Satira a rýpance

pronásledované a trestané Soudcovskou mafií

sepsal

Soudce Ti

© 2014-17

Normální verze

Generováno v http://sw.gurroa.cz 16.04.2020-12:06 pro SW.

Předmluva

podpis roberta van gulika (čínsky)

Robert van Gulik

To se rozumí, že Soudce Ti za tyto povídky nemůže!

Postava soudce Ti je založena na skutečné historické osobnosti Ti Žen-ťie (přibl. 630 až 700), okresního soudce a později státníka za dynastie Tchang. Za dynastie Ming (1368 až 1644) vznikl v Číně „lidový román“, literární útvar, s dějem zasazeným v minulosti, i když plným anachronismů. Jeden takový román, »Slavné případy soudce Ti«, Robert van Gulik objevil a přeložil do angličtiny. Román, ve kterém se odehrávaly dva detektivní příběhy současně a který (což bylo v lidových románech z doby dynastie Ming neobvyklé) skoro neobsahoval obvyklé dominující nadpřirozené prvky, odrazující západní čtenáře, Gulika vedl k napsání vlastních románů s využitím historické postavy Ti Žen-ťie, včetně stejných mingských anachronismů, jakoby šlo o skutečná čínská pokračování původního lidového románu

(Wikipedie).

© 2014-17 Soudce Ti

Miloš Zbránek působí u liberecké pobočky krajského soudu a řeší obchodněprávní agendu. Předseda krajského soudu Luboš Dörfl (zapamatujme si jeho jméno!) jej už dříve vyzýval k umírněnosti při psaní. Když publikační činnost pokračovala, podal kárnou žalobu. Udavač!

Kárný senát této žalobě vyhověl. Texty s uprchlickou tematikou jsou podle senátu na hranici vkusu a slušnosti, v některých případech ji překračují.

Kdyby sporné články napsal někdo jiný, nemohly by se podle rozsudku stát důvodem pro zásah veřejné moci. Jsou sice názorově vyhraněné, ale nehlásají žádnou nenávistnou ideologii, nevyzývají k ničemu nezákonnému. Zbránek je ale soudce, který by měl být zdrženlivější a musí dbát na to, aby nenarušil důstojnost soudcovské funkce, mínil kárný senát. Když se podobně »důstojný« profesor osobně účastnil podstatně hambatějšího průvodu »Gay Pride«, naše média se dojemně shodla na tom, že do toho nikomu nic není a ještě nevybíravě napadala našeho prezidenta, když odmítl tomuto »katolickému buznovi« (jak se sám M.Putna označil) udělit titul profesora. Karlova univerzita si ale za jeho jmenováním stála v domnění, že tím přispěje k důstojnosti univerzity.

Velice pitomý názor!

Tvůrce povídek Miloš Zbránek je za ně v dnešní době stíhán a trestán vedením Soudcovské mafie (pardon - unie!), za údajné znevažování soudcovského stavu, nacionalismus, xenofobii, diskriminaci, rasismus a sexismus. Kárný senát Nejvyššího správního soudu mu loni uložil důtku za články publikované na internetu. Podle kárného senátu texty hrubě neobjektivním, dehonestujícím (byť pravdivým!) způsobem vykreslují migranty i pracovníky neziskových organizací, a to včetně vulgarit. »Soudci by měli vystupovat zdrženlivě a dobře zvažovat formu, jak prezentují své postoje«, zdůraznil soud. Soudcovská mafie tím skvěle naplnila duch Orwellova románu »1984« - tresty za »verbální zločiny«, i když nenabádající k násilí.

Bravo, Soudcovská Mafie!

A teď třešinka na tomto nechutném dortu!

Ústavní soud stížnost libereckého soudce Miloše Zbránka zamítl.

Ústavní stížnost argumentovala právem na svobodu projevu. Podle stížnosti neměl Zbránek v úmyslu poškodit důstojnost a dobré jméno soudcovského stavu. Pouze prý využil svého ústavního práva, v jehož mezích vyjádřil své názory prostřednictvím literární činnosti, konkrétně satirické umělecké tvorby.

Tahle banda určuje náš život!

Podle ústavních soudců ale důtka nebyla porušením práva na svobodu projevu, která je u soudců limitovaná jejich postavením. V nálezu ÚS opakovaně zaznělo slovo zdrženlivost, stejně jako konstatování, že soudcovská funkce přináší výsady i omezení. „Soudce je soudcem 24 hodin denně (vysokoškolský profesor není?) a přísnější požadavky na jeho chování se uplatní i v jeho běžném občanském životě. Žádný soudce nesmí publikovat články, které by mohly znevážit vnímání jeho funkce ve společnosti!“ uvedl ústavní soudce zpravodaj Vladimír Sládeček.

Vladimír Sládeček - ústavní soudce

A náš skvělý Ústavní soud tomu nasadil trnitou korunu tvrzením, že trest za názor je v pořádku, neboť »pro soudce Listina základních práv a svobod neplatí«. Ústavní soud se již jednou dokonale zesměšnil rozsudkem, který považuji též za broskvovinu - „Předčasné volby jsou protiústavní, neboť poslanci mají nárok na plné čtyři roky mandátu!“

Bravo, Ústavní Kašpaři! Jestli někdo soudcovský stav opravdu znevažuje, pak jsou to právě tito kašpaři! Svoboda slova zatím - lidově s Krylem řečeno - ryje držkou v zemi!

A nám nezbývá než strpět vynucený pseudonym, který (snad!) aspoň nějakou dobu umožní tyto povídky číst, než je naše Česká Cenzura zruší úplně. Jenže si k tomu bude muset najít jinou záminku. Soudce Ti pod Českou Soudcovskou Mafii (pardon - unii!) naštěstí rozhodně nespadá.

Pro jistotu připomenu: pseudonym »Soudce Ti« může dnes použít kdokoliv. Historická postava se zaručeně bránit nebude a Robert van Gulik to jméno sice také použil, ale nevymyslel, takže není jeho »duševním vlastnictvím« a ani OSA mu nepomůže.

Je to jako když na fotbale fanoušci křičí: „Soudce je vůl!“ Ten výrok je ovšem trestný a rozhodčí (soudce) může posměváčka trestně stíhat. Ale když fanoušek křičí „Soudce je Hugo! A Hugo je vůl!“ - už to trestné není. Žalovat by to mohl jedině Hugo, který by to vztáhl na sebe. Jenže to se dá ošetřit výmluvou »Já myslel jiného Huga!« a podle právníků to úplně postačí. Hugů může být v ochozech hafo. Soudců je ale na hřišti tak málo, že se urazit mohou.

Tak to vymysleli právníci, takže to musí být pravda pravdoucí! :-D

Děkuji za pochopení.

Perforace první dámy

Soudce Ti

Vážení čtenáři, vítejte na reportáži z finále prvního ročníku mistrovství světa feministek v dámském šachu. Zdravíme vás ze slunečné irácké Fallúdži, kde se zápas koná. Nejdříve se stručně seznamme s oběma finalistkami.

Za Spojené státy nastupuje Maria Luisa Corvolan. Maria je žena s pohnutým osudem. Kubánská imigrantka, kterou při plavbě na Floridu kousl žralok do hlavy. Ačkoliv jí prokousl lebku, nezanechalo to na americké reprezentantce viditelné stopy, tedy vyjma několika otvorů v hlavě. Maria bohužel neumí hrát šachy, ale do finále se dostala díky systému bonusů, které mají vyrovnat diskriminaci a nerovnost mezi rasami a pohlavími. Díky tomuto osvědčenému systému, který se v USA zavedl v rámci programu rovných možností, se dostala bez přijímacích zkoušek i na Harvardskou universitu, kde předčila i pozdější nositele Nobelovy ceny. Posuďte sami. Maria obdržela plusové body za černošku, lesbičku, svobodnou matku, přenašečku viru HIV, vyléčenou narkomanku a zvláštní bonus za tu prokousnutou hlavu. Za tohoto stavu nemohla Harvard nevystudovat. Ze stejného důvodu vyřadila všechny soupeřky na cestě do finále, ač tyto byly zkušenými šachistkami.

Za Evropskou unii nastupuje Sophia Formosa. Sophia se do finále neprobojovala na základě nějakých primitivních bonusů, ale na základě sofistikovaného systému kvót. Dle analytického útvaru Úřadu pro průřezové činnosti v Bruselu bylo zjištěno, že místo finalistky by mělo připadnout vousaté zpěvačce, multikulturní sociopatce trpící depresemi, která bojuje za práva menšin, nenávidí globální oteplování a dokáže si narvat kuře do vagíny. Všechny tyto nároky Sophia splnila, vyhrála navíc televizní pěveckou soutěž Eurovize, kde ve finále porazila dvouhlavého trpaslíka z Kypru, který zpíval dvouhlasně (jedna hlava zpívala řecky, druhá turecky). Jistým handicapem je to, že Sophia je běloška. Sice zarostlá hustým černým plnovousem, ale přece jen s méněcenným pigmentem. Tuto nevýhodu částečně kompenzuje fakt, že je ženou přeoperovanou. Její původní jméno je Helmut Riesenvogel a pochází z Innsbrucku. Analytický útvar z Bruselu bohužel opomněl do výběru zakomponovat požadavek, aby vybraná finalistka uměla hrát šachy. Takže ani zástupkyně Evropy tuto hru neovládá. Tím napínavější bude vzájemný souboj obou šachových škol.

Neinformovaným čtenářům musíme nejdříve vysvětlit několik rozdílů mezi klasickým a feministickým šachem. Jak možná víte, mezi šachovými mistry světa jsou doposud samí muži. To je důsledek záměrně machistických pravidel, která mají za úkol diskriminovat ženy. Pro feministický šach bylo nutné tato pravidla upravit. Předně bylo nutné eliminovat veškeré symboly mužského šovinismu v šachu. Tedy figurky feministického šachu nemají střelce, jejich políčko je prázdné. Hlavní symbol mužského šovinismu - figurka krále, byla nahrazena první dámou. První dáma má stejné možnosti tahů jako běžná dáma, jen na ni směřují útoky protivníka, snažícího se dát mat. Jezdec zůstal, ve feministickém šachu se však nazývá kobylka. Pokud útočí kobylky, má to více apokalyptický nádech, odpovídající feministickému duchu. Věže zůstaly beze změn, stejně jako pěšci. Pěšec je sice mužského rodu, ale v každé hře bývají pěšci prvními oběťmi boje, což je odpovídající roli a užitečnosti nechutného mužského plemene. Čtenáře znalého šachu jistě napadne, že dát mat figurce, která má možnosti pohybu dámy, je mnohem složitější, než umatovat pomalého lempla muže - krále. První dáma smělou útočící figurku snadno sebere, nebo jí uteče. Však také první hry feministického šachu trvaly několik dnů a stejně z 99% končily remízou. Proto došlo ke změně pravidel. Cílem není první dámu umatovat, ale vyhodit ji jako každou jinou figurku. Oproti jiným figurkám má však první dáma tři životy. Která soupeřka dříve dosáhne trojího vyhození první dámy, vítězí.

A nyní již k průběhu zápasu. Utkání se koná na území Islámského státu a obě finalistky, krátce před zahájením, konvertovaly k islámu. Obě jsou oděny v burkách, takže nemůžeme čtenářům sdělit, která vyhrála. Již několik minut po zahájení hry byl vymlácen ten šovinistický mužský póvl - pěšci. Burka hrající bílými kameny získávala postupně převahu v poli a po hodině se mohla radovat z vítězství. Na oslavu vítězství narazila černou první dámu na trčící hřebík. Jde o symbolické připomenutí místního lidového zvyku, kdy každým rokem, vždy na oslavu konce ramadánu, je naraženo na kůl 40 panen nemuslimského vyznání.

P.S.:

Po uzávěrce vydání bylo zjištěno, že oběma finalistkám byla po zápase uříznuta hlava. Zjistilo se totiž, že prorok Mohamed nikdy šachy nehrál a hru samotnou vynalezli buď křesťanští, nebo hinduističtí nevěřící psi. Její provozování bylo proto posouzeno jako hrubé rouhání.

Z Fallúdži pro Šachový zpravodaj, Martin Horák.

22.12.2014 Soudce Ti

Óda na lenocha

Soudce Ti

„Říká se, že kus poctivé práce nikoho nezabije, ale na druhou stranu, proč pokoušet osud?“

Ronald Reagan

Povšimnul jsem si v poslední době, že uchazeči na jakoukoliv veřejnou funkci, volenou či nevolenou, zdůrazňují svou pracovitost, aby tak zvýšili své šance u voličstva nebo alespoň u členské základny nějaké strany, pokud by jim přízeň členstva zajistila nějaké to místečko ve veřejné správě.

Hotovou pohromou pro takového uchazeče pak je, když jej nějaký jiný činovník, většinou taky uchazeč, nazve lenochem, který si takzvaně nic neodpracoval. Postižený má pak potřebu zvednout hlas na svou obranu a bránit svou pracovitost. Většinou tak činí zcela hloupě a nešikovně, když se ohání životopisem, kde na dvě strany vypíše všechny možné i nemožné funkce, které zastával ve státní správě a u kterých volič nerozumí ani názvům, natož aby pochopil konkrétní náplň práce, neřku-li jejich užitečnost. Přitom takový dvoustránkový výčet funkcí lze povětšinou nahradit jedním slovem - darmožrout. Postižený uchazeč si tak sám vykope hrob u voliče, neboť jaké jiné slovní označení pro jeho práci může inteligentního voliče napadnout u funkcí typu:

- vedoucí oddělení kohezní politiky

- vedoucí samostatného oddělení průřezových činností, či

- ředitel odboru EU fondů v rámci Sekce pro evropské záležitosti.

Marně pak dotyčný pláče nad uniklou funkcí a spílá nepřejícníkům. Sám si za to může. Kdyby použil mozek a fakta, sám by hrdě přiznal, že je lenochem, že ve shora uvedených funkcích jen prznil sekretářku a luštil sudoku. Být lenochem je totiž přednost a ne handicap, alespoň ve veřejných funkcích.

Nelze samozřejmě šmahem odsuzovat pracovité jedince. Zlozvyk pracovitosti je u některých činností, jako dřevorubec nebo horník, vyloženě užitečný. Také některé druhy parazitů (např. živnostníci), by bez něj nemohly existovat. Pokud se však týká veřejných funkcí, je pracovitost vlastností, která je vysloveně škodlivá.

Než vyšleme nějakého workholika do veřejné funkce, je nutné si uvědomit, že to jsou lenoši, kterým lidstvo vděčí za svůj pokrok. Byl to lenoch, kterému se kdysi nechtělo běhat po lese, sbírat plodiny a honit zvěř. Proto zasadil semena plodin u své jeskyně a do ohrady zavřel pochytané tury, aby se kvůli shánění potravy tolik nenadřel. Byl to zase lenoch, kterému se nechtělo nosit úrodu z pole, vynalezl proto kolo a káru a byl to opět lenoch, který vynalezl popruhy a místo sebe zapřáhl do káry domestikované dobytče. Zcela jistě mu pracující většina spílala, že je líný a místo poctivé práce lelkuje a vymýšlí nesmysly. Kdyby na ně tehdy dal a potlačil svou zdravou lenost, dodnes bychom se lopotili jako ti pracovití blbci před tisícovkami let.

Byl to hospodský povaleč a lenoch Charles Darwin, který objevil evoluční teorii. Do školy chodil, aby dospal své hospodské dýchánky a jediným sportem, který provozoval, byla střelba na vrány, kteroužto vykonával ze své postele skrze otevřené okno. Jinou teorii - teorii relativity, vynašel vyhlášený školní loudal Albert Einstein, nejoblíbenějším sportem Winstona Churchilla bylo houpání se v houpacím křesle. Za vyhlášené lenochy byli považováni Mendělejev, Newton i Archimédes a Fleming byl navrch bordelář, který byl líný uklízet svůj pracovní stůl. Jen díky tomu se dala do jeho vzorků plíseň, která hubila mikroby a byl tak objeven penicilin. Kde bychom dnes byli, kdyby Fleming byl pořádkumilovný puntičkář?

Anebo naopak. Co by za to dali Židé, kdyby jejich evidenci pro transporty vedl nějaký flink, který má v dokumentaci bordel a jediné, co ho zajímá, jsou děvky, chlast a dobré jídlo? Židé by se bezprizorně potloukali po Evropě a v Osvětimi by nebylo čím topit. Takových životů by bylo ušetřeno! A kdo má jejich životy na svědomí? Pracovitý blb Eichmann.

