkušenostních dat, ale že je zakouší ve všeobjímajícím - tj. je všechna obsahujícím - »poli« či »prostoru« prožívání. Uvnitř pole lze rozlišovat dvě stránky: všeobjímající jednotu s odhlédnutím od smyslově nebo introspektivně daných dat, jež zahrnuje, ale také jako celek všech rozrůzněných dat s odhlédnutím od pole, v němž se objevují. Člověk je v podstatě duchovní ne proto, že by byl nějakou lokální entitou myslitelnou jako mentální substance (nebo něco jí analogického), jež ze sebe promítá vjemy a city jako pouhé vlastní jevy, ale jako součást pole (v běžné zkušenosti nepostihovaného) v jeho hloubce. Odhalit toto pole, jež zahrnuje jeho podstatnou nezávislost na vymezených, rozrůzněných datech uvnitř něho, může jen mystická zkušenostní intuice. Chce-li ale mystik vyjádřit zbytek po popření empirických dat smyslů a introspekce, stojí tváří v tvář paradoxu. Nemůže říci, čím je, nýbrž jen čím není. Jeho rysem je totiž to, že je podstatně neurčený, nevymezitelný. Lidské já je vědomé proto, že je založeno v nevymezeném, esteticky zářivém, bezprostředně prožívatelném živoucím poli, jež je samou podstatou jeho přirozenosti. Prvotnost pole dává barvě vněmového předmětu nevyjádřitelnou estetickou živost, již ono vykazuje v našem já. z bezprostřední (ač utajené) přítomnosti transcendentně-imanentního živoucího faktoru plyne nesmírně důležitý důsledek: jeho přímá poznatelnost. Je poznatelný stejným způsobem, jako vše bezprostředně-zkušenostně zpřítomnitelné: vědomou účastí zakoušejícího jedince na nevymezené, nerozrůzněné niterné Přítomnosti. Tento závěr je ve shodě se svědectvím těch, kdo došli dostatečně daleko v praxi mystické kontemplace. Ti všichni shodně svědčí, že toto živoucí pole může být díky vytrvalému kontemplativnímu usebrání »postřehnuto« (je nutno použít uvozovek, neboť nejde o objekt postřehování) jako bezedná hlubina čistého, obsahově neurčeného, nevymezeného, v základě nerozrůzněného vědomí a že tato zkušenost naplňuje člověka nevýslovným blaživým mírem, s mentálním neporovnatelným jasem a intenzitou uvědomování, jistotou své podstatné nepodmíněnosti, jež převyšuje jakoukoli představu a myšlenkové pojetí Právě tato zázračně živoucí Přítomnost je míněna taoistickým pojmem »nejsoucí« Tao, buddhistickými pojmy Šúnjatá (»Prázdnota«) či Tathatá (»Takovost«), védánstským pojmem Čit (čisté Vědomí), nebo Eckhartovými pojmy Seelengrund (Základ duše) nebo Istigkeit (ryzí Bytí). Význam všech těchto pojmů je týž. Nejsou to pojmy původně teoretické, spekulativní, nýbrž pojmy založené na v principu stejném typu intuitivně-kognitivní mystické zkušenosti a snažící se ji naznačit. Emocionální jímavost, živost a nevýslovnost prožívání je výrazem jímavosti a živosti tohoto nevymezeného, všechno objímajícího a jejich základ a pozadí tvořícího tohoto živoucího niterného »prostoru«. Nepodmíněná, empirickému vědomí transcendentně-imanentní a přece skrytá (neboť neustále ven vycházejícím způsobem pohybu zakrytá) duchovní Přítomnost byla ve všech velkých mysticko-spirituálních učeních, východních i západních, ztotožněna s božstvím a její kladná nevymezenost byla - tváří v tvář její neodvoditelnosti z jiného, její nepodmíněnosti, jakož i tváří v tvář intuici její nadčasovosti a bezmeznosti - pojatá jako v poslední instanci Věčnost a Nekonečnost. Ve svém dynamickém a řádovém aspektu figuruje jako Šakti, tj. projevující se božská moc, rozrůzňující se vlastního omezujícího principu Májá což je v těchto naukách označení síly, jíž se tato nekonečná bezmeznost zahaluje sobě samé, v jistém smyslu sebe samu negujíc. S podobnými koncepcemi (alespoň co se základní struktury týče) se setkáváme v taoismu a mahájánovém buddhismu. Hinduistickému Čit v taoismu odpovídá »nejsoucí« Tao, v buddhismu Tathatá či Šúnjatá. Hinduistické Šakti je »jsoucí« Tao a Álája-vidžňána, univerzální »zásobové vědomí«. Jen vzdálenými obdobami těchto koncepcí jsou na Západě mysticko-spirituální novoplatónské a křesťansko-novoplatónské koncepce.«

Jak je zřejmé, teoretická mystika je značně propracovanou... málem bych řekl vědou, kdyby takové spojení sami mystikové neprohlašovali za protismyslné. Nám postačí vědět, že:

»Kromě kontemplativního pohroužení, v němž je poznáváno Čit (čisté Vědomí), existují i jiné typy intuitivně-kognitivní mystické zkušenosti, jež nejsou omezeny na Čit a vyznačují se tak větší obsáhlostí. Brahman (jak je ve védántě a jí příbuzných hinduistických učeních nazýván božský základ existence) není chápán jako nehnutý, neměnný zkušenostní »substrát« čili Čit - není tedy vyčerpán svou nejzákladnější či nejzazší stránkou. Není jen základem nesčetných individuálních rozrůzněných zkušenostních polí, nevymezenou nerozrůzněnou živoucí Přítomností v každém z nich, ale též zdrojem veškerého rozrůznění, a tudíž procesu, díky němuž ta pole sama existují. Je i zdrojem vší zákonitosti a řádu, všech skutečnostních zákonitých vztahů a souvislostí a s nimi i těch aspektů skutečnosti, jež nejsou zahrnuty v bezprostředně zkušenostní složce poznávání, neboť jsou mimo okruh vnímání.«

Zdá se vám to příliš složité? A to jsem pečlivě vybíral z knihy, která obsahuje takových krkolomných konstrukcí tři sta stran, aniž by řekla cokoli podstatného. Ale vraťme se raději k typům mystické zkušenosti a pokusme se o co nejvýstižnější charakteristiku jejich povahy na základě toho, jak je naznačena v příslušných výpovědích.

Začneme oním druhem kontemplativního pohroužení, v němž se s intuitivní zřejmostí prožívá - tedy ve své povaze Čit plně poznává - nerozrůzněný, nevymezený živoucí prostor vědomí. Dočasně osvícený stav vědomí, jehož se dosahuje v tomto typu kontemplativního pohroužení (v hinduistické terminologii se nazývá samádhi v užším smyslu slova, samádhi ve svých vyšších stupních, tj. samádhi »stezky poznání«), je očividně neúplný, a to především proto, že nemůže být ze samé povahy věci dostatečně obsáhlý ani trvalý. Dospívá se k němu cestou meditativní výluky, díky níž se obnažuje samo »jádro« bezprostředního zakoušení a je svlékána »slupka« všech zkušenostních obsahů, takže ve vrcholném bodě této výluky se může dostavit stav, kdy zmizí všechny jednotlivé obsahy vůbec a zůstává »zázrak« bezprostředního čistého vědomí, čistý stav Vědomého Bytí (či lépe řečeno Bytí-Vědomí), dotvrzující - jak řekl Mistr Eckhart - »nestvořenost« a »nestvořitelnost«. Mysl »vstupuje« do niterného prostoru nesmírného míru, je v něm jakoby smazána. Ve své nepodmíněnosti je prožíváno nevymezené, nerozrůzněné »Prázdno« čistého vědomí (nevymezená živoucí Přítomnost). V tomto stavu nejhlubšího pohroužení se osobně-individuální uvědomování zdánlivě ztrácí: dochází k jeho zdánlivému rozplynutí v nesmírné neosobní niterné »šíři« (na nižších stupních jde jen o větší či menší míru rozplývání) tato »šíře« je intuitivně postihována jako nezměrná či bezmezná. Vědomí světa přitom mizí (na nižších stupních je tu jen jeho větší či menší, v každém případě velmi slabé reziduum). Je-li zkušenost osvícení omezena na takovéto pohroužení, musí pro příslušného jedince zůstat svět vnímaného mimo posvátnou oblast takto odhalovanou: je něčím, co se staví proti této zkušenosti, co ji vylučuje stejně tak, jako ona vylučuje jej. Je něčím, z čeho se jedinec do ní stahuje a co ho z ní zase vyhání zpět. O tomto hlubokém pohroužení podává svědectví těchto několik vybraných výpovědí:

Abul Husajn an-Nuri vypovídá: »Kdykoli se objevil Bůh, zmizel jsem já; a kdykoli jsem se objevil já, byl Bůh nepřítomen. Jeho přítomnost je moje nepřítomnost.«

Mistr Eckhart jde ještě dál: »Stojí-li duše před svým původem, zůstávají její síly venku a ona tu stojí obnažená a bezejmenná, vysvlečená ze vší určitosti. Nejvyšší část duše je nad čas povznesena a ví o čase tak málo jako o těle. Duše se vznáší vzhůru do jednoduchosti, nad všechny věci do nepoznatelného. Beztvará vrhá se do beztvarého Boha. A zde už nelze mluvit o duši, neboť ztratila svou přirozenost v oné jednosti božské esence. Tam se už nenazývá duší, nýbrž Nezměrným Bytím.«

Stejně vypovídá i jeden z klasiků Brahmánanda: »Konečně se otvírá ‘oko moudrosti’ a Nekonečno je bezprostředně postřehováno. Ach, zde je jiná říše, nad vesmírem! Svět klesá v nic. Mysl se zdá rozpouštět a přechází v savikalpa-samádhi (pohroužení s residuálními myšlenkami). Pak přichází nirvikalpa-samádhi (bez myšlenek), nejvyšší nadvědomá zkušenost - absolutní jednota. Ta je mimo slova i myšlenky. Není tu nic, co by bylo možno vidět nebo slyšet! Nekonečnost! Pouze nekonečnost! Je to bezprostřední prožívání.... Vše je nekonečnou blažeností, zde není žádného já a žádného ty, zde je vše sat-čit-ánanda (bytí-vědomí-blaho), absolutní. Je to prožívání nejvyššího štěstí.«

Šrí Ramana Maharši: »V pohroužení se tvůj život stává jen magnetkou přitahovanou k obrovskému magnetu, a jak pronikáš hloub a hloub, stáváš se samým středem, zdrojem a podkladem existence. Zůstáváš jako čisté, absolutní Vědomí, v němž už není myšlenek ani pochybností. Je to záplava: jsi už jen stéblem slámy a jsi za živa pohlcen; ale je to nanejvýše rozkošné, neboť se stáváš tím, co tě pohlcuje. Ego se ztrácí v duchovním středu Samém, klam je u konce, je dosaženo Pravdy.«

Po tomto osvětlení kořenů Východní mystiky odložme na chvíli nutkání k bezmeznému uchvácení, kterému podlehly statisíce lidí a pokusme se opět zapnout na vyšší obrátky šedou kůru mozkovou. Je to sice přesný opak toho, oč v mystice běží, ale Mystika je paradoxů plná - a co když právě vzepření může přinést to, co jinak trvá až několik let - totiž to kýžené osvícení? Jsou-li mezi vámi nějací mystikové, nechť mi odpustí drzost, s jakou se dotýkám základů jejich víry, ale na druhé straně, i dnešní mystika se stále častěji odívá do obleku, který sama slovně nesnáší - do vědy. Všimněme si, jak často používá vědeckých, nebo se tak tvářících termínů - namátkou uvedu část jedné věty: Zkušenostně-intuitivní uvědomování si Absolutně předchůdné, nekonečné a věčné Absolutní Přítomnosti je neintencionální, transcendentně-imanentní duchovní skutečností... atd atd.

Takže přejdu bez velkého soucitu (který mystikové k vědě také nepociťují), přímo do středu mystické teorie i praxe - k Osvícení Absolutní Přítomností.

Zopakujme si, co je považováno za naprosto nutné podmínky onoho kontemplativního pohroužení, vedoucího až k Osvícení Absolutní Přítomností. Jak se všechny mystické autority vzácně shodují (ačkoliv si v některých dalších směrech vzájemně úporně protiřečí, což je ale podle nich jen dalším znakem jejich Absolutní Pravdy), základem je meditativní usebrání, ono svlékání slupek vědomí, kdy je z mysli postupně vytlačováno veškeré vnímání až zůstane jen vnímání Absolutna. Tomu procesu napomáhají různé další praktiky, jako dechová cvičení, strnutí těla do absolutního klidu, očišťování těla, často vykonávané do překvapujících detailů - například požadavek na absolutní vnitřní čistotu, které se dosahuje obvykle půstem, někdy pro větší spolehlivost i mechanicky - například spolknutím dlouhého pruhu látky, zkroucené na způsob provazu, takže je tělo mechanicky dokonale vyčištěno i zevnitř. Pouze Vnitřně Čistý Mystik může totiž zakusit stav Pohroužení do Absolutní Přítomnosti. Pravda, mystické autority nám tvrdí, že tyto pomůcky jsou nezbytné pro nováčky bez dostatečně hlubokých mystických zkušeností, zkušený Mistr je schopen se do takového stavu navodit za kratší čas rozjímání a někteří velikáni Východu dokonce uváděli, že žít v trvalém Pohroužení dokázali i bez nezbytného klidu, dokonce i při běžné, všední činnosti. Jiné velké autority mystického světa tuto možnost popírají, ale nikdo z nich se přitom nesníží pochybovat o Pravdě Velkých Myslitelů. Paradoxní? Ne - u Mystiky je to normální.

Vraťme se opět k oné předsudečné vědě. Domnívám se, že tvrzení o neuchopitelnosti mystického poznání vědou je pravdivé, dokonce Absolutně pravdivé(!) (viz dále). Věda skutečně není schopna rozumově uchopit Absolutní Přítomnost, zakoušenou mystiky (přinejmenším v tom, co je jejím obsahem). V tomto směru jejich tvrzení podporuji, ba co víc, přidávám se k němu a to právě z pozic vědy, jakkoliv se to zdá být paradoxem. Přesto mi to nedá a pokusím se využít vědu k tomu, nač ještě stačí. Zkuste se na to podívat bez předsudků (z obou stran). Možná jako já pochopíte, že věda a mystika mohou vedle sebe koexistovat a ačkoliv mystika vědě opravdu nemá co dát (alespoň ne přímo), může být jejich symbióza praktická a nakonec i obecně prospěšná (což pro vás nejspíš bude největší překvapení !!!). I když - jak pro koho.

Přijmeme tedy za axiom (neboť důkazy v tomto směru samozřejmě neexistují a jak podle mystiků, tak i z hlediska vědy je nesmyslem je vůbec požadovat), že praktický mystik se dokáže po dlouhotrvajícím meditativním očišťování dobrat Osvícení. Podívejme se na ten jev nikoliv z hlediska obsahu, nebudeme se pokoušet zjišťovat, co vlastně mystik vnímá (to je totiž skutečně vědecky neuchopitelné), ale z hlediska obecné fyziologie. Co se děje s tělesnou schránkou mystika v době, kdy jeho duše dlí v Absolutnu? (Obrazně řečeno - oni sami přece duši popírají.) Musíme si uvědomit, že plnému kontemplativnímu ponoření zpravidla předcházejí očišťovací procesy, namáhavá dechová cvičení a půst. Samozřejmě tím dochází k výraznému poklesu živin, nejen v obsahu vyprázdněného žaludku a střev, ale především v krvi. Takový stav ale není pro vědu ničím nový. I v Praze bych mohl jmenovat několik psychiatrických pracovišť, která se mentální anorexií zabývají. Jak známo, někteří jedinci se do tohoto stavu dostávají sami a to tak dokonale, že na podvyživenost zkolabují a zemřou. Tento stav ale sám o sobě ke zmíněnému Osvícení nevede. Pak by totiž nejvíce osvícených muselo být právě na psychiatrických klinikách, kde se mentální anorexie léčí a jak dobře víme, není tomu tak. Co to znamená? Pro nás jen poznatek, že anorexie sama o sobě může být ke stavu Osvícení podmínkou možná nutnou, ale nikoliv postačující.

Zde ale přistupují další faktory, pro uvedení do stavu pohroužení rovněž naprosto nutné. K nastartování auta také nestačí mít benzín, ale i dostatečně nabitou baterii a neucpaný výfuk. Také v mystice je těch podmínek více. Další z nich jsou dechová cvičení. Mystická dechová cvičení nejsou totožná s hlubokým dýcháním známým z tělocviku. Je to naopak potlačování dechu, jeho zadržování, až k úplnému potlačení subjektivního vjemu dýchání. K mentální anorexii, čili úmyslnému vyhladovění, se tak přidává i trvalá asfyxie, stav kyslíkového hladu z potlačeného dýchání. Medicíně je známé, jaký vliv to má na mysl meditujícího mystika, jen si vzpomeňme, k čemu vedou známá přidušení nemluvňat při porodu. Při mystické samadhi se zpomaluje na minimum dýchání i látková výměna, takže je zde myslitelný i obdivovaný a pokročilými mystiky předváděný jev - stav zcela bez viditelného dýchání, demonstrovaný až drastickou cestou pohřbení zaživa po dobu až několika dní. Ačkoliv můžeme předpokládat, že k minimálnímu přísunu kyslíku dochází difusí i skrz určitou vrstvu hlíny, normální člověk by se nejspíš rychle udusil. Právě tak se většině lidí nedoporučuje napodobovat tichomořské lovce perel, kteří se bez dýchacího přístroje potápějí do hlubin 60m, kde vydrží údajně až osm minut - ani tady není pro běžné smrtelníky bezpečné následovat je bez tréninku, dokonce ani s dýchacím přístrojem. Oni se pak mohou vynořit naráz, kdežto člověk s dýchacím přístrojem by se při náhlém vynoření stal téměř okamžitě obětí kesonové nemoci.

Musíme podtrhnout skutečnost, že asfyxie probíhá současně s dlouhodobou anorexií, takže tělo množství vzduchu nepotřebuje prostě proto, že nemá co spalovat, dále zdůraznit požadavek co největšího klidu a ustrnutí, takže není ani důvod něco spalovat. Kyslíkové hladovění se stáhne až někam na okraj - podobně jako nedostatečně živený oheň přechází v pouhé doutnání, které může také trvat neuvěřitelně dlouho - o tom by mohli vyprávět legendy především hasiči se zkušeností s lesními požáry.

Ale ani současné působení těchto dvou faktorů, anorexie a asfyxie, očividně ještě není postačující podmínkou. V koncentračních táborech například docházelo ke značnému stupni rozvoje obou těchto faktorů, nejen co do nedostatečné výživy, ale zejména v prostředí komor s plynem Cyklon-B - a přece se koncentrační tábory nestaly automaticky líhní tisíců mystiků. Adaptace zřejmě musí být pozvolná, nikoliv tak skoková - a k úplnému mystickému pohroužení musí být asi nezbytně nutná ještě nějaká další podmínka.

Domnívám se - a ne bezdůvodně - že třetím, zato nejdůležitějším faktorem, nezbytným pro dokonalé odpoutání se od světa je právě to svlékání mysli, oprošťování se od myšlení. Mozek se pak dostane do stavu mentálního hladovění, podobného součinu účinků anorexie i asfyxie. Teprve pak dochází k jevům, známým jako ponoření, pohroužení, též Tao, Šúnjatá, Tathatá, Čit, až po Eckhartův pojem Seelengrund - totiž k samadhi.

Samozřejmě to nemusí být tak jednoduché, stále nám chybí vysvětlení tohoto jevu, ale k základům mystické praxe nám zbývá už jen malý krůček. K čemu dochází v organismu každého živočicha v takovýchto, nebojme se to říci, krajních situacích? Jak známo, stav hladovění, a to hned v několika směrech, vede zprvu k velmi výrazné psychické aktivitě. Zpočátku se zde projevuje pud sebezáchovy, snaží se odstranit příčiny tohoto nenormálního stavu. Později, pokud byla snaha o získání potravy neúspěšná, nebo jako právě v těchto případech, kdy dojde k vědomému úmyslnému utlumení sebezáchovného pudu, nastupuje druhá fáze obrany organismu, totiž apatie, známá především u tzv. přirozeně nemocných mentálních anorektiků. Tělo se podvědomě snaží překonat toto nepříznivé období, kdy není možné opatřit si vhodnou potravu, aspoň snížením energetických výdajů. Jak známo, může to vést k záchraně, pokud se období nedostatku již chýlí ke konci. Známe to i v naší přesycené společnosti v podobě jarní únavy - jistěže jen v subjektivním, slabém pocitu, skutečnému Osvícení nekonečně vzdálenému. Připomenu, že období krutých nedostatků jsou příznivá meditacím a není náhodou, že se v křesťanské Evropě největší rozvoj mystiky datuje do období Třicetileté války a krátce po ní. Právě z této doby je známo nejvíce křesťanských mystiků, ačkoliv doba tvrdé rekatolizace pro ně jistě nebyla ideální.

Při překročení jistých mezí vědomého prohlubování třístranného hladovění - po stránce živin, kyslíku i mentální činnosti - dochází k dalším jevům, v medicíně také dobře známým. Tělo si začne uvolňovat endorfiny, hormony, které napomáhají překonávat nepříznivé období. Je známo, že morfiny jsou chemicky tak blízké morfiu, že mohou vyvolávat i podobné stavy, jako morfium v koncentrované podobě, podávané do organismu zvenčí. Srovnáme-li stavy meditativního pohroužení popisované mystiky s dnes již také dobře známými popisy extází po nitrožilní aplikaci heroinu, vidíme, že jde o stavy velmi podobné, srovnatelné, ne-li přímo totožné. Také uživatelé drog popisují onu blaženost, pocity vznášení se v prostoru, hrdinské pocity božství (podle toho byl ostatně heroin nazván), dokonce i světelné vjemy - tak podobné Osvícení. A tím jsme vlastně doma. Troufnu si tvrdit, že nepatrný odlesk Osvícení prožívají i jedinci po větší intoxikaci levným etylalkoholem, kteří rovněž znají pocity uvolnění, vznášení v prostoru, pocity světla a světelných efektů. V našich poměrech vidí známé a popisované bílé myšky, v anglosaském světě, převážně v Americe, charakteristické většími rozměry všeho, jde často o vidění bílých slonů. (Pozn.: zde máme tedy opravdu ještě co dohánět.)

Maně mě napadá, není-li - alespoň v případě endorfinů - malé zrnko pravdy i na tvrzení konkurenčního myslitele Karla Marxe (cituji): Náboženství je největší opium lidstva.

(Mezi námi, právě Marxovo náboženství se stalo tím absolutně nejhorším opiátem v dějinách lidstva a společně s příbuzným, také německým »národně sociálním« náboženstvím má na kontě více mrtvých, než úhrnem všechny ostatní náboženské i opiové války za posledních deset tisíc let.)

Než vraťme se k Mystice. Oč tu vlastně jde, je tedy poměrně dobře popsáno na mnohem běžnějších intoxikacích, se kterými se medicína denně setkává. Pocit vjemů světla je celkem věrohodně vysvětlován stavy asfyxie, nedostatku kyslíku, vznášení zase zablokováním center rovnováhy. (Proto také požadavek klidu - kdo ho nedodržuje, jako alkoholici, má problémy.) Světelné vjemy si můžete snadno sami navodit tím, že si nakrátko zablokujete přístup kyslíku do očních nervů, například tlakem na oči - ale nedoporučuji to přehánět, neboť může dojít až k jejich vážnému a hlavně - nevratnému - poškození. Domnívám se ale, že takto lze vysvětlit i posmrtné zkušenosti, kdy se jedinci nacházeli ve stavu klinické smrti, ale byli navráceni k životu a mohli své pocity popsat. Také ti (pokud nemají po probuzení úplné okno), popisují víceméně shodně pocity světla, blaženosti a vznášení. Také viděli sami sebe jako kdyby byli mimo a jejich návrat bývá poznamenán pocitem smutku, že se musí vrátit na svět (a k práci). To vše je opět srovnatelné s heroinovými halucinacemi. Zřejmě se jim také dostalo štěstí okusit v malé míře bájného mystického Osvícení (bohužel za tak extrémních okolností, že tuto cestu rovněž nemohu nikomu doporučovat). Nemá ale cenu pochybovat, že tyto stavy právě takto vznikat mohou a svědectví těch lidí mají pro nás velkou cenu. Vysvětlovala by, jak mystické praktiky kdysi vznikly. Při různých neštěstích se extrémních okolností přihodilo během dějin lidstva na tisíce, spousta lidí je mohla zázračně na poslední chvíli přežít a jejich svědectví se mohla stát základem víry v nebe. Někomu z nich se přitom ty pocity zalíbily natolik, že se mu podařilo vyvolat je i uměle. Buď pomocí drog, nebo i bez nich. Nechci tvrdit, zda tu byla dřív mystika nebo drogy, ale blažené stavy, dosahované bez drog, tedy bez viditelné příčiny, musely jistě působit mnohem tajemněji.

Vraťme se ale na okamžik k endorfinům. Proč vlastně vznikají? Jejich účinky můžeme dobře pozorovat například v přírodovědných filmech. Antilopa, přepadená smečkou gepardů, je stržena k zemi - a úplně ustrne, přestane se bránit a i kdyby snad ještě mohla kopat nebo použít svých rohů, nechá se bez odporu roztrhat. Vypadá to, jako kdyby se tu Matka Příroda snažila svým dětem krutou smrt usnadnit. Z vědeckého hlediska je to ale tautologický nesmysl. Vysvětlení je jiné. Umírající antilopa už tuto »zkušenost« nikomu nepředá. Zato když nastane jiná situace, kdy jde o život - například je stádo ze všech stran obklopené ohněm, krátkodobé působení endorfinů - zejména v potlačení bolesti - dovolí některým rozhodnějším jedincům ohněm proběhnout a byť s nějakými popáleninami přežít, takže mohou tuto mutaci předat i eventuálním potomkům. Známe to i u lidí - kdo byl u nějakého požáru, jistě si všiml, že si někteří lidé nevšimnou menších popálenin, dokud je nutné (a je co) zachraňovat. Teprve pak si začnou bolest uvědomovat. Ze zkušeností našich letců v Anglii také vyplývá, že zranění na palubách bombardérů dokázali po ošetření morfiem vyskočit z hořícího letadla, ačkoliv bez morfia nebyli vůbec schopní pohybu. Endorfiny mají tedy svůj pozitivní význam - jde o to, jak je uplatníme. Morfium se v lékařství používá k tlumení bolestí naprosto běžně, zatímco ve své upravené podobě - heroinu - je předmětem zajímajícím (a právem) spíše policii.

Že by ale celé učení Východní Mystiky bylo blábolem zdrogovaných, navíc otravnými produkty vlastní látkové výměny? Ale nakonec - proč ne? Kdo zná psychedelické umění, také založené na umělecké tvorbě pod vlivem drog, především LSD, snadno se s tím smíří. Nepřinesli nakonec lidstvu největší umělecké hodnoty právě lidé na pokraji šílenství? Nejen známý schizofrenik Vincent van Gogh, ale i jiní, z našich velikánů třebas Bedřich Smetana, který nakonec zemřel šílený? A troufne si vůbec někdo odhadnout podíl umění, vytvořeného pod vlivem alkoholu? Také Východní Mystikové se občas pouštěli do básní, jako je např. Bhagavádgíta! Opěvují-li krásy Absolutní Prázdnoty, opěvují sice v podstatě nic, ale velmi krásně a květnatě.

Je nám ovšem také jasné, proč nemůžeme používat Mystiku k hledání něčeho reálného? Nikdo z mystiků se nikdy nepokoušel zprostředkovat svou poznanou Absolutní Pravdu jinak, než v nezřetelném a krajně opatrném popisu. Z tisíciletí Mystiky není znám jediný případ, kdy by mystikové při pohroužení do Absolutní Pravdy něco objevili. Ostatně, oni sami to považují za nesmysl. Používat mystických praktik k hledání jiné Pravdy než Absolutně Neuchopitelné je podle jejich mínění zbytečná námaha - a k tomu se přidávám. Věda z mystických praktik skutečně čerpat nemůže - nemá co. Uvědomte si, že stav v hrubých rysech podobný Osvícení (bohužel - nebo bohudík - informační, ne pocitový) prožívá v podstatě každý, kdo se pozdě v noci probudí u zapnuté obrazovky televizoru. Známé, ale taktéž nepopsatelné a nesdělitelné jiskření, (opatrně popisované jako zrnění, ačkoli s obilím nemá žádnou souvislost), nese totiž v sobě stejnou Absolutní Pravdu, jako vidění mystiků, dosahovaná až po nevýslovném úsilí. I toto nepopsatelné světlo je vědecky neuchopitelné. (Ačkoliv, abych byl přesnější, televizor naladěný na nevysílající kanál můžeme teoreticky vědecky využít jako generátor náhodných čísel - tedy, kdybychom neměli generátory jiné a lepší.) Nobelova cena za mystiku je dokonalý protimluv - ačkoliv existuje i Nobelova cena Míru, kterou už dostaly také pěkné kreatury - viz prezident Obama, který v době jejího udělení vedl dvě loupežné války a další rozpoutal brzy poté. Příměr s televizorem je jistě neúplný, ale na druhé straně stejně dobře použitelný, jako podobné neúplné příměry, používané mystiky.

Pro ne-mysticky založeného člověka, který přesto touží po stavech Osvícení a spojení s Absolutní Přítomností, o jakých se píše v mystických knihách, existuje možnost absolvovat Osvícení i bez dlouhých roků zasvěcování od Mudrců Východu. Podmínkou je, jak už to na Západě bývá, dostatek peněz a kontakty. Endogenní morfin lze uspokojivě nahradit heroinem, v nouzi i jinými, stejně účinnými preparáty, dostupnými i u nás. Injekce sama je nepříjemná jen krátce a Absolutního Ponoření se dosahuje rychle, bez námahy a téměř bezbolestně.

Má tedy pracnější Východní mystika nějaký význam i pro moderního člověka? Ale také zde mi nezbývá než plně souhlasit s tezemi mystiků. Má! Mezi heroinem a mysticky vnitřně produkovanými endorfiny a morfiny jsou významné rozdíly, způsobené nejspíš cizorodostí vnějších látek. Jak známo, dávky heroinu je nutno s časem stále zvyšovat, zatímco endorfiny si trénované tělo postupem času vytváří snadněji a snadněji, jak jasně vyplývá ze zkušeností Velkých Mystiků. Zatímco Heroinový Mystik potřebuje neustále větší a větší přísun peněz, které si nedokáže vydělat jinak než kriminálně-protizákonnou cestou, Východní Mystik tolik peněz nepotřebuje. Velkým Světcům obvykle postačilo žebrání, modernější Mystik má i jiné možnosti obživy. Vnitřní produkce endorfinů je přitom tělu bližší, takže odpadají komplikace s čistotou a zejména s nežádoucími vedlejšími účinky. Nepoužíváním špinavých injekčních stříkaček se Východní Mystikové účinně chrání před infekcemi, zejména před AIDS.

Ale citujme opět mystické klasiky:

»Příkladem tu může být Rámakršnova zkušenost v ranější fázi jeho duchovního vývoje. Svámí Nikhilananda ve své předmluvě k »Rámakršnově evangeliu« píše, že Rámakršna tehdy viděl ve všem projev Vědomí a Blaženosti Božské Matky, bariéra mezi hmotou a energií se mu zhroutila a on viděl v zrnku písku a stéble trávy vibrovat božskou energii, svět se mu jevil jako jezero rtuti a stříbra. Božská Matka se mu stala vším. Ukázala mu, že vše kolem je naplněno Vědomím: i v bezbožném muži před chrámem »viděl« vibrovat její sílu a stejně tak v náhodně přiběhnuvší kočce.«

Rámakršna, jeden z věrozvěstů Východní mystiky, tedy v raném období viděl vibrující energii a ve svých spisech píše o personifikované božské síle, Božské Matce. Mystikové ale dnes tvrdí, že pojem Božská Matka je alegorií, neboť Rámakršna nemohl vidět žádnou osobu či osobnost, neboť Absolutno žádnou osobnost nemá. Myslím si, že je to od nich zbytečně tvrdé a nedá mi to, musím se Rámakršny zastat. Kdo z mystiků může tvrdit, co Rámakršna ve svém Ponoření viděl? (Poznámka - selským rozumem řečeno - jeho kritikové se nedostali tak daleko, aby mu bezvýhradně uvěřili...) Ale vždyť nic z toho není nemožné! Známý český mystik Fráňa Drtikol to vysvětluje docela přijatelně. Podle něho si člověk vždy antropomorfizuje setkání s něčím, co se mu zdá dokonalé. Stejně tak by si prý ryba ve styku s Absolutnem představovala nějakou dokonalou rybu, vůl pak absolutního vola (pardon, to je nepřesné, Drtikol mluvil o bůvolu). Uvědomíme-li si, že všechno, s čím se Mystik setkává, v podstatě vzniká přímo v jeho hlavě, je pak možné všechno. Ostatně, vibrující božskou sílu v jezeře rtuti a stříbra můžete vidět i vy po několika stakanech vodky. Také Rámakršnovo Ponoření do Božské Matky mohlo být skutečné jako jiná jeho vidění nikým nezpochybňovaná. Ostatně ani ta persóna - matka nemusí být čirá fikce, o čemž svědčí některé větve Východního mystického učení, od pravého zen-buddhismu jen nepatrně odlišné, které se - a zřejmě velice úspěšně - pokoušely spojovat Mystické Ponořování se sexem, což jistě není bez zajímavosti ani dnes - ostatně, Heroinoví Mystikové to denně dokazují.

Opět předám slovo mystické knize:

»V základním je třeba mystikům důvěřovat a nečinit se vůči ním skepticky zaslepenými a hluchými. Zvláště důležité jsou často nejstarší mystické výpovědi, u nichž je ještě vyloučena možnost ovlivnění interpretace pojmy rozvinutější teoretické spekulace, např. všechny velké výrazy zkušenostní intuice v indických upanišadách, v mahájánových sútrách, nebo v textech klasiků taoismu. Je nesprávné žádat po mysticích důkazy, protože jejich základní výpovědi jsou jen pojmově-symbolickými poukazy na intuitivně postihované pravdy pouhým myšlením samým zcela neověřitelné a nedokazatelné. V rámci běžné odkázanosti na oblasti pouhých empirických faktů není v metafyzickém ohledu na úrovni rozumu žádné jistoty, evidence, důkazu. Pouze rozumově je existence Absolutního Duchovního Základu a jeho poznatelnosti v mystické zkušenosti neprokazatelná. Není však na místě činit se pro tuto neprokazatelnost hluchými vůči působivým výrazům Pravdy, jež může být poznaná jen ve zkušenostní intuici a k cestě za níž jsou tyto knihy jen potenciální výzvou. Je naopak třeba se naučit mystikům naslouchat - tak, abychom za jejich slovy v ycítili živoucí zkušenost a stali se receptivními pro tento jejich zkušenostní náboj. Všem slovním výrazům, z jejichž povahy je patrné, že se v nich bezprostředně vyjadřuje živoucí zkušenost, můžeme v základním ohledu plně důvěřovat.«

Pozn. Stejně tak bychom měli více důvěřovat lidem z našeho okolí, kteří se dostanou aspoň do okrajového kontaktu s Absolutnem pod vlivem dostupnějšího etylalkoholu. Vždyť i oni mají Pravdu! A nejen ve víně! Dnes je například velice v módě Pravda Becherovková - ale to opět odbočuji, měl bych se pokorně vrátit k tradiční Východní Mystice.

Souhlasím tedy plně s mystiky:

a) jejich extatická vidění rozhodně nejsou pouhou fikcí,

b) neobsahují nic postihnutelného rozumem.

Nevidím zde žádný rozpor, vy ano? Přece ani zrnění televizoru není fikcí, aniž by i ono bylo vědecky uchopitelné. Na rozdíl od ponoření do Absolutna, které zažilo nepatrné procento mystiků, je dnes pohled na zrnící televizor známý velkému množství lidí. Nejen na Východě i Západě, ale i u nás. Bohužel, takto dosahované uspokojení je očividně slabší. Ale vždyť i sami mystikové odlišují slabší druhy spojení s Absolutnem od naprosto pohlcujících, spojovaných pouze s Velkými Mistry. Nevidím paradox ani ve vývoji kvality spojení s Absolutní Přítomností od počátečních dob k dnešku. Mystikové tvrdí, že Absolutní Přítomnost je na čase nezávislá a neměnná a já to uznávám, ale to přece neplatí o druhé straně - o nich samotných. Kde Rámakršna viděl Božskou Matku (opět opakuji - nebyla-li reálná a hmotná - ačkoliv »ponoření do reálné ženské« by stěží bylo chápáno jako originální, nepodáme-li je dostatečně mysticky), tam Mistr Eckhart viděl Boha - ačkoliv ho viděl jinak, než křesťanské autority jeho doby, což mu nakonec vyneslo - popravu. Pravda, je psáno, že během soudu zemřel sám, ale co bychom si povídali o kvalitách středověkém mučení, že? V každém případě církevní soud jeho dílo odsoudil, takže kdyby nezemřel během soudu na mučení, hranice by ho tak jako tak neminula. Vývoj se samozřejmě nezastavil ani dnes. Důkladnější poznávání východních kultur a významné výsledky prohloubeného studia orientalistů a religionistů ovoce skutečně přineslo; i když hlavně v opačném směru, takže je dnes v samé kolébce Mystiky na kvapném ústupu tzv. Mystika iluzionistická, čili primitivní.

Tím víc dochází k rozkvětu ostatních druhů Mystiky, zejména zen-buddhistických větví. Mudrci z Východu dnes paradoxně vědecky přednášejí na Západě i na univerzitách. Ačkoliv má být jejich hlavním cílem odpoutání od života, předhánějí se ve snaze přinést osvícení také na Západ, do nedávné doby téměř nedotčený, ale dnes velmi vnímavý. Ani pradávná tradice mysticismu křesťanského pro ně není dostatečně pravá, neboť, jak sami tvrdí:

»Příkladem nesprávného výkladu zkušenosti je typicky teologický výklad mystického ponoření, častý v křesťanské mystice. Rozplývání osobního vědomí, jehož centrem je Já, v nevymezeném živoucím prostoru vědomí se zde vykládá jako splývání dvou odlišných substanciálních entit, stvořené a nestvořené, duše a Boha. Nic takového však není významově zahrnuto ve zkušenosti samé: ona sama neříká vůbec nic ani o osobním Bohu, ani o jakékoliv substanciální duši. V těchto teologicko-metafyzických pojmech zformulovaných dávno před mystickou zkušeností si dogmaticky orientovaná mysl vysvětluje tuto zkušenost, uvádějíc ji ve významový vztah ke křesťansko-teistické koncepci skutečnosti. Násilnost takového výkladu, při němž musí být zkušenost vpravena do rámce vztahů jenž neodpovídají její povaze, je ale zřejmá. Méně násilný, ač stále ještě nesprávný, je teistický výklad »komunikace« lidského já s niternou Hlubinou za ním, i když povaha zkušenosti je taková, že jej zdánlivě opravňuje.«

Ale, ale! Kdo si to zase usurpuje jedinou pravdu, tu svou? Vždyť i Rámakršna »v raných dobách« komunikoval s Božskou Matkou, což byla rovněž personifikovaná Niterná Hlubina, jaké středověcí křesťanští mystikové slovy Mistra Eckharta říkali - spojení s Bohem. I když - Mistr Eckhart ve svých prohlášeních zašel ještě dál, čteme-li z jeho díla:

»Bůh a božství se od sebe liší tak jako nebe a země... Nebe stojí tisíce mil nad zemí a stejně je Božství nad Bohem. Kdybych měl Boha, kterého bych mohl pochopit, ani bych ho nechtěl považovat za Boha. Život někoho druhého mě nemůže učinit blaženým: to ve mně samém musí být život a blaženost, z nichž se chci těšit... Božství samo je jen chudé, nahé a prázdné, jako by ho ani nebylo: nemá, nechce, nepotřebuje, nepracuje, nepřeje si... Musíš milovat Boha jako ne-Boha, ne-ducha, ne-osobu, ne-obraz, takového jaký je - čisté Jedno, jež nemá co činit s jakoukoliv dvojností či trojností, v němž věčně klesáme od nicoty k nicotě. Bůh se stává a odestává. Stane-li se zjevení božské podstaty ve mně dokonalým, pak jsem já sám tou božskou podstatou, jsem Bohem, jež se ve mně zjevuje.«

To byla autentická slova nejvýznamnějšího evropského křesťanského mystika Mistra Eckharta (1260-1327), psaná jím samotným v letech krátce před jeho popravou pro kacířství. (Poznámka: divíte se? Já ne.) Což se ale zdá současným východním mystikům málo - jejich slova jsou k Bohu ještě nemilosrdnější. Podle nich je Niterná Hlubina Absolutně Prázdná, ač i Prázdnota má Formu (prázdnou). Věřme jim to, byli do ní přece nesčetněkrát pohrouženi.

Musíme se teď ale vážně zamyslet, co vede Východní Mudrce k jejich cestám na Západ, proč obětují svůj nesmírně vzácný čas cestováním, když jej mohou prožít mnohem užitečněji v extatickém Ponoření do Absolutních Hlubin? Vysvětlení je - jak jinak, pozemské a bohužel hmotné. Mohu zde také citovat slova jednoho ze známých mužů Západu, který se dostal do blízkého kontaktu s Východním Světcem Maharašim a nechal se i se svými přáteli osvítit. John Lennon z legendárních Beatles tvrdil: »Maharašimu šlo hlavně o prachy...« Už z tohoto výroku je zřejmé, že John Lennon byl velikým indickým mudrcem skutečně osvícen. Je totiž smutnou pravdou, že fyziologické potřeby potlačovaného hmotného těla nejsou zanedbatelné a i Veliký Mystik se musí postarat o jejich uspokojování. Ačkoliv je Ponoření do Absolutní Hlubiny podle všech svědectví vskutku uchvacujícím zakoušením, Absolutní Prázdnota nemá zájem pohltit své partnery natrvalo. Tělo může z Hlubinné Prázdnoty čerpat pouze duchovní uspokojení, ale nic jiného, takže fyziologické potřeby nakonec přeruší i sebedelší ponoření. A pokud ne, dá se teprve mluvit o Absolutním Vítězství Hlubiny nad nicotným, potlačovaným hmotným tělem, neboť teprve pak je spojeno s definitivním odpoutáním se od něho. Nutno ale podotknout, že úmrtí během Ponoření jsou Absolutně Přirozená a nedá se prokázat jakékoliv zavinění. Jako v případě, kdy se Velikého Mystika zeptali:

»Mistře, víš, co je s Tvým učitelem?«

»Je právě ponořen do svého Božského Já,« odpověděl Mystik s určitostí.

»Ale - on včera zemřel!«

»Netvrdil jsem přece nic jiného,« odtušil klidně Mistr.

Je-li toto cílem mystiků, pak mystikové naprosto správně předvídají, že jejich praktiky racionálního, rozumem uvažujícího člověka nijak neosloví a nic mu nepřinesou. Což neplatí, přiznejme si, u části obyvatel celého světa, naši zemi nevyjímaje. Také u nás najdeme spoustu lidí ochotných obětovat svůj rozum a soudnost za spojení s tou zvláštní mystickou Absolutní Přítomností. Jak známo, často dosahují spojení i velice nákladným způsobem, který je nutí opatřovat si prostředky kriminálně-zločinnou cestou, což je ještě více diskriminuje. (Až se divím, že tato diskriminace není dávno předmětem sporů o základní lidská práva - očekávám ale, že k tomu časem dojde). Bránit jim v tom není možné, neboť represe nic neřeší. Není naopak povinností státu umožnit této náboženské menšině realizovat spojení s Absolutní Přítomností levnější cestou Východní mystiky? Neměla by se střediska Drop-in místo metadonovému programu věnovat Programu Najímání Východních Učitelů, zpočátku stejně drahému ne-li dražšímu (jak známo, Východní Světci nejsou nijak levnou záležitostí), zato s výhledem výchovy vlastních, levnějších učitelů, neboť se určitě můžeme jako vždycky spolehnout na naši rozvojově-levnější pracovní sílu?

Samozřejmě se najdou skeptici, zpochybňující účelnost takto vynaložených prostředků. Proč bychom měli ze svých peněz platit někomu, kdo není schopen a ochoten starat se o své vlastní tělo? Pochybovačům ale musím připomenout, že na rozdíl od Drogových Mystiků se skutečný Východní Mystik, až na drobné trapně vlezlé výjimky, chová skromně, usebraně, neagresívně a nenápadně, nikomu nepřekáží a hlavně, nikoho nepřepadá. Přeorientování tzv. Heroinových Mystiků na Východní Mystiku by nás asi zpočátku stálo pár miliard, ale ty by se brzy vrátily na ušetřených nákladech, zbůhdarma utrácených za neskutečně předražené drogy, které koneckonců vždycky zaplatí ti druzí, oloupení Mystiky buď přímo, nebo formou sociálních dávek, Heroinovým Mystikům tak štědře dávaných. Opět zde budu citovat slova jednoho mystika, tentokrát našeho českého Drtikola:

»Jsou činy, věci, které duchovní člověk vykoná sám a některé, které nechá vykonávat. On sám je nemůže vykonat proto, že mu již nepatří, aby je dělal sám. To zvláště se týká věcí, které jsou úzce spjaty s touto úrovní, jako obchod, peníze, zaopatření sama sebe atd.. - Tu platí: jiným pomáhal, ale sám sobě pomoci nemůže. On dává jen impuls, jen ideu a druzí ji vykonávají.«

Ano, Mystikové všeho druhu se o sebe příliš nestarají a tuto péči ponechávají na nás, lidech obyčejných, kteří nemohou pochopit člověka, který uskutečnil Poznání. Východní Mystik to ale nečiní násilím, jako jiné druhy Drogových Mystiků. Východní Mystik nepřekračuje zákony ani praktikováním, ani vedlejšími efekty, zejména ne drogovou kriminalitou. Mystikové dnes policii zpravidla nijak nevytěžují. Policie by pak mohla takto uvolněné síly věnovat na jiné, nebezpečnější kriminality, například až dosud tak pomíjenou Tunelovou, na kterou dnes nemá síly ani čas (ba ani inteligenci).

(Zde uvedu nepřeložitelnou slovní hříčku, spočívající v záměně anglických termínů: Hole Crime (doslova »děrová« kriminalita, u nás více známá jako tunelová) a Holy Crime (doslova svatá, přesněji drogově-sektářská kriminalita). Obě jsou podle odborníků jen těžko postihnutelné, ale zatímco v Tunelové kriminalitě jde především o peníze, v té druhé jde o peníze až na prvním místě.

Jinou námitkou je, že pouhou náhradou drogových závislostí závislostmi mystickými bychom vlastně úplně rezignovali na problematiku závislostí. Drogově závislí se ale hází přes palubu už teď, jen pro nás dražší cestou. Podporovat přechod Heroinových Mystiků na jistě pracnější Východní Mystiku není jejich úplným hozením přes palubu. Tím je spíše program omezování drogových poškození Harm reduction, praktikovaný středisky Drop-in v podobě rozdávání injekčních stříkaček a náhradních drog, hlavně drahého metadonu, zdarma drogově závislým. Představitelé středisek Drop-in přesvědčivě a jistě i pravdivě argumentují, cituji: »represe nic neřeší«, ale jejich »prevence« řeší méně než nic - ona ten škodlivější Heroinový Mysticismus přímo podporuje. Jaký je tedy výsledek oblíbeného Metadonového programu? Z uvedených vědeckých i mystických rozborů je každému nad slunce jasnější, že metadon spojování s Absolutní Přítomností neumožňuje. Zkušený Heroinový Mystik pak metadon vděčně (zejména když je zdarma) odebírá jen jako to, čím skutečně je - jako pomocný prostředek k potlačení absťáku. Centra Drop-in tím pomáhají Heroinovým Mystikům přečkat dobu od jedné dávky heroinu k další a halucinace odborníků z Drop-inu, že metadon umožní drogově závislým návrat do života, jsou buď blábolem nezkušených, nebo spíš - argumentem příliš zkušených. Jde přece o prachy, které Heroinoví Mystikové za podřadné podpůrné prostředky nemohou vydávat. Nebyla by levnější cesta i pro ne-mystiky umožnit jim dosažení nirvány cestou nesrovnatelně levnější - tedy pro nás, ne-závislé? I kdyby měl Projekt Bezdrogové Závislosti jen tento čistě ekonomický efekt, nestál by za úvahu? Nutno přiznat, že střediska Drop-in řeší i otázku zaměstnanosti některých odborníků, kteří by měli jinde chleba těžší, zejména při dosahovaném poměru výsledků k vynaloženým penězům očividně těžko rozeznatelném od nuly - ale to už je marginální a řešitelná sociální otázka.

Samozřejmě existuje, zejména v našich středoevropských podmínkách, vážné nebezpečí další, třetí cesty, existující ostatně již v samotné kolébce Východní Mystiky. Jak je známo, některé netrpělivé větve a učení používají k Osvícení také podpůrných prostředků, od typicky indického konopí po opium. (K heroinu se nedopracovaly, neboť jeho výroba byla umožněna až pokročilejší a opovrhovanou Západní vědou.) Jejich třetí cesta je asi nejkratší, ale bohužel nejméně vhodná, neboť spojuje nevýhody krajních proudů. S Chemicky-Heroinovou cestou má společné drahé podpůrné preparáty, takže zcela odpadá hlavní výhoda Východní mystiky. Čistý Mystik přece není závislý na preparátech, ale ani na učiteli, neboť po dosažení zběhlosti ho ke spojení s Absolutní Přítomností nepotřebuje. Je na tom pak lépe než členové některých náboženských sekt, které vyžadují trvalou bezpodmínečnou závislost svých členů na jakémsi Ústředí, spojenou s nemalými peněžními toky tímto směrem.

Nedělám si ale iluzi, že střediska Drop-in přejdou na Východní Mystiku dobrovolně. Pokud jim jde především o miliony, věnované státem (na výsledky vpravdě mizivé, přesněji: Absolutně Prázdné), je i jim jasné, že projekt Východní Mystiky časem povede k úplnému odbourání peněžních dotací do této oblasti. S tím jistě nebude nikdo ze středisek Drop-in souhlasit. Dá se napevno očekávat, že právě oni budou budování Středisek Východní Mystiky bojkotovat, diskreditovat i otevřeně sabotovat. Schůdnější cestou (ale dražší) než přestavba Drop-in se mi jeví stavba od základu nových nezávislých Středisek Východní Mystiky. Bude asi náročnější na počáteční investice, zato s výhledem, že finanční náročnost Středisek Mystiky bude časem klesat a jejich účinnost naopak stoupat, až pro střediska Drop-in prostě nezbude místo.

Netvrdím ani, že program Východní Mystiky bezvýhradně uvítají sami drogově závislí. Východní Mystika je přece jen mnohem obtížnější než dosavadní pohodlné píchání injekcí. Také příjemné prostředí vyhřátých diskoték by museli vyměnit za klidnější cely. Navrhoval bych ale začít u těch, kteří nemají přímý přístup k drogám, tedy u uvězněných (kam se dříve nebo později dostanou všichni). Tito lidé mívají často zkušenosti s tzv. ústavní léčbou, která je dokáže elegantně přeřadit z kriminálů do nemocnic. Ačkoli po srovnání našich věznic a nemocnic není jisté, zda jde o změnu k lepšímu, je to aspoň změna - a většina jich bude určitě souhlasit s nabízenou Léčbou Heroinové Mystiky pomocí Čisté Východní Mystiky. Jakmile budou takto dobrovolně uzavřeni ve vhodném objektu, nebudou již moci couvnout. K tomu účelu jsou přímo ideální opevněné Tibetské kláštery, ale v nouzi asi postačí i ostnato-drátově zabezpečené tábory. Pečlivě kontrolované půsty, s nimiž mívá personál v podobných zařízeních vynikající zkušenosti, brzy vykonají své a po překonání počátečního stavu zvýšené psychické aktivity (včetně pokusů o útěk), které bude nutné potlačit jakožto rezidua pudů sebezáchovy buď silou, nebo ještě lépe opakovaným povinným předčítáním mantrických textů, nastoupí brzy kýžená apatie, první stupeň k Zasvěcení. Vzpomínám si na podobná prostředí, známá kdysi i v naší armádě na Politických Školeních Mužstva čili PŠM, která se tomuto obdivuhodně podobala. Není divu, šlo přece také o náboženství, jen odlišného druhu. Napadá mě ale, že by tu mohli najít uplatnění svých zkušeností i bývalí politruci, nespravedlivě pronásledovaní lustracemi. Že jde o jinou ideologii, to by jim zaručeně nevadilo. Namísto khaki uniformy by si oblékli oranžový oděv - ani převlékání kabátů jim přece nikdy problémy nedělalo. Troufám si tvrdit, že se naši lidé v této profesi adaptují rychle, jako kdysi dokázali plně nahradit v zařízeních obdobného typu jiné poradce z Východu, sovětské. Jen by bylo zpočátku třeba odborného dohledu při dechových cvičeních, neboť zde již nebude účelem likvidace třídního nepřítele (uškrcením), nýbrž Nejvyšší a nejvýš kýžené Osvícení (po selsku - zblbnutí). Také procento úmrtí na útěku se čeká mnohem nižší než procento úmrtí na předávkování. To je u Chemického Mysticismu prokazatelně značné, u Východního Bezdrogového absolutně neprokazatelné.

Pokusme se tedy o konečné shrnutí.

Pro ne-mysticky založené lidi je Východní Mystika přínosem především v tom, že může ušetřit miliardy, které Heroinově-chemická Mystika utratí za zbytečně předražené preparáty se stejným (tj. Absolutně Prázdným) efektem. Tvrzení, že přijdeme o racionální prospěch těchto lidí pro naši společnost je nutno rázně odmítnout s tím, že se tito lidé beztak k ničemu nehodí, takže jejich výpadek nebude mít na technologickou civilizaci žádný negativní účinek. Naopak, je nutné vidět nesmírný přínos a úspory spojené s tím, že odpadne část kriminality. Je to tedy cesta, proti které není co namítat. Obdobný projekt můžeme ostatně vidět v činnosti již dnes při úspěšném získávání Romů do církve Svědků Jehovových.

Pro příznivce Mystiky je tato cesta navíc velice přitažlivá právě tím, že je nenáročná jak po stránce ceny přípravků (Absolutně nulová!), tak po stránce nezávadnosti zákonné. Pravý Mystik se nedostává do konfliktů se zákony většinové společnosti - jen se nesmí, jako Mistr Eckhart, narodit na špatném místě ve špatné době, kdy společnost ovládly teistické struktury, pro něž je Východní Mystika konkurencí. Toto nebezpečí dnes hrozí jen v totalitně-náboženských společnostech - jmenovitě islámské právo uznává za odchylky od víry i trest smrti, čínský a Fidelovsky-Castrovský komunismus za porušování jiných dogmat. Ve zbytku světa je Východní Mysticismus legální a tedy vítaný.

Vážení skalně-zbývající posluchači,

doufám, že se z vás stanou nadšení propagátoři a mecenáši, když ne Východní Mystiky jako takové, pak aspoň Tolerance k ní. Pokud ano, tato přednáška o Mystice splnila svůj účel. Pokud ne, snad vás aspoň pobavila, což bylo (paradoxně, jak jinak) ještě vítanější. Čistým scifistům se dodatečně omlouvám, že pro ně mohl být předmět přednášky příliš reálný, ale není tomu tak, vědy i fantazie si jistě užili dost. Vám zbylým děkuji za pozornost. A těm, kdo se zatím stihli ponořit do svého Božského Já, věnuji velice známou, kupodivu ryze českou (!!!) mantrickou větu, na kterou si (ve svém novém působišti) jistě brzy zvyknou:

Budíčééék!!! A padám, padám, padám, padám, padám, padám, padám, padám....!

© Václav Semerád, Avalcon 2000 Chotěboř

Neviditelný boj s mimozemšťany

Raukon 2000

Neviditelní nepřátelé

V žánru Science fiction vzniklo obrovské množství různých literárních a filmových děl a dokonce i počítačových her, které sem musíme rovnež počítat, kde je hlavním nosným námětem konflikt s mimozemskými, nebo přinejmenším nepozemsky vyhlížejícími bytostmi. Úmyslně nepoužívám slovo civilizace, neboť se tu velice často jedná o konflikty na úrovni jiné než civilizační.

Začněme dnes již naprosto klasickou knihou H.G.Wellse Válka světů, jejíž námět se neustále opakuje v nových a nových kreacích. Jistě všichni víte, oč jde. Zemi napadnou sveřepí mimozemšťané (u Wellse ještě klasičtí Marťané) a začnou domorodcům, tedy nám, šeredně zatápět. Tak ostatně začíná i spousta jiných knih, filmů a počítačových her. Samozřejmě, po tomto velice podobném úvodním INTRO se to může začít podstatně lišit. Někdy zvítězí na celé čáře mimozemšťané (a sežerou nás), většinou vítězí domorodé kmeny - tedy my. My své padlé protivníky zpravidla nekonzumujeme, neboť bývají (pro nás) jedovatí - výjimkou je pouze celosvětově známá gastronomická specialita marťan-knedlík-zelí (ve středoevropské jazykové modifikaci marťo-knedlo-zelo). Většinou ale bývá na Zemi konečnou stanicí pro mimozemšťany popelnice, pokud se mimozemšťané úslužně nezpopelní sami.

Jistě si pamatujete film Mars útočí, kde vetřelce úspěšně likvidovala pozemská hudba. (Když nesnesou ani to, dobře jim tak). Není to jediný film, kde mimozemšťany likviduje pouhý zvuk. Na výše zmíněné útočící Marťany platila hudba, v jiném, tentokrát japonském filmu, likvidoval zákeřné Jupiteřany jekot policejních sirén, který jejich létající talíře na značnou dálku měnil v ohnivá oblaka.

Někdy to tedy mimozemšťanům natřou naši domorodí vědci (obvykle japonští, neboť toto rozuzlení je typické zejména u japonských filmů), často až neuvěřitelnými vynálezy. Například nezapomenutelný byl nápad pustit jekot policejních sirén do všech rádiových vysílačů, takže se každý kapesní tranzistorák změnil v neomylný protiletadlový rychlopalný kanón.

Ve filmu Den nezávislosti jsou pro změnu zkázou odporných bestií stateční američtí piloti, což je pro změnu velice typické pro americké akční sci-fi filmy.

Zbytek světa bývá zpravidla naprosto bezmocný, rezignující, vydaný vetřelcům na milost či spíše na nemilost.

Filmy Den nezávislosti a Hvězdná pěchota si snad všichni ještě dobře pamatujete. Patří na tomto poli ke klasice. V prvním filmu našim americkým hochům významně pomohl pozemský danajský dar - nepřátelům nezištně poskytnutý zákeřný virus zvaný Windows, ve druhém filmu navzdory kosmickým superzbraním rozhodují hlavně útočné pušky M-16-Super v rukou skvělých chlapců i bojovných feministek MADE IN USA. Na tomto filmu jsem si povšiml lákavé reklamy: Chceš být občanem? Vstup do řad Hvězdné pěchoty! Obrátíme-li tento výrok, dostaneme: Nejsi-li vojákem, nejsi ani občanem. No potěšpámbu! Nevím, jaké verbířské metody používají naši sveřepí hmyzí protivníci, ale pochybuji, že by byly humánnější - téměř bezbranní vojáci hmyzích vetřelců se na pevné zemi kupodivu (a naštěstí!!!) zmohou jen na hromadné útoky sovětského typu (»Nas mnogo«), nebo na nečekané zbabělé přepady podhrabáním, očividně inspirované Vietnamem - i Vietkongové se uchylovali k podvraťáckým tunelům a podzemním skrýším. Přiznávám se, zpočátku se mi zdálo podivné, že vetřelci dokáží bravurně sestřelovat pozemské kosmické křižníky, ale na planetách účinnějšími zbraněmi nebojují. Pak mi došlo, že ti hmyzí pitomečkové zřejmě dobrovolně přijali za své americké filmové pojetí bojové cti, které Američany samotné zavazuje v závěru většiny filmů odhodit zbraně a rozdat si to s protivníkem na férovku pěstmi, i když je protivník skoro vždycky nejméně o jednu váhovou třídu výš, případně je hrdina alespoň značně handicapován totálním vyčerpáním, či zraněním. Brouci se místo pěstí spoléhají jen na svá kusadla a všelijaké trnité výrůstky, takže je všechno jasné předem.

Klasickou ukázkou je film Predátor, kde právě na toto americké pojetí cti nakonec doplatí zmíněná, sice po americku čestná, ale jinak velice pitomá obluda. Inu, neuvědomila si, že Američan je kurva, sice na závěr matče rád nabízí boj pěstmi, ale když to vypadá zle, nepohrdne ani vietnamskými metodami, které jinak svým protivníkům zarputile vyčítá jako válečné zločiny. Američan přece z principu žádné válečné zločiny nepáchá, takže je všechno vlastně v normálu...

Čtenář, divák, případně u různých her i hráč pak s napětím (u her dokonce aktivně) sleduje, jak se mimozemské potvůrky na našem hřišti činí. Obvykle je svým původem nacionalisticky zavázán fandit domorodcům (tedy lidem), takže nadšeně povzbuzuje své hrdiny, jak to vetřelcům nandávají. U her jim sám aktivně pomáhá nepřátele střílet, drtit, vyhazovat do povětří atd. Povzbuzovat vetřelce se považuje za zvrhlost, a to i tehdy, jsou-li ti naši hoši pěkná prasata (nechci to říkat hůř). Mnozí z nás si ale právě v tom libují natolik, že jsou ochotni na straně vetřelců i bojovat, neřkuli padnout.

Klasickým vzorem je hra Alien vs. Predátor, kde hráč jinou možnost vlastně ani nemá.

Nepatrnou obměnou je situace, kdy naši stateční američtí hoši likvidují vetřelce v jejich vlastní domovině, kde nás, samozřejmě zákeřně, napadli. Inu, ti hulváti si neuvědomili, že nám lidem patří celý vesmír a oni svou planetu nezákonně okupují už tím, že se tam protiprávně vyvinuli. Dochází někdy i k zajímavým konfliktům, kdy se na sporné planetě narodí jak vetřelci, tak i my, jejich oběti, takže se jedni i druzí domnívají, že jim sporná planeta plným právem, (především právem silnějšího) náleží.

Například ve druhém dílu seriálu Vetřelec jsou napadenými hrdiny pozemští kolonisté, kteří se snaží nehostinnou jedovatou planetu přetvořit v útulnou a lidem vhodnou, zatímco vetřelci, kteří se v tom jedu drze vyvinuli, jim v této bohulibé činnosti sveřepě brání, aby nepřišli o neregulérní výhody domácího jedovatého prostředí. Kdyby se situace otočila a vetřelci by se pokoušeli přeměnit prostředí na Zemi za příjemné pro ně, to by byla ovšem lumpárna a museli bychom s nimi tvrdě zatočit. Takhle jsme jim jejich vlastní planetu nakonec velkoryse a šlechetně ponechali, ovšem patřičně radioaktivně zamořenou výbuchem našich jaderných reaktorů. Ať si ji třeba sežerou!

Všechny tyto konflikty se ale odehrávají víceméně veřejmě, pěkně všem na očích. Na první pohled je vždy vidět, komu máme fandit a kdo je ten hnusný, zbabělý nepřítel. Zejména když nevypadá jako humanoid, ale pokud možno co nejodporněji, například (Predátor), nebo je to rovnou hmyz (Hvězdná pěchota). Tohle je již podle mého názoru dostatečně probrané jak teoreticky, tak prakticky (především ve filmu, nebo na herních obrazovkách).

Mnohem zajímavější konflikty jsou ale tam, kde našeho protivníka nevidíme, nanejvýš (a obvykle pozdě) jen tušíme. Na ty se chci právě zaměřit.

Ačkoliv teď asi očekáváte, že mám na mysli film Predátor, není tomu tak. Tam byl vetřelec maskován příliš chabě, přinejmenším se za ním v jeho obrysech vlnila džungle, takže byl vlastně trochu vidět - ačkoliv už v tomto případě měl značné taktické výhody. To ale není ono. Zrovna tak mě nezajímá zákeřné zabíjení lidí na velkou dálku, jako v povídce Ptáčata, kde byli odstřelováni vraždícími roboty z družic. V jedné ruské sci-fi se objevily neviditelné bestie, které se projevovaly jen tím, že lidé, jejich protivníci, před očima ostatních nepochopitelně mizeli, případně, když už měly bestie plné chlévy zajatců, znenadání vybuchovali. Vynalézavý ruský člověk nakonec i tyto bestie převezl. Skryl se pod převislým břehem říčky, čímž jejich neviditelnost vyrovnal, počkal si, až bestie vypnou své energeticky náročné zneviditelňující štíty, aby je pak urychleně, dříve než se vzpamatují, hromadně zlikvidoval.

Ani to ale nemám na mysli. Jde mi o střetnutí, kde je protivník neviditelný prostě z principu, bez technických pomůcek, kde jsou vidět nanejvýš jeho opožděné projevy - pochopitelně vždycky pozdě. Střetnutí, kde lidem zpravidla nepomůže nasazení osvědčených „šestnáctek“. Mimochodem - „šestnáctky“ jako zbraň - není to krásný a poetický termín? Nemyslím tím šestnáctileté dívky, úspěšně likvidující na E55 za pomoci AIDS naše zazobanější sousedy, ale známou a oblíbenou řadu

M-16, F-16, 16k, 16M,

pěkně v tomto pořadí (tj. puška, letadlo, menší atomovka, větší atomovka) nasazovanou proti běžným vetřelcům v amerických filmech, jako například ve filmu Den nezávislosti. Nepřítel, o kterém chci mluvit, takové běžné zbraně ignoruje, kašle na ně, jsou mu pro smích - samozřejmě, kdyby vůbec tušil, co je to kašel a co je to smích...

Vždyť už ta klasická Wellsova Válka světů neskončila vítězstvím jedné ani druhé civilizace, protože - vzpomeňte si - zvítězily bytosti třetí, které žádnou civilizaci netvoří. Po drtivé porážce pozemšťanů a úplném ovládnutí Země Marťany došlo náhle přes noc k prudkému obratu o 180 stupňů a všichni Marťané skoro naráz - shnili zaživa. Vítězem se totiž staly obyčejné pozemské hnilobné baktérie, proti kterým Marťané nebyli imunní.

Když se to tak vezme, i naše současné bakterie ochotně rozloží všechno, co je aspoň trochu organické, tedy pro ně stravitelné - a nebrání se jim to. A bránit se jim může úspěšně jen to, co si proti těm potvůrkám pěstuje odolnost po celý život - nebo raději ještě déle, po celý svůj dosavadní biologický vývoj.

Vyšší organizmy vedou s baktériemi neviditelnou válku prakticky pořád. Pravda, většinou ji vyhrávají (jinak by ani nemohly existovat), ale občas se stává, že se vyskytne kmen potvůrek agresívnější než dosavadní - a nastane katastrofa. A to i na Zemi, kde si silácky nalháváme, jak máme všechno pevně pod kontrolou. Středověké morové rány kdysi hubily co se dalo, naráz třeba až půlku Evropy. Dnes sice děláme ramena, kdovíjak nejsou naši lékaři lepší - ale stačí pitomý virus HIV a lékaři jsou v defenzívě, dalo by se říci, v pr.....votním výzkumu. A to se do nás nemontují žádní mimozemšťané, jen naše vlastní pozemské potvůrky neviditelné. Při setkání s úplně cizími formami života se můžeme dočkat všelikého překvapení.

Představte si poněkud jiný scénář filmu Vetřelec 1. Začíná stejně jako ten, který znáte - loď Nostromo po vzoru Wellsových Marťanů přistane na neznámé planetě a kosmonauté vyjdou prozkoumat zbytky jakési cizí civilizace. Místo aby se kosmonaut ve skafandru sklonil nad podivné vajíčko a to mu skrz sklo plivlo do obličeje malou chobotnici, prostě jen lehce uklouzne po nějakém h.....nijícím zbytku. Načež se všichni spokojeně vrátí do lodi, aniž by si s sebou přinesli viditelnou hrozbu, ovinutou kolem krku jednoho z nich. Mezi námi, když v originálním filmu posádku nevarovalo ani tohle - pak si nic jiného než krutý konec nezasloužila a je opravdu zázrak, že to přežila aspoň Ripleyová s Micinkou! Vraťme se ale k naší verzi. Posádka si, stejně jako prve, uspořádá dobrou večeři. Při ní se žádnému z břicha nevyklube ošklivý netvor, jenom začnou modrat, zelenat, oči se jim pokryjí slizem, poskládají se na podlahu, chvilku budou křečovitě hrabat rukama nohama, načež - už opět pomalu a skoro nepostřehnutelně - začnou odpadávat od kostí a skapávat na zem. Když se zamyslíte, jak kosmonauté ve všech filmech suverénně a bezstarostně pobíhají po neznámých planetách, je vám jasné, že si o něco podobného přímo koledují? Naštěstí něco takového nenapadne ani autora díla, tím méně režiséra, který tomu zpravidla nerozumí vůbec. Že by to mohl být príma horror? Horror možná, ale svalnatí hrdinové a půvabné hrdinky by nemohli projevit své přednosti v zacházení s mašinkvérem, plamenometem a jinými pozemskými vymoženostmi...

Ve vesmíru se kosmonauté mohou setkat s mnohým nebezpečím. Jak říkal jeden kosmonaut nováčkovi: »V kosmu není opatrnosti nikdy dost. Kosmonaut může zahynout na tisíc způsobů - shořet ohněm, utopit se ve vodě, být rozmetán větrnou smrští, nechat se zavalit zemí, sněhem nebo ledem, může zahynout přetržením, udušením, výbuchem, horkem, mrazem, ozářením, otravou, může být rozmačkán kamením nebo tlakem, uvolněnou konstrukcí, rozdrcen gravitací nebo tlakovou vlnou a nádavkem ho může něco spolknout, dříve než se rozkouká. Ale nejhorší smrt je vždycky smrt blbostí - ať vlastní, nebo cizí!«

Dodávám k tomu - nemusí jít jen o kosmonauta, totéž přece platí i pro naši starou dobrou Zemi a opatrnost sluší každému, nejen pyrotechnikům. Přetržením, rozdrcením, výbuchem a upálením můžete zahynout snadno i vy, třeba už zítra. Nemusíte být ani zaměstnáni ve výrobě semtexu, stačí na okamžik usnout za volantem.

Vraťme se k neřízené lodi Nostromo, kterou po X letech plachtění či bloudění vesmírem vyloví jiná pozemská hlídková loď. Až experti zbytky posádky pečlivě prozkoumají (jistě se přitom párkrát sklouznou po podivném slizu), horror se bude opakovat i s nimi. Což by byla situace ještě docela příznivá! Předpokládám totiž, že po takovéto zkušenosti další hlídky už nic zkoumat nebudou a pochopí, že bude lépe pěkně na dálku oba vraky (Nostromo i tu první hlídkovou loď) atomovou silou zlikvidovat, čímž se nákaza snad úspěšně zničí. Situace může být ale komplikovanější. Podmínky v lodi Nostromo do chvíle jejího zachycení hlídkovou lodí nejspíš dávno poklesnou pod hranici, kdy baktérie v zájmu svého přežití vytvoří spóry a přejdou do stavu klidu. Pak by se ale mohlo stát, že posádka hlídkové lodi hned neonemocní, ale donese spóry až na obydlenou planetu (pro zjednodušení předpokládejme na Zemi) a teprve tam milé spóry v příznivé teplotě a vlhkosti ožijí - a pokračování horroru je na světě, lidé se budou rozkládat rychlostí viru ILOVEYOU.

Tady si vzpomenu na povídku jménem Zelená smrt. Tu možná někteří ani neznáte, vycházela na pokračování dávno před rokem 1989. V ní přímo na Zemi, v kanalizaci nejmenovaného velkoměsta vznikla jakousi mutací obrovská améba, žravější než cokoliv jiného. Přiznám se, při čtení této povídky jsem zelenal závistí, protože moje améby z prokleté planety Gíjó, na které jsem byl předtím právem pyšný, byly proti ní jako koťátka proti bengálskému tygru. Utěšovalo mě, že jsem na ně přišel dřív a že jsem je měl přirozenější, to jest pitomější. Ta bestie zelená totiž stála za to. Oddělovala ze sebe menší klony, které se pak k ní opět připojovaly, zpravidla po splnění nějaké speciální mise. Moje améby z Gíjó se sice také dělily, ale pak už se nikdy nespojovaly, spíše si přirozeněji konkurovaly. Dokud se bestie krmila obsahem kanalizace, nikdo nic nepostřehl, jenomže jí samotné to bylo brzy málo. Najednou se začala objevovat i nahoře ve světě lidí. Tu nesměle vykoukla z odpadu umyvadla, tu se rozlila ve sklepě, aby si pochutnala na bramborách. Kdo se jí ale jen malíčkem dotkl, toho okamžitě oblila, rozpustila a vycucla, ani kosti nenechala. Po lidech zůstávaly jen kovové sponky, zipy, brýle, zubní plomby a kaluže vody, kterou bestie jaxi nepotřebovala. Čím byla ale starší, tím byla drzejší. Vyrazila si třeba do obchodního domu a poobědvala tam nejen na vystavených potravinách, ale i na zákaznících - jen pár zděšených šťastlivců stačilo utéci. Současně - neboť se mohla pod zemí podle libosti natahovat a rozlévat - zamířila do městských jatek, kde řádně nakynula po narychlo zhltnutých vepřích, kravách, býcích i řeznících - ani si nepočkala, až řezníci z těch krav nadělají hamburgry. Obsadila tunely podzemní dráhy (pochopitelně přitom jen tak mimochodem zkonzumovala pasažéry), a pak už byla tak nakynutá, že se rozhodla ukončit skrývání a pohltit šmahem všechno, co se kde ve městě hýbalo. Začala systematicky probírat odspodu nahoru obytné domy (jen pár šťastnějších sebraly se střech helikoptéry), Pochopitelně neuznávala za azylové domy ani kostely. Horror se stupňoval, jakmile bestii napadlo nechat se po částech rozvážet na pneumatikách a podvozcích aut zděšených uprchlíků do dalších lokalit v širokém okolí. Ovykle to vydržela jen do prvního dálničního odpočívadla, kde si spolu s uprchlíky dopřála piknik - pak si ovšem musela stopnout další auto, neboť navzdory stále větší vynalézavosti přece jen nezvládla řízení lidských dopravních prostředků. Jeden její klon si dokonce dal jako zákusek cestující velkoletadla i s piloty (což neměl dělat, v letadle bylo krátce po startu ještě dost paliva, aby po střemhlavém dopadu na nemocnici shořelo všechno, včetně obou mlsounů, nejen toho z letadla, ale i toho, který právě dole konzumoval lékaře i s pacienty). Až ke konci povídky lidé metodou pokus-omyl (čest památce těch pomýlených) zjistili, co na bestii platí. Dodnes nepochopím, proč to byly zrovna bavlněné látky (samozřejmě pouze bez příměsí umělých vláken), které mohly dokonce sloužit jako ochranné obleky, neboť bestie se bavlny očividně štítila a nechala si raději uklouznout její chutnější obsah, a konečně vodní roztok hypermanganu, který ji úspěšně ničil, ačkoliv předtím v kanalizaci vydržela mnohem horší chemii. Povídka tedy končila optimisticky - lidé zase na poslední chvíli něco objevili (ačkoliv si dovedu představit tu strašnou fušku, která je ještě čekala, totiž - jak dostat hypermangan do kanalizace, když se ta bestie pohotově chránila různými špunty)...

Zelená smrt byla jistě velkým problémem, nicméně byla ještě dobře vidět. Baktérie samy vidět nejsou, nejvýš jejich projevy - u moru černé hlízy, u malomocenství postupné odpadávání masa od kostí, u tyfu nezastavitelný průjem. Nemluvě o zákeřnostech jako je AIDS, kde příliš dlouho není vidět vůbec nic a mikroskop je taky úplně pro kočku. To všechno se samozřejmě může vyskytovat i na Zemi. Ve vesmíru je to vynásobeno tajemností neznámého prostředí.

Jak je to tedy s těmi potvůrkami ve sci-fi dílech? Různí autoři to řeší různě. Jedni nechávají cizince bakteriální šmahem vítězit nad naším typem života a jen zázrak (který někdo na poslední chvíli vyvolá) nás zachrání. Jiní autoři ostentativně nebezpečí bagatelizují.

Například v knize: Dobrodružství v Eridanu chlácholí odborník lékař pozemskou posádku slovy:

„Nemusíte se bát, tady nejspíš nechytnete ani rýmu. Těžko tady najdeme bakterie, které se učily lidem škodit - na lidech...“

A samozřejmě mu proroctví vyjde, budiž jim to přáno! Nikdo za celý pobyt na cizí planetě nechytne ani rýmu, ačkoliv projdou horkem stepí i ledovými horami a nakonec, samosebou překvapivě, zjistí, že na planetě místní pralidé už existují, takže doktorův optimismus nebyl vlastně vůbec ničím podložený. Já bych asi takový optimista nebyl. Nejsem sice lékař, ale na rozdíl od tamtoho renomovaného kosmického odborníka mám jakési povědomí o ošklivých nákazách, přenosných na lidi ze zvířat. Ani taková papouščí nemoc nemusí být nic příjemného, natož mimozemská machairodí horečka...

V knize bratří Strugackých uklouzne kosmonaut v koupelně kosmické lodi na nějakém slizu a ejhle, ručníky pomalu kapou z věšáků, všechno je chlupaté od plísně...

„Oj, molodci!“ zařve hlasem bohatýrským, „Nepřítele jsme si pustili do lodi! Vstávat a asanovat!“

A všichni začnou hbitě šůrovat vnitřek kosmické lodi chloraminem. Strugacké mám velice rád, ale v té chvíli mohla kniha skončit a na jakoukoliv asanaci mohlo být pozdě! A což teprve v jiné jejich povídce, kde cituji, »i hrdinové zelenali strachy, když jim na kůži vykvetla plíseň, prorostlá jejich tělem - ale naštěstí nebyla nijak zdraví škodlivá...« Opravdu úslužná plíseň, jen co je pravda... jen mi nedošlo, co v nich vlastně hledala, když je prorůstala? Že by symbiózu? Tomu se mi nějak nechce věřit. Symbióza je trochu vyšší stupeň, ke kterému se oba symbionti musí nějak propracovat, aby byl výhodný pro obě strany.

Jak by se měli autoři podobných trapasů vyvarovat? Ono je to v podstatě jednoduché. Předně - kosmonauté musí být opatrnější. Co udělám jako kosmonaut po přistání na neznámé planetě? Dokud si nejsem jistý, trčím ve skafandru jako Američané po prvním návratu z měsíce. Kdo si ještě pamatuje, jak opatrně lidé tenkrát jednali? Jak dlouho drželi kosmonauty v karanténě - co kdyby se na nich něco zhoubného projevilo? V mé knize „Zoidée, dívka z planety Bardžá“, měly pozemské raketoplány vestavěné horkovzdušné sterilizační přístroje hned dva, jeden v přechodové kabině, druhý ve spojovací chodbičce, aby se do kabiny opravdu nic nedostalo. Kosmonaut Vojta tvrdošíjně setrvával ve skafandru a nechával se ofukovat vzduchem žhavým tři sta stupňů, což se ve skafandru dalo přežít. Vzduch i vodu bral z okolí jen přes žhavící filtry s tisícovkou Celsia. Aigurské Ligaidovy nadsvětelné mašiny, pocházející z odlišné civilizace, tak vybavené nebyly, ale i ty měly v lodi klícky s pokusnými zvířátky jorrí. Když jejich astronauté pohledem do okénka přechodové komory zjistili, že zvířátko nějak moc rychle pošlo, nebo že dokonce začalo v podezřelé atmosféře hořet a uhelnatět, neotevírali další dveře ani za zlaté prase. (Což je ode mě ironie, Aiguřané se totiž prasátkům skutečně podobají). Zkrátka se na takové planetě nezdržovali, ale okamžitě odstartovali (pokud to ovšem šlo) a přechodovou komoru rychle sterilizovali aspoň tím nejjednodušším způsobem - otevřeli vnější dveře do kosmického vakua a - milé spóry, adié! - což je mimochodem výtečná metoda jak se zbavit i horších vetřelců a divím se dodnes, že to kosmonauty lodi Nostromo nenapadlo hned zkraje - ale ono by zase nebylo co filmovat, že...).

Když se to vezme kolem a kolem, čím se vlastně zabývá pozemská medicína? Jistěže především lidmi, ale jakým stylem? Největší výdaje jdou na dva obory, utěšeně fungující od začátku lidské existence. Jednak ranhojičství, dnes chirurgie, zaměřené na nápravu různých mechanických poškození lidského těla od modřin, boulí, zlomenin, natržených svalů a přeražených nosů, přes těžší deformace od různých pádů s koní, dnes spíše autonehod, až po rány bodné, sečné a střelné, kterých je, bohužel, v našem světě pořád víc než by mělo být. Druhým tak masívním oborem jsou nemoci, zapříčiněné oněmi malými potvůrkami, od téměř neškodné salmonely po tyfus, choleru, mor a malomocenství, dnes ještě navíc AIDS. Tyto dva obory mají na svém kontě také nejvíc mrtvol, tedy případů, kdy umění lékařů na daný problém nestačilo. Nebýt porodnictví, byla by snad celá medicína zaměřená jen na nápravu problémů, které si zčásti způsobujeme sami, zčásti doplácíme na vynalézavost oněch neviditelných potvůrek. (Jen tak na okraj: není jisté, zda porodnictví nespadá alespoň částečně do kategorie problémů... Například dámy z E55 chápou dítě jako pracovní úraz). Ostatně - na něco člověk zemřít musí a opět cituji klasika, tělo má jít do hrobu zhuntovaný.

Samozřejmě existují sci-fi, které se vážněji zabývají právě těmito neviditelnými nepřáteli. Kdysi mě například zaujala kniha Kmen Andromeda, pojednávající o takové invazi neznámých kosmických mikrobů na Zem. Tam to ale autor vyřešil stylem „Deus ex machina“. Kmen Andromeda se prostě začal chovat přijatelněji a přestal lidi vraždit sám od sebe, což bylo trapně vysvětlováno tím, že mikroby pochopily výhodu neničit si hostitele hned, ale týt z něho delší dobu. Tak racionální chování jsem ovšem od mikrobů nečekal.

Bohužel, sci-fi děl s tematikou bakterií je poměrně málo. Přece jen je pro čtenáře a zejména pro filmové diváky přijatelnější, když nepřítele vidí, když z nepřítele stříká krev, nejraději odporně zelená nebo žlutá jako hnis. Kromě toho na spisovatele působí tak trochu autocenzurně zákaz bakteriologických zbraní v pozemských armádách. Jejich použití je chápáno jako válečný zločin - jako kdyby kazetové bomby, případně střely s ochuzeným uranem byly humánnější. Málokdo ve sci-fi proto uznává jako přijatelné bojové prostředky zbraně chemické a především biologické. Tyto zbraně používají nanejvýš ti hnusní, zbabělí a zvlášť otrlí vetřelci, počínaje Wellsovými Marťany, jejichž útok jedovatými plyny byl pro pozemšťany nepříjemným překvapením. Čestní pozemšťané nic takového nepoužívají! Nikdy! Leda - když jim opravdu teče do bot! Je to ovšem podobný nesmysl, jako když ve filmu Predátor bestie až nepochopitelně šetří ženskou polo-hrdinku, jako kdyby dodržovala čistě pozemské myslivecké hájení samic.

Z tohoto hlediska musím vzpomenout některých výjimek. Mým oblíbeným autorem byl kdysi J.M.Troska, už proto, že jsem ho jako kluk četl dávno před prvními sputníky a tudíž před největším rozvojem moderní sci-fi u nás. Tehdy jsem byl ochoten se hádat, že všechno v jeho knihách je svatá pravda a droboučcí lidičkové žijí na každém druhém asteroidu. Dnes pochopitelně všemu nevěřím, ale dodnes souhlasím s jeho největším hrdinou, kapitánem Nemo, když použitím chemické zbraně donutí lidi odzbrojit a uzavřít celosvětový mír. Na vysvětlenou těm, kdo to nečetli a připomenutí ostatním, šlo o uspávací mlhu, která postupně zlikvidovala nejprve zbrojařské továrny a nakonec i celosvětový syndikát zbrojařů přímo na jejich tajném sjezdu. Tvrdím, že by něco podobného bodlo i dnes. A byl bych ochoten vést demonstrace proti mezinárodnímu soudu v Haagu, až by to (celkem samozřejmě) označil za válečný zločin.

Takových - tady by se snad dalo říci „humánnějších“ použití - těch nečestných a zatracovaných zbraní, můžeme ve sci-fi vysledovat víc, ale málo platné, střelné zbraně, případně ve své laserové podobě, ve vesmírných konfliktech převažují. Jen tak mimochodem, všimli jste si jedné, bohužel příšerné nelogičnosti ve všech kosmických střílečkách, kde se používají laserové zbraně? Nemluvím o nesmyslu, že se při střelbě ozývají zvuky, v počítačích dnes přímo jmenované jako laserové - ačkoliv v normálním vesmíru se žádné zvuky nešíří, ani to, jak je promítací plátno nebo obrazovka posetá svítícími čarami různých barev, ačkoliv paprsek laseru je tím čím je hlavně díky tomu, že se nerozptyluje do okolí a nebude tedy ve vakuu se strany viditelný. Míním tím, kolik střel vypálí obě strany konfliktu mimo, ačkoliv jejich laserové kanony bývají údajně zaměřované rychlými roboty. Kdo si uvědomí, že laserové zbraně střílí světlem a tudíž nemají mít problémy se složitostí balistických křivek, včetně vlivu různých Coriolisových sil, ani s předsazením nutným při střelbě na pohyblivý terč, ten ví, že je uměním se takovou zbraní netrefit, zejména na krátkou vzdálenost. Přitom je ohromující, kolik tisíc střel mimo připadá v těchto filmech na jeden jediný zásah. Situaci, kdy se hvězdné stíhačky proplétají mezi sebou i mezi obrovskými, pomalu letícími meteory, přitom střílejí o 106 aniž by se strefily, zařadím mezi jevy pochopitelné jedině silnou intoxikací pilotů etylalkoholem. (Nevíte někdo, jak se v těch filmech dokázali ožrat i roboti?)

Vraťme se ale k mikrobům. Co od nich můžeme čekat - a co ne?

Například je velice nepravděpodobné použití mikrobů jako účinné a pěkně zákeřné zbraně, fungující i v kosmickém prostoru, jak to docela vážně mínil Troska. Museli byste nejprve vymyslet baktérie, aktivní v kosmickém vakuu, kde žádné doposud známé baktérie nejsou aktivního života schopné a pokud takové podmínky přežijí, pak jedině ve stavu spór (ale teď pozor - jako spóry vydrží ledacos a vakuum pro ně nemusí být smrtící).

Víte ale, že byly baktérie - a prý velice úspěšně - používány na Zemi k ničení protivníka už dávno? Nemusíme na ně čekat do moderní doby. Například v punských válkách některé lehčí Kartagiňanky tajně docházely do ležení Římanů, kde tak úspěšně šířily syfilis, že si toho povšimli a zaznamenali to i římští dějepisci. (Naše dámy na E55 tedy nevynalezly nic nového pod sluncem.) Jiným druhem bakteriologické války bylo už ve středověku metání sudů s výkaly a močůvkou, jakož i smrdutých uhynulých zvířat, do obležených měst a hradů. Jednak to obléhaným nevonělo a chápali to jako strašnou potupu, ale při tehdejších zdravotních podmínkách to byl vlastně pokus o přivolání smrtících nemocí, jako tyfu a cholery. Správná bakteriologická válka je ovšem moderní vynález - a což teprve v budoucnosti v kosmu!

Baktérie jako zbraň samozřejmě nejsou podobné přesně zacílenému laserovému paprsku, jsou spíše rozptýleně a plošně působící. Mohou být nebezpečné více než je třeba, pokud se vymknou kontrole, případně mohou napadnout i útočníka. Nespornou výhodou pro útočníka je být vůči používaným mikrobům imunní, přirozeně, nebo aspoň očkovaný. V opačném případě je to zbraň pouze pro kamikaze. Ti je samozřejmě mohou využívat, nechají se nakazit úmyslně, aby co nejvíc zdeptali protivníka. Fanatiků se najde všude ve vesmíru vždycky dost, proto takové příklady najdeme i v historii Země, viz výše zmíněné Kartagiňanky.

Je samozřejmě možné nastavit bakteriím nepřekonatelnou hráz. Nejjednodušší je kosmické vakuum - mikroby mohou zlikvidovat celou planetu, ale tím to končí, ovšemže smutně pro obyvatele planety. Jinou možností jsou ochranné pásy, obsahující něco, co se mikrobům nelíbí. V románu Šeříkový krystal to byla vůně hořících dřevin jistého druhu, takže místní šamani používali smrtelně nebezpečné mikroby sice opatrně, ale běžně, jako výrobní nástroj. Poslední možností, kterou používám sám velice rád, jsou dálkově telepaticky řízené bakterie nazývané „Sorky“, vynalezené Bardžany na prokleté planetě Gíjó. Jsou ze všech těchto zbraní nejšikovnější, ale také nejnebezpečnější. Ale už dávno před Sorky měly mikroby v Galaktickém společenství své použití podobné chemické mlze u Trosky. Míním tím velmi rychlé, překvapující ukončení „poslední svaté války“ na Zemi, kdy dva mladí nadějní lékaři zastavili útočící armády bakteriemi zmutované spavé nemoci.

To už jsme se samozřejmě dostali k hodně speciálním mikrobům. Například Sorky - to už nejsou jen baktérie, ale jejich vládci je používají k mnoha jiným, někdy dost nečekaným a speciálním účelům - například k obrábění kovů. Po dalším zdokonalení se jimi pozemský hrdina knihy Giweruz Rudi po únosu teroristů vysvobodí z pout, rozleptává jimi zámky, aby si otevřel zamčené dveře, dá jim zničit dráty poplašného systému a jiné, pro teroristy rozhodně nečekané věci. Mikroby používají rovněž inteligentní mloci doktora Jaroše - a vedou válku s lidmi tak úspěšně, že položí na kolena celou současnou západní civilizaci. Upřímně řečeno, nedá jim to ani moc práce. Mločí útočné komando, vyslané proti lidem, nedisponuje miliony mloků s vrtačkami, má jen 5 členů. Když se nad tím zamyslíme, euroatlantický typ civilizace je možná dobře zásobený třaskavinami všeho druhu a ráže, ale na druhé straně je poměrně snadno zranitelný. Například docela mírumilovnými traktory zemědělců, pokud blokují rozhodující silnice nebo ještě lépe - rafinerie. U některých jiných typů civilizace zase stačí zatřást kmenem a padne vláda.

Když si to tak přeberete, ty bestie mrňavé, neviditelné mohou být skutečně horší než desetimetroví ještěři Vojtosauři planety Poenaid, kilometrové proudy všežravých mravenců planety Kimopetuí, elektrické vodní pahvězdice na Sirmii, dokonce i než Flotila deseti tisíc kilometrových křižníků hmyzí civilizace Agríšů. Ne nadarmo telepatická supercivilizace Gurroa, které stačilo pár hodin na likvidaci tří takových flotil Agríšů, musí pokorně požádat Galaktické společenství o poslední termojaderné torpédo z muzea, ačkoliv je předtím sama doporučovala rozebrat a zničit jako nepotřebné, když se setkala s planetou mikrobů Itči-ara. Tyto mikroby byly téměř nad její síly, ačkoliv si předtím pohazovala s planetami jako žonglér s míčky. Její křižníky, schopné drtícím lisem Géja-pole slisovat planetu o třetinu nebo zastavit vybuchující supernovu, na tyto vychytralé bestie nestačily. Pomohl až termojaderný oheň, navíc musel být odpálený v nadprostoru.

Neměli bychom je podceňovat ani my. Organismus člověka může skutečně zemřít i na rýmu, která se u oslabeného rychle změní v zápal plic - z prominentních pacientů vzpomeňme Josefa Luxe. Totéž může potkat člověka po likvidaci imunitního systému virem HIV, proti kterému naši vědátoři pořád ještě nemají lék, který by nás úplně vyléčil - mohou to jen zpomalovat. Myslím si, že bezstarostnost vůči těm bestiím neprojevují jen kosmonauté ve sci-fi knihách a filmech, ale - bohužel především - my lidé na naší planetě Zemi, když nestavíme ani tak miniaturní přehrady k zadržení AIDS, jaké můžeme zvládnout všichni, včetně těch, kdo ještě bydlí na stromech. Měli bychom si uvědomit, že ani po vlastní planetě nemůžeme bezstarostně pobíhat a na nic nedbat. Osud Wellsových Marťanů by nám měl být výstrahou.

Nedá mi to ale, musím si trochu rýpnout do novinářů. Hodně rýpnout. Četl jsem nedávno názor, že za epidemii AIDS v Africe může především katolická církev, neboť svým ovečkám zakazuje preservativy. A že by demonstranti proti Mezinárodnímu Měnovému Fondu měli spíše demonstrovat ve Vatikánu proti vrahu černoušků papežovi. Tento novinář - ale s ním všichni, kdo mu při čtení jeho názoru v duchu přikyvovali - podle mě projevil katastrofální neznalost věci, navíc smíšenou s náboženskou nenávistí (nerozhoduje, zda psal z pozice konkurenční konfese nebo ateismu). Za katastrofální rozšíření AIDS v Africe podle mě nemůže ani chudoba obyvatel, a už vůbec ne katolický zákaz preservativů. Ta katastrofa je spíše známkou toho, že tamní obyvatelé křesťanství vůbec nerespektují. Křesťanství přece není totožné s pouhým odmítáním preservativů, křesťanství je především monogamie, která by mimochodem dokázala AIDS zastavit mnohem účinněji než preservativy nevalné kvality. Pravda, monogamii se církvi nepodařilo úplně udržet nikdy a nikde na světě, dokonce ani v takzvaně vyspělé euroatlantické civilizaci - natož v Africe. Ale není taková chyba, že se o ni aspoň snaží. Spíš je to vina zmíněných novinářů, kteří si pletou příčiny, následky a věci úplně nesouvisející a skutečné příčiny tak úspěšně zakrývají. Jako kdyby nevěděli, že AIDS se šíří především díky tamní katastrofální sexuální promiskuitě. Ale i v takzvaně vyspělé Evropě dnes každý člověk, snad s výjimkou debílků, musí vědět, že souložení na E55 je nepříjemně podobné ruské ruletě - a všimněme si, jak tamějším dámám jejich prastará živnost stále přičinlivě kvete - a jistěže ne díky neinformovanosti předpubertální mládeže, zákazníky tvoří spíše postarší pánové. Ještě čekám, kdy postižení začnou žalovat Českou republiku o náhradu škod, jako je dnes moderní žalovat tabákové firmy, když kuřák dostane rakovinu plic, za kterou si očividně může sám. (Ale ono k tomu časem jistě dojde).

V tomto světle je třeba vidět i statistiky, ze kterých vyplývá, že černošská populace je na tom v Africe podstatně hůř než bělošská. Statistiky jsou asi správné, ale vyvozovat z nich podíl viny větší chudoby černochů je, promiňte mi, buď zlý úmysl, hraničící s ideologickým bojem, nebo čistá pitomost, tupá ignorance faktu, že běloši mají statisticky přece jen větší zábrany při nevázaných sexuálních orgiích - možná částečně i díky zbytkům křesťanství. Že se tam úspěšně šíří AIDS i mezi bělochy? Tvrdím snad, že jsou svatí? Na přenosy transfúzemi se to v těchto končinách svalovat nedá a procento těch, kdo dostanou AIDS naprosto nevinně, je všude na světě poměrně malé. Obávám se, jakkoliv to může znít tvrdě, že většina (tím míním nad 50%) postižených si za to opravdu může sama a nemá na koho vinu svalovat. Vyzývat k demonstracím ve Vatikánu je opět další lumpárna, ať ze zlého ideologického úmyslu, nebo z pouhé blbosti zmíněného novináře.

Na vojně jsem byl na filmu z první světové války „Špionka beze jména“, který tenkrát běžel v kinech. Děj nestál za zapamatování, proto jen to, co mě na tom filmu zaujalo. Mihla se tam asi minutová scéna z yperitového útoku Němců na britsko-francouzské zákopy. Nešlo přitom o sci-fi, mělo to být podle skutečnosti, ale bylo to příšerné. Někteří vojáci, především Francouzi, zahazovali pušky a snažili se utíkat, ale padala z nich kůže a v hrozném kašli vykašlávali krvavé kusy plic. Angličané se zase pokoušeli bránit a aspoň chvíli stříleli, jenomže jim zůstávala viset na pažbách pušek kůže a brzy jim obrovské puchýře překryly oči a to byl konec střelby. Pak přiběhli Němci. V gumovkách, na rukou gumové rukavice, na obličejích masky. Postříleli kde se co ještě hýbalo, a běželi dál, proti další linii zákopů. Jeden oslepený, umírající Angličan je uslyšel, poslepu vytrhl zápalku velkého granátu, ale než granát odhodil, zastřelili ho. Bouchlo mu to v ruce, přímo na prsou, no, vzal s sebou aspoň nejbližšího Němce, ale řeknu vám, ty krvavé kusy masa, co tam létaly vzduchem, byly z té scény asi - nejméně eklhaft.

Večer jsem po vojenských linkách zavolal bratrovi, ať se na ten film jde určitě taky podívat - sloužili jsme skoro současně, ale každý jinde. Jen jsem ho varoval, ať si sedne tak, aby za ním nikdo neseděl. Věštil jsem mu, že se jim v kinosále určitě pár lidí pozvrací, stejně jako u nás. Pak mi volal, že jsem věštil správně a on sám si okamžitě po návratu do kasáren pečlivě zkontroloval atombordel, jak ho to vzalo. Pak ta scéna z filmu zmizela - vystřihli ji.

To byl, prosím, pouhý obyčejný yperit, který se úslužně omezil na pokropené území a pár kilometrů odtud (pokud to nebylo po větru) lidé o ničem ani nevěděli. Hnilobné bakterie dovedou něco podobného, jen se na rozdíl od chemie množí a rozšiřují samy. Navíc většinou začínají až po smrti daného tvora - červa, myši nebo člověka. Pracují pomaleji, ale konečný výsledek je podobný. Mimozemské bakterie by navíc nemusely brát ohled, zda je ten tvor po smrti nebo ne, mohly by být také mnohem rychlejší - třeba jako ten yperit. Něco takového bych opravdu nechtěl na lidech vidět podruhé na vlastní oči, a už vůbec ne mimo film - stačil mi ten krátký realistický záběr.

Chemická i biologická munice je dnes zakázaná, ale - čert lidem věř! Kdoví, co to byl opravdu syndrom války v Perském zálivu, když se to snažila odpovědná místa tak usilovně tutlat a zatloukat? Obávám se, že chemie by byla to nejmenší zlo.

Tak vám (posledním dvěma) teď aspoň děkuji za pozornost.

(Svůj názor můžete poslat i na adresu mailto://vsemerad@volny.cz ).

© Václav Semerád, Raucon 2000 Kolín

Dänikenovy omyly a jejich jiné vysvětlení

Parcon Praha 2001

Erich von Däniken

Ano, to je on...

Dänikenovy knihy

Baalbecká terasa

...Erich von Däniken, který udělal pro popularitu mimozemšťanů snad nejvíce ze všech lidí na Zemi. Vpravo vidíte i jeho knihy, vyšly v mnoha jazycích, také i u nás.

Däniken o sobě nikdy netvrdil, že všechny jeho výplody jsou naprosto průkazné, spíš kladl nezodpovězené otázky. Často je ale kladl tak sugestivním způsobem, aby zápornou odpověď prostě nepřipouštěly.

Vezměme si například známou Baalbeckou terasu. Co to je? Na obrázku je znát podstata: hluboko pod zbytky římského Jupiterova chrámu (sloupy vlevo) je plošina z obrovských kamenů, větších než kvádry pyramid, jaké by bylo i dnes jistě obtížné přemisťovat. Däniken měl ovšem vysvětlení pohotově: nemohou to být zbytky odpalovací rampy pro mimozemské rakety?

Jeho slabost pro mimozemšťany dokládá také úctyhodná sbírka různých vyobrazení a figurek z celého světa. Na obrázcích jich vidíme jen malou část, ovšem kdekoliv je to aspoň trochu možné, neopomene nám Däniken položit sugestivní otázku: „Nejde o zobrazení pradávných kosmonautů?“

...a to i tam, kde na první pohled poznáme figurku veslaře v pozici typické pro veslování. Upozorňuji zejména na obrázek „Kosmonauté s anténkami“, kde starověký malíř jasně (!) zdůraznil, že jde o ženy (viz poprsí) - a víme snad, co všechno jsou ženy ochotné kdykoliv a kdekoliv vložit na své hlavy, v historii jako dnes.

Vnitřek dálkové hvězdné lodi

Jeho zaujatost pro návštěvníky z vesmíru ho vedla až k tak podrobným vědecko-fantastickým spekulacím, jako byly úvahy o dálkových cestách v obrovských lodích - zde například uvádí jednu z mnoha jejich možných podob - obrovský kolos, ve kterém se kosmonauté pohybují umělou krajinou, aby se cítili pokud možno jako doma.

Mezi jeho otázky typu: „Nebylo by možné, aby...“ figuruje i projekt kosmické lodi DAEDALOS, kterou by (snad) bylo možné postavit na Zemi a vyslat ke hvězdám.

To všechno cíleně podřizuje svým představám kosmonautů, přilétajícím z dalekého vesmíru na mohutných raketových lodích. Když se ale podíváme na jeho sbírku, nemůžeme se ubránit pocitu, že jde o důkazy příliš uměle nasbírané, mnohde značně přitažené za vlasy.

Vezměme si známý obrázek z indiánské stély, který nazval „Indiánský kosmonaut v raketě“. Vidíme tu člověka s výrazně indiánskými rysy, nacpaného do něčeho, co skutečně tvarově připomíná kosmickou loď třídy Mercury. Před očima má jakési přístroje, vzadu je cosi, co se dá vykládat jako plameny. Když si ale představíte kosmickou loď velikosti motocyklu, něco tu zřetelně nehraje. Kabina Mercury přece také nebyla žádnou raketou, sama o sobě nelétala, ani nemohla. Do vesmíru ji vynesla mnohonásobně větší nosná raketa a Mercury byla jen špička bez vlastního pohonu, schopná ještě tak přibrzdit pád pomocí aerodynamického brzdění a dosednout na padácích, pokud možno do vody, aby náraz kosmonauta uvnitř nezabil. Teoreticky by se tento stroj mohl podobat létajícímu motocyklu - kdyby neexistovalo jiné vysvětlení. Přejeďte si myší nad obrázkem! Stačí pohled z jiného směru a záhadu stihne osud sněhuláka na rozpálené plotně. Po otočení obrázku dostanete úplně jinou představu. Vědecké vysvětlení tvrdí cosi o indiánském veleknězi, obětujícím cosi bohům. Nechci vám nic vnucovat, ale já tam vidím indiánku v typicky porodní poloze na porodním křesle a to, co Däniken považuje za plameny, se při tomto pohledu mění v kus látky spadlý na zemi. Tak bych to chápal a zdá se mi to mnohem pravděpodobnější.

Také další obrázek (vpravo) je podle mého mínění naprosto špatně vysvětlovaný. Nazvat tohle seismografem může snad jen ten, kdo nikdy v životě seismograf ani okem nespatřil. Ukazatel výšky přílivu? Ani to neberu. Je přece mnohem jednodušší vytesat či namalovat stupnici na skále tak, aby voda ukazovala svou výšku přímo na ní - a kdo by kvůli tomu sestavoval nějaké mechanické monstrum, byl by podle mého padlý na hlavu. Další námitku sami uvidíte, když se postavíte trochu se strany (na tomto obrázku to bohužel není vidět). Ten obrazec totiž není umístěn svisle, jak by v takovém případě bylo nutné, ale zešikma. Musí tedy existovat vysvětlení jiné, doufejme prostší.

Největším Dänikenovým argumentem pro vesmírné návštěvy jsou poměrně podrobné dávnověké popisy indických létajících strojů vimaanů. Těm se dá těžko vytknout, že by byly novodobou falsifikací. Tyto eposy jsou prokazatelně staré více než tři tisíce let, kdy lidstvo nemělo technické možnosti nutné ke stavbě létajících strojů. Přitom, jak se zdálo, bylo létání v Indii málem všední záležitostí.

Uvedu zde úryvek ze slavného eposu Rámajánam ve Frišově přebásnění:

Na rozkaz Rámův do výše vůz vyletěl

a jasně svítil v rychlém letu nebesy.

Jako sám Kubéra v něm Ráma světle plál

a vesel ukazoval Sítě krajinu:

vysokou Lanku, zkrvavené bojiště,

břeh ostrova, kam nejdřív s moře vkročili,

most Nalem zbudovaný, slaný oceán,

jenž temně hučel, širý, jako bez břehů.

...

S radostí zřeli Gódávarí pod sebou,

průhlednou její lákající hladinu.

Tam poblíž Ráma zastavil vůz kouzelný,

by Bharadvádžu uctil, který v poustevně

žil bohat vzácným pokladem své askese.

Nutno ještě podotknouti, že vimaany nejsou v indických eposech popisovány jako dílo lidí. Sám Ráma dostal vimaan darem poté, co zvítězil nad démonem Rávanou a zabil ho. Tento královský dar dostal dokonce přímo od Rávanova bratra. Je to podivné? Neměl by Rávanův bratříček usilovat spíše o pomstu? Asi ne, Rávana totiž předtím svého bratra vyhnal a bratříček se po jeho smrti nejen mohl vrátit, ale ujal se i osiřelého trůnu království Lanka, takže měl skutečně pádnější důvod Rámovi děkovat, než na něho nevražit. Důležité je, že kouzelný vůz nebyl dílem lidí, ale démonů, ačkoliv s nimi i lidé zřejmě uměli zacházet. Tomu bych se ale nedivil, stačí připomenout, kolik negramotných lidí na celém světě dovede bravurně řídit automobily.

Co ale s těmito stroji udělal Däniken?

Jako kdyby ve vesmíru neexistovalo nic lepšího než rachejtle!

Rekonstrukce vimaanů podle Dänikena je zhruba takováto. Däniken si zřejmě ani nepřipouštěl, že by vimaan mohl být něco jiného než raketa. Když se podíváte na jeho rekonstrukci, byl by vimaan pouhým rámem osazeným raketovými motory, čím více, tím lépe. Samozřejmě, vždyť i ve starých indických popisech vimaanů se vyskytuje oheň, spousta ohně. Je tedy logické, že muselo jít o raketu, ne?

Tady si ovšem dovolím s Dänikenem tvrdě nesouhlasit. Nedomnívám se, že by raketa byla nejvhodnějším druhem pohonu skutečně vyspělých civilizací a už vůbec si nemyslím, že největší podíl na objemu i hmotnosti létajícího stroje musí mít motory. Do vimaanu, jaký nakreslil malíř podle Dänikena, se by se vlastně nevešlo ani palivo, které u raket tvoří podstatnou část jejich hmotnosti i objemu. Kdyby ony indické vimaany nakreslil malíř o sto let dříve, možná by je nakreslil stejně, ale otočené vzhůru nohama - a Dänikenovy raketové motory by se proměnily v soustavu komínů, chrlících oheň a dým, jak se na parní stroje takové síly sluší a patří.

Musely mít ale vimaany nutně raketové motory? Je sice pravda, že vimaan v indickém pojetí létá s mocným burácením a vichrem na mocném paprsku, zářícím jako slunce... ale to může mít úplně odlišnou příčinu! Tak se to například pokoušejí vysvětlovat hrdinové románu »Čtvrtá Země«:

„Vimaany létají tiše, pokud nepoužiješ některou ze zbraní. Zidibad ale také vytváří mocný paprsek, zářící jako slunce, včetně burácení a ohnivého, vše spalujícího vichru. Nemluvím o jakékoliv bombě. I ty nejmenší se podobají hirošimské, Sodoma je na Zemi poznala nejspíš jako první.“

Naši předkové si samozřejmě a nutně více všímali okamžiků, kdy na ně shůry přiletěl ničící oheň, než když neslyšné létající stroje jen tak přelétávaly nad jejich hlavami. Neměli přece důvod zaznamenávat kdejaké poletující předměty, v noci si jich ostatně ani nemuseli všimnout. Zaznamenávali hlavně okamžiky, spojené s nějakou katastrofou, která se jich bezprostředně dotkla. To je naprosto přirozená reakce, tehdy jako dnes. Vezměte si naše současná televizní zpravodajství - a dozvíte se, že naše pozemská letadla létají s obrovskými, do dálky zářícími plamennými chvosty, při přistávání drtí stromy, rozmetávají do všech stran domy a spalují je a vůbec kolem sebe rozsévají oheň, dým, děs a zkázu. Vzpomeňme si jen na poslední let francouzského Concorde!

Můžeme ale pro pár nepřesností a omylů smést všechno Dänikenovo snažení pod stůl? Domnívám se, že by to byla chyba. Däniken má nehynoucí zásluhu v tom, že shromáždil množství faktů, které nemůžeme všechny pominout jako nesmyslné. Jen vysvětlení může být jiné. Podívejte se například na tyto obrázky.

Není to rekonstrukce, jsou to skutečné lebky, nacházející se v muzeích v Americe. Vědci mají po ruce vysvětlení, že některé indiánské i africké kmeny úmyslně deformovaly lebky svých malých dětí k dosažení protáhlejšího tvaru, případně plochého čela a podobně. Dalo by se to tak jistě pochopit, lidé se sami na různých místech světa různě deformovali, mnohdy značně drastickým způsobem (vzpomeňme si na Japonky s jejich malými nožičkami, na kterých se skoro nedalo chodit), koneckonců to trvá dodnes, přinejmenším v módě náušnic a jiného propichování těla, ale - když se na tyto lebky podíváte pozorněji, nemůžete přehlédnout, že jejich protáhlý tvar není pouhou deformací.

Ty lebky mají skutečně větší objem!

Patřily ty lebky vůbec lidem druhu Homo Sapiens? Co v nich bylo za mozek? Domnívám se, že povrchní vysvětlení by nemělo vědě stačit a měla by se tím zabývat podrobněji, není přece tak těžké změřit vnitřní objem mozkovny a porovnat s průměrem dnešních lidí. Abychom se nedivili - objem mozku těchto lebek může být (odhadem) až o 50% větší než náš!

Jak tomu ale skutečně bylo s návštěvani z vesmíru?

Neočekávejme zde pomoc od vědy, přinejmenším ne v tomto i dalším století. Pozemská věda je dnes příliš zatížena, ani ne předsudky, jako grantovým systémem - což znamená, že se nemůže zabývat jevy, které neslibují rychlý návrat investic. Po pravdě řečeno, lidstvo mnohem více zajímá výzkum AIDS a nemoci šílených volů, než návštěvy cizinců na Zemi, odehrávající se v dávné minulosti. Kromě toho se lidstvo ukolébalo představou, že naši hvězdáři zpozorují přílet mimozemšťanů přinejmenším natolik včas, aby se lidstvo stačilo na případnou agresi připravit. Navíc si naši globální stratégové možnou válku s mimozemšťany představují jako Hurvínek - doporučuji vřele například film „Den nezávislosti“, kde v konečné fázi nepřátele poměrně snadno likvidují americké stíhačky za pomoci počítačového viru zvaného Windows.

Skutečnost ale může být podstatně odlišná. Ne v tom, zda na Zemi byli či nebyli mimozemšťané, ale především v místě jejich domova a ve způsobu dopravy z jejich světa do našeho. Z toho se totiž odvíjí mnohé další.

Dovolte mi teď seznámit vás s dosavadními výsledky bádání vědecké skupiny, zabývající se teorií paralelních vesmírů a jejich možnými důsledky pro náš svět. Tato skupina není ve světě příliš známá. Předmět jejího výzkumu totiž nepodporují žádní sponzoři, v konkursech na granty dostávají pravidelně přednost témata aplikovaného výzkumu a skupina na tomto tématu bádá bez sponzorů, pouze ve svém nadšení. Z téhož důvodu není ve světě příliš zájem ani o publikování výsledků. Doporučuji vám proto seznámit se s jejich nálezy a utvořit si pak o všem vlastní názor.

Základem teorie paralelních vesmírů je existence matematického modelu, který tyto světy popisuje. Nebojte se, matematikou vás zatěžovat nebudu, pokusím se vám to vysvětlit přijatelnější formou.

Co je to vlastně paralelní vesmír?

Tady maličko narazíme na omezenost našeho lidského vnímání. Bezesporu nejdokonalejším lidským orgánem je zrak. Ostatní smysly jsou spíše podružné a i když mohou částečně v případě poškození zrak nahradit, nikdy to není dostačující. Ale ani zrak není nic dokonalého. Vnímání světla je pouze dvourozměrné a třetí rozměr - hloubku - si už musíme pracně domýšlet ze stereoskopického vidění, nebo ze změn obrazu při pohybu. Třírozměrné vidění je ale příliš nedostačující tam, kde bychom potřebovali vidět rozměry čtvrtý, pátý a šestý.

Musíme si proto vypomoci zjednodušením, na jaká jsme ostatně zvyklí již od školních let. Nejjednodušší zjednodušení je to co je nám nejbližší - kdy si třírozměrný prostor zredukujeme na dvojrozměrnou plochu. Dva paralelní třírozměrné prostory pak vytvoří dvě paralelní plochy.

Připomeňme si dále, že bytosti s pouhým dvojrozměrným viděním nemohou druhou plochu vidět, neboť jim ji jejich vlastní „vesmír“ dokonale zakrývá. S takovým pojetím paralelních světů se ve sci-fi setkáváme docela běžně - již od dob starého dobrého Wellsova románu „Lidé jako bozi“. Některé romány, například známý Simakův „Když ještě žili lidé“, zacházely ještě dál, představovaly si paralelní vesmíry naskládané jeden na druhém jako korálky na šňůře, zjednodušeně viz další obrázek.

Takové pojetí paralelních vesmírů má bohužel mnoho matematických kliček. Není těžké představit si je, ale je celkem nemožné, aby se naprosto nezávislé paralelní vesmíry setkávaly tak úslužně, jako se v těchto románech děje. Vezměme si shora nakreslený štos papírů a zjistíme, že je téměř nemožné udržet je pohromadě - co chvíli vám některý z listů vypadne a za chvíli budete mít v rukou jen útvar, nazývaný žáky ve škole výstižně - salát. Kdybychom pak, jako hrdinové oněch románů, přeskočili do paralelního vesmíru, těžko bychom tam našli nějaký ekvivalent naší Země, ale s mnohem větší pravděpodobností prázdný prostor - vesmírné vakuum, kterého je podstatně více než povrchů životu příznivých planet.

Pokusme se ale představit si jiný model. Představte si dlouhou stuhu látky, kterou zvednete za jeden konec a pustíte na zem. Aniž byste se o to zvlášť snažili, srovná se dole do záhybů, viz náčrt.

Když totéž uděláte s papírem, zpravidla se v ohybech přelomí a vzniklý útvar v podobě harmoniky je mnohem stabilnější, než neuspořádané listy. Kromě toho má tento model proti zdánlivě jednodušším předchozím jednu důležitou vlastnost.

Vesmír je pouze jeden!

To, čemu dnes eufemisticky říkáme paralelní vesmíry, jsou pak pouze záhyby našeho jediného, a jak jsme si bláhově mysleli, dobře známého vesmíru. Tento pokroucený vesmír má ale pro nás důležité vlastnosti - přírodní zákony v něm s výjimkou singulárních bodů platí všude stejně. Hned také vidíme, že přechody z jednoho paralelního vesmíru do druhého nemusí být všude stejně snadné. Někde půjde o pouhý přeskok mezi dvěma proti sobě ležícími plochami, jinde se musíme pracně zavrtat, abychom prošli na opačnou stranu téže plochy - v obou případech se ocitneme na jiné ploše, tedy v jiném místě vesmíru, ale v jednom směru to bude snadnější.

Nebudu se teď zdržovat podrobnostmi způsobu přechodu z jednoho paralelního vesmíru do druhého, zmíním se jen o jiných vlastnostech tohoto modelu. V případě jednoduché stuhy by počet paralelních vesmírů byl zákonitě lichý, zde vidíme tři takové světy. Musíme si ale uvědomit, že jde o příliš zjednodušený model - i na tomto obrázku můžeme vysledovat, že každá stuha má dvě strany, takže celkový počet stran je už tady sudý - šest. Mnohem lepší představu získáme, když si představíme stuhu naskládanou jinak - například takto:

Tady si všimněme jednoho faktu - počet paralelních vesmírů je vždy dělitelný čtyřmi - tento nákres například ukazuje osm stran. Pořád se ale pohybujeme v našem blízkém vesmírném okolí. Vesmír v této matematické představě je ale uzavřený. Můžeme si jej představit jako nafukovací balonek, na jehož povrchu se nacházejí vytahané gumové varhánky - zjednodušeně takto:

Tady jsme se konečně dostali k celkovější představě vesmíru. Byl by jí obrovský gumový balon, posetý záhyby a vlnkami. Že by byl tento vesmír konečný? Co pak s představou nekonečného vesmíru? Uvědomme si ale, že naše představa Velkého třesku předpokládá rovněž omezenost vesmíru, přinejmenším v dobách krátce po okamžiku „Nula“. Tady se navíc nic neříká o tom, co je mimo oblast našeho balonku - zda další prázdný prostor, nebo další balonky, které se spolu dotýkají, narážejí a odrážejí se...