Ale proč chodit pro příklady do dávné historie? Podívejme se na tři české presidenty. Václav Havel prý nebyl zrovna dříč. K dobrému pití i cigaretě neměl daleko, sportovat jej nikdo nespatřil. Přesto jeho věhlas ve světě, a tím i České republiky, byl ze všech presidentů největší. To Václav Klaus pracoval v jednom kuse. Odpočinek považoval za sprosté slovo, dovolenou a zeleninový salát za levicovou úchylku. Za dobu svého presidentování napsal skoro 30 knih a zastínil tak svého předchůdce, který byl původním povoláním spisovatel. Jenže, kromě redakční rady Protiproudu, je nikdo nečetl. Taky byl aktivní sportovec. Tím jen přidělával starosti níže postaveným politikům, neboť ti mu museli hledat soupeře pro jeho tenisová klání, kteří museli být tak dobří, aby s presidentem sice prohráli, ale ne moc, aby to nebylo nápadné. Věnoval se prakticky všem sportům, kromě formule 1. Té se nevěnoval jen proto, že mu vadila liknavost mechaniků při výměně kol. Miloš Zeman navázal na prvního presidenta, tedy alespoň pokud se sportování týká. Taky napsal knihu, jen jednu a ještě v době svého důchodcování na Vysočině. Za to ovšem výživnou. Občané se dozvěděli, že jeden významný sociálně demokratický straník byl nevzdělaný pitomec, jedna významná stranička byla v mládí běhna a další socialista byl psychopat se sklony k sebevraždě. Občany asi mnoho neuklidnilo, že tito lidé zastávali vysoké vládní funkce, včetně pozice premiéra. No ale prodávalo se to báječně.

Z toho je patrné, že pracovitost politika nemá pro užitečnost jeho působení žádný pozitivní vliv.

Takže jaké z toho plyne poučení pro voliče? Průměrný občan by rád platil ze svých daní co nejméně úředníků a veřejných činitelů. Zkušenosti nám ukazují, že snížit množství státního úřednictva je holou utopií. Snížit počet státních úředníků dokáže jen atomový výbuch a morová epidemie. I kdyby nás potkalo takové štěstí, musíme mít na paměti, že v takových případech umírají jako poslední krysy, pavouci a úředníci.

Volič má proto na výběr dvě reálné možnosti. Buď pošle do funkce lenocha, který si bude náramně žít z jeho daní nebo pošle do funkce workholika, který si taky bude náramně žít z jeho daní a ještě mu bude škodit. Je totiž touhou každého pracovitého osla, zanechat po sobě nějakou stopu v podobě zákona, anebo alespoň v podobě nějaké té novely zákona. Ať to stojí, co to stojí. Jaké jsou konkrétní důsledky působení pracovitých oslů v politice? Tak například zákon o dani z příjmů, který platí od 1.1.1993 byl za 21 let změněn 136x. Tedy zhruba každý druhý měsíc. Zákon o pojistném na sociální zabezpečení jen 64x a na zdravotní pojištění pouze 50x. Zákony o DPH platily za stejné období dva. Celkový součet jejich změn je 63. Tedy průměrný živnostníček musí vstřebat 313 změn za 21 let jen u nejzákladnějších norem, které musí dodržovat. To značí, že každých 24 dnů jeho života mu pracovitý zákonodárce změní pravidla hry. Z toho je patrné, jak pracovití zákonodárci škodí běžnému občanovi. Je třeba mít na paměti, co pravil Gabriel Laub, že „chytrost a pracovitost jsou jako manželé - málokdy se snášejí.“ Jak krásné by to pro občana bylo, kdyby v parlamentu a vládě zasedli samí lenoši, kdyby nehnuli prstem a zákony by zůstaly neměnné alespoň jedno volební období!

Proto chvalme a hlavně volme lenochy! Uleví se nám.

11.01.2015 Soudce Ti

Dopis delegáta stranického sjezdu

Soudce Ti

Milá maminko, píši Ti dnes ze sjezdu našeho hnutí. Jak už jsem Ti psal dříve, naše hnutí není jako ty ostatní nedemokratické strany, ti dinosauři, co se brání referendu a přímé demokracii. Proto se našich sjezdů zúčastňují všichni členové hnutí a ne pouze kdovíjak zvolení (či vyvolení?) straničtí delegáti.

I přesto, že se sjezdu nemohla zúčastnit plná čtvrtina našich členů (členové Nováček a Horáček dostali chřipku), byla budova, kde se sjezd konal (ta telefonní budka u Tesca) narvaná k prasknutí.

Jistě Tě maminko, zajímá, jak takový sjezd probíhá. Ještě před začátkem jednání si členové spontánně zakupovali knihy profesora Šikanzena, který je naším předsedou. Knihy se prodávaly u stolku s presenčními listinami před vstupem do zasedacího sálu. Zakoupil jsem všech pět titulů:

- Úsvit přímé demokracie

- Japonská kuchařka

- Jak správně řídit stát

- Jak správně řídit firmu a

- Seznam nedobytných pohledávek za firmami profesora Šikanzena.

Ta byla ze všech nejtlustší.

Bohužel se záhy ukázalo, že tu poslední knihu náš předseda vůbec nenapsal. Když přijel a viděl ji v rukou straníků, značně jej to rozladilo. Členové se snažili předsedu uklidnit a povzbudit. Mnozí pronesli o knize pohrdlivé poznámky, já sám jsem ji demonstrativně odhodil do odpadkového koše. Přesto akce neznámého baziliška, který nám knihu podstrčil k prodeji, měla za následek narušení pohodové atmosféry sjezdu. Pak napadla tajemníka myšlenka, že by předseda knihu demonstrativně přepůlil úderem karate. Náš předseda maminko, je totiž mistrem tohoto bojového umění a dokáže rukou půlit cihly. Předseda nadšeně souhlasil a i my jsme byli nadšeni. Vyndal jsem svůj výtisk z odpadkového koše a podal jej předsedovi...

Po návratu předsedy z ošetřovny a vyloučení tajemníka ze strany, pokračoval sjezd dle programu. Hlavním bodem programu byla podpora myšlenky pana presidenta na povinné volby. Musím Ti říct, maminko - je to geniální nápad. I náš předseda si to myslí. Škarohlídi tvrdí, že je to nedemokratické, ale to je nesmysl. Proč by jinak povinné volby zavedly takové bašty demokracie, jako Argentina, Libye, či Kongo? V demokracii má každý svá práva, včetně práva volit a kdo nevyužívá svá práva, na toho musí tvrdě dopadnout ruka práva.

Diskutovali jsme na sjezdu, jaká by měla být sankce za neúčast ve volbách. Bez sankce by to, maminko, nemělo cenu. Češi by se na to vyprdli. Zastávám názor (a i předseda si to myslí), že nejlepší by byly ty veřejně prospěšné práce. Na zavírání nevoličů do kriminálu nemáme dost věznic a peněžité tresty by se těžko vymáhaly od sociálně slabých. Mělo by to pozitivní následky. Musely by být zřízeny nové úřady, které by evidovaly nevoliče, udělovaly by jim tresty a kontrolovaly, zda jsou tresty vykonávány. Když si uvědomíš, maminko, že máme volby co půl roku, měli by se zaměstnanci těchto úřadů co ohánět. Do úřadů by se proto museli nabrat lidi, to by mělo kladný dopad na nezaměstnanost. Zastávám názor (i předseda si to myslí), že by se to mělo spojit s naší myšlenkou referenda a hlasování o odvolávání politiků. Představ si maminko, že po každých volbách bychom mohli po 14 dnech vyvolat referendum o odvolání zvoleného politika, po dalších 14 dnech hlasovat o jeho odvolání a kdybychom jej úspěšně odvolali, po dalších 14 dnech ho můžeme v nových volbách zase zvolit. A tak pořád dokola. Dovedeš si představit větší vítězství demokracie?

A to hlavní, při takové frekvenci hlasování by bylo možné členy volebních komisí zaměstnat na plný úvazek a tím dále snížit nezaměstnanost. A to by v tom byl čert, aby nějaký volič nějaké volby nevynechal. Zapomětliví voliči by pak museli nastoupit veřejně prospěšné práce. Pracovali by výhradně o víkendech, aby to nenarušilo jejich zaměstnanecké poměry. Tak je šance, že zmeškají další volby nebo referendum, které se také budou konat o víkendech a vyfasovali by další veřejné práce. Tímto tempem by se mohla brzy realizovat další geniální myšlenka našeho pana presidenta. Nevoliči by vykopali ten kanál z Dunaje do Labe. Domnívám se (i předseda si to myslí), že do tří let bychom z Prahy do Ostravy, místo pendolínem, jezdili parníkem. V Olomouci by byl přístav, kde by kotvily trajekty a kdo ví, možná přijede i Titanic.

Musím už, maminko, končit a tak doufám, že Ti brzy budu moci napsat další úžasné novinky.

Tvůj milující syn

18.01.2015 Soudce Ti

Zpráva o stavu české justice

Soudce Ti

Ministerstvo spravedlnosti České republiky

Evropskému soudu pro

lidská práva ve Strasbourgu

Stran Vaší žádosti o vyjádření k soudním průtahům a bránění spravedlnosti u českých soudů Vám sděluji následující.

Případ, na který poukazujete je ve skutečnosti jen jedním ze skupiny soudních kauz, které spolu souvisí. Stěžovatelé i další aktéři těchto kauz jsou notorickými sudiči a popravdě nás pěkně serou poněkud znepokojují. Nebýt jich, počet projednávaných případů u českých soudů by klesl o 10%, tudíž jen kvůli nim živíme o 10% více přeplacených soudců, než by bylo nutné.

Stěžovatelkou je v Česku známá zpěvačka HV. V minulosti zažalovala obecní rozhlas ve Lhotě, že hrál její písničky, i když to nedovolila, Český rozhlas, že nehrál její písničky, i když to dovolila, komika XZ, že chtěl parodicky zpívat její písničky, zpěvačku MK, že s ní její písničky zpívat nechtěla, různé časopisy, když napsaly, že potratila, že její vinou jí pošel pes, organizátory ankety Český slavík za to, že se o ní zmiňují nebo že jí ignorují, pak bratra, švagrovou, neteř, synovce a módní návrhářku, protože po HV chtěla zaplatit faktury a nakonec Českou republiku za to, že pořád s někým prohrává soudy.

Účastníkem sporu je také hudební kritik JR, známý nactiutrhač, který již dříve nazval zpěvačku HV mafiánkou, ačkoliv trestně stíhaná za žádné zločiny nikdy nebyla, to pouze její manžel a nevlastní syn, a to ještě manžela soud osvobodil. Pro dokreslení charakteru této osoby uvádím, že je to tentýž JR, který významného hudebního skladatele nazval kýčařem, bezprostředně poté co zesnul a když jinou zpěvačku přejel vlak, navrhnul hudební akademii, aby udělila cenu GRAMMY strojvedoucímu. Je to právě JR, který stál na počátku komplikované spleti soudních sporů a vlastně tak průtahy zavinil.

Vše začalo tím, že zpěvačka HV pozřela uzeninu „Vodňanský klobás“ vyráběnou firmou, patřící třetímu účastníkovi, panu AB. Musím konstatovat, že o třetím účastníkovi AB, rozhodně neplatí to, co o prvních dvou. Jde o osobu seriózní, váženou, významného podnikatele, politika, vůdce hnutí, v žádném případě nemá nic společného s mafiány, s Rittigem se nekamarádil a Grosse nepásl. Není pravda, že by v minulosti byl spolupracovníkem komunistické tajné policie. Naopak rodina AB byla politicky pronásledována a samotný AB v důsledku toho nemohl studovat v komunistickém Československu ani střední školu a musel dojíždět na studia do Ženevy. Chtěla bych rovněž zdůraznit, že není pravdivé tvrzení, že by mi účastník AB diktoval vyjádření pro Evropský soud. Pokud se v mých minulých podáních vyskytly četné slovakismy, jde o chybu textového programu. Účastník AB je ministr, vicepremiér a podnikatel, jehož firmy platí České republice daně v řádu milionů a pobírají dotace v řádu miliard korun. O jejich pozitivním vlivu na hospodářství ČR nemůže být sporu, široce to uznávají i nejčtenější periodika v zemi, která se neobávají objektivně pana AB pochválit, i když je vlastní.

Po pozření uzeniny „Vodňanský klobás“ onemocněla zpěvačka HV zánětem hrtanu, v důsledku čehož došlo k poškození hlasivek. Stěžovatelka došla k závěru, že její zdravotní komplikace byly způsobeny onou uzeninou a zažalovala firmu účastníka AB za způsobenou újmu. Ta spočívala v ušlém zisku za umělecká vystoupení, která nemohla realizovat. Předmětnou klobásu předložila jako důkaz soudu a ta byla uložena v soudní úschově.

Když toto vešlo v známost, účastník JR v periodiku, které dosud nepatří účastníkovi AB, prohlásil, s galantností sobě vlastní, že: (cituji) „té staré krákoralky není žádná škoda, co taky čekala, když žere párky ze smrkových pilin.“(konec citátu). Následovala žaloba zpěvačky HV proti JR za to, že ji nazval krákoralkou a také firmy účastníka AB proti JR za to, že se pomlouvačně vyslovil o kvalitě výrobku „Vodňanský klobás“.

Za této situace soudce, projednávající žalobu zpěvačky HV proti firmě účastníka AB, soudní řízení přerušil, neboť nebylo jasné, zda zpěvačka mohla být klobásou vůbec poškozena. Byla-li by pravda, že je krákoralka, pak by jí nemohl ujít zisk, i kdyby jí zničila hlasivky. Řízení bylo přerušeno a čekalo se na výsledek sporu mezi zpěvačkou HV a kritikem JR.

„Spor o krákoralku“ začal tím, že účastníci vznesli postupně námitky věcné nepříslušnosti soudu, místní nepříslušnosti soudu a podjatosti soudce, takže věc samotná se začala projednávat až dva roky po podání žaloby. Za další rok vynesl nalézací soud první rozsudek, který byl odvolacím soudem zrušen a vrácen k novému projednání se závazným právním názorem. Nalézací soud, dle pokynů odvolacího soudu vynesl ještě tři rozsudky, které odvolací soud vrátil. Poté zemřel předseda senátu odvolacího soudu a pátý rozsudek v pořadí již odvolací soud nezrušil, ale sám jej změnil, a to tak, že použil výrok nalézacího soudu z prvního rozsudku. To se stalo 7 let po podání žaloby. Při svém rozhodnutí vyšel ze znaleckého posudku znalce v oboru ornitologie krkavcovitých pěvců. Ten vyposlechl 50 písní zpěvačky HV a porovnal je s hlasovými projevy vrány obecné černé (corvus corone corone). Konstatoval, že žalobkyně HV má jednoznačně líbivější hlasový projev, avšak vrána má lepší texty. To znamenalo, že žalobkyně HV není krákoralka, že je stará nebylo mezi stranami sporné a žalobkyně tak byla ve sporu s kritikem JR úspěšná. Mohly tak pokračovat přerušené spory, zda výrobek firmy účastníka AB způsobil zdravotní újmu stěžovatelce HV, či zda byl ze smrkových pilin. Soud ustanovil znalce na prozkoumání uskladněné klobásy, bohužel se zjistilo, že klobása se po sedmi letech ztratila ze soudního skladu. Kvůli ztrátě nemohlo být prokázáno ani vyvrácenou tvrzení stěžovatelky HV. Nejednalo se ale o zvůli soudu, která ji měla úmyslně poškodit na jejích právech. Vyšetřování ztráty prokázalo, že do klobásy se dal červotoč a vina tak není na straně české justice.

V úctě ministryně spravedlnosti.

01.02.2015 Soudce Ti

Testament švédského imáma

Soudce Ti

Milý vnuku, až budeš tyto řádky číst, budu již nejspíše obývat rajské zahrady. Celý život jsem byl dobrým muslimem, pětkrát denně jsem se modlil, v mešitě kázal, alkoholu a vepřového jsem se nikdy nedotknul, manželky jen občas, kabelem od žehličky. Ale nepřeháněl jsem to. Vždyť byla mé nejoblíbenější domácí zvíře. Není proto důvod, abych neužíval rajských rozkoší, nebral potěšení u 70 neoděných panen a nepil víno z rajských potoků.

Abych však umřel v klidu, musel jsem napsat pár rad do života pro tebe, mého nejstaršího a nejoblíbenějšího vnuka. To ty budeš nést dál naše poselství a dá-li Alláh, již za tvého života bude dovršeno vítězství naší víry v této zemi.

Je to 40 let, co jsem celou naši rodinu přivedl u Jemenu sem, do Kiruny na sever Švédska. Asi se ptáš, proč jsem, ze sluncem zalitého Jemenu, odvedl rodinu do místa, kde je furt zima a každým rokem, dva měsíce v kuse, tma jak v prdeli. Ale věř mi hochu, je mnohem lepší zajít jednou za měsíc na sociální úřad pro pěknou podporu, zima nezima, než se živit sběrem velbloudích hoven v poušti. Jen díky sociálním dávkám jsi mohl rozjet byznys s hašišem a v dětství trávit prázdniny na skautských táborech Al Kaidy.