Vraťme se ale zpátky do našeho záhybu vesmíru. Zde dochází k jednomu efektu. Gravitace se v celém našem vesmíru chová tak, jak jsme ji (připouštím dost nedávno) prozkoumali. Nebeské objekdy se samozřejmě gravitačně přitahují, ale tím, že je vesmír stabilní, dochází záhy k tomu, že se jednotlivá nebeská tělesa navzájem ustabilizují a tam, kde je v jednom vesmíru Země, je zákonitě podobné vesmírné těleso i ve všech paralelních vesmírech. Můžeme tedy směle přecházet z jednoho vesmíru do druhého, aniž by hrozilo, že tam namísto paralelní družky naší Země bude kosmická prázdnota, případně nějaké diametrálně odlišné těleso - například slunce. Tak tomu nemůže být, protože Slunce jsou v paralelním vesmíru opět tam, kde se nachází Slunce naše.

Jaké to má ale pro nás praktické důsledky?

Prvním z nich je, že světy, dokonce obyvatelné, nemusí být tak nepředstavitelně daleko, jak jsme se dosud domnívali. Nejbližší hvězda je od nás celé čtyři světelné roky daleko, což by naše nejdokonalejší kosmická loď překonávala celé statisíce let. Vyspělejší civilizace než naše by mohly mít hvězdné lodě rychlejší, ale rychlost světla těžko překonají a i pak jim bude cesta ke vzdáleným hvězdám trvat stovky, tisíce a možná i miliony let. Trochu pomalé cestování, pravda. Přechodem mezi paralelními vesmíry se tato vzdálenost časově zkrátí na malý okamžik a pravděpodobnost návštěv z vesmíru na Zemi se prudce zvýší - možná až o několik řádů, odvážím se tvrdit, že až k jistotě, jakmile první vyspělejší civilizace na některém z paralelních světů objeví technickou realizaci projektu. Vždyť světy jsou si v paralelních vesmírech docela blízké!

Vraťme se ale zpátky k Dänikenovi a pokusme se podívat se na jeho výzkumy z tohoto hlediska. Co asi zjistíme? Když oloupeme jako pomeranč slupku jeho raketománie, zbude nám šťavnaté jádro - poznání, že návštěvy z vesmíru jsou nejen docela možné, ale podle všech důkazů, které tak pracně sesbíral, velice pravděpodobné. Oprostíme-li se od raketodromů a raketových motorů, zjistíme, že střípky jím posbírané zapadají do trochu jiné mozaiky, než si to představoval, nicméně do sebe zapadají - mnohem přesvědčivěji.

Vraťme se tedy k jeho důkazům.

Ze všech těchto figurek bychom měli včas vymýtit ty, které očividně patří k nám, na Zem. Figurka veslaře jistě nedokazuje existenci návštěvníků z vesmíru, stejně jako různé, byť často bizarní pokrývky hlav - kroje na Zemi mohou být dost ztřeštěné. Stejně tak vyhoďme všechno, co souvisí s přílbami všeho druhu - přílby dnes patří sice i kosmonautům, ale mnohem dříve se jimi honosili vojáci. Jakmile něco vypadá jako přílba, nemusí jít hned o důkaz archeokosmonautiky, ale o prosté zobrazení starověkého rytíře. Je známo, že staré japonské brnění mělo jako důležité součásti kromě přílby i kovovou masku na dolní část obličeje, přičemž oči byly volné. Tím se samozřejmě odění evropského a japonského rytíře zřetelně odlišovalo, ale tomu odpovídaly i rozdíly ve způsobu boje - japonský rytíř vsázel více na obratnost než na kyrys a proto mu brnění nesmělo tak překážet.

Z uvedených figurek bych se zamyslel asi jen nad jedinou - a to ještě s výhradami. Nemá extrémně kosmonautickou přílbu, zato má jiné podrobnosti, které by mohly představě návštěv z vesmíru odpovídat. Podivná maska na obličeji připomíná spíše plynovou masku, dýchací přístroj či respirátor, než aby se podobala masce válečníka. Rovněž předmět v rukou skutečně připomíná svítilnu. Mohl by to být obraz návštěvníka z paralelního světa? Jistě mohl - ale také nemusel. Z jedné figurky soudit nelze a nejprve bude třeba oddělit Dänikenovy omyly od možného (a dokonce velice pravděpodobného) jádra.

Další otázkou jsou neznámé stavby. Okamžitě můžeme vynechat ty, které Däniken označuje za „přistávací dráhy vesmířanů“, případně „kosmodromy“. Návštěvníci z paralelních vesmírů by nic takového nepotřebovali a takové stavby by asi považovali za pošetilost. Pokud některé z těchto staveb s návštěvníky z vesmíru přece souvisí, měly zcela jistě jiný význam. Jaký, to se neodvažuji tvrdit. Zkuste se ale zamyslet, jaký význam pro ně mohly takové stavby mít. Aby po sobě zanechávali trvanlivé památky, které je budou ještě dlouho po jejich odletu připomínat? Xmíchu! Oni přece neodletěli na daleké hvězdy, paralelní vesmír je pořád stejně blízko a otázka jejich návratu je nejspíš otázkou jejich okamžitého rozhodnutí! V této souvislosti bych si netroufal bagatelizovat ani otázku UFO, která se i v současné době na Zemi sporadicky objevují - jako kdyby nás návštěvníci z paralelních světů čas od času kontrolovali, zda netropíme příliš velké pitomosti. (To by mimochodem vysvětlovalo zvýšený výskyt UFO kolem roku 1945, kdy lidstvo začalo poprvé používat jadernou energii hirošimského typu, ale také ustávající zájem UFO o nás v poslední době, kdy návštěvníci zřejmě získali dojem, že si touhle novou hračkou snad přece jen nehodláme ubližovat více než by bylo pro život na Zemi zdrávo).

Baalbecká terasa

Jaký smysl tedy mohla mít proslulá Baalbecká terasa?

Vynecháme-li kosmodrom, jiné přistávací plochy a podobné nesmysly, zbývá nám ještě mnoho vhodnějších hypotéz. Ze starých historických záznamů víme, že někde v těchto místech měla stát proslulá Babylónská věž, která údajně sahala až do oblak. Tady trochu předběhnu - následující údaje ještě neměly být zveřejněny, ale bez nich fenoménu Babylónské věže prostě neporozumíte. Podle teorie paralelních světů je přechod mezi různými stranami vesmíru jedním směrem poměrně snadný, ale vyžaduje, aby se konvertor nacházel alespoň padesát metrů pod okolní úrovní terénu. Takové stavby mohou pracovat bez obsluhy a dozoru celá tisíciletí, a už z důvodů utajení nemívají vchod, kterým by se dalo vstoupit. Druhý směr je energeticky podstatně náročnější a navíc, konvertor musí být umístěn minimálně pět set metrů nad okolním terénem. Matematickou teorii teď po mně nechtějte, tu by snad pochopil absolvent Matfyzu, ale ani to není jisté, tou vás zatěžovat nemohu. Stačí, když víte, že konvertor musí být v této minimální výšce a potřeba stavby Babylónské věže vám vyjde sama. Návštěvníkům z vyspělejší civilizace jistě uvěříme snadnost manipulace s obrovskými kamennými bloky v základech této stavby.

Samozřejmě každého napadne, proč z tak gigantické stavby zůstaly sotva základy, proč tuto stavbu návštěvníci dodnes pečlivě neudržují. To je ale snadno vysvětlitelné. Tato stavba byla pro přechod do dalšího světa nezbytná jen po relativně krátkou dobu. Jakmile ji návštěvníci kdysi - za nesmírného úžasu našich nic nechápajících opopředků - uvedli do provozu a pronikli její pomocí do dalšího vesmíru „nad námi“, postavili si tam jistě konvertory, které přechod „shora dolů“ zajišťují spolehlivěji a s menší energetickou náročností. Pracně postavenou Babylónskou věž ponechali osudu, možná ji i částečně demontovali - ale co si budeme povídat, naši předkové už v dávných dobách rozkradli co se dalo...

Stejně tak bychom mohli hledat stopy návštěvníků na jiných místech naší Země. Podle Dänikena k nim patří podzemní město Derinkuyu, stejně jako kamenné kolosy Nemrud Dagu, kolosy na Velikonočním ostrově, možná i Stonehenge a jisté pochybnosti vyslovil Däniken i o původu pyramid v Egyptě a v Jižní Americe. Nebudu mu to vyvracet, jen bych si dovolil silně pochybovat o smyslu těchto staveb, tak jak je určil on. Pravý smysl může být naprosto odlišný. Vzpomeňte si ale, jak těžko určíme smysl spousty našich, lidských staveb. K čemu například slouží proslulý Vítězný oblouk v Paříži či podobný Marble Arch na rohu Hyde parku v Londýně? Jaký smysl má kovově vyhlížející plastika NATO v Bruselu? Sloužily megalitické pyramidální schody na Letné k výstupu věřících či kněží vzhůru na obětiště? Co si myslíte o raketové základně na Ještědu? Ačkoliv by to jistě stálo za zamyšlení, skutečný smysl všech těchto staveb těžko uhodneme. Nevíme, zda Stonehenge bylo vskutku astronomickým zařízením, nebo obdobou našeho Paláce kultury. Zejména po několika tisíciletích chátrání...

Ohledně návštěvníků z paralelních vesmírů bych ale rád připomněl jinou podivnost. Když tvrdím, že nemají domov vzdálený kdovíkolik světelných let příšerně pustého vesmíru, ale mohou se u nás objevovat v podstatě kdykoliv se jim zachce, jak to, že tu nejsou pečení vaření, proč ještě s námi nenavázali kontakty a družbu, případně proč se do nás nemíchají? Na to je jednoduchá odpověď - jste si opravdu jistí, že se nemíchají? Zkuste se zamyslet, co byste dělali na jejich místě? Objev paralelních vesmírů je v jejich světě, dejme tomu, záležitost stará už více než dvacet tisíc let. Prvotní nadšení bylo jistě už dávno vystřídáno pochopitelným ochlazením. Návštěvníci kdysi mohli, jak tvrdí Däniken, lidem Země masívně pomáhat, učit je, předávat jim různé vědomosti - než je omrzelo plýtvat na takové burany moudrostí. Mnohem větší naději na úspěch má misionář, který se pokouší naučit jihoamerické lovce lebek zacházet s počítačem. Že by ale nějaké negramoty naučil počítače vyrábět, je, promiňte mi, nesmysl. Dnes k nám občas zavítá jen osamělá hlídka, spíš z povinnosti a možná i proto, aby byly splněny nějaké prastaré směrnice ohledně nezasahování do barbarských civilizací. Udržovat stavby na nějakém zapadákově? Jděte se podívat na ruiny japonských pevnůstek na tichomořských ostrovech - a to chátrají jen od konce druhé světové války! Stavby návštěvníků z paralelních vesmírů mají za sebou už více než deset tisíc let chátrání a i když byly možná postaveny důkladněji, co z nich zbylo? Chtěl bych například vidět, co zbude za pouhých tisíc let z pražského Paláce kultury!

Samozřejmě nesmím zapomenout na návštěvníky, kteří k nám přicházeli a přicházejí tajně. Podle čeho tak soudím? Je snad všeobecně známo, že k nám denně nelétají tisíce létajících vimaanů s mimozemskými turisty - k tomu mohlo docházet nanejvýš za dob lovců mamutů, ale dnes je naše Země bezesporu příliš okoukaná. Kromě toho zde mohou působit vlivy, které neznáme. Například bych plně chápal administrativní bariéry - návštěvníci mohou mít cesty k nám uměle omezeny, například proto, aby se nechovali jako někteří naši turisté, kteří si domů vozí různé suvenýry a už citelně poškodili Athénskou Akropoli, sochy v Římě a jiné památky. Ještě že jsou pyramidy postaveny z dostatečně velkých balvanů, které není snadné přibalit do kufru, ani naložit do auta. Zákaz vstupu turistů musel být vyhlášen i na mnoha místech u nás - jen si vzpomeňte na kapli sv. Kříže na Karlštejně, počmáranou nápisy „Servít je vůl“, „za 158“ případně v azbuce: „Saša byl zděs“.

Jako v každé civilizaci, i mezi tefiry se jistě najdou méně přizpůsobiví jedinci, kteří se nehodlají řídit oficiálními nařízeními a zákony. Ti se ovšem u nás těžko objeví oficiálně, aby se nechali přivítat a pozvat hlavami států na přátelský oběd. Spíš se budou chovat konspirativně, pokusí se přiletět za tmy, kdy namísto stříbřitě se lesknoucího disku spatříme maximálně nepokojné světélko na obloze, a pokud u nás setrvají déle, budou nejspíš zalezlí v některé z utajovaných podzemních staveb, podobných podzemnímu městu Derinkuyu, kde na povrchu téměř není ani stopy. Nezapomeňme, že se tito návštěvníci neskrývají před námi, burany ze Země, ale před vlastními inspektory, kteří by je jistě bez velkých cavyků vrátili postrkem domů. Bylo by možná od věci sledovat místa výskytu takových návštěv, případně stop po nich, a poohlédnout se například po neznámých podzemních prostorách v blízkosti do několika kilometrů od výskytu kruhů v obilí. Uvědomme si, že šance spatřit UFO máme jedině v době krátce po jejich „příletu“ na Zem, kdy hledají svůj cíl - místo přistání. Nikdy ale nezpozorujeme jejich odlet. Proč? Inu, proskočit do domovského paralelního vesmíru je mnohem snadnější, než pracně hledat na barbarské planetě dobře ukrytou tefirskou základnu.

To je prozatím všechno, co jsem vám chtěl sdělit. Jakmile budeme mít dokončený tefirsko-český a česko-tefirský slovník, budeme jistě vědět podstatně více než teď. Do té doby o tom aspoň přemýšlejte.

© Václav Semerád, Parcon 2001 Praha

Čarodějnice vědecky

Avalcon 2001 Chotěboř

Na úvod taková zvláštní otázka - znáte „Cargo efekt“?

Cargo efekt - domorodci s maketou amerického letadla

Pro ty, kdo nevědí oč jde: tak nazývali Američané na tichomořských ostrovech za II. světové války vysílačky domorodců, houfně vyráběné z různých bedýnek a plechovek od piva a Coca-coly. Domorodci si totiž všimli, že Američané vysílačkami přivolávají zásobovací letadla plná různých dobrot (a občas jim nějaké hodí). Měli dobře odposlouchaná magická slova, kde se často vyskytovalo slovo »Cargo«/B (zásilka), takže - pilně letadla přivolávali. A když nepřilétala, postavili si i vlastní letadla v dobré víře, že tím pravé ptáky hojnosti/B jednoho krásného dne přece jen přivolají.

Tento jev si dobře zapamatujte. Je obecnější než čekáte a neomezuje se na tichomoří.

Základní otázka zní:

Může na čarování něco být?

A když ano, pak co?

Vědecký skepticismus mi brání přijmout jako fakt, že pouhé zvukové vlnění může mít takový vliv na hmotu, jaký čarování má, či mělo. Na druhé straně - není dobré tyto jevy šmahem odmítnout prostým tvrzením, že odporují vědě a tudíž neexistují. Francouzská akademie věd se kdysi proslavila (a zesměšnila) kategorickým soudem: „Kameny v nebi nejsou, tudíž z nebe nepadají!“ Mohlo by se stát, že se časem objeví vysvětlení, které z kategorického tvrzení udělá frašku. Ve vědě by to nebylo poprvé a posledním případem, o kterém vím, byla Americká psychiatrická asociace, která vědeckou pravdu ještě v roce 1972 odhlasovala (!) poměrem 75 % : 25 %.

Připomněl bych zde sci-fi Čestmíra Vejdělka „Návrat z ráje“, kde se odehrávaly jevy, velice připomínající čarování. Obyvatelé světa »Lucie« si prostě něco přáli - a všechno se jim splnilo. Pro toho, kdo nevěděl, že za tím vězí dálkové syntezátory hmoty celoplanetárního superpočítače »Bena«, to vypadalo dost magicky. Potřebovali k tomu ovšem ovládací prvek - nenápadnou vysílačku v podobě černého čtverce, který aktivovali stisknutím a vyslovením příkazu. Samozřejmě že to technicky založené pozemšťany nezmátlo a hned byli doma.

Ještě rafinovaněji to vypadá v mém románu „Fulgiu, svět šedé magie“, kde byly podobné vysílačky vytvořeny geneticky přímo v mozku místních obyvatel coby nenápadná pecička nervové hmoty a na první pohled nebylo patrné, jak vlastně čarují. Zejména když schopnost ovládat tuto „sílu“ mělo jen malé procento obyvatel, protože mezitím zapomněli, jak se to dělá a tato genetická nadstavba časem zdegenerovala.

Přímo se tedy vnucuje myšlenka - nejde v případě čarování u nás na Zemi o podobné pozůstatky vzpomínek na návštěvu mimozemšťanů s podobnými vymoženostmi?

Nelze na tomto místě nevzpomenout na světově proslulého propagátora a stoupence myšlenky návštěvy z vesmíru, Dänikena. Domnívám se, že Däniken byl na správné stopě, bohužel podléhal i mnoha falešným. Mezi ně počítám jeho zoufalé pokusy o dokazování existence a provozování raketových kosmických plavidel a stop po nich na všech možných i nemožných místech. Na druhou stranu měl veliké zásluhy na pátrání po mimozemšťanech - shromáždil množství cenných dat a památek na „bohy z vesmíru“. Jen se obávám, že jeho přílišné soustředění na rakety, vzdálený vesmír a v neposlední řadě i na laskavost těchto bohů byly jeho největší omyly.

Nehledě na to je možné přijmout pracovní hypotézu, že v minulosti pobývali na Zemi vyspělí tvorové, zabývající se zde jakousi činností, možná jejím průzkumem? Na rozdíl od Dänikena nevěřím, že oplývali primitivními raketami, předpokládám u nich dokonalejší aparáty. Můžeme tedy pominout problematické důkazy existence jejich raketové techniky. Otázku jejich příchodu i zmizení nebudu rozebírat, zájemce odkážu na svou vlastní knihu „Čtvrtá Země“. Podotýkám jen, že návštěvníky nenazývám stejně jako Däniken „laskavými bohy z dalekého vesmíru“, ale mnohem příznačněji „ďábly z nepříjemně blízkého pekla“ - ale to je námět na jinou diskusi. Ať tak či onak se zdá, že se jejich návštěva odehrála již v pravěku dějin a není tedy dostatečně podchycena už proto, že lidstvo tehdy neznalo písmo.

Důležitý pro nás (a především pro existenci čarodějnic) může být předpoklad, že tito tvorové disponovali technikou pro tehdejší domorodce Země nepochopitelnou. Ostatně, kdo se odváží tvrdit, že by dnes pro nás pochopitelná byla, je podle mě nemístný optimista.

Co se ale dělo po jejich odchodu?

Bohužel, většina lidských aktivit na tomto poli spadá pod Cargo-efekt : lidé do omrzení opakovali slova odposlechnutá od návštěvníků v domnění, že budou fungovat. Samozřejmě, kdyby tomu tak nebylo, jistě by na to ve shodě s I.P.Pavlovem brzy zapomněli. To se ale nestalo. Z toho můžeme odvodit důležitý poznatek - lidé při těchto pokusech občas úspěšní byli! To ovšem znamená, (důležité!) že nám zde návštěvníci zřejmě zanechali část svého zařízení v chodu. Jistě ne pro náš plezír, ale především pro svůj prospěch. Mohli k tomu ale používat zacvičenou lidskou obsluhu. I opice se naučí telefonovat, natož skoro stejně zvědaví, ale k tomuto účelu přece jen vhodnější lidé.

Proberme si (aspoň zběžně), co se za obvyklými čarodějnými praktikami může skrývat.

Čarovné prsteny, spony a jiné šperky.

Povšimněte si v televizi nenápadných, často jen černých šperků, které mají hlasatelé i jejich vyslýchaní hosté na oděvu. Uvědomte si, že mikrofon v prstenu není už dnes nic mimořádného. Jde jen o to, k čemu je použit. Může to být čistě odposlechová štěnice, jak je také známe z televize. Pokud je jakýmkoliv způsobem napojen na počítač, můžeme jeho pomocí počítač řídit a to bez dotyku ruky. Je-li počítač vmontován do číslicově řízeného stroje, můžeme s ním vykonat i spoustu mechanické práce - a opět zdánlivě bez námahy. Jistě teď správně pochopíme nutností otáčet prstenem na prstě - někdy se vyplácí silné prostředky před použitím zapnout a pak ihned vypínat. Poměrně okázalé kroucení prstenem může mít za úkol odvést pozornost od menší, nenápadné páčky. Vstup povelů může být i zaheslovaný, případně vázaný na hlas oprávněné osoby, takže nebude poslouchat nikoho jiného. Představte si, že se tak silný prostředek, jako například meč krále Bruncvíka, dostane do rukou neoprávněné osoby, která vykřikne klíčový příkaz: „Všem nepřátelům země České hlavy dolů!“ - a na světě zůstane nepatrná hrstka domorodců na Madagaskaru, kteří o Čechách ani nevědí, takže nemohou být nepřáteli, možná i pár Čechů, kteří to s vlastí myslí opravdu upřímně (česká vláda by nejspíš zmizela jako první a to do posledního muže či ženy). Možná by se jim pak na skoroprázdném světě líbilo - žádní nepřátelé, žádné daně...

Skleněné koule, stříbrné misky a čarovné studánky

Ukazují jevy buď vzdálené, nebo jakousi aproximaci do budoucnosti. Nemusím snad připomínat, do čeho všeho se dá vmontovat malá obrazovka.

Čarodějné knihy

Dělíme je na dvě skupiny. První jsou manuály k aparátům, které zde po odchodu návštěvníků zůstaly. Na rozdíl od našich knih mohou být vybaveny příslušnou komunikací - například ekvivalentem mikrofonů. Integrovat help do ovládacích prvků není pouze vymožeností počítačů naší doby. Druhá skupina jsou knihy sepsané později lidmi. Tyto kopie ovšem spadají pod heslo Cargo-efekt a podobná falsa se vyskytují i u ostatních artefaktů po návštěvnících.

Čarodějné svitky

Jde asi o totéž co u knih, s rozdílem menšího rozsahu a trvanlivosti. Zvláštním případem jsou svitky na jedno použití, které po splnění funkce buď zmizí, nebo se aspoň znehodnotí. Vzpomeňte si ale na seriál, kde hrdina dostává instrukce pomocí walkmanu, ze kterého se hned poté začne kouřit. Tuším, že jde o cosi podobného - motivem je nejspíš utajení.

Čarovné zbraně, především meče

Jsou velice častým artefaktem. Bylo by jistě málo prozíravé ponechat v cizím světě drahé zařízení a nestarat se o jeho zabezpečení, zejména když víme o existenci drzých opic s obrovskou vynalézavostí co do zlomyslného ničení. Drahá zařízení musela být jistě vybavena programy sebezáchovy, ale obsluha mohla ze znalostí místních poměrů přesněji odhadnout nutnost zásahu. Jistě dostala i cosi jako kodex nutné sebeobrany, případně pravidla ohledně likvidace překážek, ohrožujících zařízení i jejich obsluhu. Bylo jistě vhodné přizpůsobit se místním poměrům. Zdejší obyvatelé byli zvyklí používat různé nože, ve větším provedení meče. Návštěvníci převzali formu, ale značně vylepšili účinky. Zdařilé rekonstrukce vidíme v seriálu Star wars - ačkoliv zde zobrazené měly zvýšenou rekombinaci iontů na povrchu, projevující se světélkováním. Správně seřízený meč nesmí tolik emitovat (svítit), jinak vzhledem ke škodlivým emisím neprojde STK. (Jiná věc je, že se na to v nouzi nehledí - jak ostatně často vidíme na vracích našich silnic.)

Čarovné zbroje, především štíty a pancíře

Patří rovněž do obranných prostředků, proto o nich platí totéž co o mečích. Až na malý detail - silně emitující zbroj působí na těle popáleniny, každý majitel je tedy více zainteresován na jejich údržbě a zbroj proto zásadně nesvítí. Pokud ano, buďme si jistí, že jde o zbroj ukradenou domorodcem, který s ní neumí zacházet. Popisy činů těchto hrdinů často končí slovy: žili šťastně až do smrti... přičemž nebývá dodáváno, kdy ta smrt nastala (tuším, že zpravidla do dvou měsíců po ozáření).

Čarovné pláště

Jsou samostatnou kapitolou. Samozřejmě vás ihned napadne, že jde o obdobu skafandrů, ale k tomu by je lidé jistě nepotřebovali. Vtip je v tom, že domorodec obvykle nepostřehne, co se skutečně děje. Soudí, že když se čaroděj prudce zahalí do pláště, tento plášť způsobí jeho neviditelnost. Omyl! Pozornější postřehne, že čaroděj při tom pronáší jakési zaklínadlo. Přihořívá, ale pokud jde o plášť, samá voda. Znalec Star treku je ovšem doma, jakmile rozpozná obsah toho zaklínadla: „Enterprise! Aktivujte teleporty!“ Následuje samozřejmě zmizení dotyčné osoby. Opět tedy příklad cargo-efektu, kdy se domorodci v určování významu odpozorovaných detailů spletli a úplně pominuli skutečnost.

Čarovné hudební nástroje

Poněkud zvláštní skupina artefaktů. Slouží různému účelu, mnohdy nejasnému. Povšimněme si ale dálkového ovládání zámků aut. Vydává při zamknutí i odemknutí auta tóny, které s vlastní funkcí nesouvisejí. Podobně je nejasný popis houslisty, který hrou na housle chránil hrad proti Žižkovi a jeho vojskům - popis je značně kusý, ale víme, že unaven dlouhotrvající hrou opomněl chránit sám sebe, jeden z husitských střelců ho zastřelil a osud hradu zpečetil. Housle ovšem podlehly zkáze, takže jejich zkoumání nepřipadá v úvahu. Jinou kapitolou je psychorezonanční ovládání vůle člověka - očarování. Vzpomeňme si ale na frekvenci 7 Hz, zvanou drůbeží smrt - tón této frekvence spolehlivě zabíjí slepice. Drastické použití na lidech najdeme v ruských záznamech pod heslem „Slavík loupežník“. Tento čaroděj používal hvizdu, zabíjejícího lidi, k jejich olupování - očividně už mu nic jiného nefungovalo. Známe i ne tak drsné způsoby použití - například boj proti drzým krysám, ovšem víme, že zesílení účinku může být nebezpečné i lidem. Jinou kapitolou je zde ještě jemnější feromonový účinek - získání lásky čarovnými houslemi.

Čarovné pokrmy a nápoje

Zde bych byl obzvláště opatrný v úsudcích. Například je známý případ kouzelnice Kirké, která z Odysseovy družiny nadělala prasata. Není to ale nic divného ani nepochopitelného - prostě je pohostila a přehnala dávkování drogy. Měla ale smůlu, protože Odysseus podezřelý pokrm nejedl a tím této známé uspávačce její úmysly překazil. Jiná verze, uvedená v pověsti Odysseia, tvrdí, že Odysseus očarovaný pokrm jedl, ale byl chráněn jiným kouzlem, takže jeho účinkům odolal. Ani na tom není nic neobvyklého. Stačí si uvědomit, že narkoman musí dávky drogy stále zvyšovat a množství, které by nováčka zabilo, je pro zkušeného feťáka ještě nedostatečné. (Podle toho by byl Odysseus větší prase než jeho posádka, ale nakonec - proč ne? Nebývají velitelé obvykle větší prasata než mužstvo?).

Čarovné pokrmy a nápoje známe dodnes, ať se jim říká etylalkohol, hašiš, heroin, LSD nebo lysohlávky. Nad proměnou lidí v prasata se už ani nepozastavujeme.

Sedmimílové boty

...a další mechanické dopravní prostředky rovněž známe z mnoha rekonstrukcí v různých filmech. Doporučuji zejména Star trek, kde je jedna z postav používá k procházkám po horách, kdežto jiní členové téže posádky zarputile po stejných horách sportovně šplhají.

Čarodějní pomocníci

Dostatečně známé jsou zvířecí podoby průzkumných sond, různé čarovné kočky, sovy a hadi. Samozřejmě by bylo možné průzkumné roboty ponechat v holé, řekněme průmyslové podobě, ale ta by domorodcům, tedy nám, připadala příliš odporná, hmyzoidní a tudíž hodná rány kyjem. Zato tence mňoukající a lísající se kočička svádí spíše k pohlazení a podrbání za ušima a pokud vám přitom odebírá vzorek krve, svedete to na drápky. Méně dokonalá bývají maskování jako ryby. Každého jistě napadne, že mluvící ryba je trochu silné kafe, ale mezi námi, ani návštěvníci nebyli neomylní a jako mimikry mohli použít i formy života jako na potvoru právě u nás neznámé - a nemusí jít jen o mluvící ryby. Jsou ale zaznamenané případy velikých, těžkých robotů, jejichž vzezření nebylo maskováno vůbec - nejznámější je asi Golem.

Některá zvířata jsou používána jako dopravní prostředky, za všechny vzpomeňme na okřídleného koně. Musíte si uvědomit, že křídla jsou nejspíš pouhou kamufláží a jejich pomocí tento dopravní prostředek ve skutečnosti nelétá - jen si zkuste představit let devítikřídlého koně pomocí aerodynamiky, když nemá křídla symetricky - na jedné straně 4, na druhé 5, podle mě by měl zatáčet. Očití svědci ale tvrdí, že létal přímo a s mocnou silou. Ačkoliv - i to je vlastně možné. Vzpomeňme si na Douglas 2,5! Opět musím odbočit s vysvětlením.

Za II. Světové války došlo na tichomořských ostrovech k zoufalému útoku Japonců na americké pozice, přičemž Američané museli po nějakou dobu ustupovat. Do nebezpečné blízkosti fronty se dostalo i jejich letiště, navíc krátce předtím úspěšně vybombardované. Jak víte, letci bez letadel jsou bezbranní tvorové a nezbývalo jim než zmizet stůj co stůj. Potíž byla, že jedinému částečně zachovalému dopravnímu letounu Douglas DC-2 chybělo pravé křídlo. Na zemi ale ležela spousta trosek, mezi nimi i zbytky Douglasu DC-3 s nepoškozeným pravým křídlem, bohužel o půl metru delším a o jeden a půl čtverečního metru větší plochy. Nouze ale naučila Dalibora housti a američtí mechanici se pod dojmem neustále se blížícího dunění japonských polních kanónů rozhodli improvizovat. Nás Čechy, mistry improvizací, by něco takového nepřekvapilo, ale když toto letadlo, navíc přeplněné uprchlíky, s jedním křídlem větším než druhým přistálo na letišti daleko odtud, chodili ten div obdivovat mechanici a piloti i ze značně vzdáleného okolí a nazvali ten hybrid Douglas DC-2-a-půl.

Tvrzení, že se za našich předků čarovalo, může být tedy podložené zapomenutými artefakty návštěvníků. Zapomenutými úmyslně pod dohledem vyškolených osob z řad domorodců. Co měly za účel, je dosud tajemství, ale i kdybychom se omezili na nejjednodušší funkci - další sledování dějů na Zemi a předávání audiovizuálních informací kamsi i po jejich odchodu, to by jistě mnohé vysvětlilo.

Osud těchto zařízení mohl být různý. Dá se očekávat, že byla značně trvanlivá, ale jistě se opotřebovávala a občas se rozpadla nebo byla zničena. Zmíněná vyškolená osoba, požívající značné úcty ostatních domorodců, v takovém případě pravděpodobně nefunkčnost svěřeného zařízení zatajovala, aby dál budila respekt, který jí zaručoval bezpečí. Málokdo si totiž troufal ohrožovat čaroděje či čarodějnici, chráněné kouzly. Obavy z čarodějnic bývaly velice pragmatické - kdo jste viděli Indiana Jonese dobývat ztracenou archu, jistě si vzpomenete na naivního domorodce, který na něho vytáhl meč a těšil se, že ho zabije, či aspoň zastraší. Jones klidně vytáhl revolver a se slovy „jdi do pr***“ domorodce odpráskl. Domorodci asi mívali dříve před čaroději větší respekt a není divu, že si takovou kuráž velice dobře rozmýšleli. Jakmile ale zjistili, že čaroděj už jenom blufuje a jeho kouzla jsou mrtvá, obvykle si tu kuráž dodali, takže mnoho čarodějů skončilo neslavně. (Zejména čarodějnice napadala myšlenka na útěk příliš pozdě). Chytřejší čarodějové dokázali blufovat i dlouho po skončení životnosti svěřeného zařízení, volili k tomu ovšem odchod do ústraní, lesů a na zapomenutá místa, kam noha domorodce zamířila zřídka a odkud každý raději rychle utekl, aby nemusel sám na sobě ověřovat, zda čarodějova kouzla přece jen nefungují.

Věnuji se teď trochu osobnostem čarodějů a čarodějnic, tedy osobám zaškoleným do obsluhy mimozemské techniky.

Jak se dá očekávat, výcvik takových osob býval pro mimozemskou civilizaci značně nákladný - cvičitelé, školitelé či lektoři určitě požadovali příplatky za nebezpečné prostředí, přinejmenším za práci v zápachu (uvědomme si, že lidská hygiena je poměrně novodobý výmysl). Zaškoleným osobám bylo svěřováno zařízení nemalé hodnoty, proto se vyplatilo postarat se o vyšší životnost i těchto draze pořízených obslužných osob. Pro ně to ovšem skýtalo další nezanedbatelné výhody. Už tím, že mívali zpravidla geneticky vyšší životnost než ostatní lidé - záznamy poukazují na čaroděje staré tisíce let, případně tak staré, že si ani sami svůj věk nepamatují - viz výraz žil tam od nepaměti. Bývalo to asi povolání lukrativní. Čarodějové nemívali všední starosti obyčejných lidí, nemuseli se honit po lese za večeří, měli ji zajištěnou jinak. Můžeme se domnívat, že část jejich stravy byla syntetizovaná podle mimozemských receptur, což těmto zaškoleným osobám zcela jistě nevadilo, i když se osobám nezasvěceným takové jídlo hnusilo, připomínajíc cosi ohavného. Míním pokrmy v podobě pečených hadích ocásků, žab, much a jedovatých hub. Nicméně materiální zabezpečení čarodějů budilo u ostatních lidí závist tím větší, čím byl život čarodějů okázalejší.

Staré záznamy hovoří i o učednících, kteří se dokázali do přízně čarodějů vloudit pod záminkou, že jim na stará kolena jejich službu ulehčí. Podotýkám, že stará kolena nemusela být fikcí, neboť i pětisetletý jarý čaroděj byl obvykle starší než nejstarší kmeti mezi lidmi. Za ochotou čarodějů přijímat učedníky se ovšem může skrývat i obyčejná a pochopitelná lidská lenost. Lenochy čaroděje mohla zlákat možnost přesunout část povinností na někoho jiného. Nemuselo se jim to ale vyplatit. Když učedník dosáhl dojmu, že již svého mistra překonal a postavil se proti němu. Mohl být i úspěšný, neboť si mohl vyčíhat okamžik, kdy bude jeho mistr v oslabení, například ve spánku, takže není vyloučeno, že ho zlikvidoval. Obvykle pak díky své nevyškolenosti svěřené zařízení znehodnotil úplně. Většinou ale úspěšný nebyl, jen donutil svého mistra uplatnit paragraf likvidace překážek, ohrožujících zařízení i jejich obsluhu. Občas docházelo ke kompromisům, kdy dostatečně inteligentní učedník včas pochopil, že se proti mistrovi postavit nesmí, je-li mu život milý, ale situaci řešil útěkem s přivlastněnými kouzly svého mistra, což pro původního čaroděje znamenalo nepříjemnosti. Zkuste v nějaké pustině ukradnout automobilistovi ovladač od zámků zamčeného auta. Jistě pochopíte, proč čarodějové takové zloděje úporně pronásledovali.

Zbývá mi otázka, co je s čaroději a čarodějnicemi v současné době. Domnívám se, že i dnes se mezi námi najdou školené osoby, znalé obsluhy artefaktů návštěvníků, nedá se vyloučit, že část těchto artefaktů bude navzdory úctyhodnému věku funkčních. Bude jich však jistě jen zlomek. Domnívám se, že úbytek originálních, tj. mimozemskými návštěvníky vycvičených čarodějů i jejich zařízení sleduje jako mnoho jiných přírodních jevů křivku exponenciálního poklesu. Většina dnešních čarodějů buď manipuluje s pouhými troskami artefaktů (čili prostě blufuje), nebo má k dispozici jen falsa (využívá cargo-efekt). Nezasvěcení lidé, kteří se s takovými čaroději dostanou do styku, je ale dodnes tajně obdivují. Někteří se pokoušejí do tohoto klanu proniknout, aby získali jeho výhody. Většinou se ale naučí jen pečlivě kopírovat vnější podobu artefaktů a přesně naučenými slovy a rituály vzývat zmíněné bedýnky a plechovky od piva v naději, že tím přivolají ptáky hojnosti. Od takových podvodníků se o původním obsahu pojmu čaroděj (čarodějka) nic nedozvíte, i kdyby oplývali kdovíjak cizokrajnými termíny. Raději se jim vyhněte, zbytečně ztrácíte čas. Narazit na pravého nefalšovaného čaroděje má v dnešní době stejnou reálnou pravděpodobnost, jako zakopnout na rušné ulici o pohozený kufřík s milionem dolarů v neoznačených bankovkách. Nicméně - obě ty pravděpodobnosti nejsou identicky nulové, takže se dobře rozhlížejte, můžete mít štěstí. Nebo smůlu, podle okolností - je totiž otázka, zda si čarodějové po velice špatných zkušenostech připouštějí k tělu učedníky. Původní čarodějové, kteří ještě pamatují ďábly, budou spíš patřit k těm zdravě nedůvěřivým, kteří vám těžko nabídnou studijní pobyt ve svém příbytku. Spíše ve vás budou vidět potenciální ohrožení a pak - Bůh s vámi!

© Václav Semerád, Avalcon 2001 Chotěboř

Chráněnci mimozemšťanů

Eurocon 2002 Chotěboř

Hledáním stop po mimozemšťanech na Zemi se lidstvo zabývá již dlouho. Prakticky již od dob, kdy jsme si uvědomili, že nemusíme být ve vesmíru úplně sami, hledáme potvrzení domněnky, že se po Zemi již odedávna procházeli vyspělejší mimozemšťané. Nemohu v tomto směru vynechat pověstného Dänikena, i když zdaleka nebyl jediný, kdo tomu problému věnoval tolik času a námahy. Jeho sbírka všelijakých artefaktů je uchvacující, i když jsou v ní i položky, které s vesmírnými návštěvníky očividně nemají co dělat.

Erich von Däniken

Däniken bohužel propadl utkvělým představám, kterým se pokoušel přizpůsobovat své důkazy. Typická je jeho raketománie. V době, kdy sbíral své artefakty, byly největší pozemskou vymožeností mohutné sovětské a americké rakety, takže Däniken samozřejmě předpokládal, že je nutně používají k dopravě k nám i návštěvníci z vesmíru. Tomu podřídil nejen vysvětlení svých nálezů, ale i způsob jejich shromažďování. Cokoliv by jeho teze popíralo, do své sbírky prostě nezahrnul. Tento přístup by měl být sice ve vědě nepřijatelný, ale pozor - Däniken nebyl vědec! Ostatně i v některé vědě je to obvyklý postup (co si budeme nalhávat...). Nejznámější je asi v tomto směru případ známého sovětského vědce Trofima Děnisoviče Lysenka - ten nejenže nepřipouštěl žádné důkazy, které by vyvracely jeho výmysly, ale protože měl možnost využívat proslulé ruské Gulagy, dával tam zavírat i všechny, kdo tyto důkazy přinášeli. Proto se mu nikdo v jeho smělých objevech hodných komunismu neodvážil oponovat, ačkoliv z nich nevzešlo vůbec nic - a to vypadaly tak krásně... například jeho vize otužilých pomerančů zrajících za polárním kruhem... mňam!

Podobných úkazů ovšem existuje ve vědeckém světě více a Rusové na ně rozhodně nemají patent - na druhé straně světa se například krutě ztrapnila Americká psychiatrická asociace, když o vědecké pravdě ještě v roce 1972 (!) rozhodla - věřte nebo nevěřte - hlasováním v poměru 75% : 25% - a jako by to nestačilo, pochybnosti o tomto verdiktu dodnes stíhá jako vědecké kacířství (jó, i tomuhle se říká věda!).

Baalbecká terasa

Däniken se stejně jako jiní soustředil na monumenty. Baalbecká terasa měla být podle něho zapomenutým kosmodromem, v kdejakém nákresu viděl rakety a raketová monstra. Dnes jsme ale trochu jinde. Povšimněte si především základů pod sloupy římského chrámu - až těch dole! Na Zemi se nachází značné množství monumentálních staveb, ale ani fanatický náboženský blouznivec se neodváží tvrdit, že souvisejí výlučně s raketovou technikou. Nicméně se někdo pořád vytrvale snaží tyto pozůstatky dávných dob spojovat s návštěvníky z vesmíru, ačkoliv se mnohokrát prokázalo, že podobné stavby nebyly nad síly dřívější primitivní civilizační úrovně. Poměrně jednoduchý pokus nedávno ověřil, že Egypťané nepotřebovali k manipulaci s kvádry použitými ke stavbě pyramid moderní techniku, přemisťovali je a kladli na sebe i při relativně malém počtu lidí, úspěšný byl také pokus přimět sochy na Velikonočním ostrově vztyčit se a pochodovat - jak to domorodci odedávna tvrdili a Däniken zpochybňoval.

Dnešní představy o cestování vesmírem jsou poněkud odlišné. Už netrváme na tom, že se ve vesmíru může pohybovat výlučně a jedině raketa, ačkoliv si neděláme iluze o tom, že by se vrtulovým letadlům v kosmickém vakuu vedlo jako rybám na betonu. Ale už se aspoň tak nevysmíváme Wellsovu stroji létajícímu na principu odstínění gravitace. Co se týče nepředstavitelných kosmických dálek, které by udělaly z cestování vesmírem naprosto nepřijatelnou záležitost střídání generací, ani tady se nebojíme připustit možnost podstatného zkrácení, které by z tisíciletých cest udělalo - když to maličko přeženu - víkendový výlet. Dnes už se nejen v kosmických sci-fi, ale i v seriózních úvahách vědců operuje s červími dírami a různě sofistikovanými bránami, ale i letouny, schopnými nejen vznést se mimo oblast zemské atmosféry, ale také mimo Euklidovský vesmír. Předpokládáme, že cesty nadprostorem vyššího řádu umožní rychlé přesuny do cíle, jakousi kosmickou zkratku.

Jako kdyby ve vesmíru neexistovalo nic lepšího než rachejtle!

Další dnes již také neopovrhovanou možností je existence paralelních vesmírů, nacházejících se doslova na dosah od nás. Ukazuje se, že ani ty nemusí být zavrženíhodné, stejně jako již běžně připouštěné úvahy o nadprostorovém cestování. Diskuse o tom, kolik dimenzí má vesmír, mezitím přešly z domény spisovatelů science fiction do oblasti matematické vědy, která se od otázky přípustnosti začala soustřeďovat na výběr nejpravděpodobnějších variant - zda má vesmír rozměrů jedenáct nebo pětadvacet - a kdoví, kdy se odtud vynoří princip stroje, který tyto výzkumy zúročí.

Tyto dnes už nezpochybňované možnosti přinášejí nové pohledy nejen na návštěvy mimozemšťanů v našem životním prostoru, tedy na Zemi, ale především na způsob jejich příchodu a zasahování. Úplně jinak se totiž budou chovat návštěvníci, kteří sem letí tisíce let a stejnou dobu se budou vracet domů, takže budou tuto cestu chápat jako své celoživotní dílo a poslání a jinak se budou chovat ti, pro které je ta cesta srovnatelná se zájezdem na Jadran, či dokonce s víkendem na chalupě.

Domnívám se, že je nejvyšší čas opustit Dänikenovský model příletu mimozemských návštěvníků na Zem (viz Dänikenova představa vimaanu) a začít uvažovat racionálně. Žádné přílety obrovských, ale přitom primitivních raketových vesmírných lodí, sestupujících z nebes za velikého ohně, rachotu a posvátné hrůzy našich předků. Vesmírní návštěvníci po sobě nemuseli zanechat megalomanské stavby. Možná se rozloučíme i s představou Stonehenge jako astronomické observatoře - a už vůbec ne pozůstatku vyspělé kosmické civilizace. Nikdo nebude narážet na kůl představ odpalovacích ramp pyramidy ani Baalbeckou terasu. Tyto stavby měly jistě ve své době veliký význam (jinak by se asi nikdo neobtěžoval s jejich stavbou), ale ten význam bude jiný, než jsme jim dosud přikládali. Jaký? Nechme to dalším výzkumům, nezatěžovaným Prokrústovým ložem předem daných teorií.

Z toho pohledu se jeví v úplně jiném světle i existence známých létajících talířů. Jednak v nich už nikdo nemusí horko ťažko hledat rakety - jistě připustíme možnost jiného principu jejich pohonu. Druhá věc je jejich použití. V zajetí Dänikenovských modelů to byly výhradně výsadkové čluny nějaké veliké mateřské lodi (viz film Den nezávislosti a jiné). Odvrhneme-li spolu se zátěží obrovitých raketových monster i vícegenerační putování mezi hvězdami a připustíme-li, že by k nám mohly létat i poměrně neveliké čluny bez doprovodu neohrabaných mateřských lodí, otevřou se nám rázem jiné, dosud netušené možnosti. Zatímco modely využívajícími červí díry a různé hvězdné brány vyžadují ještě aspoň přílet „shora“, u paralelních vesmírů i ten odpadá. Může se stát, že létající talíř - naše známé UFO - není pro mimozemské návštěvníky ničím jiným než pro nás osobní automobil. Možná v terénním provedení, ale prostě - běžný dopravní prostředek.

tahle představa ufona*rvypadá docela mile, což?

Samozřejmě tím padá i klasická šablona chování mimozemšťanů k nám lidem. Připustíme asi, že budou na vyšší úrovni než my - už proto, že se setkání nekoná z naší iniciativy. Přílet na Zem pro ně ale nemusí být tak vrcholnou událostí, jako kdyby sem museli letět kdovíkolik tisíc let. Mohli by si k nám nakonec zajet v podstatě kdykoliv, třeba každý víkend.

Teď mě samozřejmě zarazíte, že tomu tak není. Koliduje to s naší prostou zkušeností - nejsou tu častými hosty, naopak, potkat mimozemšťana se považuje za méně pravděpodobné než potkat kulový blesk. Což na druhé straně neznamená, že jejich návštěvy nejsou možné technicky. Že po Václaváku nekorzují tisíce mimozemšťanů může mít zcela jiné důvody. Například se mohli sami mimozemšťané rozhodnout nevměšovat do našeho přirozeného vývoje - a dodržují to důsledněji, než když my vyhlásíme přírodní rezervaci a pak ji bezostyšně plundrujeme těžkou dřevařskou technikou, která by tam měla být stejně vzácná, jako létající talíře mimozemšťanů na Václaváku!

Naopak to ale neznamená, že nás mimozemšťané ignorují. Z různých stop můžeme usuzovat, že se o nás zajímají - a možná víc, než si troufáme připustit.

Spoustu námahy a času jsme věnovali hledání stop po mimozemšťanech. Klíčová otázka zní: Nehledáme na špatném místě? Neměli bychom na Zemi hledat místo monumentů a hrubých šlápot astronautů jemnější a sofistikovanější stopy, než si až dosud připouštíme?

Studiem šlápot můžeme objasnit až neuvěřitelné podrobnosti ze života dinosaurů, vzdálených od nás v čase miliony let. Jakou stopu ale zanechal před pouhou minutou pták ve vzduchu nebo ryba ve vodě? Některé stopy můžeme hledat okem ostřížím a nemáme naději je najít, jindy je to možné jen nepřímo. Stejně tomu může být s mimozemšťany.

Klíčové otázky jsou tedy: Co u nás pohledávají a proč se skrývají?

Domnívám se, že jediným důvodem, proč by se mohli (a měli) mimozemšťané zajímat o Zemi, jsme my sami. Pokud se zabývali námi, mohli zanechat své stopy - přímo v nás. Hledáme-li tedy mimozemšťany, soustřeďme se na to, kde se co neobvyklého a zázračného stalo mezi námi - lidmi. Možná dojdeme k zajímavým závěrům.

Nejstarší období dějin lidstva jsou pro nás obvykle dost skrytá. Jistě, máme nějaké vykopávky, Vesuv pro nás zakonzervoval starořímské Pompeje, na ledacos můžeme usuzovat. Přesto se poměrně nedávno stalo něco, co zasluhuje naši pozornost. V Alpách našli v ledu zamrzlého prehistorického člověka, dnes známého jako Ötzi. Všimněte si, jak málo stačilo, aby se prudce zvětšily naše znalosti o lidech té doby. Náhle o nich máme neuvěřitelně podrobnější představu než dosud. Nejenže víme, že si dělali boty z medvědí kůže, ale také čím se živili a jak si jídlo připravovali, co si oblékali - a také co v tehdejší době dělali. Jeden jediný nález - a co všechno změnil! Stejně jako jiný nedávný nález Lindow-mana v Anglii, jehož tělo zachoval močál, kam ho jeho vrahové hodili. A že to byla důkladná vražda, o tom nemusíme pochybovat! Měl proraženou lebku, proříznutý krk, na něm pro jistotu utaženou oprátku a podle odborníků ještě trochu dýchal, když ho utopili v močálu. Říká se, že to musel být nějaký významný úředník, možná i výběrčí daní, když si s ním dali takovou festovní práci. :-)

Z pradávných dob máme ale takových památek mizivě. Až po vynálezu písma začalo lidstvo svou vlastní historii zaznamenávat. Od samých počátků byly ale tyto záznamy nepřesné, často jimi lidé vyjadřovali vlastní pohled na věc, takže z nich musíme pravdu obtížně dolovat a konečně - už ve starém Egyptě se dějiny falšovaly podle toho, jak se co znelíbilo mocným. Vzpomeňme si na záměnu kultů bohů Amóna a Atóna, kdy museli písaři ve všech hieroglyfech jedno jméno pracně nahradit druhým. A nepochybujte, že jim to dalo víc práce, než komunistům vygumování Vlada Clementise z fotky vedle Gottwalda!

Jak dokazuje následující perlička, pohled lidstva na sebe se od nejstarších dob příliš nezměnil. Sumerská klínopisná tabulka, pokládaná dnes za úplně nejstarší psaný dokument lidstva, tvrdí:

Kamkoliv pohlédnu, všude na tomto světě vidím stejné pitomce!

Tuhle větu neznámého sumerského génia si dobře zapamatujte! Je (bohužel) dodnes hluboce pravdivá a přitom je starší než Bible i než epos o Gilgaméšovi.

Vraťme se ale k mimozemšťanům a zkusme odhadnout, co by dělali v situaci, do které se na Zemi s velkou pravděpodobností dostali.

Pokud by se zde objevili v plném lesku, museli vyvolat mezi zdejšími domorodci značný rozruch, asi jako když do zapadlé africké vesnice přijede terénní land-rover. Umíme si jistě představit, jak se domorodci před cizinci předváděli, naparovali a rozhodně se nechovali přirozeně, čímž jim výzkumy značně znehodnotili. Nebudeme ale považovat mimozemšťany za úplné pitomce, takže se nutně musíme ptát, co udělali, aby mohli domorodce studovat nerušeně?

Nedávno se objevila drobná zpráva o zakázce americké armády na vývoj miniaturního špionážního letadla. Ne nějakého dvoumetrového monstra, ale stroječku velikosti vrabce, případně vážky. Dokonce to má být poháněné máváním křídel, a ne vrtulí. Ponechme stranou, jakou vynalézavost lidé špiclování věnují, ale když už se nedivíme, že něco takového dokáže i naše civilizace, nemusíme pochybovat o schopnosti mimozemšťanů, kteří nás mohli navštívit už v prehistorii. Taková představa tlusté mouchy, hovící si na stropě chýše a pozorující celý rod, nemusí být vůbec scifistická. Troufám si tvrdit, že moucha žádnému písaři za historické zvěčnění nestojí a výzkum lidstva vedený touto metodou by byl lidem dobře skrytý dodnes.

Má to jen jeden háček - tedy, spíš hák. Hmyz všeho druhu se u Homo Sapiens netěší velké oblibě. Veliká moucha sice žádnému písaři nestojí za historické zvěčnění, ale téměř jistě za ránu plácačkou. Znamená to tedy nutnost použít jiný, také tak nenápadný, ale ne tak provokující prostředek.

Z různých pramenů vyplývá, že úlohu dokonalého špiona mezi lidmi zastávali větší a přitom oblíbenější tvorové. Zdá se, že to byly odedávna - kočky, či spíše, kočičí androidi.

infra-kočka

Kočky provázely už pračlověka. Nesblížily se s ním jako psi, nicméně byly lidmi trpěny. Ve starých civilizacích, třeba v Egyptě, byly dokonce uctívány jako božské. Proč? Kočka má totiž výtečné předpoklady být perfektním špionem mimozemšťanů. Loví škodlivé hlodavce a je proto lidmi oblíbená, ale nenechá se ochočit, aby poslouchala na povel jako pes, což jí dovolí zachovat si od lidí větší odstup. Kočky měly ve starém Egyptě volný přístup do sýpek, skladů, i do vladařovy blízkosti a mohly sledovat tajná jednání. Pokud jsou přistižené v zakázaných prostorách, dovedou se lísat tak přesvědčivě, že každého svedou k pohlazení - místo popravy, která by zajisté čekala špiony lidské. Což neplatilo jen pro Egypt! Kočky si toto postavení vydobyly po celé Zemi. Nenápadné - a všudypřítomné.

Harry Potter - Kočka ve třetím patře

Vzpomeňme si na klasický obrázek čarodějnice! Pomineme-li její ošklivost, v našich poměrech až přehnaně zdůrazňovanou (taky nevím, proč?) - nemá náhodou na rameni, případně u nohy, černého kocoura? (Obrázek ukazuje kočku školníka Finche z filmu Harry Potter).

Nebudu se ale zabývat vztahy čarodějnic a koček - to už jsem rozebíral v podobné přednášce „Vědecké pojetí čarodějnic.“ Budu se zabývat vztahem koček a lidí obecněji. Napadlo mě to totiž při pohledu na jeden méně známý portrét Leonarda da Vinciho. Všichni si jistě dovedete představit jeho vousatou tvář... Na tom portrétu ale zamyšleně - hladil kočku.

Teď trochu odbočím. Nedávno jsem četl rozsáhlý traktát, kde autor vyjmenoval řadu slavných mužů z lidských dějin, kterým přisuzoval jistou vlastnost - totiž homosexualitu. Autor se snažil dokázat, že právě homosexuálové zaujímali v dějinách lidstva naprosto klíčové úlohy rozhodující pro celkový běh dějin - chyběl mu tam jen Karel IV s Buškem z Velhartic. Připomněl mi film Sexmise, kde zase všechno vynalezly militantní feministky, zejména Madame Newton, slečna Einstein a Marie Curie Sklodowská! Zaujalo mě to proto, že autor spisu mezi ně drze počítal i Johanna Wolfganga Göthe, a dokonce důrazně požadoval okamžitou hromadnou opravu učebnic dějepisu a literatury! To už je trochu moc, Göthe byl přece známý sukničkář a ještě ve svých osmdesáti letech se zamiloval do šestnáctileté Ulriky! Jak vůbec mohlo někoho napadnout tahat ho mezi čtyřprocentní?

Trochu jiný pohled na věc jsem získal, když jsem četl, že Göthe měl velice rád - kočky.

Nechci ovšem tvrdit, že mezi významnými lidmi homosexuálové nebyli! Upírat jim to nikdo nemůže, o některých je to všeobecně známé. Oscar Wilde si kvůli tomu odseděl i pár let kriminálu, kde dokonce napsal knihu De Profundis - přesněji řečeno, neseděl za homosexualitu, jak dnes čtyřprocentní tvrdí, ale za pedofilii - rozsudek byl zdůvodněn sexuálním zneužitím nezletilého synka jednoho lorda, který proti němu onen proces rozpoutal. (Když jsem se to dozvěděl, ztratil jsem k Wildovi zbytky úcty - byl to zkrátka prasák.) A nezdá se mi, že „čtyřprocentní“ vysvětlení je jedině pravé a že ta nepříliš početná skupina měla absolutně rozhodující vliv na dějiny lidstva. Čtyřprocentní to sice drze tvrdí (a možná si to opravdu myslí), ale vždyť oni si už nedovedou ani představit (!) obyčejné, normální přátelství bez sexu, jakých bylo v historii lidstva podstatně (!) víc. Nebo si také myslíte, že přátelství nemůže být i bez sexu? No, pokud si to opravdu myslíte, lituji vás - podle mě je to jeden z příznaků duševní prázdnoty.

Ostříhán podle bratrance v Africe

Je ovšem známou skutečností, že se historie ráda zmiňuje o významných mužích, ale málokdy o jejich ženách - pokud nejde o význačné ženy-dračice, jako Xantipa nebo Messalina. Faktem ale je, že se spousta slavných mužů neoženila. Není to přísné pravidlo, ale homosexuálové už si toho všimli a hbitě toho využili k vlastní propagaci. Z jejich seznamu osobností by vyplynulo, že prakticky za všechno, co kdy lidstvo vytvořilo, vděčíme čtyřprocentní menšině. Je to ale správné spojení? Musela být většina géniů nutně taková? Opravdu jim „dávala homosexualita více volnosti“, anebo prostě dali přednost vědě nebo umění před jakoukoliv sexualitou? Namátkou jeden z toho seznamu - Jan Neruda. Skutečně se neoženil - ale rozhodně ne kvůli nějaké skrývané homosexualitě! Prostě nezískal ženu svého srdce a žádnou jinou nechtěl! A takových bylo víc. Historické osobnosti se ohradit nemohou, ale pokusme se do uvažování sami trochu více zapojit šedou kůru mozkovou! V lidských dějinách už bylo falešně spojováno mnoho souvislostí. Některé jevy totiž opravdu souvisí, ale ne ve vztahu příčina-následek. Může se jednat o dva různé následky úplně jiné příčiny. Co například spojuje jevy jako jsou mořský příliv a vytí psů? A vidíte - když zkoumáte korelaci těchto jevů, zjistíte, že spolu souvisí, a dokonce významně! Ovšem ne tak, že by vytí psů zvyšovalo hladinu vody v mořích! Příčinou je přece v obou případech měsíc. Příliv je největší za úplňku, kdy psi na toto nebeské těleso rádi vyjí. A šídlo je z pytle venku!

Napadlo mě hledat ke známým následkům jiné příčiny. Podle očekávání se dá různých vazeb najít víc. Brzy jsem zjistil, že v tom rozsáhlém seznamu byla opravdu nepochybných homosexuálů jen malá část - zhruba těch běžných 4-6%, ne víc. Mnohem větší část géniů - asi 80% - měla ale spojitost - s kočkami. Homosexualitu tedy nechme ležet stranou a soustřeďme se na kočky. Zdá se, že najdeme podstatně zajímavější a závažnější korelace.

Předně - kočky se málokdy spojují s osobnostmi vladařů. Naopak, vladaři mívali jako oblíbená zvířata častěji jejich nepřátele - psy. Pravda, s kočkou se nemůžete vypravit na lov jelena. Na to potřebujete přinejmenším geparda, no, oni se sice k tomu používali, ale gepard není tak nenápadné zvíře jako kočka! A všimněte si, že by se málokterý vladař snížil k pohlazení kočky. Už proto, že by se k ní musel sklonit - vladaři se přece nikomu neklaní! Ani ve starém Sumeru nebo v Egyptě není jisté: měly kočky zálibu ve faraonech, nebo v jejich mnohem vzdělanějších a inteligentnějších - písařích?

Rumunská královna s kočkami

Obliba koček mezi vladaři je obecně nízká - ačkoliv najdeme výjimky, třeba na dvoře Habsburků. Ale ani tam se nestaly kočky tak zbožňované, jako u faraónů. Jejich oblibu můžeme spíš přičíst módě a opuštěnosti ženské části habsburského domu - stačí připomenout, že pro Habsburky byl sex jenom nutným, nudným a často také trapným nástrojem k udržení panovnického rodu - nic víc. Oni Habsburkové vůbec... ale to sem nepatří... Mimochodem, dáma na obrázku k Habsburkům nepatří - je to rumunská královna. Ale jak vidět, kočky měla stejně ráda...

Žeby i Lenin měl svou kočku?*RTo snad ne!

Poměrně velký podíl zajímavých osobností, u kterých se objevuje vazba na kočky, patřil ale mezi velikány jiného než vladařského typu. Velice často se kočky vyskytovaly u vědecky založených lidí, u umělců, zejména u malířů a literátů, méně často - i když také! - u hudebníků. Přímo pověstné jsou kočky Hieronyma Bosche, stejně jako kočky francouzských, holandských a italských malířů. Mezi námi scifisty - kdo nezná sympatického kocourka Peta v knize Roberta Heinleina Dveře do léta?

Nebo (viz obrázek) šklebící se Carrollovu kočku Šklíbu z Alenky v říši divů a za zrcadlem? Ta prý měla schopnost udělat se neviditelnou, přičemž mizela pomalu a nejdéle z ní byl vidět - její škleb. Škleb bez kočky - velice zvláštní případ! - prohlásila Alenka moudře.

Také v Čechách se kočky vyskytují v souvislosti s uměním a s umělci, někdy dokonce v hodně nezvyklé kombinaci - se psy. Nemohu nevzpomenout roztomilou postavu z překrásné Dvořákovy Rusalky - pomocníka ježibaby Mourka! Bratří Čapkové chovali foxteriéry (tak ostatně vznikla i ona půvabná knížka o Dášence). Přitom ale měli oba blízký vztah ke kočkám - se kterými se prý i jejich psi podivuhodně snášeli. Však také jejich svěží dílko „Povídání o pejskovi a kočičce“ milují už celé generace dětí. To, že kočička s pejskem mluví, považují děti za normální, dospělí za básnickou licenci - je jen otázkou, co z toho je pravda.

Dalším faktem je, že velcí géniové a umělci bývali často považováni za podivíny, pokud ne rovnou za duševně nemocné. Někteří prý skutečně nemocní byli - za všechny jmenujme Vincenta van Gogha nebo Bedřicha Smetanu.

Celibát by tomu odpovídal - některé duševní choroby skutečně potlačují sexuální potřeby, což může být i obrana matky přírody proti jejich šíření. Není to ale jediná příčina. Známým příkladem dobrovolného celibátu jsou katoličtí kněží. Ačkoliv - ani ti jej dnes nezachovávají jako dřív a nějak podezřele často se zde provalují sexuální, a zejména homosexuální aféry.

Celibát kněží měl původně - a vlastně dosud má - oficiální církevní zdůvodnění: rodina by kněze odváděla od služby Bohu. Marxisté nám tvrdili, že církvi šlo především o majetek, který neměl patřit kněžím, což si církev pojišťovala zákazem potomků, takže si pak nemohli činit na nic nároky - no, vyberte si sami.

Nechám teď církev stranou - to beztak nikam nevede - a pokusím se rozebrat důvod celibátu u některých géniů. Homosexualita se tu přímo podbízí a naše menšina toho již dokázala využít. Já vám nabídnu zdůvodnění jiné, možná trochu překvapivé, nicméně ne tak přitažené za vlasy - tedy pravděpodobnější.

Kočka je královské zvíře!

Kdyby se potvrdily některé indicie, pak by se mimozemšťané - byť ve značně neočekávané podobě - vyskytovali na Zemi i v současné době. Jak tvrdím, jediné, oč by se mohli zajímat, jsme my lidé jako takoví. Představa naší Země jako skanzenu, podobnému našim přírodním rezervacím, ale za podstatně přísnějšího režimu, není tak úplně od věci. Mimozemšťané zásadně nevystupují oficiálně a mezi námi se pohybují jen jejich sondy. Ano, ty milé, přítulné kočičky - průvodci čarodějnic - a géniů.

Všimněte si vztahu koček k lidem! Přírodní kočky se, jak známo, nijak neváží na pána, ale dokáží ocenit lidskou péči. Kočky umělé, vlastně sondy mimozemšťanů, se chovají jinak, i když navenek dodržují nenápadnost. Podle dostupných zpráv nezaujímají k lidem nezúčastněné vztahy sond k pozorovaným objektům. Navazují s nimi vztahy hlubší - jakési - (dalo by se říci) smlouvy.

Kočky i zde vyžadují, aby jim jejich osoba dávala volnost, ale tu a tam jim poskytnou něco z vyšší civilizační hladiny. Ne mnoho - nikdo z těchto lidí nesměl objevit nic, co by neodpovídalo úrovni jeho doby, ale občas se na veřejnost dostaly střípky vědomostí, které svou dobu předběhly. Například už Leonardo da Vinci navrhl rogallo, které létá až v dnešní době, neboť toho o aerodynamice víme víc a tento způsob létání je pro nás běžný. Není to ojedinělý případ. Jak mohl Jonathan Swift ve svých Gulliverových cestách přesně popsat oba dva měsíce Marsu, když byly v jeho době hluboce pod rozlišovací schopností tehdejších hvězdářských dalekohledů? Moc neobstojí vysvětlení, že nám ty znalosti zanechali na Zemi pradávní kosmonauté. Mohli by, jistě - ale tím nevysvětlíte, proč tu a tam vyplave na povrch velice pozoruhodná informace, aniž by se k ní táhla červená nit z minulosti!

Spíš se zdá, že Swifta inspirovala jeho zrzavá - @rkočka@..

Kočky se vždycky míchaly do kultury...

Takové střípky by ale byly jen drobty, pro které by lidé nedávali své schopnosti do služeb mimozemšťanů - zejména když se podobají neškodným zvířátkům. O smlouvách toho druhu se ale říká, že byly pro lidi velice lákavé. Podle tradice je lidé zpravidla podepisovali vlastní krví na trvanlivém pergamenu. Muselo jít o výhody, které očividně převážily nad strachem z věčného zatracení, kterým je provázela - především církev. Někdy byla jejich součástí i slibovaná dlouhověkost - víme přece, že se Leonardo da Vinci dožil na svou dobu velice vysokého věku, nemluvě o obvyklém věku čarodějnic. Jak ale církev správně podotýkala, žádná tato smlouva neobsahovala život věčný. Možná život úctyhodné, ale vždycky jen reálné délky. Konečně, ani to nebylo podmínkou - někdy se o délce života nejednalo vůbec a vlastník takové smlouvy opustil svět poměrně mladý.

Církevní vysvětlení těchto smluv je jednoznačné a tristní. Podle nich je lidé sepisovali s ďábly, vyslanci Zla, aby získali slávu, peníze a s nimi moc, aby pak mohli holdovat nezřízeným nemravným radovánkám, za což pak zákonitě propadli věčnému zatracení. Necháme stranou, že církvi nevadilo, že se sláva, peníze i moc získávaly způsoby podstatně nemravnějšími, ale nebýt doktora Fausta, o žádném slavném muži s touto smlouvou bychom ani nevěděli. Naopak se zdá, že lidé, kteří tyto smlouvy měli, žili mravně, skromně, nenápadně a pokud získali slávu, pak vždy za nepopiratelné úspěchy na poli vědeckém či uměleckém, a co hůř, většinou až po smrti, kdy už z toho (na tomto světě) nic neměli.

Znamenalo by to, že byly podmínky smlouvy pro lidi tak nevýhodné? Ale kdež!

Domnívám se, že výhodnost těchto smluv spočívala v něčem úplně jiném. Tady konečně stojí za povšimnutí drobné příhody ze života slavných lidí. Podle dobových zápisů přepadli Leonarda da Vinci několikrát na cestě lupiči. Leonardo byl prý silák, takže je vždycky zneškodnil levou rukou sám - on sice skutečně byl levák, ale oni měli proti němu údajně i více než trojnásobnou přesilu!

Kočny ninja - myši třeste se!

Také jiným slavným kdosi usiloval o život - naštěstí marně. Kočky své svěřence vždy vysekaly ze všech problémů. Mozarta prý někdo tajně sledoval, ale nikdy mu neublížil. Viktor Hugo dostával dokonce anonymní výhrůžky, které se rovněž nenaplnily. Zdá se, že některým slavným osobám cosi nenápadně, ale významně pomáhalo. Nikdo z těch lidí také neskončil na hranici jako čaroděj a kacíř. Zkrátka -

není mi znám případ, kdy by kočky chráněnou osobu neuhlídaly!

Nicméně to byli lidé a nemohli žít věčně. Ale právě konec některých známých osobností dává tušit, že s tím nebude něco v pořádku. Konec slavných býval často obestřen tajemstvím. Zatímco mnoho význačných vládců, politiků a státníků zahynulo rukou vrahů (dnes už i v přímém přenosu - jen si vzpomeňte na Kennedyho), géniové odcházeli nenápadně. Někteří se v posledních letech svého života lidí stranili, takže o jejich konci nic určitého nevíme. Téměř nepovšimnutý zemřel Bedřich Smetana, na konci života údajně hluchý a údajně šílený, podobný osud měl Beethoven, nenápadně odešel i Antonín Dvořák. Záhady doprovázely i smrt velice mladého Mozarta, jehož hrob dnes navíc nedokáže nikdo najít.

Známe sice několik význačných vědců a umělců, kteří zahynuli násilnou smrtí, ale i to je zpochybnitelné. Tvrdí se, že Archiméda, zaujatě zkoumajícího podstatu jakýchsi kruhů, probodl po dobytí Syrakus nepřátelský voják. Tomu máme věřit? Že by Archimédes, který předtím dlouhou dobu vedl svými vynálezy úspěšný odpor proti oblehatelům, několikrát Syrakusy nájezdníků úplně zbavil, náhle a zcela nepochopitelně na obranu města rezignoval a zabýval se nějakými kruhy? Jako vědec mohl být pro vědu hodně zaujatý, ale tohle je přece jen trochu za vlasy přitažené. Což by ho ani sousedé k další činnosti nevyburcovali?

Mohlo to být přece i jinak. Archimédes mohl zmizet už dřív. Obrana Syrakus se bez něho pochopitelně zhroutila a onen voják probodl v jeho domě prvního, koho tam potkal. Pak se mu zachtělo slávy, holoubkovi, proto se vychloubal, že právě on zabil - Archiméda! Ačkoliv - jiná varianta to ani nepopírá, podle ní si nevymýšlel - až na to, že tomu bylo úplně jinak.

Koťata přece vypadají nevinně...

Bylo by zajímavé vědět, jaký byl skutečný odchod těchto osob z našeho světa. Zcela otevřeně to bylo známé jen u jednoho z nich - u Fausta, kterého údajně odnesl ďábel. Byl by jediný, kdo skončil přesně podle církevního vysvětlení, ale i tam je záhad víc než dost. Proč zmizel zrovna ve chvíli, kdy se k jeho domu blížili biřici se zatykačem od Inkvizice? Prý ho šli jen pozvat ke zpovědi ze spolupráce s ďáblem, ale v jeho domě objevili jen podivný čerstvý otvor ve stropě - později vysvětlovaný tím, že ho právě tudy ďábel odnesl. Nezdá se vám ale podivné, že ten otvor nebyl ve sklepě a nevedl dolů, jak by se na církevně určenou lokalizaci pekla slušelo, nýbrž - nahoru?

Karel Čapek

Také pro Karla Čapka si hned na počátku okupace přišly gorily od Gestapa, ale jeho rodina je musela odkázat na hřbitov. Karel Čapek prý - právě zemřel. Je to opravdu jen shoda náhod?

Tyto případy vedou téměř přímočaře k velice odvážné, nicméně však velice pravděpodobné domněnce.

Osoby, které měly s mimozemšťany a jejich vyslanci popisované vztahy, se očividně nacházely pod jejich ochranou. Smlouva jim zajišťovala, že je budou chránit, případně je ve vhodné chvíli dopraví do bezpečí. Někdy to ale bylo spojeno s odchodem k mimozemšťanům, pak se musely postarat o dojem přirozené smrti. Pro mimozemšťany ale není problém nahradit chráněnou osobu k nerozeznání podobnou kopií, která má jediný - navíc velice snadný úkol - zůstat ležet na úmrtním loži, případně se dát místo svého vzoru zabít - jako třeba u Archiméda nebo Puškina. Vysvětlovalo by to, proč veliký vynálezce na svého vraha ani nepohlédl a místo žadonění o milost zabručel něco, co toho prostoduchého chlapíka vytočilo, až vynálezce probodl.

Harry Potter - Výchova nové generace

Nebo proč Puškin při souboji vystřelil mimo, pak šel jako robot dál a nechal se protivníkem hezky zblízka zastřelit. Byl to ale opravdu ještě Puškin? Současníci tvrdili, že ano. Tvrdit to mohli a Puškina znali. Možná, kdyby ho pitvali - ale proč by to dělali, příčina smrti snad byla jasná, ne? Ostatně - při tehdejší úrovni lékařské vědy by nic nepoznal ani odborník.

Takže je nakonec možné, že odměnou těchto lidí mohlo být právě to, co jim církev s naprostou určitostí odpírala - život věčný v jiném, než tomto světě. Mimozemšťané se tím nezpronevěřují zásadě nezasahovat do naší společnosti - ti lidé tak jako tak v našem světě skončili. Právě přesun z našeho světa do slibovaného jiného, lepšího by mohl být největším lákadlem pro lidi, kteří už jako géniové jistě dobře věděli, že na Zemi chcípl pes a všude jinde se jim bude dařit lépe. Vidina takovéto odměny za krátkou či delší spolupráci mohla být opravdu lákavá, zejména když jim mimozemšťané ve svém vesmíru nabídli život bez pozemských starostí, pro génie zpravidla celoživotně značně ponižujících.

Takový slib by navíc elegantně vysvětlil, proč se géniové ve zdejším světě zbytečně nevázali zakládáním rodiny ani pěstováním kariéry. Většina z nich po zdejší kariéře vůbec netoužila a slávu si získala až po odchodu z tohoto světa. Byly tu ale i výjimky - někteří podlehli stereotypům a zvyku a ve smlouvě si vymínili dlouhý život (Leonardo da Vinci), nebo alespoň krátkodobé rodinné radovánky (Mozart). Málokdy ale oboje současně.

Nevyjasněná teď zůstává už jen jedna otázka, zato klíčová:

Proč by to mimozemšťané dělali?

Ano, proč by se angažovali pro nějaké umolousané Nanuky z Horního Dolního? Představa, že mimozemšťané věnují svůj zájem, čas a všelijaké vymoženosti pro barbary jako jsme my, je přece dost uhozená! Co by je k tomu vedlo? Ani kuře přece darmo nehrabe!

Kdo by u mimozemšťanů hledal nezištný altruismus, toho asi zklamu. Jakousi analogii této situace můžeme ostatně najít i na Zemi. Vzpomeňme si, jak neochotně do svých zemí lidé pouštějí cizince, zejména zoufalce z rozvojových zemí. Vynechme problémy, které přináší odlišnost jiných kultur. Většina států s velice přísnou imigrační politikou a s všeobecnou vízovou povinností do svých zemí ochotně zve bez ohledu na zemi původu - odborníky. Tedy přesněji, lidi chytré, schopné zvládnout pokročilou vědu, nebo jiným způsobem šikovné. Zatímco běžný člověk nemá šanci získat v rozvinutých zemích občanství, ba ani povolení k dlouhodobému pobytu, kdejaký rozvinutý stát naopak lanaří jak může počítačové odborníky ze zemí třetího světa - dokonce i Německo a USA, jinak známé nekompromisním vyhazováním plebsu. Velkou šanci tam mají i různí přední umělci a občas i sportovci. To přece všichni víme!

Při aplikaci tohoto principu na mezihvězdné civilizace to mnohá fakta elegantně vysvětluje. Na Zemi se vyskytují jen jejich sondy - buď dálkově řízené, nebo podle daného programu samostatně jednající, což ostatně nerozhoduje, určené k vyhledávání - a lanaření - schopných lidí, kteří se dají do služeb mimozemské civilizace nejen tady u nás, ale především na půdě jejich teritoria a v jejich vesmíru. K tomu asi patří i dočasný život vezdejší - jednak si tím sonda vybraného člověka oťuká (o prázdné náfuky tam zájem nemají (mají dost svých!) proto hledají génie skromné, žádné tlučhuby) a kromě toho ten člověk již tady získá nějaké mimozemské vědomosti - pod podmínkou, že je nepoužije. Pozvednout úroveň lidstva jako celku ale rozhodně není jejich cílem!. Kdyby se géniům dařilo doma, mimozemšťanům by tento zdroj rychle vyschl. Všimněme si ale, že se právě tak chovají naše vyspělé státy k rozvojovým - v rámci pomoci jim poskytují stipendia ke studiu nejnadanějších mladých lidí, kteří se pak domů nevracejí, neboť po vystudování bez problému získávají občanství země, která jim vzdělání poskytla. Je otázkou, zda je to pro rozvojové země nezištná pomoc, za jakou se to pokrytecky vydává, nebo zastřená forma zlodějny. Mimozemšťané jsou v tom směru přímější. Nic velkohubě neroztrubují a žádnou naši vděčnost neočekávají.

Měli bychom se ale na mimozemšťany mračit? Měli bychom jim vyčítat, že nám odvážejí výkvět našich géniů? Mnohdy v tak raném věku, že toho tady moc nestihnou? Co by vytvořil Mozart, kdyby z našeho světa odešel až ve stáří? Říká se, že skladatel zraje jako víno - čím starší, tím lepší! Kdybyste slyšeli Mozartovu symfonii B-moll »Z hlubin sedmé dimenze«, museli byste to potvrdit! Zejména, když se nehraje na housle, ani na varhany, ale na tak božské nástroje, jako jsou zelchegy nebo honele - víte, srovnávat je se stradivárkami je asi jako srovnávat stradivárky s vozembouchem - a to nechci snižovat Stradivariho, on měl na Zemi jako materiál jen obyčejné dřevo a i s tím dokázal hotové zázraky! A co ti, jejichž přínos pro pozemskou civilizaci byl ještě menší? Je přece známé, že co géniové udělají pro mimozemšťany až v jejich vesmíru, to už lidem Země vůbec nic nepřinese! Nikdo také neví o případech, že by se odtud někdo vrátil - a pokud ano, pak jen dočasně - a navíc tajně.

Podívejme se ale na věc prakticky. Z našeho světa odcházejí géniové k mimozemšťanům často proto, že jim zbytek lidstva nedokáže zajistit podmínky k důstojnému životu. Kolik času nutíme génie promarnit naší přetloustlou byrokracií, kolik géniů muselo proti svému přesvědčení sloužit ve všech možných zupáckých armádách? (A ukažte mi armádu, která zupácká není!!! Možná by tak zupácká nemusela být aspoň Armáda spásy - ale kdo ví, kolik šikany se odehrálo i u milosrdných sester, nevěří...) A co hůř, kolikrát jim neházíme pouhé klacky pod nohy, někdy jim usilujeme i o život! Dobře víme, jak s génii zacházeli ti pitomečci ve kdejakém ruském Gulagu, nebo i na zdánlivě mnohem kulturnějším Gestapu! Ke géniům se ostatně lépe nechovají ani jiné rozvojové země (nás ani Spojené státy nevyjímaje)! Naše policie se v tomto směru od jiných policií také moc neliší.

Karel Čapek

Takže si uvědomme, že pro Zemi jsou ti lidé tak jako tak ztraceni. Karel Čapek odešel z tohoto světa na poslední chvíli, krátce předtím, než si pro něho přišly gorily od Gestapa. Nevyčítejme jim tedy odpadlictví, odrodilost, ani zradu zájmů lidstva - naopak, to my jsme je pronásledovali, zrazovali a deptali! Nemluvím o tom, že jenom mimozemšťané jim mohou slíbit pár tisíc let života navíc - my na to tady nemáme znalosti ani technologii.

Spadnu! Nebo ještě ne?

A kdyby se vám mladším poštěstilo, že na vás znenadání promluví vaše Micinka a nabídne vám nevelkou smlouvičku na pergamenu, neváhejte. Pár kapek krve za to určitě stojí! Takovou šanci vám nemůže nabídnout žádná pokrytecká Zelená karta USA, ani jiné - zdánlivě lukrativní - nabídky. Dolary na tomto světě ve srovnání s historií platí jen krátce a kdo ví, jak dlouho platit budou (a vzpomeňte si, co všechno by si někteří naši lidé nechali líbit pro pár marek, které nedávno - přestaly platit!). Odmítnout samozřejmě můžete, ale neukvapujte se! Řekněte si aspoň o čas na rozmyšlenou! Jestli to z frajeřiny odmítnete a kočka se vám rozplyne před očima, ona si jiného najde, ne nadarmo se říká, že kočky jsou všechno, jenom ne věrné! Ale vy byste pozdě honili bycha! Víte, kočky jdou především po géniích, takže společnost chytrých lidí (jako je tahle) pro ně bývá - občas - zlatý důl. Kočky si ale mohou vybírat a věřte mi, dělají to!

Já samozřejmě nevím, kdo z vás už doma takovou kočku má a teď se tady jen usmívá - nebudu to zkoumat, nechci to zkoumat, ostatně - je zakázáno to zkoumat! Ti, kterých se to týká, se určitě jednoho dne poznají, ale - tady na tomto světě - těžko. Oni to nesmí ani naznačovat! O druhých to mohou nanejvýš tušit, ale tušení souvislostí není žádná jistota!

Měl bych k vám ale dvě důrazné prosby.

Předně vás prosím: @rNesnažte se odchod z tohoto světa zbytečně urychlovat!@. I když se vám už nebude chtít překonávat zdejší trable. Wolfík Amadeus toho na Zemi udělal dost - ale což teprve kdyby tady vydržel o pár let déle?

Před výpravou do akvária...

Třeba byste jeho symfonii B-moll znali i vy - i když jistě pod jiným jménem a hranou normálním orchestrem - tady by se žádná sedmá dimenze ani v názvu objevit nesměla, ale věřte mi - on by to napsal božsky i pro klasické nástroje! Málo platné, lidstvo jeho předčasným odchodem o hodně přišlo! Já vím, zdejší byrokrati jsou nesnesitelní, na tomto světě vás bude kdejaký trouba Salieri tupit, šikanovat, vydírat a okrádat, dobře víme, jaké pravé peklo si lidé dovedou dělat! Každého z vás už jistě napadlo někam napsat nebo dokonce vytesat slavnou @bUpatišiho@. větu - zejména když kolem sebe ty pitomce skutečně vidíte, jen se rozhlédnout! (Upřímně řečeno, koho by tenkrát napadlo, že ta hliněná klínopisná destička přečká tolik tisíciletí? Mě teda ne... ale každý máme nárok na nějakou tu chybinku, ne?)

Ale klidně to tak napište, třeba si ulevíte! To všechno jsou maličkosti a čím víc toho prožijete tady, na Zemi, tím víc - @ba jak rádi!@. - na to budete ve svém dalším životě vzpomínat! Zejména když tam nepotkáte žádné natvrdlé a přitom naduté byrokraty, tupé důstojníky, šéfy, dozorce, poháněče s biči, galejní hortatory, katy, exekutory a jinou takovou verbež. Dobrodružství tohoto druhu můžete prožít jenom na Zemi - a važte si toho, krásně se na to vzpomíná. Ostatně - může vás dát dnešní byrokrat spráskat bičem nebo narazit na kůl? Těžko. Šéf vás může leda vyhodit z práce - no a? Uvědomte si, návrat na Zem je věcí naprosto výjimečnou, rozhodně si vás nemůže podle libosti přivolat tchýně s nějakým rozvrzaným stolečkem (což je jen dobře, taky bych na ty důry kašlal!). Aby se někdo @rz onoho světa@. vrátil, musí mít k tomu velice dobrý důvod a co hůř, tento důvod musí být důležitý i pro mimozemšťany. Nikdo se přitom nemůže vrátit do země, kde žil předtím, do své éry (což je velice tvrdá podmínka) a už vůbec ne pod vlastním jménem! Představte si, kdyby se vrátil Wolfík Amadeus a někomu tady řekl, kdo je! No, kdekoliv na světě by si to šupajdil do nejbližšího blázince! (On doteďka nemohl kvůli éře - a navíc po tom ani netouží, na Zemi si užil své, především s tchýní - kam se hrabal ten trouba Salieri!) Takže s návštěvami vlastních potomků (a jejich potomků) v žádném případě nepočítejte. (Někdy je lépe tady žádné nezanechávat - oni se strašně hádají o dědictví, někdy se poperou i o takovou pitomost, jako ozdobné rydlo na hliněné destičky... no řekněte... a přitom bylo jenom pozlacené!)

Druhá moje prosba se týká toho druhého života. Snažte se u Zuazru nezapomenout, že jste ze Země! Já vím, i tady se mnoho emigrantů ke své vlasti chová jako k Balíkovu a pak se diví, že se vlast chová macešsky k nim. Kdo by se ale rozplýval nad emigranty, kteří pro vlast nehnou prstem, zato ji všude očerňují, pomlouvají a špiní?

Karel Čapek

Slyšel jste snad někdo, že by se Johánek Göthe, Honza Neruda, Béďa Smetana nebo Kája Čapek domáhali z onoho světa práva volit nějaké zdejší pitomce politiky? Nebo že by si stěžovali, jak na ně jejich stará vlast nevděčně zapomíná a všude přitom vykládali, jací jsme to ale křupani? No, mohli by to dělat! A asi větším právem, než naši Čechoameričané. Oni totiž něco dokázali už tady u nás. Ale oni jsou jiní - a my si je přece pamatujeme jako skromné génie, ačkoliv mezi námi prožili jen jeden - a to ještě poměrně krátký - pozemský život.

A vy, kdo se s kočkami nesetkáváte - víte, nechci vypadat jako agent propagující chov koček - já ani kočičí potřeby nevedu, ostatně, většina koček domácích skutečně patří jenom mezi šelmy kočkovité a vy tu pravou poznáte jen když si to ona sama přeje... No, aspoň se zkuste zamyslet nad tou tak zvanou němou tváří a řekněte si - mám šanci, aby na mě promluvila? Jsem opravdu tím správným předmětem jejího zájmu? Anebo spíš patřím do oblasti platnosti té slavné věty neznámého sumerského génia, který ji kdysi vymačkal do hlíny a dal vypálit k úžasné radosti archeologů?

Kamkoliv pohlédnu, všude kolem sebe vidím stejné pitomce!

On tím riskoval předčasný odchod ze světa - kdyby jeho pán (mimochodem - a na tom trvám - plným právem!) vztáhl na sebe toho pitomce. Ale to by se ta destička rozhodně nezachovala. Vladaři naštěstí buď číst neumějí, nebo je to nezajímá. Někdy je to tak dobře. Dokonce velmi dobře!

Děkuji vám za pozornost.

© Václav Semerád, Eurocon 2002 Chotěboř

Z diskuse k přednášce

Diskuse k této přednášce na Euroconu byla neobyčejně dlouhá a bohatá. Diskutující v ní pokračovali ještě dlouho na chodbách a v baru.

Nejvíce vehemence v diskusi projevoval nejtvrdošíjnější diskutující s víceméně (tedy - spíš méně než více) pravdivým názorem, že přednáška obsahuje jen fakta a úplně v ní chybí nějaký závěr, tedy něco, co by z předložených fakt nezvratně vyplynulo. Tato část diskuse se vedla na příliš intelektuální bázi - právě tento diskutující se podřekl, že o těchto tématech přečetl více než 15.000 knih, z toho 8.000 jich má doma a jeho nejhlubší omyl byl asi v tom, že očividně nepochopil, oč v této přednášce od začátku do konce šlo. Pojetí reinkarnací v podání autora přednášky se mu zdálo podezřelým, neboť se »neshoduje s fakty, obsaženými v Tibetské knize mrtvých (a všech knihách z ní odvozených - i když odvozené knihy nejsou tak důležité, jako originál). Fakta předložená na přednášce by bylo proto potřeba nějak dokázat«.

Myslím, že nejlepší odpovědi na tyto námitky byly: Jste si jistý, že vám chceme nabízet nějaké závěry? Jste si jistý, že chceme něco dokazovat? Jste si jistý, že vám předkládáme fakta? Jste si nevývratně jistý, že Tibetská kniha mrtvých je originál a ne kdovíkolikátá kompilace mnohem starších, ovšem již ztracených originálů? Vy jste ji nečetl ve starosumérštině, že ne? Jste si jistý, že jsou v Tibetské knize mrtvých obsažena nepochybná a skutečná fakta? A úplně nakonec - jste si tak jistý, že vy sám - existujete?

Zdá se, že na tyto otázky nemůže s úplnou jistotou odpovědět nikdo (tedy - může, ale tentokrát zase my tuto jistotu chápeme jako podezřelou a hlavně - vůbec ji nemusíme sdílet!).

Mnohem zajímavější byly dotazy týkající se koček:

Jak poznáme ony odlišné mimozemské kočky od druhu „kočka domácí“?

Odpověď je velice jednoduchá: poznáte to, jakmile se to zachce té kočce. To znamená, když na vás promluví. Jinak nikdo nemá šanci to poznat. Snad až na negativní odpověď: spatříte-li na ulici kočku přejetou autem, můžete si být jistí, že jde o Felis Domestica. Kočka od mimozemšťanů se totiž přejet nenechá.

Chcete říci, že je tak inteligentní, že nebude přebíhat před autem? Nebo si to dokáže spočítat tak, aby se jí nic nestalo?

V nouzi by se dokázala i půl metru před autem odhmotnit. Myslíte si ale, že mimozemská kočka bude někdy někam přebíhat? Po bytě bude samozřejmě chodit jako každá kočka po nohou, tam se musí chovat nenápadně.

Mám jednoduchý dotaz: máte doma kočku?

Mám doma psa, takového černého voříška, jmenuje se Čert.

Pes mě nezajímal. Opakuji otázku: máte doma kočku?

Mám.

Víte o ní, jakého je druhu? Je to kočka domácí, nebo mimozemská?

Ať odpovím, jak odpovím - budete tomu věřit? Takže raději - No comment.

Můžete nám aspoň sdělit její barvu?

Běžná hnědá kočka. Myslíte si, že to má nějaký význam?

Není černá? Říká se, že černé kočky jsou podezřelejší než jiné. Opravdu přináší smůlu, když vám přejdou přes cestu?

Jak se to vezme. Na to znám hezký příběh:

Jeden zenový mistr měl už jen jednoho žáka a věnovali se spolu chovu koní. Jednoho dne mu utekl nejkrásnější hřebec. Sousedé přišli projevit mistru účast.

„Jste si jistí, že je to takové neštěstí?“ zeptal se jich mistr.

Druhého dne se hřebec vrátil a přivedl si z hor celé stádo divokých klisen. Sousedé přišli mistru gratulovat.

„Jste si jistí, že je to takové štěstí?“ zeptal se jich mistr.

Mistrův žák chtěl divokou klisnu osedlat, ale ona ho shodila a žák si ošklivě zlomil nohu. Sousedé přišli projevit mistru účast.

„Jste si jistí, že je to takové neštěstí?“ zeptal se jich mistr.

Přišli verbíři, neboť se chystala válka. Mistr byl příliš starý, jeho žák měl zlomenou nohu. Nechali je tedy být.

„Jste si jistí, že je to takové štěstí?“ zeptal se sousedů mistr.

Takže: Jste si opravdu jistí, že kočky přinášejí lidem neštěstí? Jak pro koho! I když jde o odchod k mimozemšťanům, tedy vlastně odchod z tohoto světa!

Co když se člověk, oslovený kočkou, dostane do šoku a nebude s ní schopen komunikovat? Je přece pravděpodobné, že spousta lidí při takové příležitosti omdlí.

Zřejmě považujete kočky za naprosto neschopné, ale není tomu tak. Kočka si dovede vybrat okamžik, kdy její schopnost mluvení nikomu šok nepřivodí (kdyby to nedokázala posoudit, nemohla by to dělat). U dětí to má jednoduché - ty se divit nebudou. U dospělých jí například stačí vyčkat okamžiku, kdy se člověk nediví ničemu, například při vhodné intoxikace alkoholem, ale dovedou to i s abstinenty - podrobnosti po mně ale nechtějte.

Vy ty podrobnosti neznáte?

V případě potřeby znalosti tohoto typu sveřepě zapřu. Budete se tomu divit? Neměli byste.

Kočkám nevadí génius - alkoholik? Když hovoříte o té intoxikaci alkoholem...

Kočkám to asi nevadí. Alkohol je sice jed, ale - dalo by se říci, žijeme tu na Zemi v tak jedovatém prostředí, že jed sem, jed tam... nevadí jim ani značně zhuntovaná tělesná schránka, která už je tady k nepotřebě. To je otázka rekonstrukce. Kdyby neuměli zhuntované tělo obnovit podle DNA do nejlepšího možného stavu, mizeli by od nás géniové vždy ve velmi mladém věku.

Nezdá se vám, že už by tam bylo géniů nějak mnoho? Kdyby každý žil tisíce let?

Záleží jednak na množství géniů, ale také na rozsahu jejich říše. Nemusí být všichni soustředěni na jednom světě.

Když to s lidmi tak dovedou, nebylo by pro ně výhodnější pěstovat si génie masově přímo u nich? Třeba geneticky upravené... Proč je potřebují tahat od nás?

Dobrá otázka, ale dá se vysvětlit. Jistě víte, že gastarbeitři jsou ochotni pracovat za podmínek, které by rodilý občan toho kterého státu odmítl. Dovezení géniové jsou za tuto možnost velice vděční a spokojí se s málem, kdežto rodilí mají vyšší požadavky a přitom - jak bych to řekl - zkrátka jsou líní...

Tvrdíte, že někteří lidé „nesmí ani naznačovat“. Přitom tady naznačujete víc než dost. Jak nám tohle vysvětlíte? (značně jedovatá otázka!)

Jednoduše. Kdo byl na vojně, dobře ví, že nováčci, tzv. »bažanti« to nemívají lehké. Musí »držet hubu a krok«, čistit mazákům boty a běda jim, když si něco dovolí! Součástí smlouvy je dodržování tajemství. Když nováček něco prozradí, kočka to chápe jako porušení smlouvy (a má pravdu, o tom nemá cenu pochybovat), vypaří se a nechá dotyčného, ať si svá slova před lidmi obhájí sám. Bez kočky to nikdo neobhájí a když na tom ten člověk trvá, obvykle rychle skončí v příslušném ústavu. Když ale voják holubí období přečká, stane se mazákem a ledacos mu projde. Počítejte ale s tím, že u mimozemšťanů budete bažanty minimálně 5000 let, ale na druhé straně to tam není tak horké jako na vojně. Neexistuje tam šikana, nikomu nebudete čistit boty a podobně, ovšem dodržování smlouvy od nováčků kočky vyžadují.

Mimozemšťané jsou podle vás značně dokonalejší než my. Přitom u nich předpokládáte stejné nešvary jako u nás. Zneužívání gastarbeiterů, xenofobii, mazáctví a tak... Naznačil jste, že nejsou zrovna altruisté a že by to nemuseli dělat pro naše dobro.

To jsem nenaznačoval. To jsem řekl naprosto vědomě. K těm nectnostem - jste si jistí, že jsou typicky naše? Nebo jste ochotni připustit, že i ty nectnosti jsou k nám importované? Tvrdil jsem, že nás ovlivňovali - ale ne, jakým směrem.

Jsou snad obyvatelé našich, pozemských nejvyspělejších zemí morálně nejdokonalejší?

Ale jděte! O tom by se dalo velice úspěšně pochybovat!

Nezdá se vám, že i naši nejvyspělejší pozemšťané jsou také spíš největší ... svině?

Pamatuje si tam člověk svůj minulý život? Nebo všechno při reinkarnaci zapomene?

Jste si jistí, že přechod k mimozemšťanům je totožný se smrtí? Zkuste si představit, že prostě odejdete do jiného vesmíru, kde vám velice rychle vrátí mládí... Abych se přiznal, představa reinkarnace, při které člověk začíná úplně znovu a nic si nepamatuje, mi připadá dosti nesmyslná. Taková reinkarnace je přece pro kočku! Aby si člověk zopakoval všechny chyby svého minulého života? Není lépe, když dělá chyby úplně jiné?

Třeba to chrání člověka, aby se z minulých životů nezbláznil...

To snad nehrozí nikomu. Proč by si měl člověk ze všeho dělat výčitky? Cítí se tam jako znovuzrozený, zejména když hodně omládne, ale - proč by nutně musel začínat znovu? Dost na tom, že kdo se vrátí na Zem, musí začínat od mimina - ty první roky jsou strašně otravné, když musíte vypadat bezmocně... musíte se naučit řeč, která za vás nejspíš ani neexistovala, ale dá se to přečkat...

Člověk dělá chyby i tam?

A kdo chyby nedělá? Opravdu si myslíte, že vám tisícileté zkušenosti zabrání udělat pitomost, které se budete divit už v okamžiku, kdy ji provedete? Vidíte - myslel jsem si, že budeme mít k diskusi času habaděj - a už se sem tlačí zájemci o další pořad... takže vám děkuji za pozornost i za diskusi a kdo chce, může v ní pokračovat na chodbě - nebo jak se říká, v kuloárech...

A jak se my lidé ke kočkám chováme? http://sw.gurroa.cz/kocka.htm

© Václav Semerád, Eurocon 2002 Chotěboř

Dvojdyšné bytosti a jejich problémy

Pragocon Praha 2003

Ladovy poetické obrázky

Ze všeho nejdříve bychom si měli zodpovědět velice jednoduchou otázku: Proč dýcháme?

Jednoduchá odpověď říká: Abychom se nezadusili. Jako každá jednoduchá odpověď je i tato trochu falešná. Ne že by byla lživá - jen nevysvětluje, proč opravdu potřebujeme dýchat, nanejvýš naznačuje, že bez dýchání dlouho nevydržíme. Zadržet dech můžete nanejvýš na pár minut, pak se začnete dusit a pokud vám něco v dýchání účinně zabrání, udusíte se.

Poněkud přesnější vědecké vysvětlení říká, že většina živých organizmů potřebuje kyslík k vnitřním chemickým reakcím, které zajišťují provoz organizmu, jako energii svalů, energii nutnou pro činnost nervů i mozku a konečně i nezbytnou tepelnou energii. K tomu všemu potřebujeme kyslík, který po našem těle do všech potřebných míst dopravuje krev. Její oběh je proto tak důležitý a ztráta podstatné části krve je proto pro většinu živočichů smrtelná.

Vynecháme-li anaerobní bakterie, které se bez kyslíku obejdou (jsou ovšem převážně velmi malé), pak se ostatní organizmy dělí na dvě největší skupiny. Na ty, které potřebný kyslík získávají z vody, kde bývá rozpuštěný, a na ty, které kyslík získávají ze vzduchu. Způsob získávání kyslíku je v těchto dvou případech poněkud odlišný. Žábry, velice osvědčené ve vodě, obvykle selhávají na vzduchu, zatímco vzdušnice a plíce, poměrně dobře fungující ve vzduchu, stejně žalostně selhávají pod vodou.

Život na Zemi kdysi dávno začínal ve vodě. Žábry se proto vyvinuly dříve. Pokud se ale tvor dýchající žábrami ocitl na suchu, většinou zahynul. Až na malé procento těch, kteří to přežili a nejen to, na vzduchu se jim tak zalíbilo, že se u nich nakonec vyvinuly orgány jiné, které jim zajišťovaly dýchání i v tomto odlišném prostředí. Tak vznikli suchozemští tvorové, kteří osídlili souše, zatímco moře dlouho zůstávala doménou původnějších živočichů, dýchajících žábrami.

Někteří suchozemští tvorové ale časem zjistili, že voda je pořád plná potravy, takže by nebylo špatné se do ní vrátit. Ale podle poučky, že nepoužívané orgány atrofují, mezitím přišli o žábry a plíce pod vodou nefungují, jak by měly. Některým těmto tvorům to ale nevadilo. Stačí se přece jen občas nadýchnout vzduchu nad vodou. Dlouhodobým tréninkem se dá dosáhnout toho, že pod vodou vydrží dostatečně dlouho. Tak dnes ve vodě žijí bytosti, které dýchají vzdušný kyslík, ať už plícemi nebo hmyzími vzdušnicemi. Občas se musí nadechnout, ale většinu života stráví pod vodou. Protože se ale potřebují občas nadechnout vzduchu, musí se pohybovat poblíž vodní hladiny, ale vytrénovanější druhy se dokáží nadechovat i ve spaní a ani se na to nemusí probudit. Vorvani se zase běžně potápějí do hloubky až dvou kilometrů, kde už je tma, zima a navíc tam loví obrovské kalmary, kteří tam jsou doma. Zvládli to, zato souš je jim dnes úplně cizí a na suchu se jim nevede dobře. Jak známo, velryby na mělčinách zpravidla hynou a ani jiným tvorům toho druhu od obrovských kytovců přes ploutvonožce až po vodní ptáky a nevelký hmyz tam není volně. A není to jen současný stav. Již v pradávné době se v mořích proháněli ryboještěři, dokazující, že návrat do vodního živlu mohl být v každé době lákavý.

Není to ale vůbec jednoduché. Dokonce i tak zvaní obojživelníci jsou ve skutečnosti plně dvojdyšní jen malou část svého života - když přecházejí z žaberního dýchání (vodní) na plicní (vzduch). Brzy ale přijdou o žábry a když se potom pod vodou chytí do nějaké přírodní pasti, utopí se. Vázanost na vodu v počátečním období života navíc znesnadňuje jejich rozšíření do suchých oblastí světa.

Svět ticha

Ideální by asi bylo udržet si oba způsoby získávání kyslíku - z vody i ze vzduchu a využívat podle potřeby výhod obou prostředí. Typickým příkladem byl mladík s podivným jménem »Ichtyandr« ve známém, kdysi zfilmovaném sci-fi románu Alexandra Beljajeva »Člověk obojživelník«. Šlo tam o velice úspěšný vědecký pokus, kdy geniální lékař chirurg vyřešil problémy transplantací tak dokonale, že dítěti, ohroženému smrtelnou plicní chorobou, voperoval žábry mladého žraloka, čímž je na poslední chvíli zachránil. Odlehčené plíce se navíc časem vzpamatovaly a chlapec pak mohl podle potřeby střídat pobyt pod vodou s pobytem na suchu.

V reálu to ale tak jednoduché není. Dnes už víme, že transplantace jsou složitější problém než nějaký orgán na jednom místě odříznout a jinam přišít. Organismus zpravidla považuje implantáty za vetřelce a brání se jim, dokonce i když je jejich funkce pro život nezbytná. Některé léky tuto nesnášenlivost potlačují, ale nemají trvalý účinek, musí se podávat nepřetržitě a jejich vysazení vede ke katastrofě. Jakou šanci má organismus, který odvrhne transplantované srdce? Ještě horší je setkání oslabeného imunitního systému s vetřelci jiného druhu - například s infekcí. To se projevuje katastroficky. Je to potom dilema - má člověk zemřít na vysazení léků nebo na pitomou rýmu? Kromě toho - což se ani příliš nezdůrazňuje - tyto léky obvykle přivolávají rakovinu jako dveře ledničky kočku. Naoperovat člověku něco geneticky tak vzdáleného jako žábry jakési paryby je proto dost odvážný pokus.

Nicméně zkusme připustit, že geniální vědec toto úskalí překonal a lidské tělo žábry úspěšně přijalo. Teď ale nastoupí jiný problém, kterému se Běljajev vyhnul jako chytrák vojenské službě. Jde o teplotu. Člověk je přece teplokrevný tvor a zima mu nedělá dobře - zkuste se na to zeptat bezdomovců přespávajících všude kde to jde! Když to uděláte trochu neomaleně, nebudete stačit prchat! V našich zeměpisných poměrech každoročně někteří bezdomovci podchlazení nevydrží. Přitom ani zdaleka nemusí zmrznout, zástava životních funkcí nastane dřív než teplota těla klesne na +10 Celsia. Při dýchání na vzduchu si množství vdechnutého vzduchu snadno ohřejeme, ačkoliv i na to vynakládáme značné množství energie. Udržovat si stálou tělesnou teplotu nám ale nedělá problémy ani při okolní teplotě hluboce pod bodem mrazu. Samozřejmě si dnes pomáháme oděvem, protože o pokrytí těla srstí, jaké měli naši předkové, jsme dávno přišli.

Jakmile se ale dostaneme do vody, je všechno úplně jinak. Tělo si můžeme od vody izolovat buď vrstvou tuku jako kytovci, nebo hustou srstí jako ploutvonožci, peřím jako vodní ptáci, případně neoprénem, ale při dýchání dochází k velice blízkému kontaktu vody s krví jen přes velice slabé buněčné stěny. Při dolování potřebného množství rozpuštěného kyslíku z vody protéká žábrami podstatně více vody než plícemi vzduchu. Voda, lidově řečeno, lépe chladí, takže účinně vyrovnává teplotu těla s teplotou vlastní. Někteří živočichové si vypomáhají dýcháním kůží, ale tento způsob může být jen doplňující, nebo - jako například u bezplicních mloků - znamená omezení vhodného životního prostředí na oblasti bohaté na kyslík, jako jsou horské bystřiny. Pro teplokrevné živočichy je tento problém neřešitelný. Nemají jinou možnost než zůstat u plicního dýchání a zdržovat se poblíž hladiny. Teoreticky by mohli žít tam, kde je teplota vody stálá a to stejná jako vlastní teplota, ale tím by se oblast prostředí vhodného k životu pronikavě zmenšila a kdejaký výkyv by znamenal katastrofu. Teplokrevné bytosti proto zpravidla nejsou dvojdyšné - výjimky sice existují, ještě se k nim vrátím později, ale těžko se s nimi setkáte.

Zásadním problémem je tedy teplota. Právě ta omezuje dvojdyšnost na bytosti studenokrevné, proto je pravých dvojdyšných bytostí ve skutečnosti velmi málo.

Smutná je tu zejména malá univerzálnost orgánů. Plíce obvykle selhávají ve vodě a žábry nejsou vhodné na suchu. Nejlepší by bylo mít oboje, ale ani to není bez problémů. Žábry totiž nesmí vyschnout, jinak jim hrozí ztráta funkčnosti. Plicím zase nesvědčí voda. Obojživelníci, jako žáby a mloci, si s tím hlavičky nelámou - jakmile vylezou z vody, žábry jim uschnou a odpadnou, pak prostě zůstanou u plic. Některé pozemské dvojdyšné bytosti ale tento problém řeší. Bahník africký je ryba, která vydrží i na suchu, kde si pomáhá vzdušnými vaky, nahrazujícími plíce, zatímco žábry má pevně uzavřené i s potřebnou vodou. Ano - ale tady jde většinou jen o přežití, ne o příliš aktivní pobyt. Bahník proto sucho přežívá ve stavu strnulosti podobném zimnímu spánku suchozemských živočichů a teprve když zaprší, opět ožívá. Dvojdyšné bytosti, vybavené plícemi i žábrami, si musí udržovat žábry neustále vlhké. Pokud nemají kde vodu doplňovat, vede to opět k jejich závislosti na její blízkost.

Teď trochu odbočím... Sem by poměrně dobře zapadly naše dávné zkušenosti s vodními humanoidy. Vzpomeňme si na tradovanou důležitou podmínku vodníků. Nikdo sice netrvá na tom, že by na vysušení šosu umírali, ale přinejmenším to vypadalo, jakoby pro ně byla vlkost šosu indikátorem, že by už potřebovali svlažit. Při jeho umělém vysušení prý znejistěli a koukali se vrátit nejkratší cestou do vody - tak to aspoň vykládali chasníci od vodních mlýnů, když se potřebovali v hospodě této konkurence rychle zbavit, případně se vytáhnout před děvčaty. Byl to ovšem příliš laciný trik, nezřídka vedl k opačnému výsledku - citlivějším dívkám bylo vodníků líto a jejich škůdce sklidil místo obdivu odpor. Vodní humanoidé bývali zpravidla dobrosrdeční, jejich škůdce proto nepotřeboval žádnou odvahu - spíš zlomyslnost. Lidé na vesnici to věděli, stejně jako bylo známé, že vodníci nepředstavují pro chasníky konkurenci ani v oblasti sexuální - vzhledem k jejich plachosti se mezi lidi odvažovali zpravidla jen jedinci starší až velice staří, kteří už o suchozemské samice nejevili zájem. Uvažte, prosím, nač by byla vodníkovi žena, která nemůže do vody? To jen Erben se pokoušel vytřískat horor i v oblasti, která byla na venkově všem k smíchu a mohla mít úspěch nanejvýš u městských lidí odtržených od přírody. Při bližším seznámení s vodními humanoidy ale pochopíme, že toto vysvětlení značně kulhá jako takové. Vodníci totiž žábry nemají a pro jejich chování musíme hledat vysvětlení jinde.

Žabín v pevnosti Blaník ♣↔♠

Musím se nyní zmínit o bytostech, které mají univerzální orgány vhodné k dýchání ve vodě a současně na vzduchu, tedy nikoliv oddělené žábry a plíce. To totiž vůbec není sci-fi, ale reál! S některými se můžete běžně setkat ve volné přírodě. Například již uvedení bezplicní mloci - dýchají jednak kůží, jednak výstelkou úst. Bohužel se s tím uplatní jen v prostředí bohatém na kyslík, jako jsou například horské bystřiny. Jiným druhem, který dýchání v obou prostředích zvládá ještě úspěšněji, jsou obojživelníci doktora Jaroše (za všechny uvedu jen žáby Rana Gigantea Eryops, případně mloky Salamandra Jaroshidae) - zmiňuji se o nich jen pro úplnost a okrajově, jde o velmi zvláštní druh života, vypěstovaného čistě uměle - pak ovšem nemusí mít žádný z problémů, které trápí většinu živočišných druhů na pomezí vody a vzduchu - ale to je poměrně speciální případ, který se na Zemi v přírodě nevyvinul vůbec a nejspíš by ani neměl šanci vzniknout. Už proto, že má nekompatibilní modrou krev založenou ne na bázi železa, ale aluminia. Al-hemoglobin má se svou vyšší reaktivitou lepší vlastnosti při přenosu kyslíku, což právě umožňuje používat stejný orgán v obojím prostředí. Jarošovy výtvory ovšem patří mezi živočichy studenokrevné.

Naprosto výjimečným druhem je ale Homo Aquaticus, který najdete v románu „Krešo“. Jde o genetickou úpravu člověka mimozemšťany na podstatně vyšší úrovni genetického inženýrství, než jaké jsme schopni v současné době. Bohužel v době, kdy to mimozemšťané realizovali, nebyli lidé na dostatečně vysoké vědecké úrovni, aby to dokázali pochopit, takže po odletu mimozemšťanů zůstal Homo Aquaticus bez potřebných znalostí v podstatě na vyhynutí. Genetické úpravy navíc vytvořily mezidruhové bariéry, znemožňující vznik míšenců s Homo Sapiens. Jinak ovšem byla úprava mimozemšťanů velice úspěšná. Podařilo se jim vyřešit oba hlavní problémy dvojdyšnosti - dýchání obou prostředí, tedy vody i vzduchu jediným orgánem - upravenými plícemi, ale také problém tepelný, neboť změnili člověka původně teplokrevného na obojfunkční bytost - ve vodě teplota jeho těla klesá, aniž by to vedlo k zástavě funkcí, na suchu se teplota opět zvedá. Jediným jejich problémem zůstal přechod z vodního živlu na souš. Vzpomeňte si tady na oblibu vodníků v teple - hřáli se rádi u kamen, ačkoliv by jim tam teoreticky hrozilo vyschnutí šosu. Jak už jsem ale uvedl, závislost vodníků na vlhkosti šosu byla iluzorní a pokud vodník používal šosu jako indikátoru, pak v úplně jiném smyslu. Vodníci patřili mezi bytosti velice zdvořilé a taktní. Konflikty s lidmi nevyhledávali. Úmyslné vysušení šosu nerozvážnými mladíky bylo pro ně znamení, že již nejsou ve společnosti vítáni - obvykle se zvedli a s omluvou, že si musí namočit šos, odcházeli. Že to byla pouhá záminka, je snad každému jasné - jinak by se od nejbližší studny rychle vrátili, případně by se spokojili s hrnéčkem vody.

Tady ale musím opravit strašnou chybu, které se lidé zobrazující vodníky často dopouštěli. Jde mi o náladový obrázek Josefa Lady, kdy vodník sedí na zasněžené vrbě. To svědčí o bohaté malířově fantasii, ale také o tom, že o vodnících vůbec nic nevěděl. Vodníci v zimě vodu neopouštěli a na sněhu a ledu je nikdo vidět nemohl. Uvědomte si, jak je člověk ztuhlý v trochu studenější vodě v létě - aby opouštěl vodu a škrábal se na led, to po něm nikdo žádat nemohl. Naši otužilci to sice dělají, ale uvědomte si, jak dlouho jsou ve studené vodě? Jen krátce - po hodině by nevylezli také.

Homo Aquaticus měl proti původnímu Homo Sapiens i další výhody - podstatně vyšší regenerační schopnosti a především dlouhověkost. Někteří čeští vodníci údajně pamatovali i první Přemyslovce. Mimozemšťané tedy geneticky vyvinuli vodníky jako bytosti dokonalejší než tehdejší Homo Sapiens. Zdá se ale, že měli na svůj pozemský pobyt rezervováno málo času, takže to nedotáhli do konce. Zatímco v paměti vnitrozemských národů utkvěla existence vodníků mužského rodu, národy žijící na březích moří vzpomínají na mořské bytosti výhradně ženského rodu. Proč se sladkovodní muži Homo Aquaticus oddělili od mořských žen, není dnes jasné. Zdá se ale, že mořské ženy vyhynuly dřív, zatímco konec vodníků v Čechách údajně nastal až v době nedávné - opravte mě, jestli se mýlím.

Buď jak buď, zdá se, že přes nekonfliktnost druhu Homo Aquaticus měli značný podíl na jeho úbytcích lidé Homo Sapiens. Někteří lidí zkrátka vodníkům nepokrytě škodili. Špatné svědomí se často projevuje vyhledáváním důvodů, pro které by bylo omluvitelné ba správné těmto bytostem škodit. To je u lidí dodnes velice častá nectnost a trpí jí miliony, ba i celé státy - čím silnější, tím hůř. U vodníků se přímo vybízela pomluva, že lidi Homo Sapiens topí. Což je ovšem jen pomluva. Vodníci nemohou za to, že druh Homo Sapiens není vodě přizpůsobený. Nenesou tedy zodpovědnost za mladíky, kteří se jim chtěli vyrovnat a nezvládli to. Zrovna nedávno jsme slašeli o jednom takovém frajerovi, který zabloudil v podvodní jeskyni a nejenže to nepřežil, ale způsobil tím nebetyčné trable i kamarádům. Quod licet Iovi, non licet bovi - co je pro vodníka normální, to by si měl suchozemec dobře a hlavně včas rozmyslet.

Úplný nesmysl je ale obviňovat vodníky za špatný technický stav různých mostů a lávek. Tato zařízení patřila vždycky do kompetencí suchozemců - vodník přece lávky nepotřebuje a nemá tedy povinnost jejich údržby. Když se tedy prolomila lávka pod neopatrnou suchozemskou pradlenou, bylo příliš laciné vinit z toho vodníky, jak se snažil jakýsi šovinista Erben. Zajímalo by mě, co asi Erben vodníkům provedl, že je líčí jako vyvrhele? Neměl nakonec on sám na svědomí podřezání dotyčné lávky? Mohlo jít o pouhou mladickou nerozvážnost, ale když skončila špatně a dívčina neplavkyně se utopila, viník samozřejmě musel osočovat každého jiného než sebe, což je u lidí bohužel obvyklá a dodnes úspěšně používaná taktika.

Jestliže je problém vyrovnat se s dýcháním ve dvou odlišných prostředích, tím větší problém nastane, má-li být těchto prostředí ještě víc. Zdá se, že to už je příliš mnoho. Ale vzpomeňte si, že i takové bytosti se mohly kdysi na Zemi vyskytovat. Typicky trojdyšnou bytostí měla být známá japonská veleželva Gamera - podle dochovaných zpráv byla přizpůsobená hned ve třech živlech: na vzduchu, pod vodou, ale nejvíce jí svědčilo v ohni, proto ji občas vídali mizet v kráterech sopek, nejčastěji ve Fudjijamě. Tak nesourodá prostředí ovšem vyžadují extrémní nároky na přizpůsobení. Gamera si to údajně usnadňovala tím, že nikdy nepřecházela do vody přímo ze sopečného ohně a naopak. Přechod zásadně uskutečňovala přes neutrální vzduch, aby se ušetřila extrémních teplotních šoků. Bohužel pro vědecké zkoumání neměla a nemá pochopení. Člověk se za ní nemůže odvážit ani do kráteru Fudjijamy, ani pod vodu. Na vzduchu prý Gamera pobývá jen krátce, prakticky jen při přechodech z vody do ohně a naopak. Vzhledem k jejímu naprosto odlišnému životnímu rytmu (tvrdí se, že v ohni setrvává desítky let), je obtížné ji zastihnout. Upřímně řečeno, Halleyovu kometu můžete za život vidět častěji.