Začátky byly těžké. Naše rodina přišla v prosinci a držky nám omrzaly tak, že burky začali nosit i chlapi. Když jsme tu byli třetím rokem, pomřela třetina naší rodiny, včetně tvých rodičů, hlady a žízní. Kdo mohl tušit, že postní měsíc ramadán vyjde na polární den. Ty jsi přežil, protože děti se postit nemusí a já se tehdy hodil marod, ale tví rodiče... Taky ta jazyková bariéra, švédština není zrovna lehký jazyk. Ale přizpůsobili jsme se. Dnes už víme, že v létě tady slunce nezapadá, a když vyjde ramadán na červen, požádáme sociálku o postní příspěvek a letíme na měsíc na Kanáry. I s jazykem je to snazší. Dnes už i starej Svenson mluví obstojně arabsky.

Co je vnuku hlavní, drž se našich zásad a neustupuj. I já, když jsem přišel do této země, strpěl jsem sociální dávky, a to, že nemusím chodit do práce, ale tím to končí! Na šaríi si sáhnout nedáme. Už jsme prosadili zákaz vánoc a půlměsíc místo kříže na švédské vlajce, ale jsou i další hrůzné zlozvyky bezvěrců. Střež se alkoholu! Závislost na něm dělá z lidí nesvéprávné ruiny. Poznal jsem to osobně, když jsem v různých bezvěreckých zemích prodával drogy. Je to ďáblovo zlo!

Pokračuj ve spolupráci se sociálním úřadem. Jde nejen o podpory, ale i o placené pěstounství. Moc se nám to osvědčilo. Ber do pěstounství hlavně malé holky, tak kolem pěti let. Holka se za tři čtyři roky vdá za nějakého slušného muslima a příspěvky budeš brát do její plnoletosti.

Až naše věc vítězně skončí, musíš nějak naložit s bezvěrci. Jsem sice umírněný muslim, ale korán hovoří jasně, bude nutné je vyzabíjet. Zachovej si však lidskost. Vždyť mnozí ti hříšníci se nás tak zastávali, demonstrovali na naši podporu, ba trestali ty, kteří nás dehonestovali kvůli pár znásilněným ženským a zapáleným autům. Umřít musí a do pekla přijdou, ale snaž se jim smrt nějak zpříjemnit, aby odcházeli lehce. Ty sladké hochy z gay pride organizací naraž na kůl, ať si před smrtí prožijí pořádný orgasmus. Feministky normálně ukamenuj, ale ne abys do nich tupě bušil šutrama, jak do znásilněné pakistánské školačky! Házej to genderově vyváženě. KÁMEN - CIHLA - KÁMEN - CIHLA. Se zelenejma bych ale slitování neměl. Co jsem tady, tak mi lhali. Slibovali globální oteplování, roztátí ledovců a vyhynutí ledních medvědů. Jsem tu už 40 let, kosa pořád stejná a před deseti lety mi sežral lední medvěd manželku, když jsem ji poslal do lesa klučit pařezy. Neměla by prý šanci utéct, i kdyby nebyla v osmým měsíci.

Křesťany nech žít, teda pokud nebudou provokovat s tím svým Ježíškem a vánočními stromky. Někdo dělat musí, a když budou platit křesťanskou daň.... I když... ti blbci se už sami tak zdanili, že nejspíš nebude z čeho brát. Nakonec se jim snad i daňově uleví.

Myslím, že už to nebude dlouho trvat a naše náboženství definitivně zvítězí. Bude to tu stejné jako v jiných muslimských zemích, kde ctí proroka Mohameda. Jinými slovy, bude to stát pěkně za hovno. Proto, milý chlapče, poohlížej se po jiné nemuslimské zemi, kam bys mohl vyvést svou rodinu, abys v ní mohl pár desítek let spokojeně žít, než ji taky zkurvíš jako já Švédsko.

Cítím, že přichází konec. Těším se na rajská potěšení. Jen doufám, že tam nenarazím na svou manželku. Budu mít co dělat se sedmdesáti pannama a nejsem zvědavej na nějakou zababušenou krávu.

Sbohem můj vnuku.

01.03.2015 Soudce Ti

Bůh ochraňuj má lidská práva před ochránci lidských práv

Soudce Ti

V přímém přenosu jsme svědky dláždění cesty do pekel dobrými úmysly. Naše nejvyšší ochránkyně lidských práv národu sdělila, že není právo jako právo, některá práva jsou si rovnější. Paní ombudsmanka došla k závěru, že vlastnické právo, garantované ústavním zákonem, je menší, než právo být nediskriminován, garantované antidiskriminačním zákonem. Vlastnické právo nemůžeme prý chápat neomezeně, na rozdíl od práva nebýt diskriminován.

V důsledku toho, dle výkladu paní ombudsmanky, nemůže si sprostý vlastník nemovitosti určit, komu pronajme svou nemovitost a nevpustí-li do svého bytu bydlet třeba Roma, jedná protizákonně, rasisticky a zaslouží trest. Jako odstrašující příklad pak uvedla jakousi ubohou realitní makléřku, která bez obalu sdělila romské zájemkyni, že majitel bytu si Romy za nájemce nepřeje.

Pomiňme nyní, že s 99% jistotou se u majitele ani makléřky o žádný rasismus nejedná. Bez příkras řečeno, ve „vybydlování“ bytů jsou naši romští spoluobčané šampioni. To, že neexistují v tomto směru statistiky, neznamená, že to není pravda, ostatně lze to snadno ověřit třeba u úředníků, kteří mají na starosti městské byty. Myslím, že paní ombudsmanka to na nejbližší městský úřad v Brně nemá tak daleko, aby nezjistila potřebné informace. Pokud to však neví ombudsmanka, soudce, železničář a jiní, protože nemají, co by pronajímali, pronajímatelé bytů to ví naprosto jistě a z přirozené opatrnosti proto raději takové nájemce nechtějí, neboť škody na jejich majetku jim pak žádná ombudsmanka, soudce ani železničář nenahradí. Avšak i kdyby měla ombudsmanka pravdu a onen majitel bytu byl rasista, je to jeho byt a jeho věc. Nesmí rasismus veřejně projevovat, ale je jeho právem si určit, komu dá všanc svůj majetek, koho si pustí do své nemovitosti. Byť by jeho kritéria byla zavrženíhodná, platí „můj dům, můj hrad a moje podmínky“. Nechce-li aby u něj bydlel Rom, plešatý zpěvák nebo učitelka, tak tam prostě tyto osoby bydlet nebudou. Právo nebýt diskriminován není nad ochranou práva vlastnického. Můžeme si o majiteli myslet, že je zaostalý hlupák, ale nemůžeme mu přikazovat, jak má nakládat se svým majetkem a už vůbec ne trestat za to, že s ním nakládá podle svého uvážení. Je v rozporu se zdravým rozumem, aby pronajímatel bytu tím, že naplňuje své ústavní právo nakládat se svým majetkem podle své vůle, současně porušoval zákon, jak tvrdí ombudsmanka.

Ale když už jsme u toho porušování práva, jednou ze zásad pro instituce řídící se veřejným právem je zásada, že je zakázáno vše, co není zákonem povoleno. Paní ombudsmanka má zákonem určeno působit k ochraně osob před jednáním nebo nečinností úřadů a dalších institucí. Ne tedy před jinými soukromými osobami, jako jsou nechutně bohatí majitelé bytů, či jejich neméně nechutní najatí realitní makléři. Zákon také nedovoluje ombudsmance najímat si konfidenty, placené z peněz daňových poplatníků, a to ani na odhalování zakuklených rasistů mezi vlastníky realit. V daném případě si najala ombudsmanka k odhalení rasistů mezi makléři romskou konfidentku, která sice ve skutečnosti žádné bydlení nechtěla, do věci šla s cílem dopadnout nějakého nekorektního majitele bytu a když se jí to povedlo, tak to tu chuděru tak rozhodilo, že žádá stotisícové odškodné. Paní ombudsmanka je toho názoru, že na ně má právo, protože prý ve Švédsku už nějací konfidenti s žalobami uspěli.

Paní ombudsmanka se nijak netají se svým marxistickým světonázorem. Bohužel její počínání potvrzuje, že učinit z marxisty ochránce lidských práv je stejně pošetilé, jako učinit z pyromana hlídače ve skladišti benzínu. Ve svaté touze chránit práva jedněch (zpravidla nějaké menšiny) neváhá hrubě porušovat práva druhých. Z úřadu, který si hlavně díky osobě prvního ombudsmana, začal získávat u obyvatel jistý respekt, se stává úřad, z kterého bude mít prostý příslušník střední třídy spíše strach, než aby se na něj s důvěrou obracel. Jak bude vypadat ideální svět podle Anny Š?

V budoucnu nejspíše majitelé bytů budou mít strach veřejně je nabízet k pronájmu, tak to půjde jen takovou neoficiální cestou, přes známé, známé známých.... Ti méně opatrní inzerovat budou a také se budou bát odmítnout zájemce, který se jim nezdá, neboť nikdy nebudou vědět, není-li „povoláním“ příslušník nějaké menšiny. Pak budou marně plakat nad vybydleným příbytkem. Ti ještě neopatrnější takového zájemce odmítnou. Pak budou čelit žalobám na odškodnění nemajetkové újmy a pokutám za diskriminaci. Bude to ideální stav. Jako houby po dešti vyrostou specializované advokátní kanceláře, které budou posílat profesionální oběti diskriminace poptávat bydlení doufajíce, že budou odmítnuti. Následovat budou žaloby na nemajetkovou újmu. Slušná živnost a nejlepší na ní bude, že na rozdíl od normálního živnostníka nebudou oběti diskriminace zatěžovány povinností platit daně, vypisovat daňová přiznání, kupovat registrační pokladny a podávat statistická hlášení ČSÚ, jak se jim vede.

V současné době leží v parlamentu návrh zákona rozšiřující pravomoci ombudsmana. S ohledem na počínání toho nynějšího bych jeho přijetí zvážil nebo alespoň odložil jeho účinnost na dobu, kdy vyprší paní ombudsmance mandát. Půjde-li to takhle dál, přemění nám úřad ombudsmana na něco mezi Orwellovým ministerstvem lásky a úřadovnou gestapa.

12.04.2015 Soudce Ti

Ochranářka

Soudce Ti

Současná Ochranářka Anna Šabatová

Vážený soude!

Minulý týden jsem byl vzat do vazby pro opakované páchání trestného činu vyhrožování skupině obyvatel pro jejich rasu, vyznání, či sexuální orientaci. Vážený soude, jde o nehorázný omyl a křivdu na mé osobě. Všechny události popisované v obvinění se staly nešťastnou shodou okolností, které jsem nezpůsobil a nemohl jsem jim ani zabránit.

Vlastním, tedy dnes už ne, ale o tom později, menší činžovní dům s pěti byty na náměstí Evropa u nás v Kocourkově. V tom největším bytě jsem sám bydlel, menší 4 byty jsem pronajímal. Za všechno mé neštěstí může inženýr Bezděk. Měl ode mne pronajatý jeden byt, ale dostal výhodnou pracovní nabídku v Mladé Boleslavi a odstěhoval se. Nevím, co mne to napadlo, slavný soude, udělal jsem hroznou neprozřetelnost a dal inzerát, že uvedený byt pronajmu.

Mezi prvními zájemci se objevila jistá Horváthová. Nebudu nic zastírat, byla to cikánka a já ve svém životě už pár nájemních bytů, obývaných cikány, viděl. Nějak hloupě jsem se vymluvil, že už je obsazeno nebo co a dál ukazoval byt jiným zájemcům. Bohužel se ukázalo, že mezi těmi jinými zájemci byl agent Anny Ochranářky, co vede ten úřad v Brně a i ona cikánka byla její placenou konfidentkou.

Anna Ochranářka na mne podala veřejnoprávní žalobu. Vysvětlila mi, že nemám právo si ve svém bytě ubytovávat nájemce, jakého chci a jsem-li požádán cikánským nájemcem, je mou povinností mu nájem poskytnout, jinak jej diskriminuji a porušuji jeho lidská práva. Zaplatil jsem konfidentce Horváthové odškodnění 100 000,-Kč a uzavřel s ní nájemní smlouvu.

Konfidentka sama v bytě nakonec nebydlela. Poskytla jej svým příbuzným, taťkovi a mamce Horváthovým a jejich dětem, taky třem psům, pěti kočkám a blíže nespočítatelnému počtu chovných hlodavců. Bránil jsem se a důrazně jsem požadoval, aby zvěř v mém bytě nechovali, poštvali na mne ale Annu Ochranářku, která mi důrazně sdělila, že nemám co nájemníkům zakazovat domácí zvířátka, že je to diskriminace nájemníků, zakázaná občanským zákoníkem. Pak mi pohrozila, že na mne podá veřejnoprávní žalobu. Dalších 100 000,-Kč jsem nechtěl riskovat a tak jsem se stáhnul.

Nakonec vyšlo najevo, že psi a hlodavci nebylo to nejhorší. Rodina Horváthova byla velmi společenská. Bohužel jejich společenský život začínal kolem šesté večer a končil přibližně v době, kdy první sousedé vstávali do práce. Snažil jsem se jim domluvit, neboť jejich počínání bylo proti domovnímu řádu, ale poštvali na mne Annu Ochranářku. Anna Ochranářka mi důrazně vytkla, že nemám pochopení pro kulturní odlišnosti, můj domovní řád je diskriminační a protiústavní a nepřestanu-li dělat problémy, podá na mne veřejnoprávní žalobu. Krom toho bych měl být rád, neboť noví nájemníci mne i ostatní nájemníky multikulturně obohacují. Bohužel ostatní nájemníci radost z obohacování nijak nesdíleli a do půl roku jsem měl prázdné všechny zbylé byty. Nevím, jestli se ze strany těch nájemníků nešlo taky o rasismus a xenofobii, Anna Ochranářka proti nim však nezasáhla.

Rodina Horváthova měla také časté návštěvy. Kromě pošťačky, která jim nosí standartní dávky, je vždy v pondělí navštěvují z IQ Roma servis s příspěvkem na vzdělávání, v úterý Romodrom s příspěvkem na sociální rehabilitaci, ve středu Aliance Romů s příspěvkem na kulturu, ve čtvrtek Sportovní federace Romů s příspěvkem na sport a v pátek Agentura pro začleňování, ta chodí s pracovními nabídkami. Moc se jí nedaří. Horváthovi jsou stále nezaměstnaní, ale mám tu agenturu rád. Zaměstnávají totiž ukrajinské uklízečky, které Horváthům poklidí v bytě a při té příležitosti i vysmejčí chodbu. Horváthovi úklid neprovádí, neboť jsou všichni v invalidním důchodu - bolí je záda. V sobotu pak chodí pan Desider Lakatoš, lichvář, který ty příspěvky zinkasuje na své úroky.

To jsou návštěvy, které chodí často, ale nezdržují se dlouho. Horší jsou ty z Medzilaborců. Co se Horváthovi nastěhovali, jezdí je navštěvovat a domů se vrací jen zřídka. V bytě jich stále přibývá a kapacita trojpokojáku je dávno překročena. Když jsem měl proti jejich pobytu námitky, poštvali na mne Annu Ochranářku. Ta mi pohrozila veřejnoprávní žalobou, neboť prý jednám v rozporu s občanským zákoníkem, když šikanuji své nájemníky tím, že jim bráním v návštěvách. Počet obyvatel v pronajatém bytě tak neustále roste, s jedinou výjimkou, když čtyři bratranci z Medzilaborců sbírali na trati do Kolína druhotné suroviny a tyto byly pod proudem. Elektřina je zřejmě diskriminovala, na ni se ale žaloba podat nedala. Anna Ochranářka alespoň zažalovala České dráhy o odškodné, jak to ale dopadlo, nevím. Bohužel noční rychlík Laborec brzy přivezl smuteční hosty a stavy v pronajatém bytě doplnil.

Veřejnoprávní žalobě jsem nakonec neunikl, protože jsem měl v zimě Horváthovy šikanovat tím, že jsem jim netopil. To je mi také přičítáno k tíži v obvinění. Ale přísahám, slavný soude, vůbec jsem nevěděl o tom, že Horváthovi v létě prodali radiátory do sběru!