Do podobné kategorie údajně patří čínští draci, kteří rovněž zvládají oheň i vodu - vzduch je pro ně zřejmě stejným meziživlem jako pro Gameru. Čínští draci jsou sice také dostatečně popsáni, ale opět bohužel, nikoliv vědecky. Při známých obtížích a až chorobném utajování informací v oblasti Číny je obtížné získat jakoukoliv další relevantní stopu. Jako malou perličku uvádím, že čínští draci mají údajně v sobě zásobu všech tří živlů a v případě potřeby tuto zásobu dokáží použít. Číňané toho kdysi s úspěchem využívali, protože vodě z útrob čínských draků přisuzovali léčivé účinky. Nebyl pro ně problém draka vystopovat a rozdráždit, problém byl, který ze živlů drak proti narušiteli svého klidu použije. Být to oheň, měl by to chudák i s kremací. Jak je ale známo, vychytralí Číňané dračí doupě potichu obklopili klestím, které zapálili, čímž draka donutili použít proti ohni vodu - no a při tom si vždycky nějakou zachytili pro sebe. Tady se nemluví o lahvičkách, ale o velkých měších, takže to vždycky stálo za trochu strachu. Drak se totiž mohl také rozhlédnout - a protože mu oheň nevadil, jen ho rušil z klidu, mohl na špatně skrytého Číňánka vychrlit plameny - a bylo zameteno!

Problém čínských draků i japonské Gamery je dnes především v tom, že se vyhýbají vědeckému zkoumání, byť možná neúmyslně. V Evropě takové bytosti bohužel nemáme. Asi to souvisí s geologickým uspořádáním - jak jistě víte, Evropu tvoří masívní pevninská kra, kde jsou sopky velice řídké a dávno vyhaslé. Nejbližší sopka Vesuv v Itálii byla tak dlouho vyhaslá, že pro ohňomilné bytosti ztratila přitažlivost a ani jeho geologicky nedávné probuzení je nepřilákalo zpět. Etna je z tohoto hlediska nadějnější a domnívám se, že by stála za výzkum. Staré pověsti Evropy přece také znají ohnivé draky, takže se dá očekávat, že přinejmenším v historicky dávných (geologicky ovšem nedávných) dobách se i zde podobné bytosti nacházely. Podle současného stavu se ale zdá, že stát, na jehož území by se tyto bytosti objevily, nebude mít chuti dát si od ekologů vyčítat rozšiřování červené listiny ohrožených druhů a při výhledu všelijakých ničivých protestních demonstrací zvolí raději obvyklou lidskou taktiku - zapřít i nos mezi očima, zatloukat, zatloukat a zatloukat.

Tento stručný přehled se samozřejmě vztahuje k Zemi - naší domovině, kde bychom to měli znát. Ukazuje se, že pořádně neznáme ani naši Zem, ale hrneme se mimo. Naše smůla...

Škála vícedyšných bytostí se podstatně rozšiřuje v kosmu. Existují tam bytosti schopné zužitkovat i více druhů plynů (od kyslíku přes metan, čpavek a sirovodík po fluor), stejně jako kapalin (od běžné vody po žíravou kyselinu fluorovodíkovou). Rozdílnost těchto prostředí ovšem znemožňuje příliš důvěrnou spolupráci. Těžko se dá očekávat, že bychom pořádali společné výpravy s bytostmi fluorovými, neboť by nastaly veliké obtíže s udržením životního prostředí pro oba druhy současně. Buďto by byl ve společné lodi základním životním prostředím vzduch, pak by se tam fluórové bytosti mohly pohybovat jen ve skafandrech, ve fluóru bychom naopak skafandry potřebovali my. Když si uvědomíte, že fluór je pro nás plyn značně agresívní a co víc, fluórovou vlhkost tvoří žíravá kyselina fluorovodíková, které neodolá ani sklo, máme hned jasnější představy o obtížnosti takového společného letu. Pak už by bylo lepší ponechat v lodi neutrální vakuum, kde by se všechny druhy pohybovaly ve vlastních skafandrech. Nejspíš by došlo k vytvoření kabin nebo celých oddílů, vybavených jedním prostředím, kam by ovšem bytosti využívající nekompatibilní prostředí nemohly vstupovat bez ochranných skafandrů. Nicméně si myslím, že výhody společných výzkumů by mohly převážit nad nevýhodami.

Různé zprávy navíc ukazují, že i tady mohou existovat bytosti obojdyšné. Představte si třeba bytosti, tvořené čistým silovým polem. Těm by bylo srdečně jedno, v jakém prostředí se pohybují, zda v kyslíkovém, metanovém, čpavkovém nebo fluórovém - samozřejmě pokud má taková bytost nějaké srdce, o čemž by se dalo úspěšně pochybovat. Odvolávám se teď na prameny z oblasti Star Trek, kde se cestovatelé s podobnými bytostmi setkali. Například šlo o bytosti parazitické, které svou životní energii čerpaly ze strachu, takže bylo pro ně důležité tuto substanci vyvolávat. Není ovšem divu, že se to bytostem našeho typu příliš nelíbilo. Místo abychom se projevili vstřícně a disciplinovaně se báli, zapojili jsme šovinistickou lidskou hrdost a strach rázně potlačili, čímž jsme donutili nevítané vetřelce loď opustit - podobně xenofobně lidé jednají i při setkání s jinými vetřelci. Otevření lodi do kosmického vakua je obvykle tím nejmenším, co jim provedou.

To je ovšem zásadně chybný přístup. Kosmická spolupráce bytostí postavených na úplně odlišném základě ale může být užitečná pro obě strany. Například při setkání lidí pozemského a fluórového typu si mohou obě strany vyměnit důležité informace, například o svých dosavadních výzkumech. Každá civilizace kyslíkového typu, která začne zkoumat vesmír, jistě brzy narazí na několik světů nekompatibilního typu - na fluórové, ale i metanové či čpavkové světy. Pro kyslíkové bytosti jsou ovšem takové světy bezcenné - nemohou je efektivně využít. Pokud ale poznatky o nich předají bytostem, kterým je dané prostředí vlastní, ušetří jim spoustu marného hledání a někdy i zklamání. Za to mohou od nich dostat oplátkou informace o světech kyslíkového typu, které jsou naopak bezcenné pro ně, ale nám mohou být značně užitečné. Začínající kosmické civilizace mohou na takovém setkání získat nejen technické informace, ale také směr dalšího pátrání.

Poslední zmínku věnuji možnostem konverze prostředí. Jestliže je dvoj- a více-dyšnost značně problematická, můžeme uvažovat o změně prostředí na úplně jiné? Samozřejmě teď nemluvím o skafandrech, které tento problém řeší na čistě lokální úrovni, ale o nápadech přeměny celého světa. I tak extrémní projekty už totiž některé jedince napadly, jako by nestačilo poroučet větru a dešti na Zemi. Dobře známý je pokus o změnu typu ovzduší, který započali naprosto bezohlední a nezodpovědní pozemšťané, aniž by se vůbec namáhali zjistit, zda dotyčný svět, pro pozemšťany jedovatý, nenese nějakou civilizaci, kterou by přeměna ovzduší na kyslíkový typ ohrožovala asi stejně, jako nás pokus o přeměnu ovzduší na Zemi na fluórovou. Jako my bychom nelibě nesli takový pokus na Zemi, tak samozřejmě tamní obyvatelé nemohli strpět tu příšernou ekologickou devastaci svého domova. Dodnes nepochopím, proč v tom filmu nazývali domorodce vetřelci, když vetřelci byli evidentně pozemšťané a u domorodců šlo o typické jednání v sebeobraně. To ovšem zřejmě souvisí s velikášstvím pozemšťanů Homo Sapiens, kteří za dobré považují jen to, co je dobré pro ně a všechno ostatní považují šmahem za Říši Zla. Nemohu zde zapomenout na naši čistě pozemskou záležitost, popisovanou Karlem Čapkem v jeho nesmrtelné Válce s mloky. Tam také došlo ke konfliktu ve vztahu k prostředí, kde si naopak mloci přizpůsobovali naši Zem tak, aby více vyhovovala jim, což lidskou civilizaci postupně ničilo. Tam bylo nejvíce pikantní, že lidé na ničení vlastní Země za peníze ochotně spolupracovali.

Povodně 2002 Ústí - plovoucí podlahy

Ačkoliv to vypadá značně nepravděpodobně až megalomansky, i konverze celých planet se ve vesmíru úspěšně provádějí. Ne ovšem z jednoho typu ovzduší na jiný a už vůbec ne tehdy, když je planeta obydlená. Existuje přinejmenším jedna civilizace, která disponuje prostředky, umožňujícími pohnout celými planetami a nejen měnit parametry oběžných drah, ale dokonce je přes nadprostor stěhovat i mezi hvězdami. Tato civilizace proslula tím, že dokáže získat přijatelnou planetu z dosud nevhodné, což může být velice atraktivní v dobře prozkoumaných oblastech vesmíru, kde jsou možnosti kolonizace planet zcela vyčerpány. Civilizace Gurroa ovšem konvertuje výhradně planety ledové, nepoužitelné pro bytosti všech běžných typů. Přesunem ke vhodné hvězdě ledová planeta roztaje a může být následně upravena. Tento typ přeměny je nejméně konfliktní - v podstatě jde jen o to, který druh bytostí dostane adaptovanou planetu ke kolonizaci. Civilizace, které zmíněné technické možnosti nemají, bývají za každou věnovanou planetu vděčné - zejména když civilizace Gurroa nepožaduje žádné protislužby.

To už jsme se ovšem od problémů dvojdyšnosti hodně vzdálili - i když do oboru příbuzného - v obou případech jde o přizpůsobení jednotlivých bytostí různým prostředím, ovšem řešeným opačným způsobem. Domnívám se, že v současné době na Zemi nejde o tak závažný problém, aby zájem o jeho řešení převýšil důležitost naléhavějších problémů. Domnívám se, že bychom už ale měli vážně přemýšlet nad tím, zda by nebylo lépe s některými bytostmi spolupracovat než je nesmyslně vyvražďovat. Mám na mysli nejen delfíny, jejichž současná inteligenční úroveň dává naději na další zvýšení v budoucnu - pokud je ovšem nezpracujeme dříve do konzerv. Přimlouval bych se také o přehodnocení našeho záporného postoje k vodním hominidům, které jsme vlastně na celém světě zahnali do illegality - přitom si zřejmě vůbec neuvědomujeme výhody, jaké by z naší spolupráce s vodníky mohly vyplynout vzpomeňme si na naši bezradnost při setkání s ničivými povodněmi - a přitom stačilo nechat si od vodníků zkontrolovat kritická místa našich vodních toků a rybníků - nepochybuji o tom, že by nám se svými staletými zkušenostmi pomohli nejen s rybníky a přehradami, ale všude, kde se náš a jejich svět stýkají. Konec konců, kde mlynáři žili s vodníky v míru, byla spokojenost vždycky oboustranná. Vodníci si přece vždycky věděli rady, jak minimalizovat škody vzniklé jejich suchozemským sousedům povodněmi. Kde naopak vodníka z blízkosti mlýna vyštvali, přišli o jeho podporu - a takový mlýn obvykle brzy zanikl. Já vím, pan Erben by z toho opět udělal horror, ale mohu vás ujistit, že je tomu, jako u jeho fantasmagorií skoro vždycky, úplně jinak...

A teď mě, prosím, omluvte, mám nějak sucho v krku, musím se trochu svlažit...

© V.Semerád, Pragocon Praha 2003

Psychorezonance++ - úvod

Festival Fantazie 2003 Chotěboř

Odysseus a Sirény

Neodpustím si okřídlené úsloví, dříve velice oblíbené, zejména mezi učiteli:

Již staří Řekové... ...zaznamenali klasické příklady jevu, dnes zvaného psychorezonance.

K historii Řecka neodmyslitelně patří dvě známá díla, vztahující se k trojské válce: Ílias a Odysseia. Ílias se květnatě zabývá trojskou válkou jako takovou, navazující Odysseia popisuje návrat jednoho klíčového hrdiny této války domů. Lstivý Odysseus, svými krajany zvaný lišák, sehrál totiž v Trojské válce významnější úlohu než stovky jiných reků. Řekové Troju nedobyli udatností svých válečníků, ale Odysseovou chytrostí, neboť právě on vymyslel dnes už klasickou lest, používanou u moderní techniky dodnes - trojského koně.

Jak se ale dalo čekat, bohům se tím nezavděčil. Ti, kteří přáli Trojanům, si po porážce Troje potřebovali na viníkovi jejího pádu zchladit žáhu a ti, co přáli Řekům, pro samé oslavy na lišáka Odyssea zapomněli. Návrat do rodné Ithaky se tak pro něho stal neuvěřitelně dlouhou poutí v trvání celých deseti let, přičemž přišel o všechny své kamarády, takže se nakonec vrátil sám.

Sirény bývají příčinou zkázy mužů (dodnes)

Nebudu popisovat jeho cestu celou, jen jednu jedinou příhodu.

Loď s Odysseem se dostala do krajin, kde místní obyvatelé plavce varovali před ostrovem Sirén. Žily tam podivné bytosti, napůl ženy, napůl ptáci, živící se převážně masem neopatrných námořníků. Na rozdíl od vražedné obludy Scylly, která prostě natáhla svých šest krků a šesti tlamami popadla naráz šest mužů, Sirény nepoužívaly hrubou sílu. Když ale začaly zpívat, nikdo jim neodolal. Námořníci měnili směr a pluli usilovně k tomuto ostrovu, jen aby mohli ten zpěv poslouchat. Přestali dokonce dávat pozor na útesy - a brzy pak na nich svou plavbu skončili. Ti, co přežili ztroskotání, poslouchali čarovný zpěv dál, dokud nezahynuli žízní a vysílením. Sirény se pak živily jejich mrtvolami. Není divu, že místní obyvatelé plavce varovali, ať se raději vzdálí.

Odysseus ale při těch dobře míněných radách zatoužil ten čarovný zpěv uslyšet. Neříkali mu přece jen tak liška podšitá. Samozřejmě přemýšlel, jak to udělat, aby se svými druhy neskončil jako potrava Sirén. Nebudu vás napínat, přišel na to, jinak by epopej „Odyssea“ v tomto místě skončila. Řešení bylo poměrně prosté - kdo ten vábivý zpěv neuslyší, nemůže mu podlehnout. Odysseus se proto se svými kamarády dohodl. Zalil jim uši voskem a sám se dal přivázat ke stěžni. Kamarádi měli přísně zakázáno ho odvázat, dokud nebudou z dosahu ostrova Sirén.

Pak vypluli přímo kolem obávaného ostrova, plného lidských kostí. Ale protože plavci nic neslyšeli, zrádný ostrov brzy obepluli, až se jim ztratil v dáli. Teprve pak si vytahali vosk z uší, odvázali Odyssea od stěžně a ptali se ho, co slyšel. A on jim vyprávěl, jaký to byl divukrásný, nezapomenutelný zpěv. Nebýt pevně přivázaný, byl by skočil do vody a plaval k Sirénám. Až když se kouzelný zpěv ztratil v dálce, uvědomil si, co by to znamenalo.

Zanechme Odyssea plout dál, zažil toho ještě hodně. Nás zajímá především tajemný zpěv Sirén. Co to bylo za podivuhodný jev?

Na tomto místě musím připomenout, že zpěv Sirén není výlučně záležitostí Řeků. Možná si někteří na tomto místě vzpomenete na starogermánskou vílu Lorelai. Seděla na útesu nad Rýnem a také zpívala tak tklivě a krásně, že plavci, očarovaní jejím zpěvem, naráželi se svými loděmi na útesy a hynuli. Rozdíl mezi Lorelai a Sirénami je snad jen v tom, že Sirény byly obludy, kdežto Lorelai překrásná dívka. Což ale nemusí být věrohodné. Uvažte, prosím - kdo je viděl zblízka, ten už o tom obvykle nikomu nevyprávěl.

Můžete namítnout, že pověst o Lorelai vznikla na základě pověsti o Sirénách, proto má tolik shodných detailů. Dobrá, musím vytáhnout argument silnějšího kalibru. Velice podobnou, ba co víc, skoro stejnou pověst mají Japonci. Se zpěvem krásné Iči-san to asi nebylo úplně v pořádku, když při něm nepozorní lodníci také hynuli na skalách - heršvec, obšlehli to Japonci od Germánů, Řeků, nebo naopak? Nějak se mi to nezdá! Podezřele je to podobné, ale na opačné straně světa už to nevysvětlíte opisováním. Internet tenkrát rozhodně neměli! Vypadá to spíš na stejný jev.

Solovej Razbojnik

Slavík Loupežník a Ilja Muromec

Dalším podobným jevem může být stará ruská pověst o Slavíku loupežníkovi. Těm, kdo ji neznají, ji krátce připomenu: ruský superman bohatýr Ilja Muromec při svém putování Ruskem narazil na zlosyna zvaného Slavík loupežník (Solovej Razbojnik). Jeho lupičská technika byla zvláštní: hvízdal tak mocně, že ten zvuk nebohé oběti zabíjel. Na bohatýra Ilju byl ale krátký - jen kůň pod bohatýrem poklesl na kolena, ale souboj rozhodl Muromcův luk a šípy.

Považujete to za pouhou pověst?

Tady trochu odbočím do doby poměrně nedávné. Jeden můj známý byl za války totálně nasazený v Reichu. Měl smůlu, že se dostal do jedné německé tajné laboratoře - pro Čecha to nebylo žádné štěstí, alespoň co se týče vyhlídek na návrat. On to sice díky několika náhodám přežil, ale nevzpomínal na to v dobrém, jiní to štěstí neměli. Němci tam tenkrát vyvíjeli velice výkonné zvukové aparatury - kdo považuje reproduktory o hudebním výkonu 300W za něco úžasného, tam by nejspíš zelenal závistí. K čemu to bylo, se můj známý nikdy nedozvěděl. Fámy říkaly, že Němci chtějí klamat Rusy zvukem tankových motorů, aby hlavní síly soustředili jinde - no, kdo chce, ať tomu věří. Faktem je, že jejich reproduktory byly nesmírně silné.

Můj známý byl v té době nezkušený, naivní mladíček, takže ani v tak pochmurných vyhlídkách neztratil smysl pro recesi. Němci tenkrát Čechům říkali Smějící se bestie, asi protože vtipkovali i v koncentráku. Jednou při úklidu operátorské kabiny uviděl kráčet přes plochu před obřím reproduktorem namyšlenou německou důstojnici, esesačku. Napadlo ho postrašit ji. Nenápadně zapnul aparaturu, vytočil hlasitost naplno a když se obří elektronky nažhavily, přejel prstem přes gramofonovou jehlu. Kdo znáte staré gramofony, snad si dokážete ten strašidelný zvuk představit.

Těžko si ale představíte účinky. Když je můj známý uviděl, na okamžik strnul. Nám bez váhání přiznal, že by si to určitě rozmyslel, kdyby tušil, co se stane! Naštěstí včas poslechl pudu sebezáchovy a koukal zmizet. Měl proč!

Co to udělalo? Němka se probrala až v nemocnici, ale v kritické půlvteřině - déle to netrvalo - to na ní na cucky roztrhalo uniformu i s prádélkem, takže když k ní doběhli, ležela tam nahá. Válečná uniforma asi nebyla z kvalitní látky, ale - muselo to stát za to, když to potom Gestapo vyšetřovalo jako pokus o vraždu německé důstojnice SS! A věřte, že se pravému viníkovi svíral zadeček strachy, jak měl nahnáno. Naštěstí se Gestapo zaměřilo na německé techniky a ani ve snu je nenapadlo, že by si to dovolil český *Kuntermensch häftlink*/K - no, nepochybujte, že by si na něm smlsli, kdyby ho vyhmátli.

Ale přežil to - a proč to tady vykládám, když šlo evidentně o pouhou hrubou sílu zvuku? Potřeboval jsem to kvůli srovnání s účinky hvizdu Slavíka loupežníka. Německá aparatura měla totiž z vojenského hlediska jednu podstatnou vadu, pro kterou se nedala použít. Jak můj známý tvrdil, v okamžiku orvala v okruhu do několika set metrů listí ze stromů a trhala i běžné maskovací sítě, takže by se na skutečném bojišti prostě nedala zamaskovat.

Esesačka přitom šok přežila, takže hvizd Slavíka loupežníka musel být silnější. Přesto se v pověsti hovoří o místě jeho střetnutí s bohatýrem Iljou jako o hustém lese. Nějaké listí při tom údajně vzduchem létalo, ale bylo ho - nějak málo... Území, kde by řádil tak silný zdroj zvuku, aby zabíjel lidi, by muselo být široko daleko do posledního lístečku oholené jako les u Podkaměnnoj Tunguski po dopadu Tunguského meteoru. A to by pocestné jistě účinně varovalo.

Jediné přijatelné vysvětlení je to, které počítá s rezonančním působením. Tedy - s mnohem slabší intenzitou zvuku, než aby se projevila všeobecně destruktivně.

O rezonanci mluvíme, když něco rozkmitáme stejnou frekvencí, na jakou je to naladěné a kterou by to samo po vybuzení kmitalo. Na to potřebujeme podstatně slabší úsilí než při použití hrubé síly. Asi znáte pokus, kdy zvuk určité výšky roztrhne sklenici, ačkoliv nic jiného kolem nepoškodí.

Roztržitý profesor - pokus o zničení sklenice zvukem

Roztržitý profesor - při pokusu praskaly lustry i brýle...

Nádherná scénka je ve starším filmu „Roztržitý profesor“, kde hrdina předvádí tento jev studentům.

Postaví před sebe pohár, zčásti naplněný obarvenou vodou, vezme trumpetu - a začne troubit. První tón - a studentovi v první řadě popraskají skla v brýlích. Toho si ale v zaujetí nikdo nevšimne, dokonce ani postižený student, který se najednou dívá skrz pavučinu prasklin. Druhý tón - a od stropu místnosti se sypou střepy skleněného lustru. Někteří studenti, zejména pod lustrem, poděšeně uskakují, ale profesor, plně zaujatý pokusem, troubí dál. Mezitím si jiný učitel přímo za jeho zády chystá v digestoři chemikálie pro následující hodinu chemie. Asi tušíte, že třetí tón skončí zábleskem, rána - a digestoř i s posluchárnou je rázem plná kouře - a bez oken.

(Skleněný pohár zůstane celý.)

V tomto případě šlo o čistě mechanické rezonanční působení zvuku na neživé předměty. Rezonance ale neúčinkuje jen mechanicky, je přece principem veškeré radiotechniky - od kapesních mobilů přes televizní vysílače po obří radary. Myslíte si ale, že to tím končí?

© Koláž Václav Semerád

Vypůjčím si teď kus textu z knihy nazvané prostě - http://sw.gurroa.cz/knih/kniha.php KNIHA . Její hrdinkou je tříletá holčička, která od své podivuhodné knihy získává zvláštní schopnosti, takže se rodičům před očima zvolna mění v malou čarodějnici... Vybral jsem si kapitolu s nádherně pochmurným názvem:

Vlkodlaci

Jednou z podivných existencí sídliště je podivín Houžvička.

Prý býval kdysi vysokoškolským profesorem, ale nevypadá na to, v hospodě i na veřejnosti mluví zásadně jako dlaždič. Navíc si chová v paneláku dva psy. Na tom by nebylo nic neobvyklého, kdyby byli jako ostatní.

Jeho šediví psi se ale brzy stali postrachem sídliště. V krátké době do krve pokousali polovinu sídlištních psů. Majitelé všech menších plemen se rychle naučili své miláčky odnášet do bezpečí, jakmile se zpoza některého rohu Šediváci vynořili. Jen majitelé větších plemen - od vlčáka výš - si nemohli stěžovat. Houžvičkovi rváči si na veliké psy netroufali, útočili jen když měli přesilu - ale ve dvojici ji většinou měli. Bohužel je naše sídliště přímo přeplněné menšími psíky pokojových velikostí - tedy snadnou kořistí pro Šediváky.

Domlouvání majiteli psích rváčů mělo účinek házení hrachu na stěnu. Vyhrožovat policií? To ho vždycky rozesmálo - jak známo, naše policie není schopná chránit občany ani před zloději a lupiči, natož před psy.

„Mám je na vodítku? Mám! To stačí!“ umíněně tvrdil Houžvička. „A vůbec, děte do prdele a neprovokujte, nebo je na vás pustím.“

Občas to dokonce udělal. Jednou se mu nešťastnou náhodou vytrhli, jindy je nějak špatně uvázal před hospodou - a pokaždé tekla krev. Většinou krev pokousaných a potrhaných psů, ale párkrát to odnesly i ruce majitelů, když se snažili své miláčky ochránit. Houžvička se pokaždé přišoural a psy si odvedl, ale jeho šourání bylo očividně úmyslně pomalé a Houžvička byl vždycky navýsost spokojený, jak to jeho miláčci těm druhým „zase nandali“. Přivolaná policie se tím odmítla zabývat, nanejvýš sepsala protokol. Houžvička se jen chechtal.

Jednou mu utekli úplně z dohledu a krátce poté záhadně zkolabovali - záhadně do chvíle, než veterinář konstatoval otravu jedem na krysy. Bohužel se mu psy podařilo zachránit k veliké Houžvičkově radosti a ke stejně velkému, ne-li většímu zklamání všech sídlištních majitelů psů.

„To mi ten sráč zaplatí!“ vyhrožoval Houžvička v hospodě neznámému pachateli silácky. Pár měsíců chodil po sídlišti jako ohař a ostražitě pozoroval, zda si jeho psi někoho nezapamatovali, ale rváči zřejmě nepochopili souvislosti a na všechny se dál vrhali bez rozdílu stejně nepřátelsky.

Odpoledne si Adélka hrála s ostatními dětmi na dětském hřišti. Janinka z protějšího domu si tam přinesla dárek k narozeninám - nové štěně. Rodiče ještě neměli zkušenosti s Houžvičkovými Šediváky a pověřili proto neuváženě vyvenčením nového rodinného mazlíčka dítě.

Že se něco děje, jsem pochopil, až když se z dětského hřiště začalo ozývat zoufalé dětské vřískání. Skočil jsem k oknu - a zděsil se. Šediváci! Hnali se na dětské hřiště, zase se vytrhli svému majiteli! Anebo - že on je na ty děti nakonec pustil? Byli sice na společném vodítku, ale to jim nevadilo, byli zvyklí lovit ve dvou. Janinka už držela vystrašené štěně v náručí, ale byla příliš malá, aby je vyzvedla mimo jejich dosah. Normální pes, i velký rváč, zpravidla nechává štěňata na pokoji, ale Šediváci potrhali už i několik fen, což normální pes také neudělá. Byli výjimečně zkažení a bylo mi jasné, že štěně setkání s nimi nepřežije. A co hůř, odehraje se to přímo před očima vyděšených dětí. Mít v ruce zbraň, neváhal bych ji použít, ještě dokud byli Šediváci daleko od dětí. Měl jsem ale jen holé ruce a byl jsem daleko.

Najednou jsem zpozoroval něco, z čeho mi úplně zatrnulo.

Adélka cosi volala na své kamarády. Většina jich už dávno hledala spásu v útěku, jiní byli asi v šoku, takže se na útěk ani nedali. Jen Jaroušek se tentokrát projevil jako opravdový kamarád a rytíř. Obě děti se srdnatě postavily mezi strachem vřískající Janinku a Šediváky. Očividně chtěly to štěně chránit vlastními těly - což bylo odvážné, ale vzhledem ke rváčské povaze Šediváků skoro sebevražedné. Tohle nemůže dopadnout dobře! Jestli poteče krev, nebude to krev psů, ale - dětí!

Na víc jsem nečekal. Vyrazil jsem z bytu po třech schodech, ale bylo mi jasné, že tentokrát přijdu pozdě. Musel jsem ještě oběhnout dva rohy, na hřiště sice z kuchyně vidíme, ale vchod je na opačné straně. Ale třeba ty bestie něco zdrží, snad zachráním aspoň něco.

Až za druhým rohem se mi objevil výhled na skupinku dětí na hřišti.

Vřískání dětí pokračovalo neztenčenou silou, ale na první pohled jsem pochopil, že se zatím nic zlého neděje. Až na druhý pohled mi došlo, že to - vůbec není v pořádku!

Štěně bylo naživu a malá majitelka je tiskla k sobě, Šediváci se k němu nedostali. Plazili se nepochopitelně před Adélkou na zemi, Adélka stála nad nimi s rukama vztyčenýma nad hlavou jako pohanská kněžka - a zpívala. Podivnou jednotvárnou píseň beze slov, vzdáleně podobnou arabským náboženským písním.

„Alá-allá-allálá!“

„Adélko!“ vykřikl jsem plný starostí o ni.

Neodpověděla, zpívala dál - jako v transu. Nezpomalil jsem a brzy jsem byl u nich. Zblízka to bylo ještě podivnější. Psí rváči se na trávníku plazili a kňučeli - jako by je kroutila nějaká nevysvětlitelná bolest. Naštěstí jsem pochopil, co mám dělat, doběhl k bezmocným psům a popadl volný konec vodítka.

„Ještě že jsi přišel, tati!“ přestala až teď Adélka zpívat a ulehčeně si vydechla.

Šediváci okamžitě vyskočili a začali se zprudka sápat na bezmocné štěně a kdoví, možná i na Adélku, pokud ji rozpoznali jako příčinu svých potíží. Trhali sebou zuřivě a nebylo jednoduché je udržet, ale dospělého chlapa přece jen nepřetáhli. Dovlekl jsem je ke sloupu s rezavým posedem pro tenisového rozhodčího a uvázal za vodítko. Pochopili ale, že jsem jim překazil chystanou kratochvíli se štěnětem - a vrhli se na mě.

Chystal jsem se prvního z nich nemilosrdně nakopnout - měl bych k tomu jistě právo - ale Adélka byla rychlejší. Sídlištěm se opět ozval její kvílivý zpěv. Šediváci ze náhle uprostřed skoku zarazili, padli bezmocně na zem a začali kňučet bolestí.

Nebylo pochyb. Ten zpěv je skutečně - bolel.

Takhle zblízka to i na mě působilo strašidelně. Rychle jsem opustil okruh, kam vodítko přivázaným psům dovolilo chňapat - a Adélka pohotově umlkla.

„Prima, tati!“ řekla uznale. Opět si ulehčeně oddychla, ale pak se ode mě odvrátila a věnovala se Janince a jejímu štěněti. Bylo celé v šoku a sotva se motalo, když je vyděšená majitelka postavila na zem.

„Promiň, Jani, jinak to nešlo,“ omlouvala se jí Adélka. „Neboj se, Peggina se zase vzpamatuje.“

Janinka byla očividně ráda, že se štěněti nic nestalo, ale byla také ještě vyplašená.

„Neříkala jsem vám, popadněte Pegginu a utečte?“ obrátila se Adélka přísně na Jarouška.

„To jsme tě tu měli nechat?“ namítal zarputile - a podle mě naprosto správně! Co by to bylo za rytíře, aby utekl před psy a nechal jim kamarádku na pospas!

„Viděli jste - nic by mi neudělali,“ tvrdila Adélka. „Měli jste zdrhat.“

Vzteklý štěkot Šediváků se pořád rozléhal kolem a všem blízkým i vzdáleným psům naháněl hrůzu. To už se ale na hřiště sbíhali další rodiče, rozebírali si své ratolesti a rychle si je odváděli domů. Také Adélčina rytíře Jarouška si jeho matka odvedla.

„Jsi celá, Janinko? A co Peggy?“ přiběhli i Janinčini rodiče. V první řadě se věnovali dcerce, ale té nic nebylo a nechtěla za žádnou cenu opustit štěně.

„Co ste to s mejma psama prováděli, vy kurvy?“ ozval se za námi náhle hrubý hlas.

Bývalý profesor Houžvička. Jak jinak!

Teprve teď se přihnal, kupodivu bez obvyklého pomalého šourání. Viděl nejspíš jen závěrečnou fázi, když Adélka jeho vlkodlaky pacifikovala svou písní, ale ani on si to nedokázal vysvětlit. Teď se hnal ke svým rváčům, kteří už zase v plné síle trhali vodítkem.

„Odveďte si je,“ poradil jsem mu suše. „Na dětském hřišti nemají co dělat.“

„To zkurvený štěně taky ne - a navíc nemá náhubek,“ odsekl hulvát Houžvička, jako kdyby jeho vlkodlaci nějaký náhubek měli.

„Nebezpeční jsou jen ti vaši, jak jste si je vychoval,“ pokusil jsem se ho zpražit, ale to jsem si dal! Jděte s argumenty na primitiva, byť titulovaného! Houžvička začal nadávat, že by se i písek červenal.

„Nech ho, tati,“ obrátila se ke mně Adélka. „Ale kdyby na tebe skočil, zacpi si pevně uši.“

Pochopil jsem to dříve než Houžvička - ale trochu mě zamrazilo. Že by se Adélka nebála něco takového použít - i na člověka?

„Jdeme domů,“ rozhodl jsem rázně. „Tady už nic nebude.“

„Anebo bude - jestli ty psy pustím!“ rýpnul si ještě Houžvička.

„Udělejte to, pane Houžvičko,“ obrátila se k němu znenadání klidně Adélka. „Pusťte je na nás - a bude od nich konečně pokoj! Peggina tu už není, nic mi nezabrání zazpívat jim psí smrt.“

Řekla to tak tiše, že jsme to slyšeli jen my nejbližší. Vypadalo to nesmyslně, ale řekla to tak upřímně, jako by si opravdu přála, aby Houžvička svou hrozbu splnil. Náhle jsem uvěřil - nebo spíš najisto věděl, že to Adélka smrtelně vážně myslí a Houžvička o Šediváky přijde, jestli je pustí. Netušil jsem sice jak, ale u Adélky bych se už nedivil ničemu.

„Ty spratku zasraná, co se mezi nás sereš?“ okřikl ji hrubě soused.

„Domů!“ zvýšil jsem trochu hlas i já - na Adélku. Opravdu, je lépe vyklidit pole bez boje, než - co by to vlastně bylo? Poškozování cizího vlastnictví - nebo dokonce ublížení na zdraví?

Na hřišti zůstal jako vítěz na bitevním poli Houžvička a jeho Šediváci.

Bylo to ale podivné vítězství. Bez krve to pro něho jistě nebylo ono.

A to neměl tušení, jak by dopadl coby - poražený!

Za nejbližším rohem jsem se ale do dcerky přísně pustil.

„Adélko, co jsi to s těmi psy udělala?“ zahájil jsem výslech.

„Když já... nevím, jestli to pochopíš, tati,“ vykrucovala se. „Přimražení je trošíčku složitější.“

„Jen spusť, já si to nějak přeberu!“ nedal jsem se zastavit.

„Slyšel jsi, tati, někdy o psychorezonanci?“ začala opatrně.

„Neslyšel... Proboha, kde jsi na to vlastně přišla?“

„V dětské encyklopedii,“ řekla Adélka. „Když budeš v drůbežárně hvízdat tón přesně sedm hertzů, vyhubíš tím všechny slepice. Ten tón slepice zabíjí. Psychorezonancí je více druhů, ale jen málo je jich tak jednoduchých jako drůbeží smrt - sedm hertzů. Na lidi působí blikání i světlem s frekvencí tří hertzů, to může u citlivějších vyvolat záchvat. Četl jsi o tom aspoň něco?“

Náhodou jsem něco takového četl. Bylo sice neuvěřitelné a absurdní, aby něco takového dokázala tříletá holčička po pouhém přečtení dětské encyklopedie, ale - Adélce jsem to věřil.

„Jaká psychorezonance působí na psy?“ zeptal jsem se věcně.

„Je trošku složitější,“ přiznala Adélka. „Přimražení psovitých šelem je kombinace čtyř a půl kilohertz, tisíc osm set deset hertz a šest set šedesát šest hertz v poměru tři ku dvěma ku pěti. U kočkovitých šelem jsou nutné frekvence čtyři, to je ještě horší. Dá se to vyzpívat, funguje to, ale - hodně to unavuje. Ještě že jsi přišel včas.“

Přiznám se, zalapal jsem po dechu. Hned z několika příčin. Předně to odborné, řekl bych suché vědecké vysvětlení, které na mě to dítě právě vysypalo. Za druhé, odkud může vědět, co nejspíš zná málo lidí na světě, pokud vůbec někdo - jaká kombinace tónů udělá z divokých psích bestií bezmocné uzlíčky neschopné udržet se na nohou. Najednou jsem si byl stoprocentně jistý, že tohle v žádné encyklopedii není - už proto, že by zveřejnění takové informace znemožnilo policejní psy. Konečně za třetí - jak dokázala Adélka tu děsivou kombinaci tří frekvencí zazpívat? To bylo na tom nejpodivnější.

„A kdybys to zpívat nevydržela, když to tak unavuje?“ napadlo mě náhle.

To už jsme jeli výtahem domů.

„Jarouškovi by snad došlo, že má chránit Janinku s Pegginou a až by byli za rohem, asi bych - no - začala bych zpívat jinak.“

„Jak?“ položil jsem ihned klíčovou otázku.

„Opravdu to potřebuješ vědět, tati?“ podívala se na mě utrápeně. „Jestli to vážně potřebuješ vědět, já ti to doma napíšu. Psí smrt je rychlejší, ale složitější. Asi bych je... asi bych je musela zabít. Věříš mi aspoň, že jsem se jich opravdu bála?“

„Ale nemůžeš přece...“

„Ty bys mě radši viděl pokousanou?“ vyjela si na mě najednou zle.

„Ale - ty bys to... ty bys to použila i na Houžvičku?“ napadlo mě náhle.

„Taky,“ přikývla vážně. „Ale neměj strach, neublížila bych mu. Jen bych ho přimrazila - jako jeho psy. Jen na chvilku, abychom stačili zmizet,“ dodala rychle. „Kdyby sis držel uši...“

„Ale - na tebe by to nepůsobilo?“ napadlo mě najednou.

„Ani trochu,“ řekla tiše. „Mně už to vůbec nevadí... To máš tak... když někdo dlouho užívá heroin, snese pak dávku, jaká by s jiným zaručeně sekla... A já si to občas - jen tak potichu - zpívám.“

Neměl jsem na to odpověď. Ani jsem se nedivil, odkud Adélka ví o heroinu. Žena mi to pak večer nechtěla věřit, ale když jsem chtěl požádat Adélku, aby nám něco předvedla, postavila se Petruš proti.

„Nechci to vidět, ani o tom slyšet,“ odmítla prudce. „Už mám těch záhad dost. Třeba to bylo úplně jinak. A vůbec, jdeme večeřet a Adélka do postele.“

S takovou psychorezonancí se ovšem setkáme výjimečně, většina lidí nikdy v životě. To neznamená, že se s ní nesetká vůbec. Jen její působení včas nerozpozná. Někdy vůbec ne.

Mezi lidmi odjakživa platí, že akce vzbuzuje reakci a to tím větší, čím je nápadnější. Lidé časem najdou prostředek proti všem druhům ohrožení, ale - jen když si to ohrožení uvědomí. Primitivní silou se můžete chlubit jen do chvíle, než vás někdo parádně převeze. Co ale víme o nebezpečných jevech, na první pohled neškodných? Slyšeli jste někdy o vlivu rituálního zabití černého kohouta na osobu i značně vzdálenou od místa, kde se obřad provádí? Podceňovat tyhle jevy nemusí být zdravé. Že nikde na světě nenajdete Sirény? To neznamená, že žádné nejsou. Jen nevystupují tak okatě jako kdysi. Psychorezonance je tím účinnější, čím je nenápadnější.

Primitivní, ale účinné může být i působení slov. Příkladem je známá kniha Mein Kampf. Německy neumím, český překlad na mě působil jako blábol, ale jeden originální německý výtisk jsem měl kdysi v ruce. Její původní německý majitel ji musel číst velice pečlivě, dokonce si podtrhával barevnými tužkami odstavečky. Což nebyla výjimka! Co ale přimělo nepochybně kulturní národ, jakým kdysi Němci bývali, aby těm blábolům tak fatálně podlehl? Hitler měl přece podporu, o jaké se žádnému dnešnímu politikovi nezdá! Německé ženy omdlévaly štěstím, když Vůdce na vlastní oči spatřily, při jeho projevech vypukalo frenetické nadšení a konečně - kolik Němců za svého milovaného Vůdce padlo, aniž by o něm zapochybovali?

Vysvětlení o „charismatu“ a „síle osobnosti“ je lákavé - ale zavádějící. Čím mohl ten lakýrník na své okolí působit, aby mu tak dokonale podlehlo? Že to byl vynikající řečník? Vždyť po něm zpočátku pes neštěkl!

Kdyby ale Hitler nebyl tím, kdo strhl celý národ proti zbytku světa, kdo za jeho nepopiratelným úspěchem stojí? Kdo dokázal přesvědčit miliony Němců, aby odhodili slupku civilizace a začali se chovat jako zvěř?

Zdá se, že v jeho projevech bylo cosi, co Němce patřičně zfanatizovalo. Víme, že na každém větším shromáždění stačí pár aktivních přívrženců dokonale strhnout davy, ale Němci se na jeho shromážděních chovali, jako kdyby to ani nebyli lidé. Jako kdyby je něco - ovládalo. Nějaké fluidum, či co?

Všichni dnes víme o existenci podprahového vnímání. Primitivní technika přidávání ojedinělých obrázků do filmu, kterých si člověk vědomě ani nevšimne, ale které mají vliv právě díky podvědomí, je známá již dlouho. Tak se dá do lidského podvědomí nenápadně propašovat nejen různá reklama, ale i politické názory. Ve známém Hougronově románu „Znamení psa“ ovládla planetu Sirkomu kněžská vrstva pomocí televize. Na ultimátum pak pohrozili, že všem lidem přikáží spáchat sebevraždu. Hrdina naštěstí zařídil zablokování všech televizorů na celé planetě a skončilo to tak, že sebevraždu spáchali vládcové. Obávám se, že ovládání davů pomocí televize napsal autor podle skutečnosti, a rozhodně ne podle nějaké vzdálené planety.

Podprahové obrázky - jedna z propagačních prasáren - v TV Nova

Hitlerův úspěch ale nemůžeme hledat ve filmu. Ne že by se v kdejakém týdeníku neobjevoval, ale metodu podprahové reklamy tehdy používali méně než dnes a hlavně - filmový pás se dá omylem či úmyslně rozvinout a přitom se vložené snímky odhalí - také při převíjení každé odlišné políčko přímo bije do očí. Dnes je situace podstatně horší. Teletext dokazuje, co se dá do televizního signálu přimíchat - ale o tom aspoň víme. Záznam na videokazetě si ale nerozvinete jako film a málokdo má trpělivost probírat záznamy z televize po jednotlivých okénkách. Podprahová reklama je sice údajně zakázaná, ale nikdo nemá jistotu, že se nepoužívá, naopak, sám jsem ji nejednou na Nově naprosto bezpečně zjistil. Připojený obrázek obsahuje podprahové obrázky zachycené v Čechách - texty na nich jsou ale anglické, což svědčí, že nejsou českého původu. Na Čechy bez znalosti angličtiny by nepůsobily. Ale lidé, podvědomě nebo i vědomě se vyhýbající televizi, zřejmě dělají dobře. Stálo by možná za pokus uvažovat o prostředku, který by vložené reklamy buď zvýraznil, aby ztratily účinnost, nebo rovnou vyřadil. Technicky by to bylo snadné, v praxi k tomu ale - jaksi - není vůle.

Hitlerův úspěch je ale faktem, uvažujme tedy dál. Když nic nenajdeme ve filmu, neznamená to, že pro něho něco podprahového nepracovalo. Klíčem by mohly být jeho proslulé projevy. Samozřejmě ne jejich bídná logika, ale ta podprahová složka, na jeho řeč nabalená. Jedno je téměř jisté. Záznamy byly tehdy v počátcích, takže jejich dodatečná úprava nebyla reálná. Vůdce hovořil živě - buď tedy psychorezonanci - a to na vysoké úrovni - sám ovládal, nebo mu pomáhal někdo v pozadí. Už tenkrát se jeho řeč vedla přes různé mikrofony a zesilovače do reproduktorů, přitom mohl být signál kdekoliv upraven a na řeč Fýrera cosi podprahového namodulováno.

Možná bychom se více než o Hitlera měli zajímat o nenápadné postavy v jeho okolí. Připomenu jasnovidce Hanussena. Osoba nenápadná, většinou v pozadí. Měl ale na Hitlera takový vliv, až z původně katolické víry přestoupil na pohanskou víru v Prozřetelnost, poslal do koncentračních táborů stovky katolických kněží a nakonec se s jeho souhlasem konaly ve Wehrmachtu i černé satanské mše.

Když bylo později jasné, že plán na ovládnutí světa nevyšel, Hanussen zmizel. Údajně byl zavražděn, ale to není dostatečně doloženo. Hitler se pak ze všemi zbožňovaného Vůdce pomalu měnil ve stárnoucí trosku, která se sice do poslední chvíle držela u moci, ale které už Němci nevěřili. Stále ještě nebylo v Německu radno pochybovat ve vítězství, ale víru už všichni jen hráli. Což by nahrávalo domněnce, že Hitler sám psychorezonanci vůbec neovládal.

Slovní působení psychorezonance má ovšem jednu nevýhodu - či výhodu, podle toho jak se to vezme. Rezonují jen slova, účinná pouze na jazykově shodně vybavené jedince. Ne že by citáty Mao-ce-tunga nemohly zfanatizovat stamiliony lidí, ale nebudou účinkovat na Čecha, který jim nerozumí. Překlad může psychorezonanci tak zdeformovat, až se její účinky úplně ztratí, jak se stalo u českého překladu citátů Mao-ce-tunga. Pozor, to není pravidlo! Překladatel často zdrojový jazyk dobře zná, může psychorezonanci ukryté v textu podlehnout a aniž to sám tuší, přenést ji do výsledného textu. Také se může překladu anebo korektury chopit zdatný psychopredátor a náboj psychorezonance obnovit do té míry, že i budoucí oběti nadšeně hajlují - jak občas vidíme u hodně pitomých Čechů. Mein Kampf je ostatně příklad, že tam bude i něco ne-zvukového, přinejmenším v německém originálu. Vůdci s tím ovšem mohl někdo pomáhat, přinejmenším ve fázi korektury.

Z II. světové války bych vzpomněl i případ polského jasnovidce Wolfa Messingra. O jeho jasnovideckých schopnostech bych se odvážil silně pochybovat. Nedokázal předvídat ani své zatčení ve Waršawě, kdy přišel o pár zubů, a zdá se mi hodně uhozené, aby jasnovidec prchal před Němci do Sovětského svazu ke Stalinovi - to by spíš svědčilo o kruté neznalosti stavu věcí. Za Stalina si nebyl jistý životem nikdo a díky jeho bezohlednosti zahynuli násilnou smrtí i jeho žena a syn! Nicméně se zdá, že to Messingr nechápal jako krok z deště pod okap. Svůj vliv na báťušku Stálina uplatnil a to právě v době, kdy se situace na frontách začala obracet, ačkoliv to ještě nebylo znát. Co tomu dobrodruhovi pomohlo ve vražedném paranoidním prostředí, jaké tehdy v Kremlu panovalo, přežít? Čím starého paranoika Stalina přesvědčil? Jedno je ale jisté, měl tam jednodušší pozici než Hanussen. Nemusel přesvědčovat ruský národ, jen jednoho despotu - a zdá se, že úspěšně.

Když se nad tím zamyslíte, kolik diktátorů skutečně svým národům neomezeně vládlo a dodnes vládne? Spíš se zdá, že ti, kdo vystupují v roli vládců, jen tancují podle cizí píšťalky. Je to ale pochopitelné. Vládcové jsou příliš na očích (a někdy i na mušce), vzpomeňte si na Kennedyho! Všimněme si ale, jak málo se odstraněním i nenáviděných vládců změní. Za každého ihned nastoupí jiný, obvykle ještě horší. Tak je tomu všude na světě, žádná výjimka mě nenapadá. Zůstávají jen šedé eminence v pozadí. Nevidíme je na tribunách ani při dekorování hrdinů ve vojenských táborech. Hrdinové za ně ovšem umírají se stejným nadšením na obou stranách. Člověku je někdy těch pitomečků opásaných semtexem se šrouby až líto, i když dobře víme, že všichni bez výjimek - od pěšáků s primitivními kalašnikovy až po vymydlené a navoněné piloty moderních supersoniků - se ve svém fanatismu nerozpakují zabíjet nevinné ženy a děti.

Éra dinosaurů s mohutnými svaly a zuby minula. Dnešní predátoři ani psychorezonanci nepoužívají tak primitivně jako starořecké Sirény a ruský bohatýr Solověj razbojnik. Nicméně se obávám, že jich je dnes více než kdysi. Rozmnožili se, mají svá teplá místečka a pokud se jen tak mezi sebou škádlí, odnášejí to za ně na obou stranách jen ti pitomečci v uniformách - a taky starci, ženy a děti, značně cynicky nazývané „vedlejší škody“. Jen sami se nikde neukazují. Tak nějak to popisoval Stanislav Lem ve známém románu Eden.

Otázkou je, co s tím můžeme dělat?

Přesně podle slov Stanislava Lema - vláda, která oficiálně neexistuje, se nedá svrhnout. Co nám oficiálně vládne? Jen loutky. Svrhávat je nemá smysl. Můžeme se zabývat jen tím, co na nás působí.

Na tomto místě neočekávejte, že vás naučím tuto černou magii provozovat. Spíš bych vás chtěl naučit - samozřejmě bez záruky - aspoň částečně se jí bránit.

Smutné je, že fanatici dnes všude ve světě mají drtivou většinu. Technické prostředky umožňují zfanatizovat kterýkoliv národ a zpravidla už tomu tak je. Vyspělé národy se fanatizují nenápadněji, a tedy snadněji a účinněji než monotónním předčítáním Koránu. Vezměte si třeba úporný rozvoj hi-fi techniky v nepříliš dávné době. Nač musí zvukový hi-fi řetězec přenášet frekvence nad 20 kHz, když je lidské ucho spolehlivě neslyší? Můžeme jen tušit, že k modulaci něčím jiným než hudbou. Všimněme si, kolik lidí se dává dobrovolně rezonančně ovlivňovat bezdrátovými přístroji - a ještě si je sami přistrkují k hlavě, kde je jejich působení nejsilnější! Kolik lidí se už nedokáže odtrhnout od televizorů, které místo původního účelu - přenosu obrázkové informace - slouží především k mozkové masáži? Všimněme si, jak jejich působením klesá průměrná inteligence celých národů! Nebo snad věříte optimistickým výsledkům IQ-testů v naší televizi? Zejména když víte, jak skvěle v nich dopadli policisté? Pamatujte si: až podle činů poznáte je! A přiznejme si, úspěšnost naší policie je katastrofická! Vodí ji za nos kdekdo a o její zdatnosti si pořád - a právem - můžeme myslet své!

Jediné, co můžeme proti té moci dělat, je nepodporovat ji. Například zásadně fandím odpíračům vojenské služby, bez ohledu na pokrytecko-vlastenecké kydy politiků. Někteří lidé se dnes víceméně intuitivně, ale někdy už přímo programově vyhýbají televizi. Dělají dobře - ale před televizí se neschovají. Jako hrdina jednoho filmu, který chtěl před televizí utéci do hor - až u osamělého tatranského bači narazil - jako auto do betonové zdi - na přenosný televizor. Nemusíme podprahové působení aktivně vyhledávat, ale nemůžeme je ani eliminovat, nanejvýš omezit.

Výhodnější je vypěstovat si vůči podprahovému působení alespoň částečnou imunitu. Člověk má z principu schopnost vnímat víc, než co jeho nedokonalé smysly umožňují. Kdo se hledání pozitivní energie a sledování neurčitých tušení věnuje aktivněji, může dosáhnout vůči zákeřnému podprahovému působení značné odolnosti. I pak je vhodné vyhýbat se špinavým oficiálním kanálům. Samozřejmě tím o něco přijdete - ale upřímně řečeno, většinu komerční zábavy snadno oželíte, tím spíš, když víte, že vám vezme víc než vám může dát.

Citlivější jedinci zachycují smýšlení svých blízkých na značnou vzdálenost. Nečekejte ale slovní vyjádření myšlenek, není to mobilní telefon. Spíš jde o pocity - touhy, smutku, radosti. Někdy jen ve značně extrémních chvílích - dobře je to známé v okamžiku smrti blízké osoby - ale vnímat se dají i slabší podněty. Najděte si ve svém okolí spřízněnou duši - a zkuste to.

Každý takový krok si ale musíte pořádně rozmyslet. Podprahové ovlivňování je velice rozšířené. Všude nám hrozí pád z deště pod okap, z bláta do louže, či jak říkali staří Řekové - uhýbáš-li Scylle, padneš do chřtánu Charybdy. Příliš často zapomínáme, že se o nás neustále přetahují konkurenční bandy psychopredátorů. Myslíte si, že podprahovým útokům komerce uniknete tím, že podlehnete jiným, jen trochu starším, které na vás číhají na všech stranách? Pomůže vám snad uniknout z komerčního šílenství přímo do otevřené náruče (či spíše zubaté tlamy) buddhismu či islámu? Pamatujte - čím jsou náboženství starší, tím mají propracovanější metody podprahového působení. Nové nebezpečné sekty jako dianetika jsou zase lépe technicky vybavené. Největší chybou je proto spoléhat se na pracně pěstovanou imunitu a nedejbože na přirozenou odolnost. Nemusí to stačit!

Při každém pokusu o vybřednutí z bažiny psychorezonančního působení má být prvním pravidlem rozumová úvaha. Ne že by sama o sobě pomáhala, ale jakmile po vás někdo žádá, abyste něčemu slepě uvěřili s vypnutím šedé kůry mozkové, je nejvyšší čas zařadit zpátečku. To už je lépe na sebe vhodně působit provozováním vlastní hudby nebo jinými koníčky. Pak aspoň víte, co na vás působí. Vysmívaná česká chalupářská mánie je v podstatě uvědomělý či neuvědomělý pokus uniknout komerci a politice a může mít i úspěch - pokud na chalupě od rána do večera nesedíte u televize a potom nestojíte trapné fronty u Mountfielda, jen abyste sehnali něco, co vlastně nepotřebujete. O to totiž jde! Obzvlášť si dávejte pozor na skupinová hobby. Často velice účinně zneužívají hudbu - a nejen ke komerci! Kolik politických stran i spolků zahajuje své schůze hromadným zpěvem podezřelých náboženských písní, národními hymnami, či internacionálou? Myslíte si ale, že osamělý poustevník je méně nebezpečný? Naopak! Až vás začne nabádat k víře bez účasti rozumu, měli byste - no, přinejmenším zpozornět, pokud už není pozdě!

Co si myslíte o lidech, které spatříte na ulici či v tramvaji s drátky čouhajícími z uší? Můžete je litovat? Většinou ano, bývají to beznadějné oběti komerce, ale - nemůžete to tvrdit s určitostí. Mohou se tím naopak bránit. Nedoporučuje se ale navazovat s nimi rozhovor, při vyrušení mohou jednat zmateně až agresivně. Máte-li citlivý sluch, zkuste se (ale opatrně!) do jejich hudby zaposlouchat. Z dálky to není tak nebezpečné, sluchátka soustřeďují účinky na toho, kdo je má nasazené a navíc půjde o krátké působení. Když mají nastavenou nízkou hlasitost a poznáte Beethovena či Mozarta, používají to spíš pozitivně. I kdyby totiž bylo na té staré hudbě něco nabaleného, je to dávno vyčichlé a neškodné, nebo je to alespoň menší zlo než ostatní zvuky kolem. Když ale na dálku rozpoznáte převahu rytmiky nad melodií, případně melodie úplně chybí a slyšíte jen řev podobný skandovaným projevům Lenina nebo Fýrera, případně vám to připomene úderné básně Majakovského - odstupte raději o krok dál. Nač čertu podávat prst?

Jak se tak na vás dívám, některým se už klíží oči, hlavička se klimbá a sotva se udrží - to bude asi následek včerejšího večera, že? No, nebojte se, já už vás dlouho zdržovat nebudu...

...na tomto místě jsem dospěl k názoru, že mě už nikdo pozorně nesleduje. Převedl jsem tedy řeč na možnosti vnějšího ovlivňování pozemské civilizace civilizací jinou, například Zuazru nebo Tefiry. Kdo si to z přednášky pamatuje a pošle mi mail, tuto vystřiženou část mu pošlu. (Poznámka: od roku 2003 nikdo nereagoval, předpokládám, že byli v transu všichni).

Na závěr bych vám chtěl říci už jen jedno:

PROBUĎTE SE - a ZAPOMEŇTE!

A kdo si teď vzpomene na jména civilizací, o kterých jsem před okamžikem mluvil, může být o něco klidnější - má už zřejmě vůči podprahovému působení aspoň částečnou odolnost.

Děkuji vám za (výjimečně velice vítanou!) nepozornost.

© V.Semerád, Festival Fantazie 2003 Chotěboř

Biblické zázraky vědecky

Festival Fantazie 2006 Chotěboř

Mojžíš vede Židy přes Rudé moře (ilustrace)

Začnu trochu netradičně - vtipem:

Mojžíš přivede své reptající bratry k Rudému moři a zastaví se. Kde nic, tu nic, žádná loďka... Mojžíš se otočí stranou a říká:

„Tak nevím, jak to Hospodin s tou pomocí myslel. Za námi faraonovo vojsko, před námi moře, loďka žádná, jak se máme dostat na druhou stranu? Snad si Hospodin nepředstavuje, že teď vztáhnu ruku nad moře a to se rozestoupí?“

„Teda, Mojžíš,“ ozve se ze zástupu. „Jestli tohle dokážou, tak mají zajištěné nejméně dvě stránky ve Starém Zákoně!“

Zvykli jsme se dívat se na biblické příběhy jako na krásné pohádky. Asi bychom se divili, kolik z nich má v sobě racionální jádro. Jedním z úchvatných příběhů je i příběh Mojžíše a jeho snahy o vysvobození jeho národa z otroctví.

Víra je jedna věc, věda druhá. O víře se dá ale opravdu těžko diskutovat, buď věříš, nebo nevěříš, přičemž nevíra je jen víra s opačným znaménkem. Proto nechme ležet stranou obojí a zkusme se na tento příběh podívat z hlediska strohé vědy. Ručím vám za to, že to nebude tak nudné, jak se o vědě traduje.

Předem ale hlásím, že z vědeckého hlediska nespolknu všechno. Věda se těžko smíří se zázraky, které příliš okatě popírají fyzikální zákony. Zázrak u Rudého moře se podle mě nestal přesně tak, jak je vyobrazeno na výše uvedeném obrázku, případně ve známém filmu. Nespolknu, že by ty masy vody držely bez jakékoliv podpory jako stěna po dost dlouhou dobu, nutnou k tomu, aby Židé přešli na druhou stranu. Odmítám uvěřit tomu, že by do takové ulice z vodních spoust, podobné ještě tak krokodýlí tlamě, někdo dobrovolně vstoupil. Uvěřil bych to - snad - Židům. Ano, ti by to mohli pokládat za Boží znamení a že Bůh stojí s nimi, těm bych to uvěřil. Ale nenuťte mě věřit, že by tam faraon nahnal své vojáky. Ti by se prostě zastavili na břehu a nehnul by s nimi ani krokodýlí bůh.

Předpokládám tedy, že se zmíněná událost odehrála trochu jinak, ovšem tak, aby z toho dalším ústním podáním a nepříliš velkým zkreslením mohlo vzniknout právě to, co je psáno v Bibli.

Zkusme se přenést na břeh Rudého moře:

Rudé moře ze strany Egypta

Na většině jeho pobřeží je protější břeh tak daleko, že není vidět, ale právě v místech jeho severního cípu, kde by se měl příběh Mojžíše a jeho národa odehrávat, tolik široké není. Jen si prohlédněte zvětšený výřez z fotografie, pořízené v roce 2006, kdy jsme tudy jeli zájezdovým autobusem. Na druhé straně je vidět kromě nějakých kopců i pár současných staveb. Tenkrát za Mojžíše tam asi nebyly, ale to bude možná jediný rozdíl.

Uznejte, jak asi tento výklad působil přímo tam na místě! Celý autobus poslouchal jako očarovaný kouzlem toho místa.

Vraťme se ale k faktům. Opravdu se mi nechce uvěřit, že by se tam voda rozestoupila a držela několik desítek minut čestný špalír procházejícím Židům. Ale stačí si toto podání mírně zmodifikovat. Co když se voda nerozestoupila za vzniku čestného špalíru, ale prostě úslužně odjela stranou a ponechala za sebou jen holé dno? Nepřipadá vám to přijatelnější?

Thajsko prosinec 2004 - voda nejprve zmizela...

Kdo mi teď bude tvrdit, že si to také nedokáže představit, tomu jen letmo připomenu, že tento jev není vůbec tak nereálný, jak se možná zdá. Vsadil bych se, že něco podobného většina z vás dokonce viděla. Asi ne na vlastní oči, to bych opravdu nikomu nepřál, ale přinejmenším v televizi. Jen si vzpomeňte, nebylo to tak dávno! Připomenu kdy: prosinec 2004, Thajsko... A jsme doma, ne?

Krátce před ničivou vlnou Tsunami moře zpravidla ustoupí a zbude po něm jen odhalené mořské dno. Tento pohled se naskytl i našim turistům v Thajsku. Jedna anglická holčička, která asi dávala ve škole pozor, se při spatření holého mořského dna rozkřičela, aby všichni rychle utekli, že přijde tsunami. Měla pravdu a její volání mělo cenu mnoha životů. Kdo ji totiž poslechl, přežil. Několik neznalých se naopak vydalo na holé mořské dno pro uvězněné ryby. Co spatřili, když se moře vracelo, si můžeme už jen představovat, ale nebylo to nic povzbudivého, když to nepřežili.

Mohli by podobný jev považovat prchající Židé, kteří si nedovedli vysvětlit jeho skutečnou podstatu, za Boží znamení? O tom snad není třeba pochybovat. K jejich nevyslovitelnému štěstí je navíc poháněl strach z faraonova vojska, které mohli v dálce vidět. Z toho, co víme o faraonových vojácích (nebo o tsunami, obojí asi podobné ničivosti), je nám snad jasné, že je Mojžíš nemusel ani moc pohánět, aby prchali jako o život. A jak se zdá, stihli to...

Marný útěk před vlnou tsunami

Tsunami může překvapit...

Druhé dějství dramatu nastalo ve chvíli, kdy do těchto míst dorazili faraonovi vojáci. Nebyly tam žádné vodní stěny, podobné čelistem, jen bahnité údolíčko, na jehož druhém konci viděli prchající Židy. Myslím, že ani vojáky nemusel nikdo pohánět bičem, lovecká horečka jistě postačila, aby bez velkého uvažování vběhli na mořské dno za Židy.

Co proběhlo potom, dokumentuje fotografie z jiného, byť ničivostí velice podobného tsunami (tohle je z Číny):

Jen si to představte pěkně zblízka - a tohle bylo podle všeho mnohem mírnější, než jak to muselo vypadat v Rudém moři!

Doufám, že si nikdo nemyslí, že šlo o idylku, natáčenou pěkně zpovzdálí. Tohle bylo totiž na mnoha místech vidět později v Thajsku:

Oběti tsunami - Thajsko 2004

Ano, tak nějak dopadli faraonovi vojáci! Při příchodu vlny tsunami vám nepomůže znalost plavání, jak možná leckdo doufá. Pokud voda nestoupá plynule, ale přijde v podobě nárazu, pak vás neutopí, ale rozdrtí. Mezi obětmi v Thajsku bylo plno rybářů, kteří uměli plavat jako štiky, ale náraz vodní stěny byl příliš drtivý, než aby mohli znalosti plavání uplatnit. Jestli tedy historik píše, že faraonovo vojsko pohltila voda, není to metafora.

Hleďme - a z pohádkového příběhu pro děti se stal docela realistický vědecký popis možná zřídkavého, nicméně pravděpodobného, i když krutého přírodního jevu. Kdo se nechce smířit se ztrátou zázraku, může se utěšovat tím, že zázrakem mohlo být právě to, že se tento jev odehrál zrovna když to Židé nejvíc potřebovali. To už ale opět patří do víry a věda dodává jen toto: tento jev má sice nepatrnou, ale přece jen nenulovou pravděpodobnost výskytu. „Zázrak“ v Rudém moři ale musí uznat i zarytý materialista, protože vědě to nijak neodporuje.

V krátkosti bychom měli prodiskutovat pár dalších drobných detailů.

V diskusích jsem zaslechl námitku, že dno Rudého moře je natolik pokryto korály, že by jeho překročení po dně znemožnily nebo alespoň ztížily. Proti tomu se ale dá postavit poměrně jednoduchý logický argument: voda, ustupující značnou rychlostí, vezme prostě korály s sebou a po přírodní katastrofě tohoto rozsahu zůstane mořské dno nejspíš úplně oholené, bez jediného korálu.

Hloubka Rudého moře je v těch místech kolem 30-50 metrů, tedy mnohem víc, než těch cca 5-10 metrů, o kterých byla řeč v Thajsku. Co to ale muselo být za vlnu, když se obnažilo dno až ve 30 metrech? Musela by to být mnohem silnější katastrofa než nedávno v Indonésii! A musela být někde poblíž, ne až na opačné straně zeměkoule. Zamysleme se nad tím, co mohlo takovou katastrofu způsobit. Kde v těsné blízkosti Egypta najdeme tak silný zdroj zemětřesení?

Odpovědí by mohla být sopka Théra, jejíž exploze v roce 1630 BC úplně smetla mínójskou kulturu na Krétě, kde prakticky nenechala kámen na kameni. Vlny tsunami přitom zdevastovaly pobřeží Řecka a Turecka a uštědřily strašlivou ránu celé středozemní civilizaci. Síla exploze musela být podle odhadů vulkanologů srovnatelná se silou známé sopky Krakatau, nebo dokonce až 10x větší. Na místě Théry je dnes jen nevelký ostrůvek Santorini, naštěstí již bez dalších ničivých projevů.

Théra by přitom zodpovídala i za několik dalších biblických zázraků, které se právě v této době odehrály. Útěk Židů z Egypta byl přece předznamenán nechutí faraona propustit Židy, za což Egypt potrestaly známé Egyptské rány. Také ty ale mohla Théra zařídit. Jak?

Výbuchy sopek se málokdy podobají ráně z čistého nebe. Většinou se sopky probouzejí zvolna, začnou se projevovat neznatelně, pak příznaky sílí, až nakonec nastane ničivá exploze. Očití svědkové toho, jak to probíhalo u Théry, se bohužel nezachovali - poslední exploze byla příliš silná, než aby o tom někdo z blízkého okolí mohl podat svědectví, ale podle jiných případů můžeme usuzovat, jak všechno probíhalo.

Nějakou dobu před vlastním ničivým výbuchem se nejspíše Théra projevovala vyvrhováním sopečného popela. Dá se dokonce předpokládat, že toho popela bylo kromobyčejně hodně a mohl stoupat až do stratosféry. Kdyby byl takový oblak popela zahnán větrem až nad Egypt, vysvětlovalo by to hned několik neobvyklých jevů z té doby, dodnes považovaných za další zázraky.

Nejprimitivnějším jevem mohla být známá Egyptská tma. Na to stačí, aby vrstva popela ve stratosféře slunce prostě zaclonila. Zatmění slunce, někdy v této souvislosti uváděné, by pro Egyptské učence nepředstavovalo žádné překvapení, neboť je dokázali poměrně slušně předpovídat. Zato sopka, nota bene značně vzdálená, je mohla perfektně zaskočit. Tohle přece vůbec neznali! Pak museli chtě nechtě vzít vážně toho, kdo přišel se slovy: „Toto je ukázka moci našeho Boha!“

Oblak popílku s obsahem červených železitanů mohl zbarvit do ruda vodu v Nilu a v očích místních lidí ji změnit v krev. Zejména kdyby mračna popílku přelétla oblast dolního Nilu a dopadla až do oblastí na horním toku. Ať už krvavá voda přiteče v noci nebo ve dne, bez viditelné příčiny je tato záhada nevysvětlitelná a tedy opět vzbuzující strach.

Pokud oblak jemného popílku dopadne na rostliny, ucpe jim póry. Rostliny pak brzy uschnou. Ne na nedostatek vody, ale udusí se i kdyby stály přímo ve vodě. Výsledkem bude krutá neúroda a hlad. Egypt, zvyklý na tři až čtyři úrody ročně, by to postihlo obzvlášť rychle. Stačila by zkáza jedné jediné úrody a problém je na světě.

Jemný popílek znemožní hmyzu, dosud rozptýlenému a tedy nepříliš viditelnému, živit se zasaženými rostlinami. Obrovská mračna kobylek budou pak zoufale shánět potravu jinde a zlikvidují i to, co ušetřil popílek. Kdyby byl jedinou nezasaženou oblastí dolní tok Nilu (obvyklé sídlo faraonů), bylo by to tam opět další jev bez viditelné příčiny. Zkuste pak ignorovat někoho, kdo tvrdí, že příčinu zná! Zejména když slibuje další a ještě horší takové jevy!

Jedna kobylka ještě není Egyptskou ranou *R tou je teprve mnoho kobylek. *RŠkoda, že totéž neplatí i pro hlupáky!

Znehodnocení zdrojů pitné vody mohlo přinést explozi nemocí, které se nemusely vyhnout ani faraonovi. Židé se svými poměrně přísnými hygienickými zásadami, maskovanými jako náboženské příkazy, mohli mít přitom poměrnou výhodu, nemoci mezi nimi neřádily tolik, jako mezi rodilými Egypťany. Ani tohoto faktu Mojžíš neopomněl využít k psychickému útoku na faraona. A tak můžeme postupovat dál.

Pokus vysvětlit zázraky Mojžíšovy doby vědecky ověřeným gigantickým sopečným výbuchem sopky Théra může zbavit zmíněné události pohádkovosti či nevěrohodnosti. Ano, tak se to skutečně mohlo přihodit. Což podle mě neubírá na významu vůdce Židů Mojžíše. I kdyby tyto jevy sám osobně, byť s nadpřirozenou pomocí, nevyvolal, i kdyby jen využil příležitosti, kterou mu poskytla vzdálená Théra, nelze mu upřít zásluhy a jistou pohotovost ve využití v té době velice neobvyklých přírodních jevů pro zájmy a konečné osvobození svého národa.

Mojžíš vede Židy přes Rudé moře (ilustrace)

(Dnes je ovšem všechno jinak. K „osvobozování“ národů se používají především trhaviny... Ale to už je úplně jiný autobus...)

© V.Semerád, Festival Fantazie 2006 Chotěboř

Babylonská věž v mimoprostoru

Festival Fantazie 2013 Chotěboř

Začneme klasikou.

Planeta opic

Jistě jste poznali ukázkový obrázek z dnes již klasického filmu „Planeta opic“.

Nehoda hned na začátku - kosmonautka za letu zemřela

Na tomto filmu najdeme několik bodů, které svědčí buď o chronické natvrdlosti tvůrců, nebo o tom, že se tvůrci filmu trestuhodně spoléhají na stejnou, ne-li ještě horší natvrdlost diváků. Je pak přímo kardinální otázkou, zda jsou pitomci jedni nebo druzí, případně obojí.

Nebo si také myslíte, že se všude ve vesmíru mluví výhradně anglicky?

Přistát tak blbě, že hvězdnou loď utopí,

není to smůla? ♣↔♠

Připomenu ve zkratce děj, jistě ten film znáte:

Pozemská hvězdná loď ztroskotá na jakési neznámé planetě. Pominu, že bych na místě konstruktérů rozhodně nesvěřil přistávání automatům. Podle mě by bylo jistější vzkřísit posádku z hibernace již před přistáním a to bych svěřil jim, ale budiž, stalo se, loď se potápí a kosmonauté ji opouštějí na gumovém člunu. Moc toho tedy nemají.

Hlavně zabrat planetu pro Spojené státy!

Na místě zanechají podle starého zvyku dobyvatelů jen vlaječku Spojených států - znamení, že planeta od nynějška patří...

...ale komu, když Spojené státy dávno neexistují???

Kosmonauté se změnili na nemyslící pitomce!

Stačilo by pár krokodýlů - a film mohl skončit! ♣↔♠

Kosmonauté se ovšem chovají tak, že si následující problémy sami plně zasluhují. U první tůně se vrhnou do osvěžující vody - být tam nějaký „belodon“, nebo i jiný, menší krokodýl, film by tu mohl skončit. Nakonec - stačilo by i pár stovek mnohem menších piraň...

Po ztrátě vybavení (vlastní vinou) vypadají jako divoši...

Takže když se dostanou mezi nesmírně primitivní obyvatele, moc se od nich neodlišují...

Od vládců planety nemohou čekat výjimky.

Tak se setkají se skutečnými vládci planety - opicemi. Ty ovšem - podle filmařů - mluví perfektní americkou angličtinou a pozemské kosmonauty podle amerického zvyku tak trošku postřílejí...

Pokus ukázat opicím znalost angličtiny...

Přežije to jediný, jenže zranění do krku mu znemožňuje mluvit. Snaží se tedy aspoň psát do písku. Jak? Samozřejmě - anglicky!

A opice - jak jinak - chápou.

Angličtina je ve vesmíru všude!

A nakonec se mu to povede! Opice si s nebetyčným údivem přečtou, že se jmenuje Krejčí. Pardon - Taylor. *KNIKDO*/K se ani náznakem nediví. Kosmonaut - že zdejší obyvatelé mluví i píší anglicky, takže jim perfektně rozumí. Opice mu pak právem nevěří, že přišel z velké dálky. Vždyť mluví jejich řečí! Takže se nakonec diví jen pitomec kosmonaut, když zjistí, že s ním hvězdná loď opsala kruh a vŕátila se s ním - na Zem.

Největší překvápko planety opic na závěr!

Dobře mu tak!

Kin-dza-dza

Podivné létající stroje mimozemšťanů. *RLétají zřejmě díky antigravitaci,*R i když značně pomalu a nemotorně.

Podobně se ovšem nijak nediví hrdina ruského filmu Kin-Dza-Dza, který se dostane do vesmíru. Ten se zase nediví ruštině, kterou se - až na pár odlišných slůvek - mluví na jiném světě.

Ku!

První setkání s obyvateli planety ♣↔♠

Návštěvník se pak diví jen maličkostem. Třeba tomu, že na něho namíří přístrojíček a podle barvy blikající diody si ho zařadí mezi elitu, normální nebo podřadné. Svítí ti žlutá - máš nárok na žluté kalhoty a přednost ve všem. Oranžová znamená slušné lidi, ale když ti bliká zelená - koukej si zavěsit do nosu zvoneček a nepleť se mezi slušné lidi!

Ku!

Zelené světélko - pária! ♣↔♠

Ku!

Moskva - Kassiopea

Moskva - Kassiopea

- jednání s mimozemšťany

V tomto směru byl mnohem lepší starý sovětský film „Moskva-Kassiopeia“.

Je mi dodnes sympatický, protože Rusové poslali do vesmíru dětskou posádku, aby cestou do cíle vyrostla, jenže se jí podařilo cestu urychlit, takže do cíle dorazily ještě děti. A měly tam jednat.

Mimozemšťané měli ale úžasnou trpělivost

Všimněte si, prosím, staré sovětské vlaječky (nejen Američané mají slabost pro fangličky!).

Sympatické mi bylo, jak se -náctiletí vyrovnali s nástrahami vzdáleného světa...

Bude to asi problém - kosmonauté nestačili vyrůst!

...kde sebevědomě jednali s místními dospělými.

Pomáhaly jim i inteligentní létající obrazovky

nahrazující televizory i počítače

Ti měli krásné vznášející se obrazovky, na kterých předváděli své představy.

Bomba pozemšťanů - ruský slovník!*R(Mimozemšťanům kupodivu stačil)

Ovšem - nejdůležitější pomůckou byl slovník ruského jazyka, který místním zapůjčili, aby se s nimi domluvili.

Ti totiž měli fenomenální paměť a celý slovník si ve chvilce zapamatovali, takže pak jednali - jak jinak, rusky.

Vzbouření roboti byli velice nebezpeční. *RČím víc očí, tím větší bestie!

Ale také je tam čekali velice nebezpeční protivnísi - čtyřocí, šestiocí i osmiocí...

Mezi námi - krásně synchronně mrkali...

Osoby vycházející ze sloupu - pardon, z teleportu ♣↔♠

Velice se mi tam líbily i místní teleporty... (Přejeďte obrázek myší!)

Jména volů u všech kolů!

Co si ovšem Rusové neodpustili...

(No - já jsem zase na vrcholku Lomonosovovy univerzity v Moskvě našel nápis: Servít je vůl...)

Kosmičtí křižáci

Ve filmu „Kosmičtí křižáci“ najdete krásné mimozemšťany, se kterými se pozemšťané chtějí (nebo spíš musí) domluvit.

Pozemšťané se zde zmocnili zbraní mimozemšťanů - ale co je lepší?

Dáte si k večeří spíše králíka střeleného šípem - nebo mimozemskou zbraní?

Občas ovšem dochází k nedorozumění, například když mimozemšťané odmítají uznat duši a geocentrickou soustavu. Mimozemšťané se jí smějí, učenec to ale nevzdává.

Naštěstí všechno vyřeší chlast...

Při pohárku se domluví i křesťan s ďáblem...

...tím bohužel končí filmově-obrázková část...

Jiné způsoby dorozumívání

(pro změnu z knih - obrázky nejsou)

Trpělivá výuka cizímu jazyku

První lidé na Měsíci(Wells)...

-dtto- s využitím počítačů

Zoidée, Giweruz, Kerré, Čikea...

-dtto- s využitím paměťových stimulátorů

Strugačtí(Popytka k běgstvu aj.), 4.Země...

Společný jazyk

Stargate(egyptština), Stará Evropa(latina)...

Využití tlumočníka (máte-li)

4.říše, 4.Země...

Mimozemšťané znají pozemsky

Starman, Den Nezávislosti, Jupiterský duch, Kniha...

Přímé čtení myšlenek (neplést s telepatií!)

Fext, Planoucí lesy Venuše, Titanus...

Telepatie (neplést se čtením myšlenek!)

4.Země, Andílek až Jupiterský duch, Rusalky, Skřítci, Zuznelai...

Učící stroj

Omíor, Jupiterský duch...

Metajazyk

Přítel...

Implantace předem naplněné biopaměti

Andílek, 4.říše, 4.Země, Doris Evan: Ivory...

Implantace klasického čipu

Jupiterský duch...

Obrázková řeč

Piktogramy, dopravní značky...

Nedorozumí se

Někdy to nevadí...

...atd...

...jen proboha ne angličtina...

Děkuji za pozornost!

© V.Semerád, Festival Fantazie 2013 Chotěboř

Allohmota a hmotové zrcadlo (duchové vědecky)

Festival Fantazie 2005+2016 Chotěboř

(Spojení dvou přednášek)

Kdo jste se ještě nesetkali s pojmem duch? Pokud jste žádného na vlastní oči neviděli, nic si z toho nedělejte. Je to přirozené, duchové totiž s naším hmotným světem interagují jen okrajově a setkání s nimi se špatně dokumentuje.

Předem chci přítomné upozornit, že nejde o přednášku z oboru fantasy. Duchové jsou zde vysvětlováni přísně vědecky. Jakmile si objasníme pojem polarizované hmoty, nebo také allohmoty (allomass), pak asi zjistíme, že podstata duchů je docela reálná a s existencí i s vlastnostmi duchů se může (čti: musí!) smířit i tvrdý materialismus.

Pozor, předem varuji každého, kdo se odvážil pomyslet na antihmotu. To je totiž zcela jiný problém a o tom tato přednáška není, i když se zmínce o antihmotě také nevyhnu.

Nejprve se ale zeptám, znáte historii objevení částic hmoty, nazývaných neutrina?

Zřejmě nikdo... (případné výjimky se dají spočítat na prstech). Škoda, ale nevadí, vysvětlím.

Částice jsou všechny příliš malé a vidíme nanejvýš stopy jejich průletu hmotou. Ale počet lidí, kteří na vlastní oči viděli jakékoliv projevy existence neutrin, se nedá srovnávat s počtem lidí, kteří viděli ducha. Dá se říci, že stopy neutrin vidělo celosvětově pár výjimek, kdežto duchy viděly již celé davy, nebo to aspoň tvrdí, ačkoliv opakuji, setkání s duchy se dost špatně dokumentuje.

Neutrina jsou totiž částice čistě vypočítané. Když se dělala energetická bilance reakce, při níž se jádro Uranu 235 štěpí a uvolňuje energii (kdo neslyšel o Temelínu, jistě neviděl ani duchy), vědcům pořád nějaká energie chyběla. Až ze zoufalství vymysleli částice, které by tuto chybějící energii z reakce nepozorovaně odnášely. Upřímně, té energie je poměrně velké procento. Dá se to přirovnat k tomu, že někdo z továrny soustavně, ale nepozorovaně odnáší lokomotivy.

Teď si asi říkáte, co je to za pořádek, když nějaké částice odnášejí takovou energii, ale nikdo je přitom neobjeví? Vědci to opět vyřešili po svém: přiznali těm částicím strašně nepravděpodobné vlastnosti. Nemají skoro nic. Nemají elektrický náboj, proto neutrina, ale to ještě nic není, neutrony také nemají náboj a jak se projevují! Kdo neslyšel o neutronové bombě? Skoro nemají hmotu, no budiž, ale především: nemají účinný průřez, jinými slovy, strašně snadno procházejí hmotou. Tvrdí se, že neutrino proletí Zeměkoulí skrz naskrz, aniž by se o něco zachytilo. Takovou částici je výjimečně těžké prokázat, když se vlastně skoro vůbec neprojevuje, nicméně od dob, co na Zemi začaly pracovat tisíce jaderných reaktorů, už byla neutrina přece jen s velkou slávou zachycena a tedy potvrzena.

Teorie polarizované hmoty (allohmoty) vznikla podobným způsobem, z pokusu objasnit některé špatně objasnitelné jevy a z potřeby něčeho, co tyto jevy elegantně vysvětlí, podobně jako neutrina vysvětlila ten legendární schodek energie při štěpení.

Až bude její existence reálně potvrzená, Nobelova cena mě jistě nemine.

Kdo si někdy ukopl palec, bude asi zastávat názor, že hmota je kompaktní. Což je jeden z obecně rozšířených nesmyslů či jemněji, bludů. Ani nejpevnější diamantová ocel není například pro neutrony žádnou překážkou, prolétají si skrz ni jako světlo sklem. Mezi molekulami hmoty je prostoru víc než dost a mezi atomy v molekulách ještě větší. A kdo si vážně myslí, že atom je kulička, se kterou se dá cvrnkat, také se plete, protože i ten atom má v sobě víc prázdna než vlastní hmoty.

Proč se tedy aspoň některá hmota zdá z našeho lidského pohledu pevná?

Mohou za to různé vazby, které mezi částicemi v atomu, mezi atomy navzájem a mezi sousedícími molekulami existují. Nebudu je zde rozebírat všechny, na to teď nemáme čas.

Podívejme se na ilustrační obrázek:

Hmota je zde pro lepší pochopení schématicky znázorněna černými kuličkami atomů, propojenými zelenými vazbami. Pokud se sejdou dva kusy hmoty, jejich zelené vazby se o sebe navzájem opřou a nedovolí atomům jednoho kusu hmoty pronikat mezi atomy jiného kusu hmoty. Říkáme tomu neprůchodnost hmoty, jinými slovy, že tyto dva kusy hmoty na sebe narazily. Když na sebe narazí větší silou, než je odolnost oněch zelených vazeb, může dojít až k jejich porušení, zpravidla většího tam, kde jsou vazby slabší. Známe to odmalička, připomenu známá rčení »Hlavou zeď neprorazíš,« či modernější: »Co neubrzdíš, neukecáš!« a každoročně celosvětově tisíce rozbitých dětských kolen.

Tady musím důrazně připomenout jednu méně známou věc: Za běžných podmínek na sebe jednotlivé atomy nikdy přímo nenarazí. Atomy si kolem sebe udržují svými vazbami vždy dost prázdného prostoru a většinu nárazů zachycují jen ta zelená vlákna vazeb. Musíte vědět, že to, co je tady pro jednoduchost naznačeno jedinou zelenou čarou, je vlastně spojení hned několika různých sil, přitažlivých i odpudivých. Když se vám podaří překonat odpudivé síly a srazit dva atomy jádry až k sobě, dojde k jevu, známému ze Slunce a u termojaderných bomb, k jaderné fúzi neboli spojení. Řekl bych, že je to jev sice potřebný, jinak by slunce asi tak jasně nesvítilo, ale rozhodně je lépe být od toho co nejdál. Země je naštěstí od Slunce vzdálená tak akorát, buďme tomu vděční.

Vazby nejsou u hmoty všude stejně silné. Nejpevnější vazby jsou jistě u pevné hmoty, u kapalin jsou slabší, což pevné hmotě dovoluje snadno do kapalin vnikat, vzduch má vazby ještě slabší, ale pořád dost silné, aby neprocházel pevnou hmotou. Teprve osamělé atomy či ještě lépe jednotlivé částice, například protony či neutrony, hmotou pronikají. Osamocené protony i neutrony se přitom hmotou zpomalují, až se nakonec zachytí. Ani zde není o co stát, ozáření těmito částicemi není zrovna příjemná záležitost.

Polarizovaná hmota, neboli allohmota, vypadá formálně stejně jako normální hmota. Na obrázku je znázorněna rovněž černými kuličkami atomů, ovšem tentokrát propojenými jinými, zde na obrázku červenými vazbami. Co to ovšem znamená?

První poznatek, allohmota vypadá velice podobně jako normální hmota.

Existují v ní stejné druhy spojení, v pevné, kapalné nebo v plynné fázi. Stejně jako naše běžná hmota se bude chovat i při vzájemné interakci. Koleno si proto v allohmotě o jinou allohmotu rozbijete naprosto stejně a kdyby se v takovém světě srazila dvě auta, budou tam létat a mačkat se plechy úplně stejně jako tady. Kapaliny jsou tam kapalinami, vzduch vzduchem a pevné látky stejně pevné a stejně rozbitné, jako tady, v našem světě. Mohli bychom uvažovat celé světy, vytvořené z allohmoty, včetně vlastních hvězdných soustav a kdoví, třeba i vlastních galaxií. V allohmotě není vyloučený ani život.

Kdyby to byla záležitost vzdálených galaxií, byla by to sice hezká teorie, ale bez vlivu na nás, tady na Zemi. Ovšem jak se zdá, není tomu tak.

Druhý poznatek tvrdí, allohmota interaguje s naší hmotou odlišně.

Opět to ale vyžaduje bližší rozbor. Jak odlišně? Některé vazby totiž účinkují stejně. Klasickým příkladem jsou odpudivé síly atomových jader. Ty interagují stejně, tj. odtlačují od sebe jádra atomů a nedovolí jim přiblížit se. To je dobře, jinak by při dotyku obou hmot došlo k dotyku atomových jader, nastala by jaderná fúze, což by mělo efekty jako dotyk hmoty s antihmotou. Tomu naštěstí odpudivé síly účinně zabraňují.

Poněkud jinak je tomu s meziatomovými vazbami, znázorněnými na obrázku zeleně u naší hmoty a červeně u allohmoty. Tyto vazby reagují výhradně se svými atomy a jen málo s atomy opačných vazeb. Obě hmoty se tak mohou téměř volně prostupovat. Nepatrné omezení je v tom, že se atomy jedné i druhé hmoty musí navzájem vyhnout, což způsobuje teplo navíc, ale díky odpudivým silám se vyhnou a pak již o nic nejde, protože mezi atomy je velice mnoho místa, mnohem víc, než je to na ilustračním obrázku. Ve správném měřítku to nakreslené být nemůže, protože při stejně velkých »atomech« by tento obrázek musel být větší než fotbalové hřiště.

Zde maličko odbočím. Polarizovaná hmota je nepřesné označení. Termín allohmota je bližší skutečnosti, neboť zde jde spíš o její imaginární základ »i«, ale upřímně řečeno, teorie komplexních čísel není součástí běžné školské matematiky, běžné počítače komplexní čísla neznají a když se pokusíte spočítat odmocninu z »-1«, počítač se omezí na chybové hlášení, že záporná čísla se odmocňovat nedají. Není to pravda, komplexní čísla nejsou samoúčelné matematické konstrukce, elektrotechnici s nimi běžně počítají, proto se v tomto populárním výkladu raději přidržím pojmu allohmota.

Zdálo by se tedy, že obě hmoty budou procházet skrz sebe volně bez omezení. Opět je tomu tak pouze při prvním přiblížení. Přece jen na sebe nějaký vliv mají. Tento vliv je ale anizotropní (specifický a nesymetrický). To si musíme vysvětlit, neboť je to důležité.

Vzájemné mechanické vlivy opačných hmot jsou minimální, nicméně existují. Je to způsobeno tím, že jen jedna hmota má oporu v gravitaci. Sami duchové na normální hmotu mechanicky téměř vůbec nepůsobí, ovšem normální hmota na duchy ano, i když jen slabě. Na to pozor! Duch vás slyší, vy jeho ne. Když vás přesto osloví, pak neslyšíte zvuk, ale vnímáte telepatii. Té ale nejsou schopní všichni, většina duchů tedy mlčí, nanejvýš ukazuje posunky, jak krásně popisuje již Shakespeare v Hamletovi.

Při průchodu pevnou hmotou pociťuje duch slabý hydrodynamický odpor. Vysvětlení je prosté. Jednotlivé atomy si musí přece jen, byť nepatrně, uhýbat s cesty. Odpor nelineárně narůstá s rychlostí, s hustotou hmoty a závisí na mnoha dalších faktorech. Duch zcela jinak (téměř bez odporu) prochází vzduchem, kapalinami (s nepatrným odporem), při průchodu kompaktní hmotou, například skálou nebo betonem, je již odpor hmoty větší. Dá se to dobře přirovnat k odporu vody při brodění v rybníce.

Značná anomálie existuje při interakci s gravitací. Když se nad ní zamyslíte, vlastně o anomálii nejde, jen se tak na první pohled jeví.

Působí gravitace na duchy?

První odpověď by mohla znít: ne. Což je obecný omyl. Připomenu důležitou poučku, vtloukanou do hlav studentům fyziky na všech školách s výjimkou základních:

Pamatujte si, studenti, gravitace je jediná síla ve vesmíru, která za něco stojí!

Gravitace tedy na duchy působí, jen trochu jinak než na nás. Duchové se vzduchem pohybují poněkud duchovitě. Ve světě allohmoty tak naopak působí naše hmota, tam jsme tedy duchové my. Největší rozdíl nastane v místě dotyku obou hmot. Vznikne tam asymetrické rozhraní, kdy je hmota ve směru gravitace méně propustná než ve všech ostatních směrech.

Nemá cenu uvádět tady matematické vysvětlení, postavené na parciálních integrálech, stačí vědět, co to prakticky znamená?

Bez tohoto efektu by se duchové propadli do středu Země a víme všichni, že tomu tak není. Pohyb ve směru gravitace je pro ně naopak značně ztížený. Tak je např. možné, aby duch chodil po podlaze a nepropadl se. Naopak mívají problémy, když se potřebují dostat do hloubky. Nemají totiž tu správnou váhu, právě proto, že na ně gravitace působí slaběji. Proto mohou duchové chodit i po vodě. Nejenže se neutopí, ale naopak, nemohou se ani dostat pod hladinu. Nepoměr v působení gravitace je krásně zřejmý v tom, že se vodní hladina pod duchem ani neprohne. Jistě víte, že se duchům, kteří si oblíbili chůzi po vodě, někdy říká rusalky. Ducha ale neudrží pevná hmota, která má aspoň dvě třetiny plochy prázdné. Duch, kráčející po chodníku, proto občas znenadání zmizí pod zemí, stačí, aby tam byla mříž, která ho neudrží. Je to paradox, když ho vidíte chodit po hladině vody, která vás zaručeně neunese, jak se pak propadne poměrně pevnou mříží. Hlouběji se duch dostává s využitím nějaké přírodní nebo umělé dutiny, jeskyně či tunelu, případně může využít setrvačnosti. Například při pádu ze Žižkovské věže se duch zaboří do dvaceti metrů a pokud se přitom strefí do nějaké šachty, kolektoru nebo zazděného sklepa, dostane se ještě hlouběji. Pád z té výšky mu nevadí, opačná hmota ho totiž přibrzdí plynule, jako kdyby padal do molitanu nebo do záchranné sítě. Něco jiného ovšem je, když při pádu dopadne na stejný druh hmoty. Pád na jiného ducha by proto mohl být pro oba smrtelný.

Vraťme se k popisu setkání s některými duchy. Duch, známý jako duch paní Slavěny, byl známý střemhlavými pády z nejvyšší věže hradu. Neznalí svědkové to přičítali památce paní Slavěny, která z té věže prý skočila hanbou, když svého rytířského manžela přistihla in flagranti. Není tomu tak, tento duch má se skutečnou paní Slavěnou společnou jen špatnou pověst. Ovšemže věž využívá, ale ne k demonstrování jakési dávné sebevraždy, prostě se potřebuje rychle dostat do hloubky. Hned vysvětlím, proč.

Pověsti často mluví o výskytu duchů na starých hřbitovech. A opět jde o neznalost. Je pravda, že duchové vyhledávají podzemí. Ale ne proto, že by tam spočívaly jejich hmotné kosti! Vypadají snad duchové jako beztvaré medúzy, či uzlíky rosolu? Ba ne, jen se na ně podívejte, mají všechny kosti v pořádku! Příčina je odlišná. Trochu předběhnu, působení světla mám v plánu později, ale zkuste si představit, že jste napůl průhlední! Tedy, trochu ano, trochu ne. A představte si, že na vás znenadání dopadne denní světlo! Samozřejmě mrknete, ale průhledná oční víčka vás před oslněním neochrání. Dáte si před oči ruku, ale ta je také průhledná. Zkrátka, na ostrém slunečním světle jsou duchové slepí jako sůvy. Co jim tedy zbývá? Držet se přes den tam, kde na ně slunce nemůže, nejlépe pod zemí. Ale jak, když mají problém dostat se dolů? Na to si musí najít místo, kde jsou nějaké sklepy, ale ve sklepích je může kdekdo vyrušit a oslnit, proto tam nezůstanou, ale přesunou se tam, kde je hmota kompaktnější a kde nebudou rušeni. Hřbitov je proto pro ně ideální místo. Nahoru se dostanou už snadněji. Nejrychlejším způsobem je šlapat vodu, ale stačí jít a zvedat přitom kolena, s každým dalším krokem jsou o něco výš, jako by stoupali po schodech. Jak to? Jakmile zvednou nohu, dolů to jde špatně, spíš zvednou tělo nahoru. Vystoupit ze hřbitova mezi hroby je tedy pro ně zcela přirozené, proto bývalo nejvíc duchů pozorováno právě zde.

Na vesnicích nebývá tolik sklepů, s výjimkou vinných, ale ani ty nejsou dost hluboké. Jak ale víme, hřbitovy i kostely bývají většinou na kopci. Kostel je na vesnici orientační bod číslo jedna a do vyvýšeniny se duch poměrně snadno zanoří z boku. Opět není divu, proč tam byli poměrně často pozorováni.

Pohyb duchů pod zemí má svá pravidla. Dolů to nejde téměř vůbec a pokud se chtějí pohybovat vodorovně, nesmí zvedat nohy. Proto se pod zemí pohybují šoupáním nohama na způsob bruslení. Málokdo je tam ale spatří, takže tato část života duchů není příliš popsána. Museli byste se dostat do pozice ducha, například návštěvou světa složeného z allohmoty či pomocí některé konverze, ale to si necháme na konec.

Mechanické působení naší hmoty na allohmotu má ještě další aspekty. Při rychlém pohybu skrz pevnější hmotu se duch samozřejmě zahřívá, ale není to významné a zejména není čím to změřit. Protože ale zahřívání působí v celém objemu hmoty ducha a společně se zmíněným hydrodynamickým odporem, dochází po krátkém pobytu v tomto prostředí k vyhubení všech nižších organizmů, především bakterií, včetně symbiotické střevní fauny. Znamená to, že duchové mají téměř vždy velice pomalé trávení. Samozřejmě pokud mají co jíst, protože jídlo z opačné hmoty není pro ně použitelné.

Duchů se po mechanické stránce nemusíme obávat ani štítit. I kdyby vypadali jakkoliv odpudivě, nemohou se nás dotknout, ani když skrz nás procházejí.

Tak jako je odlišné mechanické působení obou typů hmot, je odlišné také další možné působení.

Nejprve si vezměme světlo, přesněji fotony. Zde je působení větší, oboustranné, ale opět asymetrické. Abychom nějaký předmět viděli, musí světlo sám vydávat, nebo se od něj musí světlo alespoň odrážet. Vzduch světlo neodráží, proto jej nevidíme. Potíž je, že většina světla se v normální hmotě odráží od elektronového obalu, zatímco u allohmoty jedině od atomových jader. To způsobí, že se většina světla neodrazí, ale projde skrz, jak už víte, ve hmotě je víc prázdna než hmoty a obal atomů je přece jen rozsáhlejší než jádro. Nicméně se malá část světla odrazí a proto můžeme ducha vidět, ovšem jen v šeru. Ducha můžeme vidět za úplné tmy pouze pokud sám světlo vyzařuje, což může být u některých způsobeno zvýšenou teplotou. Občas u nás bývá viděn ohnivý pes ze světa Okifeia, kde ovšem nejde o teplotu, ale o extrémní fosforescenci.

Duch nás vidí poměrně dobře, ovšem také jen v šeru, kdy není oslněn. Zajímavé je, že i my jsme z hlediska ducha částečně průhlední. Některé fotony se totiž od povrchu pevné hmoty neodrazí. Říkáme, že byly pohlceny a většinou je tomu tak, což si můžeme ověřit na sluníčku, kde se většina pevných předmětů pohlceným světlem ohřeje. Nicméně některé fotony procházejí do značné hloubky. Mají ovšem tu vlastnost, že je pak už nezpozorujeme. Ty, které projdou hmotou, projdou stejně tak oční sítnicí, aniž by se v ní zachytily, takže na ní nevytvoří pozorovatelný obraz.

Tento jev je poměrně málo známý, ale dá se přirovnat ke známější polarizaci světla. Jde o to, že světlo určité polarizace prochází hmotou snadněji než světlo polarizace jiné. Mimo jiné je na tom založeno zobrazování pomocí tekutých krystalů, ještě nedávno byly displeje z tekutých krystalů novinka, dnes je bereme jako samozřejmé.

Důležité je, že allohmota se chová jako opačně polarizovaná, takže nepatrné stopy světla, které normální hmotou procházejí, naopak zachycuje. Duch tak vidí a může se stát, že nás vidí i skrz stěnu a pokud o nás nemá zájem, nedá nám šanci ho spatřit.

Jako perličku musím uvést, že nás duchové vidí i skrz oděv a zajímavé je, že my je ne. Díky polarizaci totiž vidíme jen světlo, které se odrazí od jejich povrchu, ostatní projde. Ale na takové podrobnosti by nám nestačilo ani desetkrát víc času, než máme.

Ducha samozřejmě neohrozíte zbraněmi. Mechanické zbraně, počínaje různými noži a meči až po střelné zbraně v nich vyvolají pohrdavý úsměv. Světlo laseru zpravidla projde skrz beze škody. Duchovi by mohly ublížit jen kombinované laserové-elektromagnetické zbraně, jako jsou tefirské eldyfy, my je ale nemáme.

Vzájemné elektromagnetické působení je silnější, nicméně je opět asymetrické. Výše zmíněné tefirské eldyfy účinkují z naší hmoty na duchy, ale ne naopak. Duchové, vybavení silným zdrojem elektromagnetického pole, se ale mohou projevovat dosti zřetelně. Mohou ovlivňovat citlivé dynamické mikrofony a pokud je dokáží namodulovat zvukem, mohou se s námi i domlouvat. Vhodných mikrofonů najdou dost ať v mobilních telefonech, u počítačů či jinde. Ale pozor, duch vybavený výjimečně silným zdrojem může způsobit až nepříjemné poruchy elektronických zařízení, televizorů, monitorů, hovoří se o obrazovkách s duchy.

Duch ale může odpálit elektrickou rozbušku a tímto způsobem škodit již citelně.

Jiným nebezpečím může být schopnost některých duchů vytvořit oblast elektrolytické nevodivosti, což je jev podobný supravodivosti, jenže opačný. Pokud je v zasažené oblasti živý tvor, úplně mu to ochromí nervy. Tento jev výstižně popisuje české slovo přimražení. Naštěstí tato dovednost není většině duchů na Zemi známá a hmota ji úspěšně tlumí.

Ve výčtu odlišných vlastností proberu v kostce i další, méně zajímavé. S některými se na Zemi nesetkáme, pravděpodobnost jiných je mizivá.

Tefirské psychozbraně yvoro účinkují téměř výhradně z většinové hmoty, takže nám duchové tefirského původu opět nemohou ublížit.

Xeri a quro, využívající elektřinu opačného znaménka, působí stejně oběma směry, ovšem na Zemi se s těmito druhy elektřiny setkáme rovněž výjimečně až mizivě.

Síla uvolněných kliček prostoru využívaná idarchony nebo i torzními bombami má větší účinky z menšinové hmoty na většinovou. Torzní bomby by mohly být pro nás lidi nebezpečné, ale síla zpracovaná idarchony neškodí, naopak má na lidi léčivé účinky, takže by nám duchové mohli spíš pomoci. Je ovšem málo pravděpodobné, že se s ní setkáte.

Vyhodnocení vzájemného působení allohmoty a normální hmoty je tedy příznivé. Mezi námi a duchy si navzájem škodit nemůžeme, což je jen dobře. Z principu to není vyloučené, ale zbraně, působící současně na obě hmoty naštěstí nemáme.

Na závěr jsem si nechal jednu velice důležitou úvahu.

Kde se na Zemi duchové berou? A co můžeme očekávat od případného setkání s duchem?

Obvyklá vysvětlení existence duchů, používající magie a jiných nadpřirozených jevů, ve vědě neobstojí. Jakmile víme, že podstatou duchů je allohmota, musíme opustit běžné způsoby interpretace duchů a zaměřit se jinam. Duchové nejsou jakýmisi obrazy zemřelých lidí. Mohou se za ně zlomyslně vydávat, v tom jim asi nemůžeme bránit, ale potom klamou. Jsou to živí tvorové, pouze tvoření jinou substancí. Jejich svět je pro ně stejně hmotný jako náš svět pro nás. U nás ale potkáte, až na zanedbatelné výjimky, jen duchy pocházející odjinud.

Odkud tedy přicházejí?

První, co napadne snad každého, je že k nám přišli ze světů, tvořených jejich hmotou. Návštěvy z vesmíru jsou pro většinu lidí srozumitelné a pochopitelné a když navíc víme, že návštěvníci nemusí zdlouhavě cestovat vesmírnými loděmi, ale mohou nepoměrně snadněji využít přechodové jevy mezi paralelními vesmíry a přicházet otvory v prostoru, známějšími jako hvězdné brány, kterých je dokonce několik odlišných typů, pak bychom mohli použít známou Occamovu břitvu a další možnosti rovnou vypustit.

Byla by to ovšem chyba, skutečnost je jiná. Způsobů, jak se stát duchem, je více.

Druhá možnost je podstatně složitější. Nejenže zahrnuje nutnost cestování hvězdnými branami, ale navíc vyžaduje volbu hodně speciální trasy tohoto cestování. Teorie paralelních vesmírů připodobňuje náš vesmír k japonské papírové skládačce origami, jejíž záhyby jsou z našich tří rozměrů vnímány jako vesmírná tělesa. Podobně jako japonská hříčka nejsou ty ohyby ani zdaleka pravidelné. Nejsnadnější je cestování s využitím ohybů kolem naší Země, ale existují skupiny vesmírů dostupných pomocí ohybů kolem Marsu i dalších planet. Máme skupiny světů zemských, měsíčních, merkurských, marsických, venušských a dalších podle nebeského tělesa pozorovaného v místě prostorového ohybu. Vesmír je složitější než se nám zdá, takže mezi některými světy přejdeme pomocí přechodů faetonských, tato planeta ale v naší sluneční soustavě chybí.

Nepříjemným problémem jsou zejména světy jupiterské. Už to, že Jupiter je největší planetou, dává tušit jejich velikost. Jupiterská zakřivení vesmíru jsou nejrazantnější a stává se, že vesmír v oblasti jupiterských světů má jiné vlastnosti, než jaké známe v našem okolí. V jupiterských světech neplatí některé matematické a fyzikální zákony a to platí i o rozhraní mezi vesmíry, zejména u hvězdných bran. Neuvážený průchod do jupiterského světa může vyvolat nečekanou změnu znaménka hmoty, podobně jako přechod některými rozhraními stáčí polarizační rovinu procházejícího světla. Z normální hmoty tak vznikne allohmota a naopak, jako když obrátíte naruby rukavičku. Z hlediska cestovatelů se to navíc stane nepozorovaně a pokud se nevrátí stejnou cestou zpátky a zvolí pro návrat slabší rozhraní, kde nevyvolají změnu hmoty, vrátí se do svého vlastního vesmíru jako duchové.

(Zde musím chtě nechtě udělat reklamu knize Jupiterský duch, ve které tento způsob přeměny hraje klíčovou roli.)

Ani tato možnost přeměny v ducha není poslední. Kuriózní druh přeměny objevili za války tefirové. Obranné krouživé pole, které mělo chránit jejich letadla, interferovalo při nukleárním výbuchu s proudem neutrin, vznikla lokální porucha integrity vesmíru a nevelká oblast, vymezená tímto krouživým polem, kde se nacházelo letadlo i s posádkou, se změnila v allohmotu a často navíc proletěla miniaturní hvězdnou branou do nejbližšího sousedního vesmíru.

Ačkoliv je tento způsob přeměny dost kuriózní, pro nás lidi je významný. Válka tefirů se totiž odehrává v sousedním paralelním vesmíru a právě Země je tím světem, kde většina takto změněných letadel a zejména jejich posádek skončí. Když tedy u nás na Zemi potkáte ducha, není to s největší pravděpodobností člověk, ale tefir ze sousedního vesmíru. Tefirové se nám lidem velice podobají, takže si těžko všimnete rozdílů. Budete je nejspíš považovat za lidi, což vám oni sami nebudou vyvracet. Naopak, mohou vás úmyslně uvádět v omyl, když se budou vydávat za někoho, kým nikdy nebyli, například za ducha vašeho prastrýce.

Jaký vztah mohou mít duchové, tedy proměnění tefirové, k nám, lidem Země?

Teoreticky jakýkoliv si dokážeme představit. Mohli by nás snadno vést k podzemním pokladům, podzemí našeho světa znají jako své boty, lépe než my. Mohli by nás ale stejně snadno svést do některých podzemních pastí, odkud se už nedostaneme. Uvědomte si, kdo duchové jsou a zejména kým byli před svou přeměnou. Tefirská civilizace je mnohem starší než naše. Jejich návštěvy na Zemi spadají až do doby, kdy pračlověk lovil mamuty. Jejich svět s naším sousedí, dříve se u nás objevovali častěji, takže o nich ledacos víme. Tefirové ovlivňovali naše dějiny, ale považovali nás, a dodnes považují, za primitivní barbary. Není divu, nejsme přece o nic lepší, arogantně zacházejí i příslušníci našich takzvaně vyspělých zemí s ostatními lidmi světa, ačkoliv pro tefiry jsou primitivové i oni.

V každém případě je lépe držet se pravidla, že od duchů, tak jako od našich vyspělých sousedů, nemůžete čekat nic dobrého. Mohli by nám pomáhat, jistě. Ale proč by to dělali? Zábavnější a snadnější je přece škodit! Ne nadarmo nás před jejich škodolibostí historické prameny varují! S oblibou nás uvádějí do různých omylů, kterým se pak mezi sebou smějí. Když s tím předem počítáme, zpravidla neuděláme chybu. Je pravda, že se jich my Češi zastáváme, v našich pověstech jsou duchové spíše dobrosrdeční a lidem pomáhající, ale právě my Češi jsme ochotní považovat naivně za dobráky i ďábly, které jiné národy právem považují za vtělené zlo.

Když si uvědomíte, že duchové byli před svou přeměnou bytostmi, kterým naše staré legendy říkají ďáblové, tedy bytostmi, zvyklými nám lidem škodit, nemůžeme čekat, že by se přeměnou stali lepšími. Jsou jen maličko neškodnější, nemohou nám škodit tak přímočaře jako v původní ďábelské podobě. Očekávat od nich sebemenší prospěch je ale nejhorší omyl, jakého se můžeme dopustit.

Hmotové zrcadlo

V rozšířené části přednášky se dostáváme k dalšímu zajímavému jevu a tím je hmotové zrcadlo. Normální zrcadlo jistě kdekdo zná, kdo ne, mohu posloužit ukázkou. Běžná zrcadla však odrážejí jen fotony a tedy světlo. Existují ale i jiná zrcadla. Například neutronová zrcadla znají dobře konstruktéři atomových reaktorů a také konstruktéři atomových zbraní. Mezi lidmi to už tak známé není, nicméně i tato zrcadla existují.

Soustředím se teď na hmotové zrcadlo. Nebudu vás zatěžovat fyzikálními principy a podrobnostmi, jen podotknu, že jsou složitější než u neutronových zrcadel, které bude znát asi málokdo. Hmotová zrcadla vycházejí z principu hvězdných bran „aforxitního“ typu (to nejsou známější brány typu „Stargate“). Orientujeme-li „aforxitní“ hvězdnou bránu tak, aby vstup byl současně výstupem, dostanete hmotové zrcadlo. Jeho činnost je pododobná jako odraz vln od pevné stěny.

Ostatně - dodnes mezi fyziky neutichly spory, zda nemají elementární částice charakter spíš vlnový než částicový a hmotové zrcadlo je jen další munice pro tábor stoupenců vlnové teorie.

Hmotová zrcadla evidentně nepatří mezi pozemské technologie. Na Zemi je tedy mohou využívat prakticky jedině mimozemšťané. Jedině ti disponují hvězdnými branami včetně těch speciálních, vytvářejících hmotová zrcadla.

Odkud ale tito mimozemšťané přicházejí?

Kdyby se vám dostal do rukou můj román http://sw.gurroa.cz/broc/broc-01.php „Brochikea“ , dozvíte se to. Svět, nazývaný takto jazykem jeho obyvatel, se nachází v sousedním paralelním vesmíru, odkud k nás jeho obyvatelé občas navštěvují.

Samozřejmě vyvstane otázka: jak to, že jsme si jejich příchodu a zejména jejich hvězdných bran až dosud nepovšimli?

Vysvětlení je stejně prosté jako překvapivé.

Hvězdné brány, kterých je mimochodem mezi našimi světy poměrně dost, jsou našim očím dokonale skryté. Nacházejí se totiž v hlubinách zemské kůry, často až v kilometrové hloubce. Přístup tam je možný pouze ve formě allohmoty - neboli duchů. Pak je ovšem jasné, proč je nemůžeme objevit. Tak hluboko nesahají ani naše nejhlubší hlubinné doly. Tudy k nám občas zavítají nejen Brochikeané, ale jejich prostřednictvím i další mimozemské bytosti, jako Lýšuzďané nebo Mrhyrované, výjimečně i obrovití Šangédové.

Jaký vztah mohou mít duchové k nám, lidem Země?

Teoreticky jakýkoliv si dokážeme představit. V románu »Brochikea« přivádějí občas naše archeology k podzemním pokladům. Podzemí našeho světa totiž znají jako své boty, lépe než my. Procházky pod zemí jsou jistě nesmírně zajímavé, zejména když jsou zde snadno přístupné podzemní poklady. Pohyb pod zemí v allohmotě má i zajímavá specifika. Všimněte si například, že hmotové zrcadlo nejenom otočí spiny částic, ale také vás jako takové. Máte-li s sebou mapu, bude po průchodu zrcadlem zrcadlově otočená. Co je na ní vlevo, je ve skutečnosti vpravo. Pořízené plánky nalezišť »odspodu« je proto nutné počítačově zrcadlově otáčet.

Návštěvy Brochikeanů na Zemi začínají v dobách, kdy pračlověk lovil mamuty. Jejich svět s naším sousedí. Dříve se u nás objevovali častěji, takže o nich ledacos víme. Brochikeané nás ale považovali a dodnes považují za primitivní barbary. Není divu, víme jak arogantně a násilně zacházejí někteří lidé s jinými lidmi, včetně příslušníků našich takzvaně vyspělých zemí. Pro Brochikeany jsou primitivové především oni. To je možná příčina, proč jejich zájem o nás již ochabl.

Také v románu http://sw.gurroa.cz/zahr/zahr-01.php »Záhrobí« , se setkáte s duchy (dokonce se v něm duchové běžně pohybují na Zemi). Jejich existenci však bedlivě střeží sekta lidských strážců, pověřená mimozemšťany pozorováním na Zemi. Občas se v této podobě procházejí po světě a občas o tom posílají zprávy vesmírné civilizaci.

Tak tedy - ať žijí duchové! (ale ať už nás neotravují!)

© V.Semerád, Festival Fantazie 2005+2016 Chotěboř

Gatewehr - hvězdná brána jako zbraň

Festival Fantazie 2013 Chotěboř

Nejznámější hvězdná brána, jak ji jistě všichni znáte, figuruje ve filmové sérii „Stargate“.

Stargate: Navazování brány

Není to jediný možný typ (větší, kosmický typ byl v tomto seriálu také), tato je spíš nejznámější.

Tento typ však jako zbraň není vhodný, proto budu muset pojednávat o hvězdných branách odlišných konstrukcí. I hvězdná brána se dá totiž použít jako zbraň. U hvězdné brány ze StarGate to naštěstí neplatí, ale to zdaleka není jediná možnost.

Aforxitní brána, obvyklá v paralelních vesmírech, vypadá mnohem jednodušeji. Má dokonce výhodu, že může být vytvářená i biologickými generátory. Na rozdíl od bran, spojujících vzdálené body jednoho (našeho) vesmíru, spojuje tato brána zásadně jen odpovídající místa paralelních vesmírů. To, že v paralelních vesmírech je přímo v sousedství naší Země jiný, navíc podobný kosmický objekt, je pochopitelné, když si uvědomíte, že se objekty různých paralelních vesmírů ovlivňují gravitací, jejíž část proniká rozhraním. Tam, kde v jednom vesmíru vznikla Země, vznikl v sousedním vesmíru podobný svět. Stačí tedy málo - propojit je branou - a můžete z jednoho vesmíru do druhého přejít třeba pěšky.

Prosím, všimněte si především okraje propusti mezi vesmíry. Modrobílé blikání je Čerenkovovo brzdné záření, vznikající na přechodu mezi vesmíry, kde po dobu otevření brány rotuje eliptický (limitně i kruhový) anuloid rychlostí srovnatelnou s rychlostí světla. Prakticky totéž se nachází i ve hvězdných branách typu StarGate, jenže tam je skrytý uvnitř materiálu brány, takže se vně neprojevuje a nejenže není vidět, ale ani neosvětluje své okolí (což je patrné zejména v noci).

Tento okraj však představuje jisté nebezpečí. Protože odděluje dva vesmíry, prakticky neexistuje materiál, který by vydržel jeho dotyk. Ve vzduchu (a ve vodě) se to projevuje Čerenkovem, ionizací vzduchu, ozónem a slabým sykotem. Vznikající záření naštěstí nemá téměř žádný dolet, takže člověka neohrožuje. Problém nastane, když je brána otevřená částí oválu pod úrovní terénu. Vzhledem k tomu, že jednotlivé světy mohou mít mírně odlišnou rychlost rotace kolem osy, projeví se to podobně jako buldozer - a to bez ohledu na pevnost materiálů. Okraj brány pak krájí skálu lehčeji než rozežhavený drát pěnový polystyrén.

Dá se toho samozřejmě rozumně využít. V závěru románu „Čtvrtá říše“ vyměnil tímto způsobem vládce bran Ota část světa „Xijtra“ s odpovídající částí Země. Nedaleko pobřeží Brazílie vznikl nový ostrov nazvaný „Nové Německo“ i s městem „Nový Berlín“ a ve světě „Xijtra“ se na místě této oblasti objevilo nové jezero, naplněné mořskou vodou z Atlantiku. Země tak byla obohacena o nový ostrov i s poměrně vyspělým, německy hovořícím obyvatelstvem. Vodním bytostem, obývajícím „Xijtru“, naopak více vyhovovala nová vodní nádrž, takže výsledek uspokojil obyvatele obou světů. Byl to ovšem extrémní případ využití Nordenovy stacionární hvězdné brány, která přitom spolykala energii srovnatelnou s menším jaderným výbuchem.