Jak už jsem uvedl, od nastěhování Horváthů do mého činžáčku se zbylé byty vyprázdnily. Nových zájemců o pronájem nebylo mnoho a i to málo ztratilo zájem po provedené prohlídce. I proto jsem přijal nabídku Člověka v tísni k ubytování somálské muslimské rodiny. Agentura za ně platila nájem a služby a nemohu říct, že by na ni nebyl spoleh. Já se do tísně dostal záhy taktéž. Když jsem sepisoval smlouvu se somálským nájemcem, zarazilo mne, že předložil pas na jméno Per Olaf Gustafsson. Svěřil jsem se se svými pochybnostmi cizinecké policii, a to jsem neměl dělat. Anna Ochranářka na mne podala další veřejnoprávní žalobu pro diskriminaci z náboženského a rasového důvodu, protože je právem uprchlíka používat padělaný pas. Zároveň mi naznačila, že už má mých opakovaných prohřešků plné zuby a i toto bylo přitěžující okolností při mém vzetí do vazby.

Ubytoval jsem tedy Gustafssona a jeho tři manželky, které jsem neviděl, tedy já je viděl, ale jen zahalené v burkách, takže bych je nepoznal. Čím se živil Gustafsson doma v Somálsku nevím, na můj dotaz zamumlal něco, jako že dělal do námořní dopravy, takže asi rejdař. Vůbec se nedivím, že u nás těžko hledal práci.

Tím se dostávám k mému prvnímu zadržení. Jednou ráno mne vzbudily podivné zvuky jdoucí ze dvorku. Když jsem se podíval, co se děje, hrůzou se mi zježily vlasy. Gustafsson na mém dvorku kamenoval jednu ze svých manželek. Přísahám, slavný soude, že výkřikem "Ježíšmarjá!" jsem vůbec nechtěl urazit Gustafssonovo vyznání. Když jsem se na Gustafssona vrhnul, bylo to jen proto, aby přestal metat žulové kostky na hlavu své manželky, nebyl v tom žádný rasový podtext. Netušil jsem, že se jedná o kulturní tradici a že mne Gustafsson obohacuje. Když jsem se, po 24-hodinovém zadržení vrátil domů, hasiči už zbytky Gustafssonovy manželky odklidili, ale Gustafsson na mne hleděl nepřátelsky a já už se nezbavil cejchu násilného kriminálníka. Anna Ochranářka na mne podala veřejnoprávní žalobu a začalo to jít se mnou z kopce.

Se zájemci o nájem to nebylo nijak růžové a poté, co o mně lidskoprávní neziskovky rozhlásily po Kocourkově, že jsem násilník, už vůbec ne. Musel jsem se spokojit s nižším nájmem od méně bonitních nájemců. Do domu se přistěhovala matka samoživitelka. Měla hezkou malou dceru a psa labradora. Už jsem věděl, že nemám právo bránit v chovu zvířat nájemci, tak jsem nic nenamítal. Divné mi bylo, že samoživitelka vodí dcerku na vodítku, zatímco pes pobíhá volně, ale nedal jsem nic najevo. Starý Horváth mi ale prozradil, že samoživitelka "šuká čokla". Později mi došlo, že je zoofilkou. Ani to mi nevadilo, nájem platila. Naše vztahy se zhoršily, když za mnou samoživitelka přišla s peticí, abych podpořil možnost adopce její dcerky labradorem. Nad tím jsem se velmi zarazil, což samoživitelku rozčililo, vynadala mi do zaostalých středověkých hlupáků a navíc mne udala Anně Ochranářce, že ji urážím skrze její sexuální orientaci. Anna Ochranářka na mne podala další veřejnoprávní žalobu.

Ani s dalším nájemníkem se to nevyvíjelo ideálně. Nevadilo, že byl gay. To jsem na něm poznal hned a nájemní smlouvu jsem s ním přesto uzavřel. Horší bylo, že pracoval v různých organizacích, pořádal soutěže, pochody a do práce chodil v pracovní uniformě, totiž v takových kožených tangách na kšandách. V domě bydlely školou povinné děti a zdálo se mi správné to gaynájemci vytknout. Se zlou jsem se ale potázal. Poštval na mne Annu Ochranářku, která se na mne osopila pro mou neomalenost, když gaynájemce právě prodělal coming out, je čerstvě vyléčen ze závislosti na pervitinu a já jej svým bezohledným diskriminováním mohu dostat zpět na dno. Anna Ochranářka upozornila na mou osobu trestní orgány. Já přitom vůbec netušil, že gaynájemce je nemocen, ani nevím, jaké jsou příznaky toho coming outu. Zpětně však přiznávám, že jsem byl, kvůli těm dětem, zbytečně úzkoprsý. Pochopil jsem to, když dvanáctiletá Eržika Horváthová přišla do jiného stavu se svým 14.letým bratrancem z Medzilaborců. Horváthovi to nakonec ututlali tak, že k otcovství se přihlásil 90. letý stařešina rodu z Medzilaborců. Krátce na to zemřel, takže Eržika od 12 let pobírala přídavky na dítě, sirotčí a vdovský důchod, čímž se ekonomická situace Horváthů zlepšila natolik, že mohli pořádat mejdany obden. A s tím souvisí mé druhé zadržení.

Předně se chci ohradit proti tvrzení Anny Ochranářky, že jsem úmyslně urážel náboženské cítění Gustafssona tím, že jsem o ramadánu griloval prase. Za prvé jsem to nebyl já, ale Horváthovi a za druhé to nebylo prase, ale labrador samoživitelky. Co bylo horší, že opékání prováděli na balkoně svého bytu a plameny táboráku šlehaly ke střešním krovům. Propadl jsem panice a vtrhnul do jejich bytu s hasičákem. Když jsem táborák uhasil, skopnul jsem několik žhnoucích dřev z balkonu dolů.

Bohužel právě v té době pod balkonem procházel gaynájemník. Šel patrně do práce, neboť byl oblečen ve svá oblíbená tanga a ze zadku mu trčela nějaká ozdobná pera. Ta se ukázala být ze značně hořlavého materiálu a po kontaktu s jedním dřívkem se prudce vzňala. Než gaynájemníka odvezla sanitka, předvedl na ulici divoké taneční kreace s hořícími pery v zadku. To zaujalo rodinu Horváthových natolik, že se mi podařilo zmizet z jejich bytu, nepodařilo se mi však uniknout druhému zadržení. Kromě veřejnoprávních žalob Anny Ochranářky na mne dopadla i žaloba gaynájemníka za poškození zdraví, bolestné a ztížení společenského uplatnění. Dával mi za vinu, že kvůli popálenému konečníku již nikdy v životě neprožije orgasmus a kvůli popálené zadnici musel přestat vystupovat jako moderátor dětských zábavných pořadů. O trestním stíhání ani nemluvím.

Po návratu z cely předběžného zadržení mne čekalo překvapení. Do mého bytu se nabourala vdova po labradorovi. Důrazně jsem požadoval, aby můj byt opustila, ona však způsobila poprask, zavolala policii a obvinila mne z domácího násilí. Byl jsem ze svého vlastního bytu vykázán. Policisté mi vysvětlili, že je úplně jedno, komu byt patří. I když jsem vlastníkem domu i bytu, jako domácí násilník jej musím opustit, nerušit vdovu - samoživitelku v jeho pokojném užívání a 14 dnů se nesmím ani přiblížit.

To už na mne bylo trochu moc a tak jsem se rozhodl navštívit úřad Anny Ochranářky. Chtěl jsem jen vědět, zda jako bílý heterosexuál, který nefetuje a nešuká zvířata, jsem vůbec považován za člověka a mám práva, která by mohla chránit nebo zda spadám do agendy ochránců zvířat. Když jsem dorazil před úřad, stál tam nějaký pick up s kuřimskou značkou. Na korbě měl klec s dvěma nahými kluky, kteří se pokoušeli napít vody z misky v kleci. Když se jim to podařilo, nějaká 40ti letá Mařena je bodla holí se zašpičatělým koncem. To mě pěkně vytočilo. Takovou jsem jí fláknul, že chytla druhou o tu klec. Pak se již na mne vrhla ochranka úřadu a já se ocitnul v cele předběžného zadržení. Jako nenapravitelný násilník jsem byl uvržen do vazby. Až tady jsem se dozvěděl, že ti lidé z Kuřimi nenavštívili Annu Ochranářku proto, aby hájila práva těch dvou kluků, ale proto, aby hájila právo té 40ti leté Mařeny, proměnit se v 13ti letou Aničku.

Vážený pane soudce. Vím, že jsem obviněn z mnoha prohřešků, doufám však ve Vaši velkorysost. Zvláště poté, co byl včera propuštěn z vazby můj spoluvězeň, trojnásobný vrah z Arménie, asi Váš profesní kolega, neboť mi prozradil, že je nějakým vorem v zákoně. Vyprávěl jsem mu svůj příběh a řekl mi, že by nechtěl být v mé kůži. Také již nebudu moci trápit své nájemníky. Po dobu, co jsem byl vykázán ze svého domu, se Horváthům konečně podařilo jej zapálit. Požár zachvátil i byt Gustafssona, který si v něm vybudoval středně velký muniční sklad. Následná exploze srovnala se zemí celé náměstí Evropa. Evropa je tak minulostí, já přišel kvůli vazbě o práci, je ze mne bezdomovec, v kriminále jsem začal brát levné a dostupné drogy. Až vylezu ven, bez sociálních dávek se neobejdu a nejspíš začnu i chlastat. Jinak řečeno, stává se ze mne plnohodnotný občan. Věřím, že tento pozitivní posun v mém osobním životě oceníte a zohledníte při svém rozhodování.

V úctě Josef Novák (a Soudce Ti)

Jak získat Nobelovu cenu

Soudce Ti

Každý smrtelník touží po ocenění, každý smrtelník touží potom, aby zanechal svou stopu v dějinách. Zvláště osoby, které získají určitý věhlas, přímo prahnou po tom, aby jejich jméno bylo vytesáno na nějakém čestném místě a na kamenné hlavy jejich soch srali na náměstích holubi.

Než nastaly časy novověku, byla jediným oceňovatelem velikosti toho či onoho církev svatá. Taková osoba, která byla pro lidstvo obzvláště důležitá a záslužná byla prohlášena za svatou. V moderní společnosti zatoužily po ocenění i osoby světské, které neměly na svatořečení naději. Hlavně proto, že svatí jsou svatořečeni výhradně po smrti, a to nejlépe smrti mučednické a ještě se po nich požaduje spáchání nějakého zázraku. Takovou cenu není většina světských obyvatel ochotna zaplatit. Vymyslela se proto ocenění nová, která je možno obdržet již za života a mohou být spojena i s jistým finančním prospěchem. Ostatní ocenění prominou, ale naprostou jedničkou, co do prestiže, je mezi cenami cena Nobelova. Tajně po ní touží rozliční vědátoři, literáti a na rozdíl od jiných cen se tato cena štítivě nevyhýbá ani politikům. Jak ale získat takové prestižní ocenění? Nejlépe se podívat, jak uspěli jiní a načerpat tak inspiraci.

Tradici oceňování nejprestižnější cenou zavedl jistý Alfréd Nobel, bohatý Švéd, který jako boháč narodil a dál nechutně bohatnul, když vynalezl dynamit. Výbušniny byly jeho koníčkem, ale během svého života zažil i řadu ústrků. Házeli mu klacky pod nohy, když mu sem tam bouchla továrna. Městští představitelé mu tvrdili, že jeho továrna na výbušniny stojí na nevhodném místě (totiž v centru Stockholmu) a donutili jej, aby výrobu přenesl na nějakou loď kotvící uprostřed jezera, aby se požár po případné explozi, nemohl dále rozšířit. Alfréd Nobel zabedněncům sice neúnavně přednášel o tom, že nitroglycerín není tak nebezpečný, když se s ním předpisově zachází, ale když mu během přednáškového turné vybuchly dvě továrny, nezapůsobilo to na veřejnost nejlépe. Copak o to, mrtví dělníci se dali snadno nahradit, s materiálními škodami to už bylo horší, ale když vyletěl do povětří i Alfrédův bratr, musel badatel s tím nitroglycerínem něco udělat. A tak začal bádat, až, celkem náhodně, přišel na to, že když se nitroglycerín smíchá s určitým druhem hlíny, nevybuchuje při každém zatřepání, ale ničivou sílu si uchová. Tak vznikl dynamit.

Byl to ohromný vynález. Kromě stavebnictví a těžby nerostů pomohl především vojenství. Alfréd Nobel sám vynalézal dokonalejší střelivo do děl, aby jeho dynamit mohl padat na hlavy nepřátel. Tvrdil, že svým úsilím bojuje za mír, neboť ničivá síla jím vynalezených granátů odradí vojevůdce od vedení válek. No těžko říct, zda to myslel skutečně vážně. Pokud ano, byl držitel 355 patentů v této věci poněkud prostšího myšlení. Zatímco dříve žádný soudný generál do děl nitroglycerín necpal, neb by vyletěl do vzduchu dřív, než nepřítel, nyní se vojska vesele zasypávala Nobelovým objevem a počty mrtvol tak násobně vzrostly. S mírovými následky to tedy Nobelovi moc nevyšlo, jinak ovšem, krom válečných obětí, rostly i částky na kontě Alfréda Nobela.

Na počátku mnoha dobrých věcí stojí omyl. Tak tomu bylo i v případě vzniku Nobelovy ceny. Rozšířila se fáma, že Alfréd Nobel zemřel a jakési noviny přispěchaly s nekrologem, v němž Nobela označily za obchodníka se smrtí. Poněvadž Nobel nebyl dostatečně mrtev a navíc byl gramotný, nekrolog si přečetl a značně se jej toto označení dotklo. Nechtěl po sobě zanechat takovou stopu v paměti lidstva. Sepsal proto závěť, dle které měly být z úrokových výnosů jím zanechaného majetku udělovány ceny s výplatou finančního obnosu nejvýznamnějším vědcům, literátům a osobám, které se zasloužily o mír. Musíme si uvědomit, že v tehdejší primitivní společnosti na konci 19. století neexistovaly takové výdobytky pokroku jako progresivní zdanění, emisní povolenky, či daň z přidané hodnoty a to umožnilo Nobelovi zanechat tak velký majetek, že jen výnosy z něj umožňují štědré odměny odměněným i po 100 letech.

Když Nobel v roce 1896 zemřel, jeho závěť měla na příbuzné vědátora stejný účinek jako granát napěchovaný Nobelovým objevem. Vypukly soudní pře, zda vědátor nebyl náhodou debil a jeho závěť není proto neplatná. Kvůli soudním průtahům se mohly první Nobelovy ceny začít udělovat až v roce 1901.

Důvodem pro udělení cen mělo být, dle záměru Nobela, stvoření krásného idealistického díla (cena za literaturu), zásluhy o mír (cena za mír) a stvoření vynálezu, který zlepší život lidstva (vědeckých cen). Kromě „pravých“ cen existuje ještě Nobelova cena za ekonomii, která je udělována Švédskou národní bankou od roku 1968. Nobel na ekonomy nemyslel. To jim přišlo líto a tak pro ně byla v roce 1968 vymyšlena tato cena. Neuděluje se však někomu, kdo se zasloužil o prosperitu a rozvoj nějakého podniku či odvětví (něco jako Baťa), ale teoretikům, kteří vymysleli, jak by společnost prosperovala, kdyby se řídila jejich teoriemi, jimiž se ovšem řídit nemůže, protože takový magor, který by je dokázal uvést v život, se dosud nenarodil.

Jak tedy Nobelovu cenu získat? Již na první pohled je zřejmé, že nejtrnitější cesta je pídit se po vědecké „nobelovce“. Nejen, že člověk musí být vzdělán v exaktní vědě, kde lze všechno změřit a zvážit, ale ještě musí učinit objev, který prospěje celému lidstvu. I když, jisté výjimky existují. V roce 1918 obdržel Nobelovu cenu za chemii jistý Fritz Haber. Lidstvu prospěl tím, že vynalezl bojový plyn, kterým zahubil několik tisíc francouzských a britských vojáků za 1. světové války. Jejich smrt nebyla navíc zrovna lehká a rychlá. Pracovní úspěchy svého manžela nenesla zrovna lehce paní Haberová, která kvůli výčitkám svědomí spáchala sebevraždu. Její manžel takovými úzkostmi netrpěl a dobře udělal, neboť v roce 1918 mu za jeho objevy byla udělena Nobelova cena za chemii. Radost mu nezkazilo ani to, že si ji mohl převzít až roku 1919, neboť se po válce musel na čas skrývat jako válečný zločinec. Velká škoda, že po 2. světové válce dělal Mengele mrtvého a skrýval se v Brazílii. Nobelova cena za lékařství by jej jistojistě neminula. Láska k otravným plynům byla zřejmě rodinnou záležitostí, neboť většina Haberových příbuzných skončila v plynových komorách kvůli svému židovskému původu. Nacisté je nechali nalokat cyklonu B, dalšího objevu Fritze Habera.