Sykot, vytvářený branou, bytosti nablízku varuje. A není to zbytečné varování! Předvádí to ukázka z románu „Jupiterský duch III“:

„Jistě, ale pojď už,“ podal Pepek Adélce ruku a otevřel dvoumetrovou bránu do sousedního vesmíru. Otvorem byl vidět pruh písčité pláže na břehu jakéhosi jezírka. Adélka tam nejprve zvědavě nahlédla, takže branou prošla jako první Xapho, pak Adélka a nakonec Pepek.

Jenže v okamžiku, když překračoval modravě svítící hranici mezi vesmíry, vyšlehly z podlahy modravě svítící plameny, podlaha se rozlétla na kusy a ozvala se ohlušující rána. Tlaková vlna Pepka prohodila bránou, až setrvačností porazil Adélku i Xapho, také už vychýlené z rovnováhy. Všichni tři jeden přes druhého dopadli na písčitou pláž sousedního světa. Hvězdná brána se přitom naštěstí zavřela a kolem byl opět klid.

„Jauvajs!“ vykřikla Adélka. „Zlomíte mi ruku!“

„Zlomeninu bych bral,“ úpěl bolestí Pepek a odvalil se stranou z hromady těl pod ním, aby ženy mohly vstát. Sám zůstal ležet a obě se na něho jen nevěřícně dívaly.

„Kde máš nohu?“ zírala na něho Adélka.

„Zůstala tam,“ syčel bolestí Pepek a svíral si křečovitě oběma rukama nad levým kotníkem krvácející pahýl nohy, aby nevykrvácel. Nohu měl šikmo hladce oddělenou jako nůžkami, rána byla rovná a čistá, ale okamžitě z ní vytryskla krev, rozlévala se po písku cizího světa a zvolna se vsakovala. „Něco tam vybouchlo, představ si, že bys tam zůstala...“

„Nic mi není, ale s tebou to vypadá příšerně!“ řekla Adélka a nemohla odtrhnout oči od jeho chybějící nohy.

„Xapho, letadlo a domů!“ obrátil se Pepek na manželku, ale ta nečekala, co jí poradí. Telepaticky řízené letadlo už klesalo na písek pár metrů od nich.

V tomto případě šlo o téměř normální nehodu - na Zemi explodoval plyn a Pepkem to hodilo stranou, až mu brána odřízla nohu. Mnohem hůř dopadly tefirky v kapitole nazvané „Jeskyně hrůzy“. Pokusily se totiž zvládnout aforxitní hvězdné biobrány bez náležité přípravy, neodhadly správně jejich umístění a všechny si vlastní hvězdnou bránu otevřely přímo v sobě. Výsledek nejlépe vystihuje sám název kapitoly. Když mladá tefirka - bojovnice Ramiel spatřila ve slabém světle ve vstupním otvoru jeskyně výsledek, pozvracela se hnusem.

Pozemské mechanické zbraně:

0

Pilum - římský oštěp

Římský meč (Wikipedie)

Římský gladiátor

Středověcí pikenýři

Samopal Špagin (Wikipedie)

Samopal Sa-58 naší armády

Americká útočná puška M4A1

Říman

Mechanické účinky aforxitních hvězdných biobran se tedy dají srovnat i s jakýmsi obřím buldozerem, hydraulickými nůžkami anebo obří kosou. Navíc nejsou fixovány na hmotu, jako hvězdné brány typu StarGate, takže se jimi dá pohybovat i za chodu. Výměna ostrova „Nové Německo“ o rozměrech řádově stovky kilometrů a o váze vyjádřitelné v milionech tun skal probíhala rychlostí družic - je to ovšem extrémní případ. Tam se jednalo o stacionární bránu fixovanou na předěl „Země - Xijtra“.

Vimaan Vril-2 (Wikipedie)

Osobní biobrány nemohou mít tak velké rozměry (začátečník s vypětím všech sil otevře nanejvýš třímetrový kruh, eliptické brány jsou snadnější, ale brány větší než 3 x 12m jsou také nad síky začátečníků). Zkušený cestovatel Pepek dokázal otevírat hvězdné brány i pro menší typy tefirských vimaanů a dokonce i pro airbus (který díky svému tvaru potřebuje užší bránu). Není ale problém otevírat brány menších velikosti, kterými se dá navíc rychleji pohybovat. Hvězdné brány aforxitního typu tak mohou mít těžší účinky nejen než meče, kopí, píky, válečné sekery - ale nahradí i palné zbraně až do dvanáctipalcových lodních děl. V románu „Rusalky“ potápěly vdudegové hvězdné brány i největší pozemské letadlové lodi. Třímetrové otvory u čáry ponoru představují i pro ně příliš těžké poškození.

Biologické účinky hvězdných bran

Film Moucha

V románu „Jupiterský duch“ otevřel hlavní hrdina Pepek bránu do zakázaného venušského světa, aby tam vhodil příliš nebezpečného protivníka - tefira. Bažina vystříkla na druhého tefira, kterému se však v té chvíli podařilo Pepka na chvíli omráčit. Pepek už s hrůzou očekával ránu z milosti, neboť druhý psychoúder od tefira by ho nejspíš zabil. V té chvíli ale jeho nebezpečného protivníka napadly žravé bakterie a než se tefir zmohl na protiakci, bakterie ho změnily v hromádku rosolu a kostí. Pepek měl pak spoustu práce, aby neuvěřitelně žravé bakterie zlikvidoval, aby se nerozlezly po celé Zemi - naštěstí na ducha, kterým právě byl, bakterie neúčinkovaly, zatímco Pepkův oheň „xeri“ je poměrně úspěšně decimoval.

Obecně je ale jakýkoliv kontakt života na různé bázi velice nebezpečný a mohlo by snadno dojít až k celosvětové katastrofě. Z toho pohledu je chování pozemských vlastníků StarGate krajně nezodpovědné - proti takovéto „invazi“ jsou útočné pušky platné asi jako mrtvému zimník. Mezi námi - jedna jediná améba z planety Gíjó, před kterými kdysi neslavně utekli i Bardžané, by s největší pravděpodobností způsobila zkázu celých Spojených států.

Ostatní účinky hvězdných bran

Poněkud kuriozní využití hvězdných bran byste mohli najít ve sci-fi „Dálka“. Tamní hvězdné brány byly co do ovládání podle všeho nejsložitější, zato dovolovaly opravdu kuriozní využití - a také, bohužel, zneužití. Tyto hvězdné brány (nazývaly se tam „urgu“) umožňovaly spojení dvou různých bodů téměř libovolně vzdálených, aniž by na jednom nebo druhém konci tunelu byla pevná stanice, jako je tomu u StarGate. Co byste například řekli na zasypání nepřátel hromadou sněhu, vypůjčenou z Antarktidy (o teplotě -45 Celsia)? Stačí vyčkat chvíle, kdy je v Antarktidě vyšší a v Čechách nižší tlak a tlakový rozdíl zafunguje jako vysavač - v Antarktidě nasaje závěj a v Čechách zasype bandu, které poměrně účinně znemožní vyvádět cokoliv. Což není ani zdaleka to nejhorší.

Ve StarGate je epizoda, při níž průzkumníci otevřou bránu na planetu, kterou právě nasává černá díra. A je tam tak silná gravitace, že by spolkla i naše hrdiny, kdyby se jim nepodařilo bránu uzavřít. Umíte si ale představit hvězdnou bránu, jaká byla v „Dálce“ (či jinak - hvězdný chobot), otevřenou jedním koncem u černé díry a druhým koncem vycucávající naše nic netušící protivníky? Nestálo by za to otevřít ji na krátký okamžik poblíž naší Strakovky (čert vem vilu, hlavně aby zmizela naše zkorumpovaná vláda!)?

Největší lahůdku jsem si nechal na konec.

Nejsilnější výtvor lidstva...

Srovnání účinků nejsilnějšího výtvoru lidstva (atomová bomba) se sluneční protuberancí, není prakticky možné. Síly na slunci jsou zkrátka o několik řádů větší. Největší apokalypsou, se kterou jsem se ve sci-fi setkal, bylo otevření naposledy zmíněného hvězdného chobotu mezi povrchem hvězdy a povrchem planety, která se zakrátko změnila v peklíčko. A pokud tam byl předtím život, po tomhle gigantickém hvězdném autogenu už nebyl. „Ablgwejové“ si tak připravovali světy ke kolonizaci.

Pravda, museli pokaždé počkat pár století, až takto „ošetřená“ planeta vychladne, ale času měli dost, takhle si připravovali „úplně nové světy“ několik stovek let dopředu a jejich lodě s těmito plamenomety byly vždy o pár set světelných let napřed před bachratými loděmi s kolonisty...

Až jednoho dne narazili na „Dálku“ a na „Mevre“ - svět řízený tak dobře ukrytými kybernetickými stroji, že přinejmenším jedno středisko přežilo i „hvězdný autogen“. „Mevre“ ožil, spravil ostatní střediska a pak začal pátrat po příčině zkázy svých ještěrovitých pánů a vládců.

Nejbližším světem, na který narazil, byla Země... Naštěstí umělá inteligence „Mevre“ včas pochopila, že i lidé Země by byli něčeho takového schopni, ale jen povahově, zatím ne technicky. Vypůjčí si proto jednoho nezkaženého člověka (dítě!), aby se měl s kým radit - slušně udělaná umělá inteligence se vůbec nemusí považovat za Všeználka a radit se s lidmi může považovat za správné. Takže když se na svět „Dálka“ vrátí hlídkový člun „Ablgwejů“, aby zkontroloval výsledky předchozí „humanitární akce“ a případně pokračoval dál, narazí tam na plně připraveného „Mevre“, vyzbrojeného stejným „hvězdným chobotem“...

Ne, nebojte se, on ty hvězdné lodě nespaluje hvězdným ohněm - už protože by se o nich nic nedozvěděl.

Děkuji za pozornost a někdy příště...

http://sw.gurroa.cz

© V.Semerád, Festival Fantazie 2013 Chotěboř

Orbitální rezonance a jejich vliv na podnebí Země

Festival Fantazie Speciál 2009 Chotěboř

Pozor - tento text opravdu není scifi!

Al Gore - velekněz -zeleného náboženství- *Rsekty -global-warmistů-

Al Gore, nositel Nobelovy ceny,

a velekněz zeleného náboženství.

Co nás toto náboženství učí, známe snad všichni. Na svět se řítí pohroma v podobě globálního oteplování, které skončí tím, že se všichni upečeme, pokud se tomu včas nepostavíme. Musíme za každou cenu (nejlépe drastickými daněmi) omezit spalování paliv. Nahradíme je silou větru (co na tom, že tím destabilizujeme energetické sítě natolik, že budeme mít black-outy dvakrát týdně jako Kaliforňané, kteří si to už vyzkoušeli), případně slunečními elektrárnami (zejména ve večerních špičkách úplně pro kočku). Auta budou jezdit na biopaliva (i kdybychom na to museli po vzoru pokrokové Brazílie vykácet zbytek deštných pralesů). Zatím si vystačíme s prodáváním odpustků (pardon, to slovo už je profláklé, raději budeme říkat povolenky emisí - a hlavně si přitom pěkně namastíme kapsy!

Ledovce se plazí k moři a zde se ulamují...*R- dnes jako před tisíci lety

Marný útěk před vlnou tsunami

Především ale musíme strašit, strašit a strašit.

Ledovce roztají, voda z nich zaplaví korálové ostrovy, Holandsko a jiné pobřežní oblasti (co na tom, že se roztátím plovoucího ledu hladina nezvedne ani o milimetr, co na tom, že led Antarktidy každou zimu dokonale vyplní, co každé léto roztaje)...

Kdysi byla ve středověku na místě Grónska zelená země. Vikingové tam podle nálezů pěstovali pšenici, ale Holandsko pod vodou nebylo. Veškeré ledovce Grónska tedy na stoupání hladin moří nestačí. Ledovce Antarktidy, které by snad mohly zvednout hladinu oceánů, jsou dobře zamrzlé v průměrné teplotě -35 C. Každým rokem od okrajů roztaje skoro 200 m - ale každým rokem se ledovce doplní. Strach z Antarktidy je tedy očividně přehnaný (pokud toto slovo není příliš slabé!).

Cunami zaplaví obydlené oblasti (co na tom, že cunami vzniká tektonickými vlivy, na které podnebí nemá vůbec žádný vliv)! Selský rozum říká, že okamžité roztátí všech ledovců na světě je - s prominutím - nesmysl, hloupost, pitomost.

Straší se i tím, že hynou polární medvědi, jejich stavy se rychle snižují! (Zejména od zrušení zákazu jejich „sportovního odstřelu“, kdy prudce stouply počty ulovených medvědů, víme?)

Ale ke strašení se dá použít všechno, že?

ˇˇH

A především - za všechno může naše civilizace!

Komíny nám ničí prostředí

Opravdu se vlastní vinou ženeme do záhuby?

Globální oteplování se ovšem zpochybnit nedá! Globální teplota Země za posledních 30 let, kdy se měří opravdu nezávisle (tj. z vesmíru družicemi), prokazatelně stoupla o cca 0,5 C !!!

Jenže stejně měřená globální teplota Marsu stoupla za totéž období o 0,6 C a teplota Venuše dokonce o 2,8 C Že by si za to úplně stejně mohli i Venušané a Marťané?

Jak bychom je ale mohli zdanit?

Teplota Země vlastně stoupla z těchto tří planet nejméně!

Mars

PROČ TAK MÁLO ???

Jedno z možných vysvětlení je poměrně prosté.

Mars - nemá mraky, které by odrážely teplo. Co dopadne na povrch, to se projeví jako teplo.

Venuše

Venuše - má naopak pokrývku mraků souvislou a její odrazivost je již plně saturovaná.

Samoregulační schopnosti atmosfér Marsu i Venuše jsou tedy vyčerpány a globální výkyvy teploty se na nich proto projevují více.

Země

Země - má jako jediná planeta z těch tří proměnlivou oblačnou pokrývku, částečně vyrovnávající výkyvy v přídělu tepla ze Slunce.

PROTO TAK „MÁLO“!!!

Jak je to ale jinde?

Mars

Vědci, zejména z IPCC, bijí na poplach. Zmenšuje se polární ledová pokrývka Arktidy! Tají ledovce, stoupne hladina moří!

Na Marsu se to stát nemůže. Polární čepičky Marsu se sice také zmenšují, ale nejsou z ledu, takže zatopení vodou Marsu nehrozí. Také polární čepičky Titanu nebo měsíců Jupitera se zmenšují, ale naštěstí mají nižší teplotu než polární čepičky Marsu.

Polární čepičky se zmenšují - ale nejen na Zemi!

Detailní fotografie Marsu i měsíců Jupitera, ukazují podobný úbytek polárních čepiček jako na Zemi.

Jenže všude jinde než na Zemi se to přece nedá považovat za vliv člověka! Globální oteplování se projevuje po celé Sluneční soustavě. A nemůže za to člověk, ale - Sluníčko!

Globální oteplování Země je tedy nepopiratelná skutečnost.

Můžeme si z ní dělat vtipy, můžeme se třeba stavět na hlavu, ale to je asi tak všechno, co s tím naděláme. Pro nábožensky zeleně založené to může být ovšem vítaná příležitost, jak si pořádně napakovat kapsy na odpustcích (pardon, povolenkách).

Jasný důkaz globálního oteplování!

Zbývá tedy maličkost.

Pokusit se vysvětlit, PROČ se oteplují i ostatní objekty sluneční soustavy a uvážit, jaký to má vliv na podnebí Země.

Jedním z vlivů, které na vesmírná tělesa působí, jsou slapové síly. Zjednodušeně to vysvětluje obrázek. Gravitace přitahuje bližší část vesmírného tělesa k druhému a na opačné straně se vesmírné těleso díky gradientu gravitační síly rovněž rozšíří.

Tento vliv je samozřejmě oboustranný. Tak mají na sebe vliv Země s Měsícem, ale i Země se Sluncem. Vliv je tím větší, čím jsou tělesa hmotnější a jsou si blíž. Vlivy jednotlivých těles se sčítají vektorově. Znamená to, že se mohou posilovat, jsou-li shodné, ale také oslabovat, jsou-li na sebe kolmé. Na Zemi mají největší vliv Měsíc a Slunce. Měsíc je sice menší, ale je tak blízko, že jeho vliv na příliv a odliv je více než dvojnásobný. Největší příliv je jen tehdy, když se sejdou všechny vlivy v příznivém směru.

Jak velký účinek slapové síly mají? Nejvíce to záleží na hmotnosti. Slapové síly, působící na pevné těleso (například na Měsíc) se tolik neprojevují. Na Zemi se tento vliv nejzřetelněji projevuje na vodních plochách oceánů - příliv a odliv zná lidstvo prakticky od prvopočátků.

Na Slunce mají ale slapové síly vliv až překvapující, ačkoliv postačí uvědomit si, že povrchové vrstvy Slunce jsou ve srovnání s vodou na Zemi velice řídké. Slunce se může vlivem slapových sil deformovat až o 5500 km! Uvedený obrázek je samozřejmě přehnaný, ale když si uvědomíme, že roztažený sluneční kotouč emituje energii přece jen větší plochou, pochopíme, že ta energie může být značně proměnná. Připomenu jev, který nedávno proběhl téměř nepozorovaně. Jedná se o situaci, kdy byly velké planety v jedné čáře - tedy s největším vlivem !

Pohyb barycentra Jupiter-Saturn po sluneční soustavě

Tento obrázek ukazuje (přibližně ve správném měřítku, jen velikosti Slunce a planet jsou pro názornost přehnané), jak putuje Sluneční soustavou barycentrum (společné těžiště) dvou největších planet - Jupitera a Saturna v průběhu přes 800 let. Zajímavý obrazec, nemyslíte? Na jeho spočtení nemusíte mít ani superpočítač. Postačí vám běžné PC (Výpočet trvá maličko déle, ale na dvouprocesorovém počítači je to docela přijatelné). Můžete do výpočtu přidávat další a další planety, výsledek vás určitě překvapí.

Planety obíhají kolem Slunce po různých orbitách. Jejich vliv se neustále mění, ale dá se v každém okamžiku spočítat poměrně přesně. Nepotřebujete ani tisíce Pišvejcových konstant, přeplňujících pozemské klimatické modely IPCC ! Vše, co potřebujete, je znát gravitační konstantu, oběžné dráhy planet (a ty jsou dostatečně přesně změřené!), hmotnosti planet a hmotnost Slunce. Prohlédněte si graf skalárního vlivu vektorového součtu na Slunce v průběhu staletí.

Tento obrázek ukazuje velice zajímavé souběhy. Jak se zdá, vliv Slunce na pozemskou civilizaci není zrovna zanedbatelný. Období s poměrně vyrovnaným vlivem planet (spodní oblasti křivky) byla období růstu civilizační úrovně. Při vysokém momentu nastával naopak útlum. Poslední útlum byl kolem roku 1600 - vylidnění Evropy Třicetiletou válkou.

Vyčnívající špičky (nahoře oříznuté) znamenají extrémní případy, zákryty dvou nebo více velkých planet. Kupodivu se jeví jako ne příliš vlivné. Globální křivka, zahrnující vliv všech devíti planet Sluneční soustavy vykazuje mnohem zajímavější periodicitu.

Porovnání orbitální rezonance se skutečnými daty.

Nás ale více zajímá konkrétní vliv orbitální rezonance na podnebí Země. Porovnejme si tedy spočítanou křivku vlivu planet na Slunce se skutečnými klimatickými údaji. Černě je zanesen spočítaný vliv, modře jsou reálná data. Už na tom je vidět, že průběh skutečných klimatických dat má hodně daleko ke známé katastrofické „hokejce“, jaká vyplývá z katastrofických předpovědí IPCC. Není pro osud planety tak fatální. Už proto, že je beze všech pochyb periodická a má značnou souvislost s vlivem planet na Slunce.

Prohlédněte si znovu tohle porovnávání vlivu planet na Slunce a klimatických dat. Klimatická data (modrá) jsou skutečnost. Končí před rokem 2000 (novější nebyla dostupná). Černá křivka byla spočítána r. 2009 na obyčejném PC. Vychází také ze skutečnosti, ale astronomické. IPCC má pravdu jen v tom, že od roku 1700 teplota stoupá. I v tom, že to souvisí s průmyslovou revolucí. Už tím, že i tato revoluce nejspíš začala díky slunečním cyklům. Jak? Jednoduše. V příznivějším období se vždycky vynalezlo víc než v době nepříznivých. Války urychlují jen válečné vynálezy, ale všechny rozhodující změny vznikly v míru.

Vliv slapových sil na Slunce a tím na planetární klima není jediný. Nejspíš je ale podstatně větší, než vliv lidmi uvolňovaného CO2. Souběh globálních teplot se sluneční aktivitou ovlivňuje i tepelná setrvačnost planet a další vlivy, jako elektromagnetické působení, kterým se vyznačuje především Jupiter a Saturn. Ukazuje se, že kosmické vlivy na podnebí Země jsou mnohem větší, než jim model IPCC přiznává. Dalším zanedbaným vlivem je sluneční vítr. Klimatologové z IPCC jej úplně opomíjejí. Je pravda, že energetický potenciál má nepatrný, takže se neprojeví na Zemi pozorovatelným ohřevem, projeví se ale naopak ochlazením. Některé jeho částice mají totiž vliv na tvorbu kondenzačních jader v atmosféře. Vytvoří-li se z normálně neviditelné vodní páry viditelná mlha (mraky), zvýší se albedo (odrazivost) Země a pod mraky se ochladí.

Co z toho ale vyplývá?

Určitě ne, že bychom na podnebí neměli vliv žádný. Můžeme si na Zemi zpackat mnohé a taky že to děláme. Typickým ekologickým zločinem jsou alternativní paliva.

Brazílie je nejvíce odstrašující případ.

Dosáhla sice stavu poměrné nezávislosti na dovozu ropy, ale za cenu vykácení deštného pralesa, kde dnes pěstuje cukrovou třtinu na výrobu biopaliv.

Nad některými pokusy o řešení zůstává doslova rozum stát. Například americká metoda likvidace spalin jejich napumpováním do oceánu, kde se má CO2 rozpustit. Nejde jen o to, že tím nejspíš vyhubí spoustu podmořského života v blízkém okolí, horší je, že zbytečně. V oceánech je dnes CO2 více než kolik může vzniknout spálením veškerého uhlí a ropy na světě, ale rozpustí se ho tam jen tolik, kolik odpovídá nasycenosti vody při dané teplotě. Veškerý napumpovaný CO2 prostě brzy vyšumí. A naopak - stoupne-li (díky Slunci) teplota moří, nadbytečný CO2 vybublá a jeho koncentrace v ovzduší stoupne, i kdybychom úplně přestali spalovat fosilní paliva (což nás i tak čeká, až zásoby dojdou). Nenastane ale katastrofa, jak nás straší ekologisté. Jsme zkrátka ve fázi vzestupu, která se brzy otočí.

Možná bychom měli být naopak za produkci skleníkových plynů vděční. Po vzestupu přijde pád a teploty budou opět klesat. Naši potomci se nejspíš neuvaří na rozpálené planetě, ale budou mít úplně jiné, možná opačné starosti. Také poslední obrázek je totiž reál. Ženeva, rok 2005. Kolem roku 2500 by mohl být mnohem častější než by nám lidem mohlo být milé.

To byl ale mráz!

Kšeftování s Odpustky (či emisními povolenkami) má jen jeden smysl. Víte už, jaký?

Prameny:

© P.A.SEMI, 2009

Většinu materiálu k této přednášce jsem vydoloval ze zajímavé práce o Orbitální rezonanci planet ve vztahu ke Slunečním cyklům. Ta práce je jen podrobnější. Najdete ji na:

http://semi.gurroa.cz/Astro/Orbital_Resonance_and_Solar_Cycles.pdf

Svůj názor můžete poslat i na adresu vsemerad@volny.cz )

© V.Semerád, Festival Fantazie Speciál 2009 Chotěboř

Vynucené harémy a sex v Jupiterském Duchovi

Avalcon (Festival Fantazie) 2007 Chotěboř

Začneme ukázkou...

Tma...

Tma a neuvěřitelné ticho...

Kdyby se občas neotřásala země, zdálo by se, že se nic neděje. A přitom kolem každých pár minut projížděla jedna souprava za druhou. V noci provoz na čas ustával, ale na výsledném dojmu to moc neměnilo.

Tma - a neuvěřitelné ticho...

Stačilo přejít dva metry stranou a světla bylo rázem dost a dost. Vlastně se tak daleko ani nemusel trmácet. Už metr odsud mohl ve slabém světle rozeznat prsty na rukou a čím dál, tím bylo světla víc. Znatelně prosakovalo skrz eloxované hliníkové desky obkladů, skrz ocelové desky tybinků a dokonce i skrz masivní železobeton, zadržující tekutý písek. Právě tady měl své místečko na spaní. Ano, tekuté písky byly široko daleko nejměkčím místem. Jedině tady si mohl pohodlně, na měkkém odpočinout.

Protáhl se a labužnicky si zívl. Tma a ticho, nikdo ho nerušil. Jistě zase prospal nejen celou noc, ale i dopoledne. Nevadí. Co by mu mohlo utéci? Zkoušel předtím spát všelijak, napodoboval bezdomovce na nádraží, ustlal si i v teplovodním kolektoru, ale nakonec se přesvědčil, že tady je to nejlepší. Pod zemí bylo teplo a hlavně tma. Pro jeho oči to byl zasloužený odpočinek, všude jinde bylo příliš světla a průsvitná oční víčka teď patřila k jeho největším nevýhodám.

Tak začíná sci-fi román Jupiterský duch. Hlavní hrdina, Pepek Horák, se objevuje již v poslední knize dětské trilogie Andílek. Zpočátku je to nepříliš výrazný kluk, který se k Učedníkům andělů dostal jako desetiletý díky svému kamarádovi Víťovi z dětského domova a sehrál mezi nimi hned od začátku velice rozporuplnou roli. Když totiž od nich získal schopnost samostatně si otevírat hvězdné brány a procházet do sousedních vesmírů, použil andělských darů nejméně očekávaným způsobem: vrátil se do dětského domova a zabil všechny, kdo ho tam předtím několik let šikanovali.

Takové použití andělských darů se samozřejmě nesetkalo s pochopením. Ostatní děti se ho začaly stranit a on sám se začal toulat po sousedních vesmírech, včetně zakázaných, až se z jednoho výletu do Jupiterských světů vrátil jako duch. Zjistil to, až když po přistání ze své tajné výpravy vyskočil z letadla a zabořil se do země. Teď už teprve nemohl kamarádům na oči! Zpanikařil a utekl jako malý kluk (což nakonec byl) na Zem, kde to trochu lépe znal. Ubytoval se ve skále pod Náměstím Míru a podnikal výpravy po pamětihodnostech Prahy. Nebloumal jen po ulicích, ale zejména pod zemí, kam by se asi nikdy nedostal, kdyby neměl jako duch schopnost procházet hmotou.

Přeskočím Pepkovy příhody v podzemí Prahy. Jeho zpočátku bezstarostné výzkumy skončily ve chvíli, kdy se dostal do konfliktu s jinými duchy. V podzemí světových měst, nejen v Praze, jich žije víc než kdo tuší. Staří duchové ale mezi sebou vetřelce nestrpí a Pepkovi začnou pobyt pod Prahou znepříjemňovat, až se rozhodl raději ustoupit. Během krátkého vyjednávání se ale dozvěděl, že další duchy najde na Čtvrté Zemi, kde jich má být více než na Zemi. Napadlo ho podívat se tam a doufal, že se s nimi domluví snáze než s pozemskými. Skutečně je podle popisu našel, ale tím zdaleka neměl vyhráno. Duchové ze Čtvrté Země jsou sice politováníhodní trosečníci, či lépe trosečnice, ale doufat v jejich přízeň bylo po zkušenostech s pozemskými duchy víc než naivní. V té chvíli už totiž věděl, že původním domovem všech duchů býval sousední svět Země, svět s opravdu odstrašující pověstí.

Nejlépe to asi vysvětlí kratší ukázka.

Pepek zamířil k jihu a brzy zmizel z dosahu Murielina světla. Když začalo slábnout a okolí se zahalovalo tmou, bylo mu jasné, že ho Muriel nenásleduje. Bruslil tedy v černé tmě dál, jen občas si rozsvítil andělské světélko ze své dlaně. Osvětlovalo ale sotva deset metrů jeho okolí, takže měl pocit, jako by kráčel v husté černé mlze. Nebo v kouři, jak ho hned napadlo. Opravdu peklo!

Vystoupal trochu výš, aby se zorientoval, ale když se dostal na dohled základů, viděl všude jen pravoúhlé bloky domů. Vystoupil tedy ještě výš, až se hlavou vynořil z chodníku.

Byla noc, ulice byly liduprázdné, zato po silnici jezdila auta v několika řadách. Když pochopil, kde je, trochu změnil směr, prošel stěnou domu a přitom usilovně dupal, aby se dostal pod sklepy a pak i pod základy domů. K cíli měl ještě pár kilometrů, ale věděl aspoň kde je a ostatní bylo snadné. Potřeboval si jen nabít baterie do diktafonu.

Údolí přešel tubusem Nuselského mostu, uhnul projíždějícímu vlaku metra, spíš aby ho neviděl strojvedoucí, nebrzdil kvůli němu a neměl z toho problémy. Za mostem opustil tunel metra a zamířil k Braníku. Letoun spatřil ve velké skále, kde jej nechal zaparkovaný. Když se ale vsoukal do otevřených vstupních dveří, strnul jako přimražený.

Letadlo zřejmě objevili duchové. Pilotní řídící panel rozsekali něčím ostrým, nejspíš mečem. Přístroje, ovládací páčky, všechno na kusy, panel ohořelý od zkratů z přesekaných kabelů. Co se dalo ulomit nebo odseknout, bylo zničené. Dvířka do skříňky, kde měl pár sušenek a konzerv, vandalové vypáčili a nenechali mu ani papírek od obalu. Sebrali mu všechny zásoby a ještě mu zničili řízení letounu. Nabíječka byla na padrť jako všechno.

Chvíli si tu zkázu prohlížel, ale nakonec uznal, že se nedá vůbec nic dělat. Z letounu, postaveného v Andělském světě, se kterým podnikal spanilé jízdy po Jupiterských světech, byl nepoužitelný vrak. Jeho plány i sebevědomí tím dostaly pořádnou ránu. Nač to zapírat, hořkost té porážky cítil až v krku.

Po této ztrátě se rozhodl navštívit svět, o kterém se dozvěděl. Měli by tam být duchové v nezáviděníhodném postavení odsouzenců k smrti hladem.

Pepek se tam objevil v lese. Byly tu stromy jako na Zemi, jen mezi nimi neviděl žádný známý druh. Většina jich měla zvláštní listí - zkrátka byl na jiné planetě... A tam...

Zastavil by se až na samotném vrcholku, aby se rozhlédl. Ale nedošel až tam.

Nahoře mezi stromy na velkém balvanu jako na židli seděla mladičká dívka, oblečená do strakaté maskovací vojenské uniformy. Neměla čepici, hlavu jí zdobily nádherné světle žluté, skoro zlaté vlasy. Pleť měla opálenou, zřejmě se tu slunila častěji. Seděla k Pepkovi bokem, rozhlížela se po krajině a obdivovala překrásný výhled, který odsud měla.

V Pepkovi se na okamžik zarazil dech. Ta dívka byla neskutečně hezká. Vypadala sice jako holčička v uniformě svého tatínka, uniforma jí byla očividně velká, ale jestli jsou zdejší lidé tak krásní, bylo by dobré s nimi navázat kontakt! Muriel říkala tomu světu Pegsda, ale vůbec se nezmínila o tom, že by tu žili lidé! Tak krásný svět přece stojí za seznámení. Proč jej ale neobjevili dřív? Vždyť se nachází jen dvě brány od Země! Nejspíš proto, že se nikdo z Učedníků neodvážil projít pravým Peklem-Gehennou. A přitom tu nejsou ani inteligentní chobotnice, ani nebezpečná zvířata, ale docela nám podobní lidé! A jak krásní!

Pak si ale uvědomil, že ho dívka nemůže vidět. Byl přece den, kdy jsou duchové jako on skrz naskrz průhlední. Sám měl problémy, jak si zakrýt oči. Na okamžik se zastavil, ale pak opět vykročil směrem k ní. Mohl se přece s vypětím všech sil zviditelnit i za dne.

Jeho pohyb ale zachytila, i když nejspíš jen okrajovým viděním.

Otočila se najednou k němu a oči se jí trochu rozšířily.

„Učma tchejma, qualda ar mahú!“ řekla, beze vší pochyby k Pepkovi.

A namířila na něho - ďábelský eldyf!

Andělské prostředky obrany byly naštěstí rychlejší a účinnější než zbraně ďáblů. I smrtelně postřelený člověk dokáže vystřelit, přimražený ne. Pepkovi se podařilo ochromit dívku dříve než ona stiskla spoušť - ale tím to zdaleka neskončilo... Dívka byla duch - jako Pepek...

Domluvit se s mimozemšťankou rozhodně není jednoduché. Pepek to zkusil telepaticky a pak i mezinárotní řečí - rukama-nohama, ale moc naděje do toho nevkládal. Až najednou...

Chytil se za prostředníček.

„Představ si místo toho prstu Gehennu. Pak jsme my dva na sousedním prstě. Tady, vidíš? Já pocházím z opačné strany. Tomu prstu říkáme Země.“

Podívala se na něho tázavě. Pak se nadechla a málem omdlel překvapením on.

„Can you speak English? Parlez vous Francais? Sprechen sie Deutsch? Habla usted espaňol? Gavariš pa russki?“ začala ze sebe chrlit, až se na ni díval - taky jako na strašidlo.

„Stop!“ zkusil ji zastavit. „Yes, I can speak English, too. It is marvellous, we can find common language!“

„I can speak not only English, but about one thousand of Earth languages,“ ujistila ho.

„Neříkej! Tisíc jazyků Země? Ještě řekni, že umíš česky!“ vyhrkl na ni česky.

„Proč ne?“ přešla k jeho zděšení okamžitě na češtinu a poprvé od chvíle, kdy ji spatřil, se usmála. „Když říkám, že znám tisíc jazyků Země, proč bych neměla znát česky? Co takhle: strč prst skrz krk?“

„Potom by to bylo úplně jednoduché,“ vzpamatoval se. „Čeština je mi bližší než angličtina a pro tebe jsou beztak oba ty jazyky cizí, ne?“

„Jak se to vezme,“ řekla. „Umím oba stejně, bylo by mi to jedno. Ale řekni mi, kde ses tady vzala a jak to, že jsi to samé co já?“

„Umím otevírat brány mezi světy a teď se toulám tady,“ sdělil jí. „Vy to přece umíte také, jen jinak. Naše brány jsou lepší, umím je otevírat i v duchovitém stavu. Mimochodem, nejsem žena, ale kluk.“

„Samec? Ačkoliv... je to vlastně jedno. Kdy jsi zemřel?“ zeptala se ho.

Podíval se na ni rozpačitě a ačkoliv uměla česky, přešel raději zpátky na telepatii.

„Poslyš, ty si vážně myslíš, že jsi zemřela?“ zeptal se jí.

„No jistě!“ opáčila klidně. „Sestřelili nás před čtvrt rokem. A co ty?“

„To tě budu muset vyvést z omylu!“ řekl pomaleji. „Jsi živá. Stejně jako já.“

„Živá?“ zasmála se trochu trpce. „Myslíš, že bych jako živá mohla dělat tohle?“

Stoupla si, popošla k nejbližšímu stromu a sáhla na jeho kmen. Ruka jí samozřejmě prošla stromem, jako kdyby tu nebyl. Podívala se na něho skoro vítězoslavně.

Kdybych vám chtěl měl tuto situaci přiblížit, použil bych přirovnání, jaké si jistě lépe představíte. Vžijte si tedy do situace, kdy americká vojenská helikoptéra znenadání vletí do písečné bouře. Kolem létají modré blesky, nefunguje ani rádio, ani satelitní navigace a když se bouře stejně tak náhle rozplyne, je stovky kilometrů kolem jen přehledná, mírně zvlněná poušť. Helikoptéra pro nedostatek paliva přistane a když selžou zoufalé pokusy o navázání spojení, vypadá to naprosto beznadějně. Vtom se poblíž objeví jakýsi člověk. Odebere vojákům zbraně, aniž by vůbec pochopili, jak to dokázal, pak je ujistí, že nejsou na Zemi, ale ve světě, odkud se sami nedostanou a nakonec jim nabídne, že je z pouště vyvede, ale na rovinu jim řekne, že je nevrátí zpátky na Zem, aby se dál účastnili války. Nabízí jim tedy život, ale bez návratu domů. Co myslíte, jak by asi přijali takovou nabídku?

Při nezaujatém pohledu jsou tefirky z Gehenny inteligentnější, než by byli někteří lidé. Hned na počátku zjistí, že ten pubertální kluk nebude snadným protivníkem a dojde jim, že nemají jinou možnost, než jakkoliv potupnou nabídku bývalého nepřítele přijmout. Nejvíc to hněte velitelku Yazatap, která jediná má s lidmi Země špatné zkušenosti z dávnověku, ale i ta musí chtě nechtě uznat, že schopnosti získané od andělů dávají Pepkovi jisté výhody.

Pikantní roli zřejmě hraje to, že jsou tu na jedné straně čtyři ďáblice a proti nim jediný puberťák. To ale není vůbec tak jednoznačné, jak byste čekali. Pepek by se mezi nimi mohl cítit jako paša v harému, kdyby se jich neostýchal. Ďáblice zase pocházejí ze světa, kde se již tisíce let vyrábějí děti v továrnách strojovým klonováním a ženy se zbavily mužů, takže s nimi nemají prakticky žádné zkušenosti. Výjimkou je jejich velitelka Yazatap, jenže ta zná lidi z doby před mnoha tisíci lety a snaží se podřízené dívky před Pepkem jen chránit. Je to od ní přirozené, ale zbytečné. Ďáblice jsou sice krásné jako obrázek, ale Pepek sebekriticky uznává, že pro ně nemůže být atraktivní, raději si tedy od nich udržuje odstup.

Situace vypadá tak, že čtyři válečnice doprovázejí Pepka na výpravě do Jupiterských světů, kde hledají rozhraní, které mění normální hmotu na její imaginární variantu, což dělá z lidí duchy, ale jak Pepek doufá, i naopak. Cesta není krátká, jak si všech pět představuje, Pepek při ní musí vytvářet větší hvězdné brány než když tudy předtím cestoval sám. Letadlo ďáblic, na Zemi známé jako UFO, je větší a hvězdné brány více vyčerpávají. Vynucených přestávek využívá Pepek k tomu, aby se o ďáblicích něco dozvěděl. Zejména ty mladší jsou zvědavé, takže mu ochotně vyprávějí o svém světě, ale na oplátku se chtějí něco dozvědět o Zemi, kde - až na Yazatap - nikdy nebyly. Oboustranně nesmělé oťukávání se ale k velké nelibosti velitelky změní, když Pepka napadne její posádku zlidštit. Začne přesvědčováním, že v novém světě nebude jejich vychvalovaná tvrdost tak nutná, jako ve válce na Gehenně. A tam se přece žádná z nich nevrátí! Dívky tím zasáhne v jejich pyšné nadřazenosti, ale pak už to jde, dá se říci, samospádem.

Pepek nakonec dodrží slib a dovede je do světa podobného ráji, aniž by se slůvkem zmínil o pomstě. Tím zlomí i starou válečnici Yazatap. Když se smíří s tím, že se už nikdy nevrátí, přestane vymýšlet překážky a sama mu nabídne spolupráci. A Pepek ji neodmítne. Rozhodne se totiž vrátit se jako duch do světa Pegsda, aby odtud do bezpečí Oázy vyvedl další duchy, či spíše duchyně. Všichni vědí, že při tom půjde o krk, Pepek ale jejich pomoc odmítne. Jedině Yazatap ho přesvědčí, že mu tam bude se svými tisíciletými zkušenostmi platná. Nebezpečí ale rozhoupe i Pepka. Možná je paradoxní, aby měl puberťák o sexu větší znalosti než dospělé dívky, ale tady je tomu tak a když se Pepkovi podaří zůstat o samotě s mladou ďáblicí Xapho, která se mu ze všech líbí nejvíc, celkem snadno ji svede.

Jeho cesta na Pegsda je nakonec úspěšnější než doufal. Očekával, že zachrání několik ďáblic, ale nevěřil by, že jich bude tolik. Kolonie ďáblic ve světě Oáza se kvapem rozrůstá a Pepek je tam najednou sám na sedm stovek ženských. Myslím, že by mu to záviděli nejen puberťáci, ale on s tím má spíš starosti. Po úspěšném návratu ho nejvíce uvítá Xapho, která se jako jediná v Oáze nemůže dočkat dalšího sexu, ale Pepek má teď před ní pocit viny. Má proč. Podobně snadno, jako on svedl Xapho, jeho samotného na nebezpečné výpravě svedla jeho dosavadní největší odpůrkyně, tisíciletá ďáblice Yazatap. Jediná ze všech pobývala na Zemi, takže se tam jako jediná seznámila se zakázaným sexem. Na rozdíl od Pepka to tedy zná nejen teoreticky, až Pepek nestačí zírat. Pepkovi ale nevěra projde hladčeji než čekal. Ďáblice se, naštěstí pro něho, nenaučily znát nejen sex, ale ani žárlivost. Když před Xapho kajícně přizná, že se nechal její velitelkou svést, Xapho to bere jako vyznamenání a považuje si toho.

Yazatap je pro něho užitečná i jinak. Ve svém letadle má mimo jiné i obrovský archív a občas ho ledasčím překvapí. Tak se mimo jiné dozví, že ďáblové kdysi dávno prováděli na Zemi rozsáhlé genetické manipulace. V té době zmizel ze Země člověk Neandrtálský a díky ďábelským genetickým úpravám v témž období vznikl Homo Sapiens. Znamená to, že jsou lidé s ďábly dodnes kompatibilní a není třeba vidět černě problém chybějících mužů. Když vyvede ďáblice z jejich světa do světa Oáza, kde je strojová výroba dětí neznámá, bezelstně jim navrhne, aby se vrátily k původnímu způsobu rozmnožování. Nic jiného jim ostatně ani nezbývá, pokud nechtějí vyhynout po přeslici jako na Zemi dinosauři. Velkoryse jim ale slíbí sehnat na Zemi pár dobrodruhů, kteří jim jistě ochotně nahradí chybějící mužskou část populace. V záloze si schovává i možnost ďáblice propašovat na Zem, kde by se mezi lidi zamíchaly a splynuly s nimi.

Až sem by nebyl Jupiterský duch, aspoň po této stránce, nijak zvláštní. S genetickou příbuzností lidí a mimozemšťanů se ve sci-fi dříve uvažovalo běžně. Až v poslední době se zde respektuje problém genetické kompatibility, v Jupiterském duchu vysvětlitelný dávnou genetickou manipulací, kterou s našimi předky podnikali předkové dnešních ďáblů, tefirové.

I poznávali synové boží, že krásné jsou dcery lidské a vstupovali k nim... - tak to přece stojí v dobovém pozemském dokumentu, známém pod jménem Bible. Rozmnožování lidí klonováním v továrnách také není nic nového. Ale až tady se čtenáři Jupiterského ducha setkají s něčím nečekaným.

Přiznám se, že Jupiterský duch vznikl na základě internetového sporu ve Fóru čtenářů na stránce Autobusu. Jeden čtenář-rejpal tam začal popichovat, že ani scifisté nemají dost fantazie, aby se dokázali oprostit od nejzaběhlejšího klišé pozemské literatury, sci-fi nevyjímaje. Tím klišé měl být onen známý pár On a Ona, občas vylepšený na trojúhelník, který dává spoustu dalších příležitostí k zápletkám, ale tím to víceméně končí.

Hned jsem se vytasil s krásnou povídkou Venuše a sedmero pohlaví, ale tu oponent neuznal, to prý nebyli lidé. Pozemské harémy podle něho nejsou přirozené, neboť vznikly prostým křečkováním majetku, za který se dříve počítaly i ženy. S tím jsem musel souhlasit. Rozhodl jsem se tedy vymyslet společnost lidí, která by se v těchto vztazích chovala jinak. Připomínám, že nesmělo jít ani o pouhou kopii pozemských harémů. Myslím, že se mi to podařilo. Ta známá dvojice On a Ona se u tefirů mění na cosi trpěného, ale při delším trvání nemravného. A tady pozor - právem!

A tak si pozve ďáblice Yazatap k přesvědčování Pepka kolegyni, bývalou tefirskou vědkyni a lékařku Salgiel, ženu s andělským jménem, která by ale mohla být věkem kmotra našeho Karla IV. A ta Pepkovi vysvětlí, že to s ďáblicemi nebude jednoduché, jak si dosud bláhově představoval. S lidmi Země jsou totiž geneticky kompatibilní jen tefirové, ďáblové. Mají stejné chromozomy jako pozemšťané a mohou mít tedy se ženami na Zemi děti - a prý se to dříve stávalo častěji, o čemž dodnes svědčí bohužel už jen dávné pověsti o synech či dcerách bohů. I poznávali synové boží, že krásné jsou dcery lidské a vstupovali k nim...

Tefirky jsou s lidmi kompatibilní trochu jinak. Mají totiž úplně jiné chromozomy. Ale zatímco potomci tefirských mužů a pozemšťanek nebyli v dávnověku ničím výjimečným, potomci tefirek a pozemských mužů se na Zemi nikdy neobjevili.

Jak to je mezi lidmi, víme. Ženy mají chromozomy XX, muži XY. Kombinací tedy není mnoho, když odhlédneme od úchylek, může to být opět jen XX nebo XY, přičemž pravděpodobnost, že se stane jeden nebo druhý případ, je zhruba poloviční. Je tedy na Zemi přibližně polovina mužů a polovina žen a pokud si, jako v případě harémů, některý muž usurpuje pro sebe žen více, na jiné se zákonitě nedostane. Možná to aspoň částečně vysvětluje militantní chování islámistů, ale to bych raději stranou nechat ležet muset. Jiné vysvětlení hovoří o tom, že harémy vznikaly jako reakce na časté války, kdy byla větší úmrtnost mužů a ti zbylí se museli postarat o více žen, než by bylo třeba v době míru, další hovoří i o větší úmrtnosti mužů při nebezpečných lovech zvěře, ale celkem je na Zemi poměr mužů a žen za normálních podmínek vyrovnaný. Samozřejmě nepočítám nepřirozené poměry. Například v Rusku byl po Druhé světové válce přebytek žen a sovětská vláda raději mlčky tolerovala bigamii.

Regulace do toho může vnést ještě větší zmatek. Čínská vláda zavedla program jednoho dítěte s krutými sankcemi za jeho porušení. A protože chtěl mít každý Číňan syna, nastalo období hromadného vraždění novorozených děvčátek a dnes jsou tam oblasti, kde mladí mužové neseženou partnerky - a další problém je na světě.

Muži tefirů mají, stejně jako muži ze Země, chromozomy XY. Tefirské ženy ale mají tuto část genetické výbavy složitější. Najdete u nich kombinace WX a WY, které na Zemi nejsou. Jaké jsou pak možnosti při případném spojení těchto kombinací chromozomů?

Muž - tefir XY, stejně jako pozemšťan, může mít se ženou typu WX kombinace WX, WY, XX nebo XY.

Se ženou typu WY může mít kombinaci WX, WY, YY nebo XY.

Kombinace XY jsou muži. Kombinace XX by byly ženy pozemského typu, ale XX ani YY nejsou u tefirek životaschopné, protože jejich imunitní systém snese jen kombinace rozdílných chromozomů. Shodné považuje za vetřelce a podle toho s nimi zachází. Pokud tyto zárodky vzniknou, jsou velice brzy zlikvidovány. Podobně, i když ne tak zřetelně, se u lidí projevuje takzvaný Rh faktor. Faktor RhW tefirek je jen mnohem silnější.

Výsledkem jsou opět jen tři povolené kombinace: WX, WY a XY, přičemž XY patří mužům, obě zbývající jsou ženské. Znamená to, že i při stejné pravděpodobnosti těchto tří možností musí být počet žen oproti mužům dvojnásobný. Připomeňme ale, že tefirové kdysi zkoušeli různé genové manipulace, takže se poměr počtu narozených žen k počtu narozených mužů vychýlil ještě více. Stačí, aby chromozom WX-Yvykazoval větší aktivitu. V období posledních dvou set tisíc let se počítá jako stabilní poměr 1 : 3. Za těchto okolností je každému jasné, že naše tradiční pozemská monogamní rodina nemá v tomto světě místo. Při monogamii by zůstaly dvě třetiny žen bez partnerů a to by zřejmě nebylo dlouhodobě udržitelné. Dvojice On a Ona se u tefirů změnila - v nemravnost.

Není div, že se Pepek správně vyděsil, když mu Salgiel tyto základy vysvětlovala, jak je patrné z následující ukázky:

Stmívalo se a v tropech šero nastává rychle. Pepek zapnul v hale domku osvědčené reproduktory a vybral směs melodií na několik hodin. Poslední skupina byly starší ďáblice, od dvou tisíc let výš, nevybíral pro ně proto nic moderního, přidržel se spíš klasické hudby. Hudba ďáblice příjemně překvapila. Nebyly tak hrrr, jako ty mladší, takže využily Pepkovy nabídky pobýt ještě chvilku v příjemné hale a popovídat si, nebo se věnovat hudbě.

Sám se obrátil k východu, ale tam na něho čekaly Mariuk s Erelim, vystrojené jako na bál, každá v šatech jiné barvy, ale nějak nezvykle vážné.

„Pojď s námi!“ vyzvala ho Mariuk stručně.

V Pepkovi trochu hrklo. Napadlo ho, aby po něm nechtěly sex. Věděl, že mají zájem, ale slíbil sám sobě, že jinou než Xapho už nechce. Oddychl si, když ho vedly jako eskorta k opodál stojícímu vimaanu. Uvnitř na něho čekaly Yazatap, Xapho a Salgiel. Yazatapina posádka zde byla kompletní a zřejmě ani Yazatap na Pepkově přednášce o módě nechyběla, neboť měla na sobě místo dosavadní uniformy slušivé modré šaty. Buď se během přednášek držela v pozadí, nebo jí to výsadkářky ukázaly až později, když se Pepek zabýval hudbou.

Salgiel tu byla navíc a tvářila se stejně vážně jako ostatní.

„Něco ti ukážeme!“ řekla Xapho komisně.

Yazatap zapnula informační obrazovku, kde měla všechno připravené.

„Přečti si to!“ vybídla Pepka.

Pepka okamžitě zaujal text vpravo dole, protože byl jinou barvou.

Zakázané krystaly - pouze pro zasvěcené!

Aha! došlo Pepkovi. Yazatap vytáhla staré krystaly! Podíval se na dívky, ale tvářily se pořád všechny stejně vážně.

„Jen čti!“ vybídla ho Yazatap přísně.

Po tisíciletích špatných zkušeností s jinými formami soužití a po srovnání několik set návrhů sestavila Hlavní kmenová rada Baal Zákony Gubirufa, právo rodinné, závazné pro všechna kmenová sídla...

Přelétl očima obrazovku. Podobalo se to zákonům Země, především členěním textu do odstavců a do jisté míry nesrozumitelným vyjadřováním, které i na Zemi dovolilo vzniknout dobře živené kastě právníků. Ačkoliv to mohlo být psané i nějakým archaickým jazykem, to zatím nemohl ani odhadnout.

Začalo ho to ale zajímat. Co to vlastně Hlavní kmenová rada Baal vymyslela?

Za jednotku soužití se v právu Gubirufa považuje rodina...

Rodina je nejmenší jednotka soužití. V nejmenší možné podobě v ní musí být nejméně jeden muž a jedna žena. Tento minimální poměr je ale nutno chápat jen jako přechodný, umožňující její založení.

To je vlastně rodina jako na Zemi, napadlo Pepka. Až na to, že tomu říkají minimální, nebo přechodný poměr, nutný pro založení rodiny... zřejmě nějaké větší...

Rodina nesmí být příliš veliká. Nejvyšší počet mužů v rodině se uvažují tři a nejvyšší počet žen má být úměrný počtu mužů. Na jednoho muže by mělo být nejvýše pět žen, na dva muže devět a na tři dvanáct.

A sakra! napadlo Pepka. Tohle jsou trochu větší rodiny. Taková rodinka už může být i celá vesnice! Ne že by i na Zemi nebyly některé vesnice jedna rodina, ale přece jen ne tak doslova...

Děti se do tohoto počtu nepočítají, jsou v rodině pouze vychovávány.

Na jednoho muže mají připadat alespoň dvě ženy. Menší počet žen (jedna) je přípustný pouze pro nově zakládané rodiny s jedním mužem a jednou ženou.

Takže oni mají bigamii jako minimum. Pět žen na jednoho chlapa, to je tedy přesila! Nehledě na pět tchýní! Vlastně, jakých pět, když každá z těch pěti pochází z rodiny o jiných pěti ženách? Takže těch tchýní může být dokonce pětadvacet! To už je, panečku, trest! Jak to vydrželi? Zřejmě to nevydrželi a vyhynuli... Pepek se při té představě jen ušklíbl.

Rodinu zakládá jakákoliv skupina, splňující mezní poměry. Zakládající členové rodiny jsou povinni dbát na její stabilitu. Nesmí z rodiny vystoupit, pokud za sebe nepřivedou odpovídající náhradu, přijatelnou pro zbytek rodiny.

A hleďme, jak snadno vyřešili rozvod! napadlo Pepka. Kdo se chce odtrhnout, může, když za sebe přivede náhradu! Šalamounské paragrafy, jen co je pravda!

K rodině mohou přistupovat další členové, pokud tím nenaruší mezní poměry. Osamělý muž proto nemůže přistoupit k rodině, tvořené jedním mužem a třemi ženami. K takové rodině smí ale přistoupit osamělá žena, nebo dvojice tvořená mužem a ženou.

K rodině mohou další členové přistoupit i na zkoušku, ale nanejvýš na dobu deseti let. Po této době musí přistoupit natrvalo, nebo natrvalo odstoupit.

Dvě i tři rodiny se smí sloučit do jedné, pokud tím nepřekročí počet tří mužů. V tomto případě může počet žen přesáhnout mezní poměr a rodina smí mít až patnáct žen.

Mezní poměry může rodina přesáhnout i v případě úmrtí členů, nebo při odchodu členů přijatých na zkoušku. Ani v tomto případě není nutné respektovat mezní poměry.

Rodina používá jako společné jméno rodové jméno někoho ze zakládajících členů. Na tomto jménu se musí zakládající členové dohodnout a nesmí je měnit. Při sloučení dvou rodin přijmou všichni rodové jméno jedné z nich. Není to povinné, ale bývá to obvykle rodové jméno silnější složky.

Pepek pomalu na obrazovce listoval prastarým dokumentem. Každý archeolog by na jeho místě cítil přímo posvátnou bázeň. Podle všeho tohle platilo kdysi dávno, tak dávno, že o tom málokterá z ďáblic ví. Je to prastará vykopávka, jistě starší než pět až deset tisíc let. Ďáblice to kdysi dávno překonaly a rodiny úplně rozbouraly. Když lidé stavěli na Zemi s velikou slávou Egyptské pyramidy, byly tohle už jen cáry papíru, či něco podobného.

Zakázané krystaly, pouze pro zasvěcené! Církev tomu říkala Libri prohibiti...

„Co nám na to povíš?“ vyzvala ho Yazatap.

Pepek by je docela upřímně politoval, ale brzy poznal, že jim jde o něco jiného a že to pro něho nebude jednoduché. Zachráněných tefirek je totiž příliš mnoho a...

„Našich chlapů neseženeme tolik, aby nám stačili,“ pokračovala Yazatap. „Na Pegsda jsou čtyři v Základně klidu, možná pár dalších najdeme u lidožroutů. Obávám se, že jich bude málo. Říkal jsi, že na Zemi je jich víc, ale je otázka, jestli je sem dostaneš. Zmínil ses o vaší možné výpomoci. Vaši muži by potom museli přijmout náš polygamní systém.“

„To těžko!“ namítl Pepek. „My přece máme už tisíce let monogamii!“

„Ne všichni!“ podotkla Yazatap. „Některé vaše kmeny budou jistě vstřícnější.“

„Ti se vás zase budou víc bát!“ prorokoval. „Není jednoduché vzít si za ženu ďáblici z pravého Pekla. Ti, kterým by více žen nevadilo, před vámi utečou!“

Yazatap to očividně zarazilo. Ale vzpamatovala se rychle.

„Vždyť ani nepočítám se stěhováním k vám na Zem,“ řekla. „To by nebylo dobré už proto, že tam jsou tefirové, kteří nás nenávidí. Jak jsi to prve sám říkal? Ti na Zemi jsou muži, kteří o ženy nestojí. Nebude lépe usídlit se mimo jejich dosah? Rozuměj, nebojíme se jich a kdyby šlo o boj, necouvneme, jde mi o to, že boj nemusí být vždycky správné řešení.“

„Vždyť vám to schvaluji!“ souhlasil. „Proto jsem vás sem přece vzal. Netahám vás z jedné války do druhé. Zůstaňte zatím tady. Snad bych mohl najít jiný svět, ale musel bych to projednat s ostatními, nebude to jednoduché. Teď na nic víc prostě nestačím.“

„Dobrá,“ spokojila se Yazatap. „My jsme tě chtěly beztak požádat o něco jiného. Už jsi nám hodně pomohl, ale my nejsme skromné. A ani nemůžeme, jde nám o všechno.“

„To bych měl uznat,“ přikývl. „Co tedy ještě potřebujete?“

„Chceme, abys ukázal vašim mužům, že tu jsme a očekáváme, že nám pomohou. Měl bys to ale udělat tak, aby to hned zpočátku smetlo všechny psychické bariéry, které by mezi námi mohly vzniknout,“ řekla Yazatap.

„Tomu nerozumím. Jak si to představujete?“ požádal ji o upřesnění.

„Zkrátka po tobě chceme, aby ses jako první přidal k našemu světu,“ řekla Yazatap. „Aby sis nás vzal.“

„Všechny čtyři,“ upřesnila Xapho.

Pepek zůstal na okamžik jako opařený.

Nevím teď, jestli Pepkovi fandíte, závidíte mu nebo ho litujete, ale jistě vám už došlo, že ďáblicím neuteče a nakonec si je vezme. Ne jednu a ne postupně, ale pět najednou. Je to ve světě Oáza první svatba a usmlouvá s nimi jen odklad, který brzy vyprší. Upřímně řečeno se jim ani moc nebrání. Holky jsou krásné, ani na nejstarší Yazatap se věk ještě nestihl podepsat a nikdo by do ní neřekl, že kdysi v dávných dobách sváděla na Zemi legendárního židovského krále Šalamouna. Ale ohromí tím jen doktora Alexijeva, když mu dokazuje, že se od důležitých jednání nenechá jen tak odstrčit.