Mnohem schůdnější je zaměřit se na nevědecké nobelovky. Pomiňme nyní cenu za ekonomii, která vlastně nobelovkou ani není. Zbývají ceny dvě. Za literaturu a mír. Pro získání těchto cen je nutné především pochopit systém jejich udělování. Existuje základní pravidlo, že jsou udělovány výborem buď proto, aby někomu pochlebovaly (Barack Obama - USA) nebo aby někoho nasraly (dalajláma - Čína). Je tedy třeba vědět, koho chce daný rok nobelovský výbor nakrknout a komu naopak hodlá podkuřovat. U literární ceny se laik může domnívat, že je nutné, aby oceněný uměl dobře psát. No ne že by laureáty nebyli občas dobří spisovatelé, nutnou podmínkou to však rozhodně není. Stranou zájmu akademie zůstali takový nýmandi jako Tolstoj, Green, Orwell, či Rilke, zatímco ocenění získali velikáni jako Elfriede Jelineková, Dario Fo, či Rudolf Christoph Eucken, jejich díla jistě zaplňují tvou knihovnu, ctěný čtenáři. Bylo by hrubou chybou navrhovat k ocenění spisovatele, jehož díla jsou mezi čtenáři oblíbena, ba nedej bože, se průměrně inteligentní čtenář tak ponoří do příběhu, že nemůže přestat číst. Opak je pravdou. Úspěšné bude takové dílo, které se číst nedá, protože tak lze předpokládat nějakou hlubokou myšlenku, i když těžko rozpoznat jakou. Právě v tom však tkví velikost autora. Nejlepší je, když hlavní hrdina trpí duševní chorobou, sexuální úchylkou, psychicky se hroutí a nakonec spáchá sebevraždu. Prvky naturalismu a pornografie jsou vysoko ceněné. Úplně ideální je, když tím samým trpí i autor. Pokud se tedy bude hledat vhodný autor, nechť je to nevyrovnaný úchyl, jehož knihu odloží čtenář již po desáté stránce.

Možná ještě jednodušší by bylo usilovat o cenu mírovou. Ta byla v minulosti přidělována osobám, či dokonce institucím, jejichž kvality dávají naději, že by Česká republika mohla poskytnout nadějné aspiranty. I zde je nutno pamatovat na základní pravidlo. Proto se Nobelovy ceny nedočkal Václav Havel, věčný čekatel. Do roku 1990 jistá naděje byla, jejím udělením by výbor vytočil československé komunisty, po roce 1990 by však její udělení nikoho nenasralo a malému českému státu, jehož byl dotyčný navíc presidentem, nebylo třeba pochlebovat. Ještě více patrné to bylo u sira Nicholase Wintona. Zachránce 669 židovských dětí nestál výboru za pozornost, ač na jeho ocenění měl dost času, neb dotyčný se dožil 106 let. Raději to přiklepli tomu panelu proti oteplování. Jak ocenění dosáhli ti úspěšnější? Barack Obama byl prý oceněn jen proto, že vyhrál volby jako první americký černoch. No těžko u nás budeme hledat amerického černocha, který se stane českým presidentem, ale i kdyby, český president není to co americký. Navíc to není ani pravdivé tvrzení. Obama je černochem je napůl, neboť maminku měl bílou a Američanem rovněž, protože tatínek je Keňan. Tvrzení, že v Bílém domě sedí černý Američan je stejně pravdivé, jako že tam sedí bílý Keňan. A kde budeme v Česku shánět bílého Keňana? To jiný americký politik Al Gore už se trochu snažit musel. Natočil film, který je sice označován za vědecký blábol, ale který ostře kritizuje nadměrnou spotřebu energie a spalování fosilních paliv. Na kritiku svého dílka ze strany vědců Gore uvedl: „Věřím, že je správné přehánět nebezpečnost globálního oteplování. Jen tak přimějeme veřejnost, aby začala naslouchat, jaká nabízíme řešení“ Tedy pro získání Nobelovy ceny je dobré trochu lhát. Od boháče, který je významným akcionářem společnosti těžící ropu, létá soukromým tryskáčem a vlastní několik rozhlehlých rezidencí, energeticky značně náročných, je to taková míra pokrytectví, že zaujal i Nobelův výbor. To by rozhodně byla cesta, neboť těch co kážou vodu a pijí víno, máme i u nás dostatek.

Ještě lépe to skoulel Jásir Arafat. Ten dostal Nobelovu cenu míru za to, že přestal organizovat teroristické činy. Tato cesta se však pro české poměry nejeví jako vhodná. Naštěstí nemáme teroristu, který by mohl přestat zabíjet lidi a být za to odměněn. Možná v budoucnu za Norsko ten Breivik, až dokončí studia...Vyberme proto za kandidáta buď politika, který umí lhát nebo literáta, který neumí psát. Když budou trpět nějakou úchylkou, jen dobře. Jak praví klasik: ZDROJE TU JSOU!

26.07.2015 Soudce Ti

Dopis dezorientovaného běžence

Soudce Ti

Milý bratře,

Je to už drahně let, co jsi opustil naši rodnou ves na břehu řeky Zambezi a co jsme se neviděli. Ani já již nejsem v naší vesnici. Asi se budeš divit, až ti dojde dopis z daleké Tramtárie a ještě více se budeš divit, že jsem ti jej poslal já.

Bylo to vloni, kdy k nám do vsi přišli lidé, kteří nám prozradili, že kdesi na severu je světadíl Evropa, který musíme zachránit. Zle se mu totiž vede, obyvatelstvo je na vymření, všude spousta práce, kterou nemá kdo udělat, mladí lidé v evropských zemích zkrátka nevědí kam dřív skočit a pro množství práce nemají ani čas plodit děti. Každý pomocník z Afriky, který přijde Evropě na pomoc, obdrží dům, auto a kozatou blondýnu zdarma. Také je tam spousta starých lidí, kteří by bez naší pomoci nedostávali důchod. Já teda nevím, co to ten důchod je, jen jsem si domyslel, že ti mladí Evropané jsou tak zavalení prací, že nemají kdy svým babičkám a dědečkům vykopat hroby, když přijde jejich čas a to je asi ten důchod, který jim musíme pomoci zařídit. Znáš mne, když můžu, pomůžu. Proto jsem narychlo prodal svůj majetek, provdal své dcery a utržených 5 000 dolarů jsem dal pašerákovi lidí, aby mne dopravil do Evropy. Na cestu se se mnou vypravila manželka, starší syn HIV (Hladil Impalu Vidlemi) a mladší TBC (Ten co Bacil Cvrčka).

Po strastiplné cestě skrz Saharu jsem dorazil do Libye, kde jsem se spolu s dalšími 300 pomocníky pro Evropu nalodil na člun o velikosti šesti vzrostlých hrochů. Bohužel jsem byl mezi pasažéry jediný nemuslim a tak jsem musel pádlovat. Ty víš, drahý bratře, že nejsem žádné tintítko. Holýma rukama zardousím středně velkého krokodýla a směle se postavím i hroší samici, pokud nemá mladé. Když mne ale i s rodinou muslimové vyhodili z člunu, pět mil před sicilskými břehy, byl jsem tak vyčerpán, že jsem jen zázrakem doplaval na pláž.

Zakrátko po vyplavení jsem narazil na první Evropany. Asi se nás už nemohli dočkat. Ptali se mě, zda jsem přijel sám nebo mám rodinu. Popravdě jsem jim odpověděl, že mám manželku, HIV a TBC, načež se Evropané, s děsem v očích, rozprchli.

Byl jsem ponechán svému osudu. Z instrukcí převaděčů jsem však věděl, že největší dávky jsou na severu Evropy a tak jsem se vydal na sever. Orientace na neznámém světadíle však nebyla snadná a tak se stalo, že místo do Dánska jsem zbloudil do Tramtárie. Tramtařané mě radostně přijali. Byli ale trochu zklamáni, že mám sebou tak málo dětí. Moc jsem jejich počínání nerozuměl, ale říkali, že dotace jsou na hlavu a tak do evidenčního formuláře napsali místo dvou synů dvanáct. Potom mne zavedli do hostince U tří ocasů na oběd. Podávaly se naklíčené fazole a hluchavková polévka. Tedy ne, že by se to nedalo sníst, ale po tom pádlování a dlouhém pochodu bych uvítal kus pořádného masa. Snažil jsem se to naznačit servírce a ta mi slíbila, že odpoledne bude kohout. Pravda kohout pro čtyři lidi není zas tak moc, ale usoudil jsem, že když z něj uděláme silný vývar, tak se rodina postaví na nohy a nějaké to maso z kostí také obereme.

Než budu pokračovat ve vyprávění, musím ti vysvětlit, jak to v Tramtárii chodí. V zemi jsou dva kmeny. Ti hodní, co přijímají uprchlíky, se nazývají Sluníčka. Všechny milují, mluví jen pravdu a všem pomáhají. Stejně jako pašeráci lidí dělají do byznysu s imigranty, na rozdíl od pašeráků však peníze nechtějí od uprchlíků samotných. Sluníčka jsou nejen hodní lidé, ale také velmi vzdělaní. V životě jsem na jednom místě neviděl tolik politologů, kulturních antropologů a sociálních ekologů. Je jich v Tramtárii víc, než komárů na Zambezi. Rádi a často cestují a studují, jezdí do dalekých zemí na stáže a konference o tom, jak šířit pravdu a lásku. Sluníčka se sdružují v menších skupinách, každou vede ředitel, něco jako náčelník kmene u nás doma. Protože Sluníčka nic nedělají nebo dělají jen zbytečnosti, neprodukují žádný zisk. Proto se tyto skupiny nazývají neziskovky. V Tramtárii je jich asi dvacet. Asi ti, bratře, vrtá hlavou, z čeho sluníčkové neziskovky žijí, když si neberou peníze ani od uprchlíků. To je na tom to nejzajímavější. Živí je ten druhý, nepřátelský kmen.

Tím druhým kmenem jsou Xenofobové. Jsou to zaprdění maloměšťáci, bydlící ve svých zaprděných domečcích v zaprděných městečkách. Každé ráno vstávají ze své zaprděné postele, aby se svým zaprděným autem dopravili do zaprděného zaměstnání. Makají zpravidla v nějaké fabrice nebo mají nějakou zaprděnou živnost. Neví nic o moderní filosofii, sociologii a genderových studiích. Jsou to nevzdělanci, nikdy nebyli na zahraniční stáži u nějaké důležité instituce, nejdál byli v Chorvatsku na dovolené. Co je na nich opravdu odpudivé je to, že se živí prací. Někteří z nich i fyzickou, přičemž se mohou i nechutně zapotit. Není divu, že jimi Sluníčka hluboce pohrdají a jen s velkým sebezapřením si od nich berou polovinu jejich výdělku pro svou obživu, prostřednictvím státních daní a dotací. Xenofobové jsou tedy v Tramtárii podřadnějším kmenem, něco jako nevolníci, který musí Sluníčka živit. Přiznám se ti, bratře, trochu chápu, jak se Xenofobové cítí. Taky se mi nelíbilo pádlovat zdarma pro muslimy a pak stejně letět přes palubu.

Ale zpět k mému vyprávění. Já se ocitl u neziskové skupiny PRDEL (PRávo, DEmokracie, Lidskost). Když mi slíbili toho kohouta, dostavil jsem se i s rodinou do jídelny U tří ocasů. Bylo už pěkně narváno, všichni čekali, až se začne servírovat kohout. Namísto toho vylezl rozčepýřený chlápek, co rozhodně nevypadal jako kuchař, vysvlíkl se donaha a desetkrát pozpátku oběhl hrnec s vodou. Pak ponořil hlavu do hrnce, nějakou dobu ji v něm držel, zapískal na píšťalku a odešel. Obecenstvo nadšeně aplaudovalo, ale já jsem na tom nic tak úchvatného neviděl. Zřejmě to byl zdejší šaman, ale řeknu ti, bratře, proti našim šamanům úplnej nýmand. Celý odpoledne jsem čekal na kohouta, viděl jsem jen osla a nevypadalo, že bych se najedl, neboť obecenstvo se rozcházelo a číšník nikde. Přemýšlel jsem právě, že se zajdu přeptat obsluhy, když do hospody vnikli ozbrojenci a zahájili palbu. Holky a kluci z PRDELe sice palbu opětovali, ale zakrátko byli z hospody vytlačeni. V tom zmatku zabily zbloudilé kulky oba mé syny.

Zprvu jsem se domníval, že jde o útok Xenofobů, pak se ale ukázalo, že se jedná o konkurenční Sluníčka z neziskovky DDT (Dary, Dotace, Tolerance). Neútočili na nás, ale kvůli nám. Velitel DDT byl ovšem značně rozladěn. Při útoku ztratil dvě Sluníčka a na místě nalezl pouze čtyři dotační tituly, z nichž ještě dva omylem zastřelil a byly mu tak k ničemu. Bohužel nalezl také evidenční formulář, který s námi Sluníčka z PRDELe sepsala a ve kterém bylo, že mám 12 synů. Hned začal vyzvídat, kde je schováno zbylých 10 dotačních titulů. V tom jsem nemohl pomoct, což si vyložil jako mou zarputilost. Podrobil mne a manželku krutému mučení, aby z nás dostal informace, které dostat nemohl. Ještěže to byl humanista a ochránce lidských práv. Kdyby to byl Xenofob tak bych dopadl jako manželka, která při získávání informací zemřela. I já už měl namále. V poslední chvíli mne zachránil protiútok Sluníček z PRDELe, která s bojovým pokřikem „hate free“ vtrhla do hospody a zahnala DDŤáky na útěk. Já se v nastalém zmatku z hospody vytratil. Tak jsem se ocitnul sám v Tramtárii, bez jídla, bez peněz a bez dotačních titulů. Snad se ale začalo blýskat na časy. Potkal jsem krajana, který pracuje pro Boko Haram a ten mi sehnal práci. Mířím do Calais, kde budu nakládat kamiony do Anglie. Brzy zase napíšu.

Z Tramtárie tvůj bratr.

24.08.2015 Soudce Ti

Zpráva evropského komisaře o stavu lidských práv v Musulmanské Lhotě

Soudce Ti

Při příležitosti 10. výročí prvních svobodných voleb v Musulmanské Lhotě podává se Evropské komisi tato zpráva evropského komisaře.

Před 10 lety se podařilo, díky společnému úsilí Agentury základních práv, Evropského střediska pro sledování rasismu, Evropského institutu pro rovné postavení žen a mužů, a Výboru pro občanské svobody, svobodu a bezpečnost, dosáhnout zorganizování prvních svobodných voleb v Musulmanské Lhotě.

Stav lidských práv v Musulmanské Lhotě před přijetím demokratizačních změn byl tristní. V obci vládl autoritativně nikým nevolený starosta, vesničané k němu museli být loajální, kdo nebyl, byl z obce vyhnán nebo mu hrozil pobyt v obecní šatlavě. Občané mohli sice pracovat a studovat v zahraničí, ale za cenu povinné loajality k starostovi a navíc při udělování stipendií se nepostupovalo dle zásad genderové rovnosti, kdy studijní stipendium bylo přiznáno z 57% loajálním mužům a jen z 43% loajálním ženám.

Úřad starosty byl navíc zcela prolezlý korupcí.

Společným úsilím našich institucí, diplomatickým nátlakem a hrozbou sankcí se podařilo přimět starostu k vypsání prvních demokratických voleb v Musulmanské Lhotě. Nepotvrdily se námitky škarohlídů, kteří tvrdili, že k moci se dostanou síly horší než sám starosta. Radikální Muslimské bratrstvo získalo jen 80% hlasů a tím 8 radních v nové desetičlenné obecní radě. Nemohlo za to, že zbylí dva členové rady se krátce po volbách ztratili a byli prohlášeni za nezvěstné. Volby přinesly do obce řadu změn. Byl popraven starosta a vyhnáni vesničané židovského původu. V obci byla zřízena universita, takže vesničané již nemuseli studovat v zahraničí. Tím odpadl problém se stipendii, neboť na levnější domácí universitě jich nebylo třeba a také s genderovou nevyvážeností při jejich rozdělování, jelikož na universitě se studoval jen korán a šaría, jejichž studium je zapovězeno ženám. Všechny změny byly řádně odhlasovány v obecní radě, kde se hlasovalo transparentně, podle nových pravidel, zvednutím pravé ruky a výsledky hlasování byly zveřejňovány. Demokratické procedury tak byly zachovány. Jen s korupcí se nepodařilo pohnout, ba situace se trošku zhoršila, protože co stačilo jednomu starostovi, nestačilo osmi radním. Holky přestaly nosit sukně nad kotníky.

Neutěšená situace s korupcí dala vzniknout novému hnutí v Musulmanské Lhotě - Talibanu. Byli trochu radikálnější než bratrstvo. Nejdříve byli dva členové kooptováni do obecní rady za zmizelé členy, později se dostali do vedení policie a odhalili korupci osmi radních. V souladu s právem šaría jim byla useknuta pravá ruka, ale politická práva potrestaných radních zůstala nedotčena. Následně Taliban navrhl zpřísnění zákonů a dal o návrhu hlasovat. Marně mávali při hlasování rady korupčníci svými pahýly. Zákon hovořil jasně. Hlasuje se zvednutím pravé ruky. Z právního hlediska se zdrželi hlasování a zákon prošel poměrem 2:0. Demokratické procedury byly zachovány. Nadále měli propadnout hrdlem všichni Židé, Američané a jejich pomahači. Jelikož Židy vyhnala již původní obecní rada, byl zřízen při zdejší mateřské školce pyrotechnický kroužek, který pořádal poznávací zájezdy do sousední Hebrejské Lhoty, aby mohl být zákon naplňován. Byl popraven vůdce Muslimského bratrstva, holky začaly nosit hidžáb a Muslimské bratrstvo se stalo umírněnou islámskou opozicí.

Další růst radikalismu v Musulmanské Lhotě byl zapříčiněn nepochopitelným a otřesným jednáním nedaleké obce Hebrejská Lhota. Tato obec se obehnala 5 metrů vysokým betonovým plotem s žiletkovým drátem. V důsledku toho nebylo nadále možné organizovat poznávací zájezdy pyrotechnického kroužku, což způsobilo radikalizaci mládeže v Musulmanské Lhotě. Toto zaostalé jednání, kterým byl narušen proces vzájemného kulturního poznávání mezi obcemi a které patří někam do 19. století, mělo za následek vítězství Al Kajdy v nejbližších volbách. Byly přijaty nové zákony. Hrdlem propadli všichni jinověrci, pokud nepřijali proroka Mohameda. Byl vypálen křesťanský kostel v obci. Jakkoli je takové jednání odsouzeníhodné, je pochopitelné. Šlo o reakci na předchozí události. Vypálení totiž předcházelo vyplenění nedalekého městečka křesťany. Stalo se tak roku 1168 a pachateli byli templáři. Nová obecní rada umožnila znovu studium v zahraničí. Vybraní zájemci dostali možnost studovat pilotní kursy v USA. Byl popraven vůdce Talibánu, holky začaly nosit nikáb a Talibán se stal umírněnou islámskou opozicí.

V důsledku neuvážených amerických sankcí, které zavinily, že nadále nebylo možné studovat pilotní kursy a absolvovat cvičné lety v USA, se ještě více radikalizovala mládež v Musulmanské Lhotě. V posledních volbách, které byly doprovázeny náhlými úmrtími jiných kandidátů, zvítězila organizace ISIL. Byly přijaty nové zákony. Hrdlem propadli muslimové nesunitského směru, byla odpálena šíitská mešita, včetně modlících se věřících. Značně se rozvinul společenský život v obci. Každé pondělí byly organizovány trhy s jezídskými sexuálními otrokyněmi, ve středu se konalo veřejné uřezávání hlav odpadlíků od islámu, v pátek shazování homosexuálů z věže obecního minaretu a v neděli kamenování jezídských sexuálních otrokyň za to, že mezi pondělkem a nedělí provozovaly mimomanžeslský sexuální styk. Byl popraven vůdce Al Kajdy, holky začaly nosit burky a Al Kajda se stala umírněnou islámskou opozicí.

Na závěr je třeba konstatovat, že proces demokratizace Musulmanské Lhoty se zdařil. Nepotvrdily se pesimistické předpovědi o radikalizaci islámských uskupení. Pravdou je, že v obci existuje radikální uskupení ISIL, avšak oproti dřívějšku zde existují tři umírněná islámská sdružení, zatímco dříve v obci žádné umírněné islámské uskupení nepůsobilo. Poměr umírněných a radikálů je 3:1, zatímco za bývalého starosty to bylo 0:0. Statistická data hovoří jasně. Díky demokratizačnímu úsilí našich organizací je islám v Musulmanské Lhotě čím dál umírněnější.

Z Musulmanské Lhoty

Evropský komisař.

28.09.2015 Soudce Ti

Zpráva o putování do Němec

Soudce Ti

Drahá rodino, odpusťte, že jsem Vám tak dlouho nedodal zprávu z mé cesty a odpusťte, že jste doposud neobdrželi pozvání do Německa. Stal jsem se obětí zcela nečekaného sledu událostí. Celá má cesta z rodné Gambie probíhala celkem hladce, zasekl jsem se téměř u cíle.

Po mnoha peripetiích jsem se přes Afriku, Turecko a Balkán dostal až do Rakouska. Rakousko, milí rodiče, je taková země, kde už se německy mluví, ale ještě to Německo není. Protože mám talent na jazyky, po cestě jsem už pochytil základní slovní zásobu v němčině. Umím říct „danke“, „willkommen“, „Ich bin syrischen Ingenieur“ a „Scheiße Ungarn“. Bylo tedy přirozené, že jsem se stal vůdcem menší skupinky krajanů (všichni jsme Syřani) a získával jsem cenné informace na vídeňském nádraží. Od jednoho domorodce jsem vyzvěděl, že vlak do Berlína je na druhém nástupišti a byl jsem jím ujištěn, že máma Angela, která nás pozvala, bydlí právě v Berlíně. Plni radostného očekávání jsme nastoupili do vlaku.

Podle jízdního řádu jsme do Berlína měli dorazit v 9 hodin ráno. Velmi nás tedy překvapilo, když nás vytáhli z vlaku kolem půlnoci. Kolem stály postavy v neznámých uniformách hovořící neznámým a zcela nesrozumitelným jazykem. Pochopil jsem pouze, že se mám nacházet v nějakém Česku, o kterém jsem jakživ neslyšel. Odmítal jsem z vlaku vystoupit a logicky jsem argumentoval, že žádná taková země neexistuje. V mém bedekru, který jsem zakoupil na tržnici v Dakaru, o této zemi není zmínka a na mapě „Evropa roku 1900“ žádná taková země nakreslená není. Vedle Rakouska je hned Německo a basta. Uniformovaní zřízenci však nedbali mých logických argumentů, které si vysvětlili tak, že se vzpouzím, nasadili mi pouta a deportovali do nějakého tábora. Tak jsem se ocitnul v Jezové.

Přivítání nebylo zrovna milé. Spolu s námi policajti zadrželi i vzrostlého samce paviána babuina (Papio cynocephalus). Ten neustále vřískal a divoce trhal řetězem, na který byl přivázaný. Ředitel tábora se rozčiloval, že není žádná ZOO a požadoval po nás, ať se přiznáme, komu ta opice patří, jinak, že ji nechá utratit. Nikdo z nás se k ní nehlásil, proč bychom sebou do Německa taky tahali opici? Ve Vídni jsem ji nastupovat neviděl. Ředitel byl z našeho zarputilého mlčení již značně vytočen a atmosféra houstla. Naštěstí se tomu vřískajícímu zvířeti podařilo strhnout náhubek a promluvilo na velitele domorodou řečí. Já jsem tedy rozdíl nepoznal. Že to mluví, mi došlo z reakce samotného ředitele. Ukázalo se, že to není žádný pavián, ale vysokoškolský pedagog, který učí na zdejší filosofické fakultě. Policajti ho omylem uspali a sbalili, když na nádraží vítal uprchlíky. Tehdy mi došlo, do jaké země jsem se to dostal a že je se mnou opravdu zle.

Při nástupu mi sebrali laptop, Ipod, Iphone, satelitní meteostanici, padělek syrského pasu a 5000 liber, které jsem si poctivě vydělal už v Gambii uspokojováním choutek hnusných anglických turistek. Paviána museli propustit, ale přišel se se mnou rozloučit. Dal mi mnoho cenných informací. Nesnáší prý bělochy a hlavně Čechy, protože jsou bílí a ani se za to nestydí. Je intelektuál. Věnuje se vzdělávání mladé generace a jeho koníčkem je stříkání spermatu do svěcené vody. Kromě bělochů nesnáší totiž také věřící. Přijal by milion uprchlíků, a kdybych chtěl, dá mi k dispozici koutek ve své garsonce. Řekl jsem mu, že by mi pro začátek stačil stan, ale hlavně ať je v Německu. To jej trochu zklamalo, avšak přislíbil, že to tak nenechá a bude o mém osudu informovat svět.

Naše skupina uprchlíků propadla hluboké depresi. Shodli jsme se na tom, že nic tak hrozného jako tábor v Jezové, jsme nezažili. Achmet z Afghanistánu, kterému Taliban vystřílel rodinu, Yakuba z Nigérie, kterému Boko Haram upálil rodinu, Mohamed ze Somálska, kterému hladomor sebral rodinu i Abdul ze Sýrie, který si utopil rodinu sám, když jí nekoupil plovací vesty, co uprchlík, to silný příběh. Ti všichni se u snídaně nad kosteleckým párkem shodli, že takovou hrůzu nikdy nezažili. Bohužel jsem vycítil, že mí přátelé dávají vinu i mně, který jsem je navedl do nesprávného vlaku.

Jsem totiž, milí rodičové, rozený smolař. Ještě v Maďarsku jsem prchal se svým spolužákem Jusfilem (taky dělal doma gigola), když mu podrazila nohy ta Maďarka. Byla toho plná televize. Díky tomu dnes pracuje jako odborný asistent fakulty humanitních studií na Universitě v Salamance, zatímco já dřepím v Jezové. Přitom jsem byl od ní takovýhle kousíček. Co by to té maďarské krávě udělalo, kdyby do mě kopla taky?

Asi po měsíci mého pobytu mě navštívila nějaká ženská. Nejdřív jsem se vyděsil, že mne dostihla nějaká má zákaznice z Gambie, ale ukázalo se, že ji sem poslal Pavián a byla tu, aby chránila má lidská práva. Vyzvala mne, abych jí přednesl své stížnosti a tak jsem jí popsal všechny mé útrapy, tak jak je popisuji teď Vám. Již první ráno jsem byl v šoku, vrátím se v poledne ze snídaně a mé lůžko není ustlané! To se opakovalo celý týden, sloužící byli hrozně lajdáčtí. Když jsem se to snažil řešit sám a našel si mezi uprchlíky dětského otroka, který úklid prováděl, zakázali mi to! Vůbec je se zřízenci těžká domluva. Ještě ani po 14 dnech nesehnali tlumočníka z wulufštiny, kterou se v Gambii běžně mluví! Když jsem se nemohl nijak zabavit, začal jsem se věnovat ručním pracím. A zřízenci? Můj výrobek mi zabavili. Přitom ta mačeta už byla skoro hotová, potřebovala jenom nabrousit. Když to ta ženská slyšela, lomila rukama, naříkala a odjela ve svém služebním Audi. Od té doby se s návštěvami roztrhl pytel. Byli jsme okukováni jak exponáty v ZOO. I kdyby v Jezové měli výběh s velkou pandou, neměli by takovou návštěvnost. Zřejmě ti návštěvníci nemohli uvěřit, že by nějaký trouba mohl dobrovolně z Rakouska vkročit na zdejší území a museli nás vidět na vlastní oči. Nejdříve přijeli nějací ministři. Hodně mluvili, ale jen tou svou domorodou hatmatilkou, takže jim rozuměli jen zřízenci. Až na jednoho, tomu nerozuměli ani zřízenci. Nenápadně jsem se k němu přitočil a otázal se, zda máme nějakou naději. Pravil „ANO bude líp“, a dal mi krabici koblihů. K jídlu to nebylo, ale měly vynikající vlastnosti pružní. Tak jsme s nimi hráli tenis. Po ministrech přijeli ředitelé neziskovek na pomoc uprchlíkům. Asi 30 jich bylo. Místní kvůli nim neměli kde zaparkovat. Prohlídli si tábor, zalomili rukama a rozeběhli se psát žaloby do Strasbourgu. Pak ten vrchní ochránce lidských práv pro OSN ze Saudské Arábie, který vyčinil personálu za jejich nelidskost a divil se, jak mohou zajišťovat lidská práva, když v táboře není kat. Nakonec smířlivě dodal, že v Saudské Arábii mají teď také problém s nedostatkem popravčích, ale je nutné na tom pracovat. Pak přijeli velvyslanci všech zemí EU a nakonec ta ruská punková zpěvačka. Ta jediná byla k užitku. Ve vagíně nám propašovala mraženého krocana, takže jsme mohli odmítnout erární stravu a vyhlásit hladovku.

Bohužel to s brzkým propuštěním vidím bledě. Na vině jsou ty syrské pasy, které jsem pro celou naši skupinu zakoupil v Turecku. Domorodcům je podezřelé, že jsme se všichni narodili 2. ledna a podle pasů jsme šestnáctileté syrské dívky.

Z Jezové Váš milující syn.

15.11.2015 Soudce Ti

Nepravdivá nepohádka o Nesněhurce

Soudce Ti

Z policejní zprávy o úmrtí Simony S.: Dne 12.1.2016 bylo uzavřeno vyšetřování tragického úmrtní čtyřleté žačky mateřské školky v Městečku M. Po provedeném dokazování nebylo zjištěno přímé zavinění cizí osoby na smrti Simony S. a případ byl uzavřen jako sebevražda. Jmenovaná nenechala dopis na rozloučenou, avšak podařilo se přesně zjistit okolnosti, které vedly k tragické události.

V osudný den dopoledne sledovala jmenovaná v České televizi pohádku o Sněhurce a 70 trpaslících. Obsah pohádky byl ve stručnosti tento:

Hlavní hrdinka Sněhurka se narodila jako příslušnice vadné bílé rasy. V důsledku tohoto postižení, nejen, že nemohla na slunce, neb jí okamžitě na obličeji vyrašily pihy a ještě více ji zohyzdily, ale také nemohla najít zaměstnání. Absolvovala několik neúspěšných konkursů na zahradnici, policajtku a pošťačku, až se nakonec uchytila jako pomocná kuchařka u 70 trpaslíků. Ti se živili výhradně kaší, jejíž výrobu zvládla i rasově méně hodnotná osoba. Jaký druh kaše vařila, nebylo známo, ale musela být výživná, neboť trpaslíci pracovali jako rubači zlata v dole. Bohužel po čase došlo k tomu, že zlý Bakala důl zavřel a trpaslíci se ocitli bez práce. Z bídy jim pomohla Sněhurka. Trpaslíci byli sice pracovití, ale taky blbí jak štoudev. Naštěstí pro ně ale kradli jako všichni v této zemi, i když nevěděli, co a proč kradou. Tak trpaslíci za dobu trvání pracovního poměru nakradli 5 vagonů materiálu, ve kterém Sněhurka poznala zlato. Není divu, že majitel dolu neprosperoval. Zato trpaslíci a Sněhurka byli zabezpečeni na zbytek života. Trpaslíci si koupili kašovar a Sněhurka při nákupech ve městě poznala budoucího manžela. Manželovi nebylo nijak podezřelé dlouholeté soužití Sněhurky se 70 výkonnými trpaslíky. Naštěstí pro ni a její děti to byl černoch, takže všechny narozené děti byly hnědé a neměly již problém se sluncem a sháněním práce.

Přes pozitivní závěr pohádky, propadla po jejím zhlédnutí malá Simona S. depresi. Na svůj věk byla velmi vnímavá a pochopila, že i ona je příslušnicí méněcenné rasy. Na rozdíl od Sněhurky však neměla žádnou perspektivu, neboť v Městečku M žádní černoši nežijí. Pochopila, že ona i její děti mohou tak maximálně vařit kaši zrůdám. Seznajíce tuto krutou pravdu rozjela na maximální rychlost svou tříkolku a čelně narazila do stojícího kamionu. Zranění nebyla slučitelná se životem.

Ač je v úvodu zprávy konstatováno, že k přímému zavinění cizí osobou nedošlo, nepřímými viníky jsou rodiče Simony S. Nepodali řádný výklad, kterým by docílili pozitivního dopadu pohádky na jejich dceru. Nevysvětlili čtyřleté holčičce, že sice zatím v městečku žádní černoši nejsou, ale že starostka již poslala pozvánky do Afriky, takže až bude za pět let ve věku na vdávání, ženichů budou plné ubytovny. Výmluvy rodičů, že jim návod na správný výklad nebyl znám, jsou zcela liché. Snadno si jej mohli stáhnout ze soukromého mailu předsedy vlády. Za těchto okolností příslušné úřady usoudily, že rodiče nejsou schopni vychovávat mladšího bratra Simony S a tento byl proto prostřednictvím Barnevernetu předán do péče profesionálních norských pěstounů. Biologičtí rodiče jej však budou moci pravidelně navštěvovat. Každý přestupný rok na 15 minut, pokud se naučí norsky.

Podepsán: Náčelník policie Městečka M

16.01.2016 Soudce Ti

Zpráva o průběhu deratizace v městečku M.