„Můžeme si popovídat někde... odděleně?“ mračil se Alexijev.

„Jistě, nejlépe u nás,“ ukázal Pepek na svůj dům.

„Jen k nám pojďte!“ vítala hosty Xapho a zamířila do dveří.

„Myslím opravdu odděleně!“ zdůraznil ještě jednou Alexijev.

„Je vás šest na jednoho, proč bychom nesměly s ním?“ opáčila za Pepka Yazatap.

Řekla to ale česky, čímž vyvolala u Alexijevovy skupinky nelíčený údiv.

„To se týká jen lidí ze Země!“ odvětil jí přísně doktor Alexijev.

„Obávám se, že se hrubě mýlíte,“ řekla Yazatap. „Nás se to bude týkat víc než vás.“

„To si asi nerozumíme,“ odmítl klidným hlasem Alexijev. „Nejste přece ze Země!“

„Opět se mýlíte!“ řekla jemně Yazatap. „Žila jsem na Zemi dříve než vy, domovské právo tam mám už pěkných pár tisíc let! Dovolte mi představit se: Yazatap Sibylla Kumana Horáková, bývalá královna ze Sáby. Osobně, jestli vám to nevadí. Patří mi i několik stránek ve vaší pozemské Bibli. Z ní mě nevyškrábete, není to jen vaše historie, ale i moje.“

Jméno a titul řekla s takovým patosem, až to všechny zarazilo.

„Vy jste...“ zarazil se i Alexijev.

„...žila na Zemi před několika tisíci lety. Dostatečně dlouho, abych se tam mohla cítit doma,“ dodala co nejslavnostněji. „Z mých paláců jsou dnes rozvaliny, ale za to nemohu, z tehdejších stavebních materiálů lépe stavět nešlo.“

„Dobrá,“ vzpamatoval se Alexijev. „Ale vy sama ze Země určitě nepocházíte!“

„Mění to něco na věci?“ usmála se na něho. „Chcete-li jednat s Pepkem, uvědomte si, že se vám mohu představit jen jako Yazatap Horáková, Pepkova manželka. Což pro změnu zakládá mé současné právo účastnit se všech debat, které se týkají Pepka.“

Sibylla Horáková, třetí Pepkova žena, ale na Zem skutečně nepatří. Ne že by se tam nemohla čas od času podívat, ale ani ona, ani jiná z tefirek se na Zemi nesmí natrvalo usadit, aby nepřinesly pozemské civilizaci zkázu.

Jak by k tomu ale došlo?

Velice jednoduše. Ďáblice jsou totiž velice krásné. Mají před námi náskok půl milionu let vývoje a je to znát. Kdyby se zúčastnily pozemských soutěží krásy, odsunuly by nejspíš pozemšťanky do role pouhých divaček. A co hůř, jsou tak krásné všechny, šeredku mezi nimi nenajdete. Navíc jsou všechny inteligentní, nenajdete mezi nimi ani hloupé husy. Na Zemi by byly takové ženy zákonitě velice žádoucí a získat je by byla pro většinu mužů výhra. Měly by jen jednu jedinou nevýhodu. Rodily by se jim většinou dcery a kdo by od nich chtěl syna, musel by být hodně vytrvalý.

Jenže tím by se na Zemi neustále zvyšoval podíl žen s kombinací chromozomů WX nebo WY a podíl žen XX by klesal. Původní pozemské ženy by byly na ústupu. Nejsou tak krásné, ani chytré, často se s muži neshodnou, kdo by o ně stál? Zejména kdyby bylo na světě brzy plno krásnějších děvčat? Dá se tvrdit, že by tefirky zakrátko pozemšťanky úplně převálcovaly.

Rozmáhající se převaha žen by ale byla neustále narůstajícím problémem. Co s tím? Nakonec by nebylo jiné východisko než zavedení polygamie. Pozemské civilizace jsou ale postavené na monogamní rodině a tento krok by s většinou z nich drtivě zamával.

Jediné řešení je tedy ponechat tyto dvě civilizace oddělené. Pozemská civilizace může tefirkám zpočátku pomoci poskytnutím chybějící mužské části genofondu, ale jakmile bude mít vlastní mužské potomky, obejde se i bez té pomoci. O mužích ze Země totiž platí skoro totéž, co o ženách. Nejsou ani zdaleka tak krásní a často jsou hloupější. Rovnocenní by jim byli nanejvýš potomci andělských Učedníků, kteří se tefirkám vyrovnají když už ne krásou, pak alespoň vyšší inteligencí. Ano, snad jen ti by se k nim hodili.

Pepek je ale odmalička svéráz, až se mu na dalším Jupiterském světě přihodí nehoda. Naváže tam sice kontakt s dalšími rozumnými tvory, dojedná s nimi, že budou lidi na všech světech respektovat a přestanou jim nevědomky škodit, ale včas si neuvědomí, že je Andělé před Jupiterskými světy nevarovali nadarmo. Podaří se mu za hodně dramatických okolností vrátit se zpátky do Oázy, ale tam ho čeká překvapení, jaké by těžko dokázal předvídat. Má to samozřejmě souvislost se sexem, proto jsem si neodpustil následující ukázku.

Promátožil se bránou. Musel se do ní vtisknout celým tělem, jakoby v ní bylo napnuté neviditelné plátno. Protlačil se tam, plátno jakoby znenadání prasklo a uvolnilo mu cestu, brána se za ním v pořádku zavřela a Pepek stál v houstnoucím šeru pod úpatím neznámých hor. Byl si jistý, že je ve světě zvaném Oáza, takže byl doma, šlo jen o to, kde se vynořil. Ale to si jistě brzy zjistí. Kdyby se na Zemi vynořil poblíž Tokia, čekala by ho ještě dlouhá cesta domů, ale na světě s hustou sítí teleportů je to úplně něco jiného. Prošel tedy do světa Chétezů, kde je síť teleportů nejhustší, našel nejbližší teleport a jeho pomocí se přenesl do míst, kde byla v Oáze osada.

Otevřel poslední bránu, proskočil jí - a stanul jako omráčený.

Brána, kterou vytvořil, byla u Chétezů vedle teleportu pod věží, tady byl les. Těch pár desítek metrů chtěl přeletět co nejrychleji, ale navzdory svému úmyslu se na straně Oázy údivem zastavil.

Prostranství mezi domky se strašlivým způsobem změnilo.

Tam, kde byla včera písčitá promenáda, bylo teď veliké dětské hřiště s prolézačkami, pískovišti a lavičkami. Pomník s jejich prvním airbusem někdo odsunul až k lesu, Pepkovi teď clonil výhled na pláž. Ale ne, vždyť to byl úplně jiný pomník! Měl být z šedožlutého pískovce, tenhle byl z něčeho jiného, buď ze žuly, nebo... nejvíc se to podobalo leštěnému černému mramoru! Jen airbus nahoře byl pořád stejný. Navíc po obou jeho stranách stály dva další menší pomníky. Co se to tu stalo za těch pár hodin? Čí to byl nápad?

Pomalu, udiveně došel k prvnímu z menších pomníků. A to ho dorazilo úplně.

Protože nahoře na podstavci z leštěného černého mramoru spatřil sám sebe. Nahoře stála jeho socha v nadživotní velikosti z jasně žlutého kovu, podobného naleštěné mosazi. Ze strany obrácené k domkům byla na podstavci veliká deska ze stejného žlutého kovu.

Překvapeně na ní četl:

Josef Horák

zakladatel Oázy.

Zahynul, dříve než dosáhl sedmnácti let,

ale vytvořil tady více než jiní za tisíciletí.

Nesmí být zapomenut, dokud Oáza stojí!

Pepek tu chvíli stál jako tvrdé Y a jen překvapením naprázdno polykal. Je to opravdu podivný pocit, stát před vlastním pomníkem. Až na to, že ten nápis neříká pravdu. Vždyť nezemřel! Vrátil se. Komu se ale podařilo naprogramovat roboty, aby vystihli jeho podobu? A proč to vůbec dělali? Proč tady píší, že zemřel? Možná to tam vypadalo nebezpečně. A nebezpečné to bylo, ale kdo si dovoluje předčasně ho pohřbívat? To se přece nedělá!

Zkoušel telepaticky zavolat Yazatap, ale nemohl ji zachytit. Znepokojilo ho to. Kdyby jen spala, poznal by to, vzbudil by ji, ale jak se zdálo, nebyla vůbec na tomto světě. To ještě nemusí být nic zlého, říkal si, třeba pochopila, že spadl do nějaké pasti, kterou nezvládne a teď pro něho hledá pomoc. Kde jinde než v Andělském světě u Učedníků?

Ale pro pomoc k Učedníkům měla poslat Mariuk, ne aby sama opustila hlídku! Slíbila mu hlídat s vimaanem na ostrově u brány, kudy pronásledoval ixogotl! Proč tam nebyla?

Pepek zkusil telepaticky směrovaně zavolat Mariuk, ale ani ona tu nebyla. Nervózně se obrátil na Salgiel, pak na Xapho, ale když se mu neozvala ani Ramiel, začal panikařit. Co je s nimi? Přece nemohou být u Učedníků všechny!

Pokusil se telepaticky směrovaně oťuknout děti. Trochu se uklidnil, když zjistil, že jejich tři dívenky Eilael, Jinn a Malakim jsou někde poblíž, ale klidně spí. Nebylo divu, bylo ještě příliš brzy. Uklidnilo ho to, ale jen nakrátko. Sakra, napadlo ho najednou, snad je nenechaly v domku nehlídané?

Odrazil se šikmo vzhůru a rozletěl se nejkratší cestou domů v naději, že tam najde odpověď na všechny záhady.

Dveře zvenku do haly byly otevřené dokořán. Prudce u nich přistál, až se setrvačností sklouzl dva metry po písku cestičky, než se zastavil oběma rukama o veřeje. Málem přitom porazil holku, která právě vycházela ven, ale nepatřila sem a neměla tu co dělat. Naštěstí ji poznal na první pohled, ačkoliv měla andělskou kombinézu zbarvenou jako leopardí kožich a působila tak trochu kočkovitým dojmem.

Byla to Máňa Hadrbolcová, víc než kamarádka jeho kamaráda Oldy. Nepřekvapilo ho to, mohla tady být na návštěvě, i když vypadala nezvykle. Toho nezvyklého na ní bylo víc. Tak krátce zastřižené vlasy na ní ještě neviděl, ale nejnápadnější na ní bylo bříško. Měla je jako cíchu, sotva se valila a na první pohled bylo jasné, že je v pokročilém jiném stavu. To se prostě nedalo přehlédnout, a už vůbec ne v přiléhavé andělské kombinéze, která tvar těla nezakrývá, ale zvýrazňuje. Přitom ještě nedávno lítala s ostatními jako blázen!

Stáli proti sobě mlčky nejméně dvě-tři vteřiny a oba vypadali stejně ohromeně.

„Pepku...!“ zaúpěla tiše a nedůvěřivě. „Jsi to opravdu... jsi to ty?“

Trochu přitom zacouvala do haly, jako kdyby se ho bála nebo štítila.

„Se ví!“ odtušil. „Mančo, co se tu vlastně děje? Kde jsou všichni? Kdo je u dětí?“

„U dětí jsem já... Ty nejsi... nejsi mrtvý?“ pokračovala opatrně.

„Proč bych měl být?“ vyhrkl dotčeně a trochu zaraženě. „Símtě, co jančíš? Copak mě nevidíš přímo před sebou?“

„Strašně jsme tě všichni obrečeli!“ vybuchla a vypadala opravdu nešťastně.

„Trochu brzy,“ podotkl kousavěji než chtěl. „Neříkám, že jsem neměl namále, ale bát se o mě nemusíš, jen tak se nedám!“

„Tak kde jsi, člověče nešťastná, celý ty tři roky byl?“ zaúpěla nešťastně.

A Pepek ztuhl jako špalek.

Jestli Marie vypadala vykuleně a snad i trochu zděšeně, když ho spatřila, potom Pepek vypadal dvojnásob ohromeně, když mu vmetla do tváře tu poslední větu. Doposud si neuvědomil, že v Jupiterském světě nestrávil jeden den, ale celé tři roky. Za tu dobu se změnilo všechno. Osada Oáza, ale i Pepkova podivná rodina.

„Stalo se toho moc,“ vzdychla si a podívala se na něho tak, že to pochopil jako soucit. „Možná se ti z toho zatočí hlava, až se všechno dozvíš.“

„Ta se mi točí i tak,“ přiznal. „Prožil jsem si taky své, málem mě to roztrhalo na kusy, zvalchovalo mě to, až mě ještě teď bolí celý člověk, ale teď už raději mluv a nenapínej mě.“

„Neposadíme se raději dovnitř?“ navrhla mu.

„Aha,“ přikývl chápavě. „Už tě to zmáhá, viď?“

„Já spíš kvůli tobě,“ řekla rychle. „Vypadáš hrozně do zelena.“

„Mám proč,“ přikývl. „Narazil jsem na tvrdšího protivníka, než si můžeš představit, pár desítek minut jsem ani nedoufal, že to přežiju, ale detaily si necháme na jindy. Ten jeden den tam byl opravdu nabitý. Tři roky! Tři roky jsem nejedl! Mám hlad, že bych na posezení snědl i vlka, ale teď chci především vědět, co bylo tady?“

Následoval ji poslušně do haly a posadili se k velkému stolu. Marie ho usadila proti sobě, objednala mísu krásných českých buchet a dva plné kafáče kakaa ke snídani. Roboti ji poslechli a Pepek si oddychl, aspoň to tady bylo v pořádku.

„Yazatap si nás tenkrát zoufale přivolala na pomoc, že ses jí nevrátil z Jupiterského světa,“ začala. „Olda, já, Víťa a Jarča jsme ihned přiletěli, ale nikomu se nepodařilo otevřít bránu, kterou jsi nejspíš zmizel. Snažili jsme se o to dlouho, věř mi!“

Její omluvný tón ho trochu vyváděl z míry. Vždyť vůbec nepochybuje, že se snažili!

„Věřím ti,“ přikývl smířlivě. Zakousl se do buchty, ale když poprvé polkl, zkroutila ho bolest v břiše. Nechtěl na sobě nic nechat znát, ale přece jen jí neuniklo, jak se najednou na židli zkroutil.

„Byla to brána Jupiter-nahoru,“ vysvětloval jí. „Teď už vím, proč nešla otevřít, držela ji aforxita. Nikdo mi tam nemohl pomoci, nikomu nic nevyčítám. Na pomoc zvenčí jsem se nesměl spoléhat, neměl bych naději. Nemohli jste uspět.“

„To jsme nevěděli, ale když nám to nešlo, přivolali jsme si na to další,“ pokračovala. „Ale nepodařilo se to ani Alexijevovi. Zkoušeli jsme to celý týden, až i Yazatap usoudila, že to nemá cenu. Pak jsme to vzdali.“

„Cestu zpátky jsem si musel vyboxovat sám,“ ujistil ji klidným tónem Pepek. Trochu se narovnal, ale nedojedenou buchtu raději odložil na talířek a bylo mu jasné, že se v brzké době pro tu bolest dosyta nenají.

„Málem mě to zabilo,“ pokračoval raději. „Ale odsud jste neměli vůbec žádnou šanci. A to ještě netušíš, co jste proti sobě měli! Ale povídej, co bylo tady?“

„No, ořvali jsme tě parádně, to mi můžeš věřit,“ pokračovala Máňa. „Yazatap navrhla uspořádat vzpomínkové setkání všech, co tě znali, když ani nebylo co pohřbívat. Nejhorší to měly holky, co s tebou čekaly mimča. Každý pohrobek je trága! A tady měli být hned čtyři! Hele, nechceš je vidět? Já nána ti nabízím buchty a ty jsi ještě ani neviděl svoje kluky!“

Vyskočila, jak jí to jen bříško dovolovalo. Vstal a šel za ní.

Na chodbě byl na podlaze nalepený měkký zelený koberec, podobný trávníku, ten tu ještě včera před třemi roky nebyl. Dokonale tlumil zvuk kroků, takže do dětského pokoje vstoupili tiše jako dvě myšky.

Tak brzy po ránu všechny děti ještě spaly. Na dětech jsou tři roky hodně znát. Eilael, Jinn a Malakim byly už veliké slečny, nejstarší Eilael už bylo deset let! Pepek se na ně díval s větší něžností než jindy, ale nebyly tu samy, všude podél stěn stály další postýlky. Rychle je očima spočítal. Devět! Dvě u dveří byly malé a ležela v nich mimina. Hned když vstoupil, bylo mu jasné, že nemohou být jeho. Stranou stály čtyři střední postýlky a na nich... na nich jako andílci spinkali čtyři krásní dvouletí kloučkové.

Pepek se až otřásl, když je spatřil. Tohle... to by měly být jeho vlastní děti! Všichni měli vlásky jako Pepek, ale jen dva si troufl určit. Hned mu totiž došlo, že ti dva, navzájem k nerozeznání podobní, musí být jednovaječná dvojčata Salgiel. Zajímavé bylo, že všechny děti kromě mimin měly na sobě bílé, nenabarvené andělské kombinézy. Znamenalo to ale, že jsou všechny telepatické, jinak by andělské kombinézy ani nosit nemohly.

„Čí je který?“ zeptal se směrovaně telepaticky Máni, aby děti nevzbudil, sotva se na ně dost vynadíval. „A... jak se jmenují?“

„Tady máš Pepču,“ ukázala mu prstem na nejbližšího spícího klučinu. „Tvůj a Xapho. Radek je zase tvůj a Ramiel. Holky se tenkrát o jména trochu pohádaly, ale rozsoudili jsme je spravedlivě. Xapho jsi měl prý nejradši a měla tedy největší nárok na pokračovatele tvého jména, i když se narodil jako druhý. A Ramiel má zase prvorozeného kluka, pojmenovaného podobně jako ona, ačkoliv prvorozený syn tady nemá takový význam jako na Zemi.“

„A tihle dva?“ ukázal na dvojčata.

„Sváťa a Simon, máš je se Salgiel,“ řekla Máňa. „Dohromady jsou ti čtyři hrozní rošťáci, ale mají být po kom! Až je uvidíš řádit venku na písku...“

„A co tahle mimina?“ přerušil ji a ukázal na dvě malé postýlky. „Čí jsou?“

„Tohle je Jaruška, Víti a Jarči,“ ukázala mu na bližší. „Je tady nejmladší, má necelých půl roku. Jarča ji ještě kojí, proto také nemůže být moc dlouho pryč.“

„Víťa s Jarčou jsou tady taky na návštěvě?“ oddychl si rychle.

„Ne tak úplně,“ zavrtěla hlavou. „A tohle mimino je tři čtvrtě roční Janinka od Xapho a Oldy. Xapho taky ještě kojí. Já teď budu mít s Oldou kluka a bude se jmenovat po tátovi.“

„Janinka je Xapho a Oldy?“ vytřeštil na Marii oči. „Jak to?“

Napadlo ho, proč zrovna Janinka... proč jí dávali zrovna tohle jméno? Ještě víc se ho dotklo, že ji má jeho nejmilejší Xapho zrovna s jeho kamarádem.

„Hele, pojď do haly, ať je nevzbudíme!“ navrhla mu místo vysvětlování.

Ještě jednou se podíval po miminu pojmenovaném Janinka. Jeho Xapho má tedy děti dvě. Pepíčka s ním a Janinku s Oldou. A Máně to, jak se zdá, vůbec nevadí!

Následoval ji jako v transu do haly, kde se zničeně posadil ke stolu. Usadila se vedle něho a jemně ho vzala za ruku, jako by ho chtěla podržet. Psychicky to ale potřeboval.

„Co se to tady všechno...“ začal, ale nenechala ho domluvit.

„Asi bych se ti měla nejprve představit, protože mě vlastně neznáš,“ řekla odhodlaně. „Znáš mě určitě jen za svobodna, ale nevíš, jak se jmenuji teď.“

„Ale tuším to,“ usmál se trochu. „Už jste se s Oldou konečně vzali? Chodili jste spolu tolik let, už jste měli načase!“

„Vzali jsme se,“ přikývla. „Ale trochu jinak, než si myslíš. A tak se nejmenuji po něm. Jsem teď Marie Horáková, tvoje manželka. Sedmá z devíti,1 abys věděl.“

„Cože?“ vyskočil vytřeštěně, jako by až teď zjistil, že sedí na ježkovi.

Samozřejmě čekal něco jiného, tohle byla další rána palicí do hlavy! Těžko by mu něco vzalo dech víc.

„Moje...“ koktal ohromeně.

„Patřím do tvé rodiny, takže jsem i tvoje manželka,“ opakovala umíněně a tiskla mu ruku. „Vzali jsme se všichni dohromady. Já, Olda, Víťa, Jarča, tvých pět vdov...“

„Vždyť...“ vyhrkl nešťastně, ale nenechala ho tu vrcholně udivenou otázku ani začít.

„Vědět, že jsi naživu, všechno by jistě probíhalo jinak,“ řekla rychle. „Uvědom si ale, nebyl jsi tu celé tři roky! Zkus se teď ničemu nedivit, tady se toho seběhlo děsně moc. Když nám tvoje vdovy poskytly azyl, žili jsme ještě rok odděleně, ale pak jsme se všichni dohodli a vzali jsme se. Všichni dohromady.“

„Vdovy?“ vybuchl Pepek. „Jaképak vdovy!?“

„Vdovy!“ trvala na svém přísně Marie. „Tvé vdovy, to snad není tak těžké pochopit! Považovali jsme tě za mrtvého. Zmizel jsi do světa, kde se nedalo přežít, a nevrátil ses! Vdovy pro tebe po celý rok poctivě truchlily, nemůžeš jim vůbec nic vyčítat! Nebyla to jejich chyba, že se znovu vdaly.“

„A čí to byla chyba?“ ohradil se. „Snad moje?“

„Tvoje asi taky ne,“ připustila. „Dávej vinu tomu, co tě tam tak dlouho zdrželo bez nejmenší zprávičky, že ještě žiješ.“

Pepek neřekl nic, ale hlavou mu to létalo sem a tam.

Sex je v Jupiterském duchovi důležitý, ale není hlavní. Tohle všechno se odehraje tak do dvou třetin knihy. Dalším vylepšením je skupinový sex s telepatickým propojením, kdy si všichni navzájem telepaticky sdílejí pocity. Sdíleného sexu se mohou účastnit i těhotné ženy, které by se jinak musely držet stranou. Má to ale i vedlejší efekty. Každý se může při sexu probírat i nejtajnějšími myšlenkami ostatních. V takové rodině se nic neutají, ale může to být i přínosem, když mezi sebou tak jako tak nemají žádná tajemství.

Nejtěžší to má v tomto světě křesťan František. Pepek ho přemluvil, aby pomohl Oáze s kulturou, František je totiž hudebník a byl ochotný vést v Oáze hudební školu. Kultura je totiž bývalým válečnicím zcela neznámá a František má proto s hudbou nečekaný úspěch. Problémy má jen s vírou. Jako křesťan se těžko smiřuje s tím, že kolem sebe vidí jen bývalé ďáblice. Nakonec se s jednou z nich i ožení, ale polygamii tvrdošíjně odmítá. To ale v Oáze chápou jako nemravnost a František to opravdu nemá lehké. Ještě že ho všichni bez výhrad uznávají jako hudebníka a jeho podivnost nakonec respektují.

Společnost Oázy nemá pravděpodobně obdobu v žádném světě, vytvořeném scifisty. Je to společnost harémů, které nejsou harémy, protože jsou částečně symetrické. Není tam místo pro nespravedlnost, to by to prostě nefungovalo. Velké tefirské rodiny mohou být ale z principu stabilnější než monogamní pozemské. Není to jen exotika, jsou tam načrtnuty i další podrobnosti, kterých si všimne jen ten, kdo se nad tím trochu víc zamyslí. Jak se asi cítí v polygamní rodině pozemská děvčata, vychovaná úplně jinak? Dokáží se přizpůsobit? Snesou pohled na svého kluka, objímajícího jinou, zatímco jsou objímané jeho kamarádem? Horákova rodina to vyřešila. Každý smí mít někoho oblíbenějšího, ale v sexu a ve výchově dětí musí být především spravedlnost. A tak i děti v takové rodině jen zběžně odlišují mámy a táty od mamin a tatin. Mámu a tátu má každý jen jednoho, maminy a tatiny jsou ti ostatní. Máma a táta přitom nemusí být pravými biologickými rodiči. V rodině Horáků mají pevné místo i děti, které biologické rodiče nikdy neměly, neboť vznikly ještě v továrně na děti.

Jupiterský duch je k dispozici jen v elektronické podobě na internetu. Pravděpodobně nebude nikdy vydán na papíře, byla by to příliš tlustá bichle. Možná vám ale tohle povídání pomůže při hledání těchto zajímavých světů. Zkuste to! Najdete to na

http://sw.gurroa.cz

© V.Semerád, Festival Fantazie 2007 Chotěboř

----------- Poznámky:

1 Malé rýpnutí do Star-Trekistů

Málo známé vlastnosti vody

Avalcon Chotěboř, Pragocon Praha

(K této přednášce jsem si musel přinést rekvizity... viz dále)

Řeknete si - obyčejná voda! Poměrně jednoduchá sloučenina H^2O, je jí všude plno, dokonce tvoří i většinu hmoty lidského těla. Přesto si dovoluji tvrdit, že některé její vlastnosti neznáte a když se s nimi setkáte, koukáte jako čerstvě vyoraná myš.

Tahle obyčejná sloučenina má totiž některé neobyčejné vlastnosti. A díky jim vlastně žijeme, i když to třeba netušíme.

Poměrně známá je její vlastnost, že při změně skupenství z kapalného na pevné se její objem značně zvětšuje, zatímco většina látek se naopak při tuhnutí mírně smršťuje. Známe to z toho, že led roztrhne láhev, pokud ji s vodou zapomeneme na mrazu. Nás to občas zaskočí, když zapomenete dát do chladiče fridex a pak se divíte... Jenže led trhá nejen chladiče aut, ale i skály a je tak významným činitelem při erozi a přeměně skal na jemnější strukturu - písek a půdu.

Napadlo vás ale, že díky tomu led plave na vodě a neklesne ke dnu? Díky tomu rybník nezmrzne až na dno a ryby v něm přežijí zimu, led v Arktidě plave a nedovolí, aby zamrzla až do dna...

Speciálním bodem je tzv. »trojný bod« vody, při kterém mohou v jednom prostoru stabilně vedle sebe koexistovat všechna tři skupenství vody zároveň - led, voda i pára.

Tohle všechno jistě znáte ze školy, pokud jste při vyučování nehráli pod lavicí »Námořní bitvu« nebo »Piškvorky«. Já se chci ale vypravit do oblastí, o kterých škola zpravidla nic neučí. Je to asi škoda, protože to spoustu lidí dokáže zaskočit.

Přenesme se do vyšších teplot - do oblasti varu, neboli změny skupenství kapalného a plynného.

Jistě víte, že se stoupajícím tlakem stoupá bod varu. Například v Papinově hrnci, známém jako »papiňák«, při varu stoupne tlak páry, až je schopná nadzvednout i závažíčko. Přitom stoupne i teplota bodu varu a potraviny se při vyšší teplotě a tlaku provaří rychleji. Možná si ještě pamatujete i to, že tento jev má horní hranici, tak zvanou kritickou teplotu, při které už vodu v kapalném skupenství žádný tlak neudrží. Od této teploty výš existuje už jen pára.

Tento jev můžeme pozorovat i vlastníma očima. Nevěříte? Kápněte tedy na rozžhavenou, nejlépe litinovou desku pár kapek vody. Místo aby se voda rychle vypařila, sbalí se do kuliček, které začnou po plotně bláznivě poskakovat. Samozřejmě při tom ubývají, ale pomaleji, než byste čekali. Při nižší teplotě, než je ona kritická, se voda rozprostře po plotně a mnohem rychleji vyšumí, změní se v páru.

Možná jste z dřívějška slyšeli o neštěstích u kotlů v době páry. Parní kotle totiž vybuchovaly. Jak ty pevné, tak na lodích i na lokomotivách. S kritickou teplotou zkrátka nejsou žerty.

Mimochodem, tlakovodní jaderné reaktory využívají toho, že s vyšší teplotou zůstává voda kapalná a může obíhat reaktorem, přičemž ve výměníku ohřívá jinou vodu v sekundárním okruhu, kterou tam ale při nižším tlaku mění v páru a tou pohání turbínu. Je na to ovšem třeba poměrně značný tlak v primárním okruhu a dobrou regulaci výkonu, která nepřipustí růst teploty nad kritickou teplotu. Tlakovodní reaktory víceméně trvale pracují těstě pod kritickou teplotou, což nese vysoké nároky na regulaci štěpné reakce.

Pro ty, kdo teď nadskočí a blikne jim v hlavě slůvko »Černobyl«, mám zklamání. Tamní reaktor byl jiného typu a explodoval z úplně jiného důvodu než by bylo přešvihnutí kritické teploty. Rovněž havarie Fukušimy byla úplně jiného typu.

Teď si ale dovolím poposkočit do ještě vyšších teplot.

Zhruba sedm set stupňů nad »první kritickou teplotou« se nachází velice zajímavá oblast parametrů. Voda - teď už vlastně vodní pára - tam prochází oblastí prudkého poklesu koeficientu přestupu tepla. Tak významného, že se tam vodní pára chová jako lepší tepelný izolant než asbest.

Má to pochopitelně největší význam opět v reaktorové technice. Pokud ten jev nastane u palivových článků, může se stát, že článek prostě přestane být chlazený a i když je ve vodě, rozežhaví se natolik, až se rozteče. Co to pro reaktor může znamenat, si už představte sami.

Vrátím se ale od jaderné supertechniky zpátky mezi lidi. I tento jev můžete pozorovat na vlastní oči, i když vám možná trochu polezou údivem z důlků.

Předpokládám, že už jste mohli sami vidět v televizi záběry na »jogíny«, kteří demonstrují svou »meditační sílu« tím, že přecházejí bosýma nohama přes ohniště plné žhavých uhlíků. Pravda, při těchto produkcích se občas některý ošklivě popálí, nicméně to jen zvyšuje efekt »meditační síly« u ostatních.

Semerád - Vlastnosti ohně a vody - Avalcon 2004

Já takové produkce provozuji bez dlouhé meditace. Připouštím, že vytrvalá meditace může pomoci, ale úplně jinak, než »jogíni« uvádějí. Podstatou tohoto jevu je totiž čistá fyzika, žádná »duchovní síla« se toho neúčastní. I když připouštím, že víra tady význam má - a ne malý!

Vrátím se k onomu pokusu, kdy kápnete na rozežhavenou desku pár kapek vody. Ta voda začne jako kuličky poskakovat a ne a ne se rychle vypařit. A to jsme pořád (přinejmenším u kuchyňské plotny) jen těsně nad »první kritickou teplotou«. Teprve o sedm set stupňů Celsia výš je druhá oblast, kdy voda prudce ztrácí schopnost přestupu tepla a začne se chovat jako izolační asbest. (Podotýkám, že tady nejde o jasně danou »kritickou teplotu«, ale křivka závislosti koeficientu přestupu tepla na teplotě zde má tak trochu širší »údolíčko«. Zkrátka od světle červeného žáru (kolem 900   C) se pára mění v tepelně izolační vrstvu, která nejenže zabraňuje rychlému ohřátí veškerého objemu vody, ale unese i poměrně značnou mechanickou zátěž. U »jogínů« je tou zátěží váha jejich těla, rozdělená na plochu jejich bosých chodidel. Jogíni prostě jdou po vrstvičce silně stlačené páry jako po asbestu a nespálí se.

Ale proč se občas některý přece jen spálí?

Tento jev totiž vyžaduje současné splnění několika podmínek a stačí porušit jedinou z nich, a už se vezete. Já o těchto podmínkách vím, »jogíni« na ně mohli přijít čistě intuitivně, ovšem pokud je neznají, občas některou poruší - s těžkými následky v podobě popálenin.

Když nechávám dobrovolníky, aby si to sami odzkoušeli, hlídám ty podmínky za ně. A ještě se mi nestalo, aby se někdo v mé přítomnosti spálil. A to se ví, hlídám to pečlivě, abych nepřišel »o reputaci«. Jak říkají Japonci, »kredit se ztrácí snadno, ale těžko se vrací«.

Není nutné chodit po žhavém uhlí. Takové pokusy se nedají dělat v místnostech, na to musíte být venku, musíte rozdělávat velký oheň a připravit ono »pole žhavých uhlíků«. Dá se to však demonstrovat i v menším a může to být ještě působivější. A mimochodem, je to i psychicky trochu obtížnější (viz dále).

K demonstracím používám pár předmětů, z nichž nejdůležitější je propan-butanový vařič. Jeho plameny mají nevýhodu, že nejsou dost horké, zato výhodu, že jsou k dispozici i v místnosti aniž by přítomní požárníci protestovali. Jako demonstrační předmět používám obvykle pohrabáč, je to na něm hezky vidět. Je totiž z měkkého železa a žárem změkne ještě víc. Ale zkuste ho ohýbat za studena, dá vám to přece jen fušku.

Tento hoch mi pohrabáč ohnul jediným ťuknutím (sledoval jsem ho pozorně, že?)

Nejjednodušší je pohrabáč holými prsty ohnout. Jak říkám, ve žhavém stavu (aspoň 900 Celsia) je železo měkké a stačí málo a ohnete je. Zkoušel jsem to v kotelně i s jinými předměty, jednak se daly lépe rozžhavit, jednak měla kotelna nehořlavou podlahu, takže jsem na ní bosou nohou bez problémů rozšlápl železnou lopatku na uhlí, což mi pak dalo práci, než jsem ji (opět za horka) prsty vytvaroval zpátky. Za studena na to potřebujete velké kladivo a kovadlinu.

Druhým »stupněm« těchto demonstrací je olíznutí rozžhaveného železa jazykem. Jazykem ovšem pohrabáč těžko ohnete, ale je to velice efektní, když to zasyčí a jazyk vůbec není spálený. Chce to však větší odvahu. Zjistil jsem, že hodně záleží na vzdálenosti žhavého předmětu od očí, resp. od obličeje. Po žhavém uhlí choditi není žádný problém. Sáhnout si na žhavý pohrabáč je trochu horší, ale když se vám to žhavé železo přibližuje k obličeji, můžete zjistit, že se to »zvíře v nás« prostě vzepře a odtrhnete ruku, i když nechcete. Musíte to zvíře nejprve překonat a když se vám to podaří, další pokusy už jdou »jaxi samy«. Jen si myslím, že tady je jádro pudla - některým lidem se to prostě nepodaří. Takové (asi dva ze třiceti) obvykle včas vyzvu, aby těchto pokusů zanechali, nebo se spálí.

Třetím stupněm, který jsem zatím nepodnikal všude, je pokus, při kterém si naliji do úst žhavé, tekuté olovo. Je to nejefektnější, ale na to už potřebujete klid, jistotu a přinejmenším Bunsenův kahan. Hořáku propan-butanového vařiče už tak nějak nevěřím. Samozřejmě olovo nedržím v puse dlouho, hned je vyplivnu, nejraději do plechového kýble s vodou. V něm nastává další zajímavá část pokusu. Olovo totiž na dně ve vodě chvilku svítí žárem, než jeho teplota poklesne a vybočí z kritického pásma. Pak v té vodě exploduje pára, až voda stříká ven. Kdo si uvědomí, že jsem to měl předtím v puse, otřese se hrůzou. Tohle už je opravdu na hraně, nicméně jsem se dosud nespálil. Spíš si spálím pusu o horké kafe nebo o polévku, neb jak jistě tušíte, nedosahují onoho »pásma izolačních vlastností vodní páry«.

Předváděl jsem to už mockrát, na koleji študákům, v továrně mistrům (kterým to nešlo do hlavy), na vojně, spolupracovníkům v práci... a dvakrát na sjezdu scifistů, v Chotěboři a v Praze.

Úspěch to mělo.

Podmínky, které je nutno dodržet

Teď musím něco říci k těm podmínkám, které musíte bezpodmínečně dodržet, abyste se nespálili.

1) Předmět, kterého se chcete dotýkat, musí být dostatečně rozpálený. Tuto podmínku považuji za nejdůležitější. Mám proto raději vyšší teplotu než nižší. Nejlepší je světlečervený až žlutý žár, jakmile barva přechází do tmavočervené, nechte toho a raději to přihřejte, neboť opouštíte bezpečné pásmo teplot. Mám raději žlutou než červenou - ovšem s propan-butanovým hořákem můžete být rádi, když dosáhnete té světlečervené. U tmavočervené už se začínám bát a to je zrada! (viz dál).

2) Předmět musí mít dostatečnou tepelnou kapacitu, aby si udržel teplotu i když ho trochu ochladíte. Plameny vás spálí, protože horké plyny rychle zchladnou pod kritické pásmo a potom vás nic neochrání. A venku si dejte pozor i na ochlazující vítr! (V místnosti je to bezpečnější.)

3) Na kůži nesmíte mít sebemenší stopy po tuku, oleji, másle apod. Cizorodé látky, zejména tuk, nemají vlastnosti vody! Vytvoří mezi ohněm a kůží tepelný most a jedete »jako po másle«. Je dobré si ruce (i nohy) důkladně umýt mýdlem (rozpustí tuky) a stopy mýdla dobře spláchnout (i mýdlo je tuk!).

Kdo si chce žhavé železo olíznout, nesmí mít v puse mastnotu! Na setkáních scifistů, kde jsem dal dobrovolníkům možnost si to odzkoušet, jsem každému (i sobě) vnutil kus suchého, netučného toastového chleba, aby si jím vyčistili ústa (nerozhodovalo, jestli to pak někdo spolkl nebo vyplivl). Pozor, i zubní pasta je tuk! Sliny ještě nevadí, sůl v potu také ne, ale každá mastnota je nebezpečná.

Pozor na to! Kdybyste se přece jen popálili, vyškvaří se zpod kůže podkožní tuk a ten to popálení urychlí strašným způsobem (viděl jsem na videu, jak se popálil jeden »jogín«, to tedy byla síla!). S tím ale souvisí další body, které musíte dodržet.

4) Nesmíte překročit jistý specifický tlak! Vysvětlím: Vrstvička páry, která se vytvoří na vaší kůži, unese hodně, ale jen »naplocho«. Uvědomte si, že se opíráte o páru, která uhne stranou, má-li kam. Kůže má obvykle tisíce drobných vrásek (papilláry), ty páru zadrží. Pohrabáč je oblý, to stačí. Ale dejte si pozor na všechny ostré hrany, trny a jiné ostřejší předměty na žhavé straně. Jsou prostě nebezpečné. Kdyby pronikly skrz kůži, vytaví »zpod kůže podkožní tuk a popálení urychlí strašným způsobem« (to už se opakuji, viz výše, ale lépe než na to zapomenout). Pozor na to! Pára unese i vaši váhu, ale jen naplocho! Zmínil jsem se, že jsem bosou nohou rozšlápl lopatku na uhlí - ano, ale položil jsem si ji na beton tak, aby byla plochou nahoru! Obráceně (tj. v »normální« poloze) by nahoře byly hrany! Dávejte na to pozor!

5) Nesmíte pokoušet štěstí příliš dlouho! Dokud jogín jde, stačí se noha ve vzduchu zpotit natolik, aby ho pára následující vteřinu ochránila. Když se na žhavém uhlí zastaví, vrstvičku vody odpaří a popálí se. Musíte si uvědomit, že vrstvička vody a páry, která vás chrání, pomalu, ale tak jako tak jistě ubývá! Já považuji za rozumnou dobu zhruba vteřinu, raději ne déle. Střídání nohou při chůzi postačí. Pokud si na žhavý předmět saháte rukou, nesmíte to s frajeřinou přehánět. Ono to i tak zasyčí a efektů je dost. U slin se k tomu přidává tepelný rozklad, po kterém je v okolí cítit spálenina. Mají to být ale jen sliny, ne pusa.

6) Nesmíte dopustit dotyk se suchou částí těla! Kdo má na ruce nebo noze mozoly, měl by si je aspoň trochu navlhčit. Beztak každému doporučuji umytí rukou (a nohou). Nemusíte je pak vytírat úplně do sucha. Ale jen čistou vodou! Příměsi, zejména mastné, ale ani alkohol tu nesmí být! Izolační vlastnosti má opravdu jen voda H^2O, nic jiného! Pozor na nehty a případné chlupy, ty nejsou ničím chráněné! Když si přejedete žhavým předmětem po hřbetu chlupaté ruky, nebolí to, ale jste velice rychle oholeni (jenže toho smradu!).

Tohle pravidlo se však nejvíc týká situace, kdy si zkusíte nalít olovo do úst. Nesmí se dostat do kontaktu se zuby! Musíte vytvořit z jazyku mističku a olova dát jen tolik, co se vejde na jazyk. Kdyby se olovo přilepilo k zubům, máte hned problém. Nestalo se mi to, ale jen protože si na to dávám pozor!

(Tento stupeň doporučuji nezkoušet hned napoprvé, ale až po nějaké zkušenosti. Řekl bych, že to napoprvé ani nepůjde, to »zvíře v nás« vám to asi nedovolí. Troufl jsem si to až po pěti letech od prvních pokusů. Můžete být rychlejší, ale nepřehánějte to. Není to pro novice!)

Za normálních okolností se lidské tělo potí a dodá potřebnou ochrannou vodní vrstvičku samo. Když si ruce trochu předem smočíte, budete mít větší jistotu. Není to ale nutné.

7) Nepodceňujte dynamiku nárazu! Tento bod je sice odstínem bodu 4, ale raději to připomínám zvlášť. Nechce to prudké nárazy. Chcete-li ohnout žhavé železo holými prsty, udělejte to rychle, ale ne příliš prudkým, soustředěným nárazem. Máte na to vteřinu a nejste ninja. Jinak překročíte onen specifický tlak i na plochém železe. Jogíni po uhlí jdou, ale neběží a hlavně - nedupou! Jinak... (viz výše...)

8) Nesmíte se toho bát!

Tento bod vypadá opravdu kuriózně, je však důležitější, než si myslíte. V tomto bodě totiž dávám zapravdu i »jogínům« s jejich »meditační silou«. Ne že by jim pomáhala překonávat plameny, to za ně udělá ona čistá fyzika, které je nějaká »duchovní síla« naprosto putna. Meditace jim však dodává klid a víru, že se nic nemůže stát. A kdo se nebojí, tomu bude přáno. Nespálí se.

Asi tušíte, že to má vědecké vysvětlení. Ano, je tomu tak. V horku se člověk potí »normálně«, v jeho potu je kromě vody nějaká stopa soli, ta se však chová neutrálně. Vrstvička páry vytváří ochranu proti horku a všechno funguje. Jestliže vám ale »strachem vyschne v krku«, je zle a raději to nezkoušejte. Ani dotykem ruky. Protože strach způsobí, že se v potu začne vylučovat kyselina máselná. Jen stopová množství, bohužel rozhodující. Některá zvířata tu kyselinu máselnou vycítí, například psi spíš napadnou člověka, který se jich bojí (když se psa nebojíte, většinou se k vám chová přátelsky, i když vás nezná, ale kdo se ho bojí, tomu i ten pes hned dá najevo, »kdo je tu pánem«!) Psi mají čich neporovnatelně lepší než my lidé a když se říká, že »vycítí strach«, pak to znamená, že vycítí tu kyselinu máselnou (když jí je hodně, smrdí opravdu hnusně).

Ale to už odbočuji, stop a return!

Kyselina máselná je ještě horší než olej, máslo nebo vazelina. Vytvoří tepelný most, »zpod kůže se vytaví podkožní tuk...« ještě víc to urychlí a viz výše, dopadne to zle.

Tady vidíte, že i ta meditace pomůže! Ne že by zadržela horkost, na to nemá, ale zadrží vylučování kyseliny máselné a přinese klid a pohodu - a je to důležité, věřte mi! Nemám ale rád, když se »jogín« holedbá, že »přemohl žhavého démona svou dlouho připravovanou duchovní silou«. Já to dokážu i bez dlouhé meditace a hned.

Nemám tak ostrý čich jako pes, abych vycítil kyselinu máselnou. Ale na člověku se dá i podle jiných známek poznat, že se bojí. Možná jsem některé dobrovolníky zadržel neprávem, když se mi jen zdálo, že příliš váhají. Omlouvám se jim, ale »SAFETY FIRST!« - bezpečnost především! Nestalo se mi, že bych se popálil, ani že by se popálil některý dobrovolník. Ale mohlo by se to stát a jestli jsem se něčeho bál, pak právě toho. Viděl jsem to jen na videu, ale stačilo mi to. Nemluvím ani o přihlížejících divácích a o jejich mínění. Vždycky bych mohl odhalit, kterou podmínku dotyčný porušil, nemuseli by mě hned prohlásit za podvodníka a šarlatána, ale raději jsem odradil pár váhavých. Když si to zkusí někde doma, ale dodrží podmínky včetně odvahy - a musí tomu opravdu věřit! Může se jim to i podařit.

Tak raději něco k tomu »zvířeti v nás«.

Není až tak těžké vstoupit na pole žhavých uhlíků. Ty jsou daleko od očí (či od obličeje). Problém nastane a je tím větší, čím je to horko blíž. A nebude to lineární závislost, spíš kvadratická. Zkrátka, jak vám to začne sálat do obličeje, pocítíte to »zvíře v nás«. Vzepře se a chce utéci. Je to prastará zkušenost všech zvířecích generací před námi, nejen instinkt, prostě zvířata se ohně bojí. To je normální. Zajímavé je (a to jistě zná každý kuřák), že se nebojíme plamene sirky nebo zapalovače. Ty máme pod kontrolou, na to už »zvíře v nás« nereaguje.

Když ale opravdu pevně věříte, že máte všechno pod kontrolou, můžete to zvíře překonat. Jakmile se to stane, jakmile si poprvé sáhnete na žhavý pohrabáč, závora se zlomí a podruhé, potřetí ani po desáté už problém není. »Zvíře se postaví na zadní« až když se pokusíte o další stupeň. Viděl jsem to na svých dobrovolnících (a nebylo jich málo, v Praze si to vyzkoušelo 48 dobrovolníků, z toho 12 dívek). Někdo si na žhavý pohrabáč ještě sáhl, ale když si chtěl líznout, »zvíře se vzepřelo«. Takové jsem raději zarazil s tím, že zřejmě u nich nejde všechno najednou. Povšimněte si na obrázku, jak každého nováčka sleduji jako ostříž. Kdo si ale jednou »lízl«, pak už s tím neměl problémy.

Moje vlastní zkušenost ale říká: když to delší dobu (několik let) nepředvádím, musím opět překonat onen živočišný odpor jako poprvé. Je však mnohem slabší a překonat se dá. Jen když to po několika letech zkusím znovu, vím, že mě to nesmí zastavit. A každý stupeň znovu, nejprve dotyk prsty daleko od obličeje, pak teprve líznutí (a další bariéra musí stranou!). Zvíře je slabší, ale je tam znovu.

Přece jen na těch instinktech něco bude!

Praktické využití

Ve středověku, zejména v Bavorsku, byly značně rozšířené »Boží soudy«. Když se nedalo normálně rozhodnout, kdo je vinen a kdo ne, dali oběma stranám olíznout rozpálenou lžíci, případně měli ruku položit na rozpálenou plotnu od kamen. Podle hesla »Nevinného oheň nespálí«!

Řeknete si - středověké tmářství! Jenže se stejnou věrohodností a nakonec i na podobném principu pracují i Američané u »Detektoru lži«. Zajímavé na tom je, že to fungovalo. A docela spolehlivě, mělo to i zhruba stejnou věrohodnost s americkým »Detektorem lži«. Ono to nevinné opravdu nespálilo!

Proč ale? Protože tenkrát ve středověku tomu lidé věřili. Opravdu byli přesvědčení, že »nevinného to nespálí«, zvláště když se předtím povinně postil, vyzpovídal, případně přísahal s rukou na bibli. Viník naproti tomu věděl, že je vinen a »Bůh to vidí!« Když si sáhl a měl v potu kyselinu máselnou, skončil nejprve s popáleninami a následně na šibenici nebo na katově špalku, neboť ten prostředek se nepoužíval kvůli sousedským sporům o slepice, ale v hrdelních sporech.

Ostatně, ani americký »Detektor lži« není schopen zjistit pravdu, nedělejme si o něm iluze! Měří, stejně jako středověký Boží soud, jen strach z prozrazení. Dostatečně drzý viník, stejně jako patologický lhář, který už věří vlastní lži jako pravdě, obojím projdou jako nevinní. Případně, je-li vyslýchající soudce správný inkvizitor, znervózní i nevinného a Detektor lži zareaguje. Ne na lež, ale pouze na strach.

My však už víme, jak to s tím je.

Pánové a dámy, chcete si to někdo vyzkoušet?

Václav Semerád, Chotěboř a Praha

Obrázky:

Syn se chystá na vyzkoušení své odvahy - na správné teplotě záleží!

První stupeň - jen dotyk prstem

Ještě trochu nahřát a jedeme!

Semerád - Vlastnosti ohně a vody - před olíznutím je dobré se zklidnit

Geometrická teorie teleportů

Pragocon 2003 Praha

Teleporty - klasika už od Star Trek, vlastně mnohem dřív.

Ale jak by mohly doopravdy vypadat?

Moucha

Vynálezce u svého teleportu

Počátek sekvence teleportování

První teleporty se snažily přemístit objekty po částech, přesněji - po částicích. Nebylo to snadné. Přenášený objekt musely nejprve rozložit (analyzovat) a pak zase složit (restaurovat).

Občas (prý) dokonce fungují. Šum v přenosu však může být zdrojem katastrofických chyb. A to i když tak na první pohled nevypadají...

Něco se nepovedlo? ♣↔♠

Nemusí to objekt úplně zdevastovat. Někdy stačí změna malého detailu, například smíchání dvou úplně odlišných DNA.

Nevím ale, jak rádi byste cestovali dopravním prostředkem, který by z vás dělal tohle.

Sám vynálezce nedopadl dobře... ♣↔♠

Odysseus a hvězdy

Zajímavý typ kulového teleportu se objevil ve filmu „Odysseus a hvězdy“.

Na dokumentárním obrázku je vidět, jak se dvě polokouličky zvednou, aby se spojily do velké koule, pohlcující předměty ve svém okolí, aby je oscanovala a odeslala k sestavení... kdesi...

Rozpůlená koule se spravila a zvětšila ♣↔♠

Star Trek

Podobné teleporty se - zřejmě po vychytání nejhorších chyb - objevují i v kosmických lodích seriálu Star Trek.

Někdy ovšem i tam dojde k chybince. Teleporty Star Treku pak vadný přenos zruší, bohužel i s přepravovanými. Vzhledem k vojenskému charakteru těchto lodí se na to ale zřejmě tolik nehledí.

Asi bude lépe, když tento typ teleportů opustíme a věnujeme se těm, které vás do cíle dopraví vcelku a bez fatálních mutací.

StarGate

Nesmírně efektní jevy doprovázejí otevírání kosmické červí díry projektu „Hvězdná brána“.

Počáteční gejzír u StarGate ♣↔♠

V této souvislosti patří demonstrace síly amerických mariňáků poněkud směšně. Je však třeba uznat, že k průzkumu tohoto fenoménu přistupovali mnohem zodpovědněji než v předchozích případech. Například nechali vše nejprve otestovat pomocí robota, než přistoupili k testu na dobrovolnících.

Bohužel, jak už to na Zemi bývá, projektu StarGate se zmocnila armáda USA. Takže se okolo tohoto projektu okamžitě začalo mlžit a kamuflovat. Všimněme si například kamuflážního planšetu s dvojrozměrným zobrazením třírozměrného vesmíru! Inu - vše podléhá utajení. Takže se nedivme, když se ve filmu občas objeví naprosto zavádějící hlášky o jakémsi molekulárním rozkladu - což je u StarGate naprostý nesmysl.

Dá se zobrazit třírozměrný vesmír na dvojrozměrné ploše?

Všimněme si ale, že ve filmu bylo možné ruku do té vlnící se plochy nejen vstrčit, ale také ji nepoškozenou a nerozloženou vytáhnout zpět, což svědčí o absenci jakéhokoliv rozkladu.

Ba ne - hvězdnou branou se cestuje vcelku!

Pozor! Opatrně! ♣↔♠

Musíte ale uznat, že cesta tunelem je velice zajímavá a efektní.

Kontakt

Jinou cestou se ubíralo cestování v příběhu KONTAKT. Obrovské monstrum, rozměrově přesahující jiné kosmické projekty, mělo odeslat do vesmíru kapsli s odvážlivcem.

Na první pokus se - jak už to v Americe bývá - dívaly z dálky tisíce diváků.

Diváci... ♣↔♠

Pak se stalo, co se občas stává. Nahoře vybuchla bomba... ...a kusy stroje létaly až mezi diváky...

Naštěstí se u druhého stroje pokus podařil... (i když stroj sám vypadal dost nebezpečně...)

Druhý stroj byl utajený ♣↔♠

Však to také sledovali z úctyhodné dálky... Nečekali, že loď zasáhne zvýšená gravitace... ...a že to s nimi pěkně hodí...

Hrdinka v kapsli si zatím užívala cesty.

A jedeme! ♣↔♠

A hlavně - triumfálního příletu do cíle... (Že to pak dopadlo jinak? Ach jo!)

(Asi jí to někdo nepřál...)

GSMB

Čtenáři knih z Galaktického společenství myslících bytostí (GSMB) si při této příležitosti jistě vzpomenou na vagonovité kontejnery systému „vjosuzgu“, na nichž byla v GSMB doprava víceméně založena. Systém „vjosuzgu“ byl ovšem proti předešlým systémům podstatně propracovanější, zejména co do spolehlivosti. K haváriím tady nedocházelo (s výjimkou kolapsu při explozi supernovy a následném zhroucení galaktické dopravy, ovšem ve srovnání se zkázou celé planety je to maličkost).

Zoidee, divka z planety Bardža, (c) Vaclav Semerad 2001

Podobné kabinkové transfery najdeme alespoň v desítce dalších scifi. (Strugackých »Nulový transport«, teleportační kabinky Mrzoutů v Jupiterském duchovi). Většinou jsou to nenápadné prostředky hromadné dopravy jak v rámci jedné planety, tak i v meziplanetární dopravě.

Podívejme se ale na úplně jiné způsoby, využívající geometrie paralelních vesmírů.

JINÉ TEORIE

Vesmír totiž není jen třírozměrný, jak ho vidíme. Ačkoliv i tam se dá objevit ledacos zajímavého, jako třeba Möbiův prsten - toto třírozměrné těleso, ač na to nevypadá, má jen dvě strany.

Teorie paralelních vesmírů navíc předpokládá, že je vesmír zohýbaný jako japonská skládačka origami. Tady si musíme pomoci dvojrozměrným zjednodušením. A to tak, že původně třírozměrný vesmír bude jen dvojrozměrným listem papíru. Nám se zdá samozřejmě rovný a pokud bychom chtěli putovat mezi body A,B,C, byly by nejkratší cesty červené přímky. Když si ale uvědomíme, že je vesmír poskládaný jako origami, všimneme si, že mezi body A-B a B-C se objevily mnohem kratší zelené spojnice - jenže nevedou po ploše našeho dvojrozměrného vesmíru, ale dalším (zde tedy třetím) rozměrem. A když vesmír sklapneme úplně, vzdálenost mezi body A,B,C se zmenší na úplné minimum - prakticky na nulu (případně na tloušťku papíru).

PROPUSTI

Již ve starých ságách jsou zmínky o hvězdných branách, jednodušších než brány typu StarGate. Na prastarém obrázku je vidět starší typ brány, ještě poměrně velké, ale už na rozdíl od bran StarGate přenosné. Průhledem věncem blesků mezi dračími hlavami vidíte otevřenou bránu do úplně jiného světa s podivnou flórou i faunou. A když věnujete bližší pohled zobrazeným postavám, zjistíte, že postava podobná muži není člověk. Nejde jen o jeho špičaté uši, ale zejména o jeho elektrický orgán - povšimněte si Eliášova ohně kolem jeho ruky. Zdá se, že naši předkové přece jen mohli mít zkušenosti s obyvateli sousedních vesmírů. A že existence čarodějů a dokonce i draků nemusí být tak nemožná.

Schody do nebe?

Vývoj však se ani ve vesmíru nezastavil a dnes jsou hvězdné brány ještě jednodušší než kdysi. Na dalším obrázku je vidět individuální typ brány. K jejímu vytvoření nepotřebujete žádné ohromné strojové monstrum velikosti rakety Apollo, ba ani složitou bránu typu StarGate. Vidíte zde otevřenou bránu do jiného světa, kterou cestovatelka proskakuje bez dalších prostředků.

Ano, do vzdálených světů se dá pomocí přehybů vesmíru přejít i pěšky.

Pro úplně poslední typy propustí nejsou obrázky.

Tyto propusti totiž nejsou statické. Propust se objeví na velice krátký okamžik, kratší než milisekunda, přitom přenese objekt na téměř libovolnou vzdálenost, dokonce i mezi vesmíry.

Objekt (cestovatel vesmírem, nebo přenášený předmět) se pak prostě objeví na jiném místě.

Tento způsob je ve vesmíru poměrně nový. Začal se používat až v posledních necelých tisíci letech (což je ve srovnání s trváním kosmických civilizací velice krátká doba).

Na Zemi se dostal do povědomí lidí jako naprosto nečekané objevování a naopak mizení vesmírných návštěvníků. Pokud přitom odnášeli lidi ze Země, zachovalo se to v pověstech jako odnášení lidí ďábly do pekla. Ve skutečnosti to může být úplně jinak, ale není vyloučeno, že je tomu přesně tak jak pověsti popisují.

Noční stín

Pro dnešek - Konec, děkuji za pozornost...

www.sw.gurroa.cz

(Pokračování příště!)

Poznámky:

1 Malé rýpnutí do Star-Trekistů

© Václav Semerád

KONEC

Table of Contents

Východní mystika vědecky

Neviditelný boj s mimozemšťany

Dänikenovy omyly a jejich jiné vysvětlení

Čarodějnice vědecky

Chráněnci mimozemšťanů

Dvojdyšné bytosti a jejich problémy

Psychorezonance++ - úvod

Biblické zázraky vědecky

Babylonská věž v mimoprostoru

Allohmota a hmotové zrcadlo (duchové vědecky)

Gatewehr - hvězdná brána jako zbraň

Orbitální rezonance a jejich vliv na podnebí Země

Vynucené harémy a sex v Jupiterském Duchovi

Málo známé vlastnosti vody

Geometrická teorie teleportů

Poznámky