Soudce Ti

Naše městečko udělalo za posledních 25 let opravdový skok kupředu. Avšak, jak už to tak bývá, na všem se najdou nějaké ty chybičky. Ani nám se nevyhnuly. Od dob, co jsme my komunisté byli svrženi námi demokraty, sice městečko prohlédlo, ale také se nám tu přemnožili škůdci.

Každé ráno kazili náladu úředníkům spěchajícím do městských úřadů snažící se parazité, kteří se všelijace hemžili kolem svých obchůdků a firmiček, dělajíce přitom neúnosný lomoz, který nedovolil pořádně se vyspat spoluobčanům na dávkách, jež tak byli buzeni již v devět ráno. Některým parazitům se tak zadařilo, že si koupili auto, na které by se nezmohl žádný městský úředník, ani kdyby k platu přidal úplatky.

S tím bylo nutné něco dělat. Posledních 10 let naše městská rada snaživě vyráběla legislativní smrště, takže vyhlášky o daních a podnikání se měnily 20x do roka. Kontrola stíhala kontrolu, ale změny byly tak překotné, že už ani kontroloři nestíhali. Pár slabších parazitů sice odpadlo, ale výsledky neodpovídaly vynaloženému úsilí. Vše se změnilo až příchodem deratizátora, kterého do městečka povolal na pomoc náš nový finanční radní (dále jen NFR).

NFR, krom toho, že je radní, je také největším podnikatelem v městečku. Jeho firma HOLDING vyrábí všechno možné, od ekologických spaloven pneumatik po kojenecké výživy z vyjetého oleje. Byl to on, kdo přišel s nápadem pozvat deratizátora, který vyřešil problém s parazity. Nedá se ovšem pominout kladná role bývalého finančního radního (dále jen BFR). Bohužel NFR a BFR se vzájemně nesnáší. NFR obviňuje BFR, že rozkrádal městský rozpočet, jen mu to nikdo nedokázal. NFR rozpočet nerozkrádá, ale přijímá z něj dotace. Protože NFR je současně tím, kdo dotace přiděluje, je všechno v souladu se zákonem. Prostý daňový poplatník si žádné změny nevšimnul. Za NFR stejně jako za BFR odevzdal do městské pokladny 60% svých příjmů a měl klid. NFR ovšem podezírá parazity, že do pokladny díky daňovým únikům, odevzdávají maximálně polovinu svých příjmů a tak hatí rozvoj dotačních programů.

Přesto první kroky k likvidaci parazitů započal již BFR. Nejdříve vydal nařízení, že každý, kdo pracuje pro nějakého parazita, musí mít u sebe neustále platnou pracovní smlouvu a notářsky ověřené kopie výplatních pásek za posledních šest měsíců. Když si nějaký nedbalý zaměstnanec zapomněl vzít do práce šanon s doklady, byl zaměstnávající parazit postižen tučnou pokutou. Také zavedl zákonné ručení za daňové nedoplatky. Když některý z daňových poplatníků nezaplatil včas daň, musel ji zaplatit ten, který s ním obchodoval. To výrazně uvolnilo atmosféru na kontrolním oddělení finančního úřadu. Kontroloři již nebyli stresováni vymáháním nedoplatků po nepoctivých podnikatelích, neboť je za ně zaplatili ti poctiví. Tak se mohli radostně pustit do tvůrčího vymýšlení nových nařízení pro parazity.

Nejdříve vymysleli elektronickou evidenci tržeb. Každý parazit si musel koupit on-line pokladnu za 10 000,-Kč a zaplatit si on-line připojení za tisícovku měsíčně. Pokladny a připojení poskytla firma HOLDING patřící NFR. Do půl roku zmizeli stánkaři, prodejci zmrzliny a párků v rohlíku. Následovalo povinné kontrolní hlášení DPH, které se podávalo vedle daňového přiznání, kontrolní hlášení o sociálních odvodech, kontrolní hlášení o podmínkách pro zaměstnance, kontrolní hlášení o vlivu podnikání na životní prostředí, kontrolní hlášení o plnění povinnosti podat kontrolní hlášení a hlášení statistickému úřadu, jak jde podnikání. Solidní živnostník měl své úřední povinnosti hotovy každý týden již ve středu, ve čtvrtek a pátek se tak mohl věnovat byznysu. Hlášení se podávala na schválených formulářích, které dodávala tiskárna firmy HOLDING po 20,-Kč za kus. To položilo zbylé parazity. Tedy většinu z nich. Nadále otravovali ovzduší v městečku tři nejzarputilejší parazité. A tehdy NFR povolal deratizátora.

Deratizátor Boblig byl odborník na svém místě. Za svou dlouhou kariéru pracoval jako ředitel odboru pro styk s veřejností Nadace genderových studií, ředitel odboru rovných příležitostí při ministerstvu bez portfeje, ředitel Úřadu ochrany spotřebitele pro Mosambik, státní tajemník pro evropské záležitosti a vedoucí poradců poradce ministra. Kromě dvou měsíců, kdy brigádně tancoval u tyče ve striptýzovém baru, jej tedy vždy živili daňoví poplatníci, s problematikou parazitování měl tak bohatou zkušenost.

Prvním z parazitů byla cukrářka Koutná. V městečku byly proslaveny zvláště její kremrole, které dodávala do svých i konkurenčních cukráren. Bylo nepochopitelné, že občané městečka kupovali její kremrole, když za stejnou cenu mohli v supermarketu koupit balení tří kremrolí firmy HOLDING, které byly mnohem kvalitnější. Kremrole HOLDING vyrobená na velikonoce vydržela až do vánoc, aniž by změnila chuť a barvu. Bylo to výběrem surovin. Zatímco cukrářka Koutná používala máslo, vejce, cukr, mouku, technologicky pokročilejší firma HOLDING E 221, E 348, E 667, E 825 a kyselinu solnou. V trvanlivosti se tak primitivní výrobní postup cukrářky nemohl výrobkům HOLDINGU rovnat. Bohužel, zaostalé obyvatelstvo městečka tvrdilo, že jim to chutná.

Byl to deratizátor, který přišel na způsob, jak se s cukrářkou vypořádat. Zjistil totiž, že cukrářčiny slepice nejsou krmeny schválenými granulemi, jako slepice z drůbežáren HOLDINGU, ale že je cukrářka nechá bezprizorně běhat po zahradě, kde sežerou, na co přijdou. Za takových okolností nebylo možné garantovat obsah alergenů ve vejcích a bylo tak ohroženo zdraví konzumentů. Následné kontroly navíc ukázaly, že cukrárny cukrářky Koutné nevedou vůbec seznam alergenů v prodávaných sladkostech a kiosek v letním kině nemá energetický audit. Součet všech spravedlivě udělených pokut poslal cukrářku do insolvenčního řízení. Trochu nepříjemnou okolností bylo to, že zkrachovalá cukrářka opustila budovu města, ve které měla výrobnu zákusků a městu tak vypadl příjem z nájmu. Ale i to se vyřešilo. Do budovy se brzy nastěhovali squatteři a založil zde autonomní centrum. Nájemné sice žádné neplatili, ale s pomocí malé dotace vzniklo společenské místo, kde bylo možno vykouřit jointa, stříknout do žíly herák a komu by se i toto zdálo slabé, mohl si ve zdejší knihovně přečíst díla marxistických filosofů. Autonomní centrum získalo u místních přezdívku Špitál, podle množství povalujících se stříkaček v okolí budovy.

Dalším parazitem byl řezník Krkovička. Nejen, že ve svých obchůdcích prodával vyhlášená jelítka, párky a jitrničky, ale ještě drze inzeroval, že u něj v obchodě nelze zakoupit výrobky firmy HOLDING. Pomlouval dětské párečky HOLDING, prý že obsahují 20% masa, kuřecí kůže a sóju. To byla hrubá nepravda. Žádné maso v nich nebylo. Deratizátor dostal Krkovičku rafinovanou lstí. Vědělo se o něm, že mu občas vypomáhá jeho rodina. Pracovnice kontrolního úřadu, převlečená za pošťačku, jej vylákala z prodejny pod záminkou podpisu předání rekomanda. Krkovička postavil za pult svého syna, aby krám pohlídal. Na to čekalo komando kontrolního úřadu. Vtrhlo do prodejny a zajistilo syna Krkovičky. Samozřejmě neměl u sebe pracovní smlouvu ani výplatní pásky. Jasný příklad práce na černo. Krkovička dostal masnou pokutu a byl vyřízen. Spáchal sebevraždu předávkováním antibiotiky, když na posezení snědl grilované kuře firmy HOLDING. Zásobování obyvatel kvalitním masem smrtí parazita ohroženo nebylo, neboť firma HOLDING, krátce na to, otevřela v městečku novou kafilérii.

Největší oříškem byl hostinský Řízek. Vlastnil hospodu Koliba, stojící za městem na kopci s malebným výhledem. Krom výtečné kuchyně a dobrého piva byla také mimo signál internetového připojení, takže Řízek se on-line pokladnám škodolibě vysmíval. Přes veškerou snahu úřadů měl v hospodě stále plno a ještě měl rozvážkovou službu, díky čemuž hospody řetězce HOLDING zely prázdnotou. I deratizátor Boblig si zoufalstvím rval vlasy. Pomoc přišla z nečekané strany. Řízek vyhodil z práce kuchaře, který byl zároveň aktivistou Špitálu, pod průhlednou záminkou, že: „ten lempl umí uvařit akorát pervitin“. To vyvolalo občanskou aktivitu Špitálu. Jako správní demokraté funkcionáři radnice podporovali občanské iniciativy mladých aktivistů. Blokování a hlasité protestní shromáždění u restaurace ještě ovoce nepřineslo. Donáška švábů a stříkání smrdutých chemikálií v restauraci, spojené s udáními na hygienu už bylo účinnější, definitivně však hosty vyhnaly anonymní hrozby bombovým útokem, které aktivisté hlásili policii 7x do týdne. Nad vodou však Řízka držela ta rozvážka. Tak mu občanští aktivisté zapálili auta. Rozladěný Řízek zmizel navždy z našeho městečka. Z opuštěné budovy restaurace se stalo školicí středisko nově zřízeného Úřadu na podporu malého a středního podnikání, v kterém našlo zaměstnání 30 nových úředníků, což byl krásný výsledek demokratického prosazování občanských práv.

29.03.2016 Soudce Ti

Největší Čech má narozeniny - všechno nejlepší

Soudce Ti 12.5.2016

Máme-li věřit anketám, tak největším Čechem podle hlasování zdejších domorodců co kdy chodil po zemi, byl Karel IV. Kronikáři byl nazýván otcem vlasti a toto označení se chytilo až do dnešních dnů. Takže zdejší domorodci považují Karla IV. za svého laskavého tatínka. Maminku žádnou neměli, patrně umřela u porodu, což vysvětluje nedostatky ve výchově. Němci, aby nám zkazili radost, tvrdí, že to byl stejně Němec, který navíc z dlouhé chvíle organizoval pogromy na Židy a k smrti nenáviděl sodomity, což v dnešním jazyce znamená homosexuály. Věc se má tak, že Němci nás chtějí nasrat. Jedna věc je tvrdit, že organizoval pogromy, ale namlouvat nám, že máme za tatínka Němce - to je nehoráznost. Přesto i vítěz ankety může mít nějaké ty mouchy, přiznejme si to. Ale není proč nad Čechy kvůli hlasování ohrnovat nos. Srovnáme-li to s Rusy, kde na třetím místě skončil hromadný vrah Stalin a to mu ještě organizátoři pod průhlednými záminkami nějaké hlasy ubrali a na prvním místě Alexandr Něvský, který sice udatně bojoval proti Švédům, ale dobrovolně Rusko podřídil Mongolům (nic proti nim, ale Stockholm je přece jen lepší varianta než Ulánbátar) a sám potlačil protimongolské povstání Rusů v Novgorodu, jsou na tom zdejší domorodci s Karlem IV. jako vítězem, skvěle. A to nemluvím o Němcích, kteří pro jistotu zakázali hlasovat pro Hitlera, ale na třetím místě skončil jakýsi poblouzněný Marx, který byl zanícený antisemita, nenáviděl kapitalisty a miloval dělnickou třídu. Sám ovšem byl Žid, nikdy nepracoval a živil ho kapitalista Engels.

Ale vraťme se ke Karlovi IV. Byl to ve všech ohledech výjimečný panovník. Zdejší domorodci, měli při vymýšlení jmen pro panovníky poměrně dostatečnou fantazii. Činili tak s ohledem na budoucí generace školních dítek, aby pro ně v hodinách dějepisu bylo snadné přidělit konkrétnímu panovníkovi, konkrétní čin. Proto se jména českých panovníků příliš neopakovala. Na rozdíl od omezených Francouzů, kteří měli skoro všechny krále Ludvíky, u našich předků bylo nejčastější jméno pro krále Václav a toho jména jsme měli pouze čtyři krále, z toho jeden vládnul sotva rok a byl zapíchnut v Olomouci, což byl také jediný čin, pro který si jej je možné zapamatovat. Takže domorodá dítka ví, že v bitvě u Kresčaku padl Jan, universitu založil a most v Praze postavil Karel, Husa upálil a s husity válčil Zikmund, husitským králem byl Jiří a alchymisty do Prahy zval Rudolf. Nemůže být pochyb o tom, koho mají na mysli. Zkuste ve Francii říct, že nějaký čin vykonal Ludvík. Francouzi nebudou vědět, o kom mluvíte. Popravdě, u Karla to s tou fantazií domorodci přehnali. Vládl nám Karel čtvrtý, aniž by kdy předtím na českém trůně zasedl první, druhý a třetí. Jeho původní jméno bylo Václav, Karel však dětství prožíval na francouzském dvoře a jméno Václav Francouzům nelezlo přes pysky. Aby je ušetřil komolení, začal Karel používat biřmovací jméno po svém strýci a francouzském králi, který se výjimečně nejmenoval Ludvík. Číslovku čtvrtý pak užíval proto, že Lucemburkové odvozovali svůj původ od Karlovců, ke kterým patřil i Karel Veliký, francký panovník, považovaný za zakladatele Svaté říše římské. No a v rámci tohoto rodu by domorodý Václavokarel byl opravdu čtvrtým císařem Karlem. Jméno se uchytilo i s číslovkou, a tak ho Karel používal i co by český vládce.

Díky Karlovi IV. se dodnes státní pokladna plní zahraničními valutami od turistů. To on postavil půlku historické Prahy, jak ji známe dnes a tu druhou půlku nechal opravit. To se týká i Pražského hradu, který byl v době jeho nástupu k moci polorozpadlou, vyhořelou ruinou. Kromě Prahy postavil i hrad Karlštejn, katedrálu svatého Víta, založil nejznámější české lázně a nechal vyrobit korunovační klenoty, které čas od času vystavují a k jejichž pokladnici mají držení klíče vládní a církevní celebrity domorodého kmene. Pro držení a použití klíčů platí podobná pravidla jako pro použití klíče k atomovému kufříku presidenta USA.

Vraťme se ale krátce ke Karlovým prohřeškům. Stejně by se to nedalo utajit. S těmi židovskými pogromy to na Karla práskli Němci, protože domorodcům Karla závidí a chtějí tak odradit izraelské turisty. Skutečností je, že za Karlovy vlády došlo ke dvěma rozsáhlejším pogromům v Německu. Jeden se udál ve Frankfurtu a jeden v Norimberku. Židé ve středověku byli považováni za služebníky krále a víceméně jeho majetek. Přesněji jejich majetek byl z právního hlediska královým majetkem. To se týkalo všech panovníků, nejen Karla IV. Král mohl dát židovský majetek např. do zástavy. Bohužel Židům se to mnohdy včas nedoneslo nebo nebyli dostatečně právně vzdělaní a tak, když si nový majitel jejich královského majetku přišel zástavu převzít, neproběhl proces mnohdy hladce. Při následném vzdělávacím kursu právního minima, který škarohlídové nazývali pogromem, pak docházelo nejen ke škodám na majetku, ale i na životech Židů. Oba pogromy se udály na počátku Karlovy vlády, coby římského krále. Římský král nebyl suverénním vládcem nad územím celé říše. Italové dělali problémy římským králům, protože to byla jejich oblíbená národní kratochvíle a i v Německu byli víceméně silní zeměpáni, kteří si na svých územích vládli sami. Výjimkou byla velká říšská města, která byla naopak nezávislá na zeměpánech a podporovala krále, často i finančně. No a právě na území těchto měst žila židovská komunita, celkem bohatá, jejíž majetek byl, právně vzato, majetkem římského krále. I stalo se občas, že když král nevěděl jak splatit dluhy, sdělil ctěným měšťanům, že prachy sice nemá, ale právě v jejich městě má cosi židovského majetku, který momentálně může postrádat. Židé měli o postradatelnosti majetku, který pro krále vybudovali, jinou představu a pogrom byl na světě. Navíc oba pogromy vznikly v období největší morové epidemie v Evropě, z které obyvatelstvo vinilo Židy a to propogromovou náladu notně přiživilo. Karel sám pogromy neorganizoval, ale počínal si, jemně řečeno, právnicky neprozíravě. S městskými radami v Norimberku a Frankfurtu uzavřel dohodu, že radní nebudou popotahováni, jestliže se Židům něco nemilého přihodí. To samotné ještě nebylo v té době tak neobvyklé, šlo o jakýsi trestněprávní pardon pro radní, který měl částečně i svou logiku. Ne všechny pogromy měli na svědomí radní, mnohé vznikly i bez jejich přičinění. Patrně se to týkalo i pogromu ve Frankfurtu, který skončil velkým požárem. Na požáru a konci židovského města nakonec tratili i frankfurtští, protože už neměli co zabavovat, což určitě nebylo jejich cílem. Když ale zastavil Ludvíku Braniborskému »tři domy nejlepších Židů v Norimberku, hned poté co budou pobiti«, neudělal tím pro právní pořádek tu nejlepší službu. K velkému překvapení opravdu brzy Ludvík Braniborský v Norimberku k majetku přišel. Při bourání židovských domů, na jejichž místě povolil Karel norimberským stavbu kostela, vypukl požár a při něm zahynuli nikoli tři, ale 562 židovských obyvatel města. Karel sice vyjádřil lítost nad »zmatkem a vzbouřením, jemuž židovstvo nevinně padlo za oběť«, vyzval k přijetí opatření, aby se situace neopakovala, sám ale k situaci přispěl svými kroky, jejichž možné důsledky si při své inteligenci jistě uvědomoval.

Jestliže židovských obětí v říši alespoň následně litoval a slíbil »navrátit říši židovské plémě, vědom si toho, že bylo zhubeno, aniž by se provinilo«, pak u sodomitů žádnou shovívavostí netrpěl. Z rozličných zákonů, které se snažil za své vlády sepsat a prosadit vyplývá, že znal jen dva zločiny, pro které pachatele měla stihnout strašná smrt, a to sodomii a královraždu, přičemž u královraždy byl ochoten občas přimhouřit oko.

Karel IV. se narodil jako Václav českému králi Janu Lucemburskému a jeho choti Elišce Přemyslovně. Manželství to nebylo zrovna harmonické. Ve třech letech byl Karel odebrán matce a střídavě držen na hradech Loket a Křivoklát. V sedmi letech byl poslán na francouzský dvůr, kde přišel sice do cizího prostředí, ale oproti sklepení hradu Loket, kde jej občas nechal tatínek zavřít, to byl přece jen větší komfort. Také jeho strýc a kmotr, francouzský král Karel IV. Sličný, se choval ke Karlovi mnohem přívětivěji než vlastní otec, zajistil mu na svém dvoře vzdělání, nevěstu a důležitá přátelství, která v budoucnu Karel využíval. Jeho učitelem byl například i budoucí papež, což se Karlovi později hodilo při soutěži o titul římského císaře. Zatímco vyrůstal na francouzském dvoře, jeho tatík se snažil získávat další rodové državy. Kdoví co ho to napadlo, přišel jednoho dne s myšlenkou, že si pořídí rodovou državu v severní Itálii. Za tímto účelem povolal do Itálie svého prvorozeného syna, aby tam jeho jménem vládnul. Vládnout ve 14 letech a ještě k tomu Italům! Karel v Itálii zažil první vítězné bitvy i první pokusy o atentát. Po třech letech pobytu ale i jeho otec pochopil, jak blbý to byl nápad. Naštěstí Karel přežil. A ještě jedna věc se v Itálii udála. Jednoho dne jej navštívili jacísi podivíni, z nichž se vyklubali čeští šlechtici. Vysvětlili mu, že by bylo vhodné, kdyby se navrátil do rodné země a pokusil se v ní vládnout, neboť jeho tatínek se v ní příliš nezdržuje. Janu Lucemburskému zpočátku Karlova akce moc nevoněla, ale Karla potřeboval a koneckonců potřeboval i peníze z českých zemí. Přidělil mu proto titul moravského markraběte a nechal jej v českých zemích víceméně vládnout, i když mu čas od času přijel zhatit nějaký plán a připomenout mu, kdo je ještě stále králem. Nicméně se s Karlovou vládou v Praze smířil, sám se s novou chotí zdržoval v Lucembursku. Ačkoliv Karel IV. úředně vládl od roku 1346, fakticky se ujal vlády již roku 1334 jako moravský markrabě. Jeho vliv sílil tak, až nakonec Jan začal pracovat pro syna, kterému zpočátku příliš nedůvěřoval a začal mu připravovat půdu pro získání titulu římského krále. Na rozdíl od Jana, Karel vcelku vycházel i s českou šlechtou, která pustila chlup a přivolila k výběru daní na obnovení královských hradů a jejich vyplacení ze zástav. Karel IV. měl blahodárný vliv a z prosperity, která do země přicházela, měla prospěch i jinak značně kverulantská šlechta. Od r. 1344 bylo v Praze zřízeno arcibiskupství. Roku 1346 se stává římským králem, spíše formálně, neboť stále reálně vládl jako římský císař Ludvík Bavorský. Leč štěstěna Karlovi přála. Když se již schylovalo k válce, která by mohla dopadnout všelijak, ranila Ludvíka při lovu mrtvice a problém byl víceméně vyřešen. Roku 1348 otevírá v Praze první universitu severně od Alp a z Prahy se stává sídlo římského krále. Praha se co do velikosti zdvojnásobí výstavbou Nového města. Pražský hrad vystavěl do podoby, ve které je dodnes obdivován turisty, včetně katedrály svatého Víta (tedy mimo věží). České země rozšířil o Dolní Lužici, Horní Falc a Braniborsko. Takže považ, milý čtenáři, že Berlín byl provinciální město České koruny.

Roku 1355 byl v Římě korunován císařem. Protože nechal Italy víceméně na pokoji, přežil korunovační jízdu vcelku bez úhony. Tím ovšem zklamal básníka Petrarcu, který v Karlovi viděl osvoboditele Říma a nového vládce. Karel se raději stáhl do Prahy, kde měl přece jen jistější přízeň Čechů než nevyzpytatelných Italů. Nikdy neučinil chybu některých předchozích císařů a nesnažil se Italy začlenit do říše, ani kdyby ho sami přemlouvali. Roku 1356 vydal tzv. Zlatou bulu, významný říšský zákon, kde ustanovil sedm volitelů římského krále - mezi nimi i českého krále, potvrdil práva zemí Koruny české, nedělitelnost Čech a vedlejších zemí. Kurfiřty, kterých bylo celkem sedm, nabádal v bule, aby své potomky učili všem říšským řečem, německy, latinsky, italsky a česky. Možná toho chtěl po nich trochu moc, ale on sám dokonale ovládal pět jazyků, kromě zmíněných ještě francouzštinu, a tak zjevně nepovažoval mnohojazyčnost za problém, zvláště když kurfiřti měli být mocenskou elitou říše. Země Koruny české se staly nejvýznamnější zemí v rámci Svaté říše římské a Praha jedním z nejvýznamnějších evropských měst. Po Římu a Konstantinopoli byla tehdy Praha třetím největším městem Evropy.

Kromě velebení království měl Karel ještě jiné, z dnešního hlediska podivné koníčky. Sbíral například kousky mrtvol. Tedy ne ledajakých mrtvol, ale jen mrtvol svatořečených. Říkalo se tomu svaté ostatky. Obchodníci s rozličnými kostmi a údy měli žně, podařilo-li se jim přesvědčit Karla, že ten kus prstu nebo zkažený chrup patřil nějakému svatému mučedníkovi. Rád a často sepisoval zákony. O Zlaté bule již byla řeč, pro domorodce vymyslel zákoník známý pod názvem Majestas Carolina. Kromě pravidel pro odúmrť, vymezení královského majetku, který nesmí být zastaven apod., také zákoník určoval možnost odvolat se ke královskému soudu, zakazoval šlechtické spolky vytvořené bez vědomí krále. Šlechtě ponechal právo soudit poddané, ovšem zakázal útrpné tresty, jako řezání uší a nosů, sekání rukou, vypíchávání očí aj. Nerespektováním takového zákazu si šlechtic mohl přivodit ztrátu královské milosti, což v praxi znamenalo, že by mu král zabavil majetek. Šlechta si však svou kratochvíli nenechala vzít, a tak Karel, když viděl zarytý odpor, raději prohlásil, že zákoník upadl do ohně a shořel.

Kromě takových vznešených věcí, jako byla stavba chrámů, výroba korunovačních klenotů a sběr svatých ostatků, zasloužil se Karel i o přízemnější radosti. Naučil například domorodce pěstovat a pít víno. Také rozšířil do českých zemí nové ovoce - švestky, z něhož přičinliví obyvatelé zejména na Moravě záhy začali pálit lokální tvrdý alkohol, jménem slivovice. Domorodci dodnes tomuto ovoci říkají druhým názvem karlátky, z vděčnosti k moudrému panovníkovi.

Během své vlády Karel příliš nebojoval. Půtek si užil v mládí během svého působení v severní Itálii. Nejblíže válce byl roku 1363, kdy se proti Karlovi spojilo Rakousko, Polsko a Uhersko. Záminkou se stala údajná urážka uherské královny matky z úst Karla IV., který o ní měl prohlásit něco ve smyslu, že je věčně opilá čubka. Rakušané a Poláci vyhlásili Čechům válku kvůli urážce majestátu, Maďaři kvůli vyzrazení státního tajemství. Válce Karel zabránil tak, že se přiženil polskému králi do rodiny.

Některými historiky bývá Karel nazýván popským králem. Pravdou je, že zbožný byl, o čemž svědčí jeho záliba ve sběru svatých relikvií. Nějakým fanatikem ovšem nebyl. Krom sodomitů se k ostatním »úchylkám« od církve svaté choval relativně tolerantně. Když mu reformní kazatel Jan Milíč z Kroměříže vmetl osobně do tváře, že je antikrist, neskončil kupodivu na hranici, ale jen na pár dní v královské šatlavě, než vychladl jak Karel, tak horlivý kazatel.

Když roku 1378 Karel IV. umíral, zanechal po sobě nejen tři syny, ale hlavně novou majestátní Prahu, zrenovovaný Pražský hrad s katedrálou, mostem a universitou, majestátní Karlštejn, ale také hladovou zeď, jakýsi Karlův sociální program středověku v boji proti nezaměstnanosti. Aby nezaměstnané nevystavil pokušení dát se na zlodějskou dráhu, rozhodl se, že jim bude vyplácet podporu. Nikoli ale jen tak. Museli docházet na stavbu tzv. hladové zdi a za práci dostávali příslušný peníz. Zeď nikdo nepotřeboval, jediným jejím smyslem bylo to, aby nezaměstnaní tovaryši netrpěli nouzí a zároveň aby pomoc nedostali bez vlastního přičinění. Možná inspirativní dodnes. Bohužel značná část Karlovy práce na povznesení země vzala za své v důsledku husitských válek, které vypukly 40 let po Karlově skonu.

12.5.2016 Soudce Ti

Fotbalová příručka inteligentní manželky

Soudce Ti

Často manželky spílají svým partnerům, že vysedávají v hospodách pod různými záminkami. Samo sebou manželé jim nepřiznají, že hlavním důvodem je chlast nebo že se chtějí zbavit na chvíli přítomnosti své choti. Vymlouvají se z ušlechtilejších důvodů. Nejčastějším takovým důvodem je, že spolu s jinými fandy musí sledovat televizní sportovní přenos. Manželka by u takového sledování byla zhola zbytečná, nudilo by jí to, věci přece vůbec nerozumí a jen těžko by se orientovala v tom, co se na velkoplošné obrazovce právě odehrává, natož aby pochopila odborné komentáře spolusedících odborníků. Je mnoho druhů sportovních fandů, v českých zemích jsou však nejrozšířenějším druhem fandové fotbalu, na které se zaměříme.

Tato příručka pomůže všem inteligentním manželkám pochopit dostatečně základní principy hry a býti tak schopným diskutérem ve společnosti ostatních fandů. Nemusí již potupně setrvat doma, když jde manžel sledovat do hospody »fakt životní mač«.

Obdivovatelé fotbalu říkají, že je to krásná a inteligentní hra. Cožpak o to, krásnou a inteligentní hrou jsou i šachy, oproti šachům však fotbal nevyžaduje, aby jej hráli inteligentní hráči. Další zvláštností fotbalu je, že k samotné hře hráči nepoužívají ruce, což je dozajista raritou. Stvořitel, či evoluce, vybavil člověka rukama, aby jako manuálně zručný tvor dokázal využít svou inteligenci v boji o přežití s divokou zvěří. Z toho je patrné, že fotbal musel vzniknout v dobách, kdy se ještě člověk inteligenčně nevyvyšoval nad ostatní tvorstvo a nepotřeboval proto ruce. Důkazem toho je i chování fotbalových fanoušků v ochozech. Fotbal je jediným zachovalým důkazem, chybějícím evolučním článkem přechodu opice k člověkovi z pradávných dob, kdy se už už zvedal na zadní končetiny, ale ruce ještě nebyly ruce a nesloužily k realizaci myšlenek. Jedná se proto nepochybně o hru nejstarší, ba prehistorickou.

Fotbal proti sobě hrají dvě jedenáctihlavé skupiny hráčů, které se pohybují na obdélníkovém hřišti. Na každé straně hřiště se nachází poměrně veliké branky. Do těch se, podle pravidel, snaží hráči dopravit kulatou koženou věc, zvanou fotbalový míč. Když se jim to podaří, dají gól. Který tým dá gólů více, vítězí. Každý tým na to má 90 minut. Tedy teoreticky. Praxe bývá dost odlišná.

Většina zápasů končí 0:0 nebo tak nějak(1:0, 0:1). Tedy myšleno mezi jakž takž rovnocennými soupeři. Na vině je naprostý nedostatek času. Z 90 minut zabere cca 30 minut doba, kdy se míč dostane mimo hrací plochu. To se pak nehraje, čeká se na vhazování nebo kop týmu, který únik mimo hrací plochu nezavinil. Dalších 30 minut sebere doba, kdy sice míč plochu neopustil, ale zahrává se kop po faulu soupeře, ruce, ofsajdu nebo se ošetřuje zraněný hráč. Zbylých 30 minut připadá na vlastní hru, ovšem za jen za určitých podmínek. Jeden ze soupeřů se nesmí dostat brzy do vedení nebo mu nesmí vyhovovat remíza. V takových případech je zbylých 30 minut stráveno šmrdláním kolem středového kruhu vzdáleného dostatečně od obou branek.

Samotných 30 minut čisté hry probíhá tak, že útočící mužstvo postupuje k brance soupeře metodou víceméně přesných přihrávek, která je laikovi zcela nepochopitelná. Zhruba za dvě minuty se útočící tým propracuje až k území, kterému se říká velké vápno. Z hranice velkého vápna (cca 16 m od branky) se již dá ohrozit soupeřova branka. Bohužel, jakmile se útočící tým k této hranici dopracuje, bránící tým mu míč odkopne, či sebere a sám se pustí do útoku. Po dalších dvou minutách se situace opakuje na druhé straně hřiště a tak to jde pořád dokola. Již tak frustrování hráči jsou ještě více deprimováni řvoucím cholerickým poděsem, pobíhajícím kolem postranní čáry a jemuž, kromě sprostých slov, není nic rozumět. Z jeho chování lze však dovodit, že s vývojem zápasu není spokojen. Tato osoba se nazývá trenér a je to učitel a táta hráčů v jednom. Útlocitnější jedinec by si přál být negramotným sirotkem. Z popisu je patrné, že dát soupeři gól ze hry je u rovnocenných týmů prakticky vyloučené. Aby hra měla vůbec nějaký smysl, musí se některému z hráčů podařit stěžejní úkol, kvůli kterému do zápasu nastupuje, a to upadnout tak šikovně, že si rozhodčí bude myslet, že byl faulován, a to co nejblíže k brance soupeře. Pak se zahrává trestný kop, na který má střelec klid a čas a není obtěžován obranou soupeře. Naprosto ideální je upadnout uvnitř velkého vápna. Toto území se nazývá pokutové a upadne-li šikovně útočící hráč v tomto území, kope se penalta. Ta znamená prakticky jistý gól. Brankář nemá šanci zareagovat na střelu z 10 metrů, neboť stojí v bráně velké jak kráva. Jedinými případy, kdy penalta gólem nekončí, jsou ty, kdy střelec vůbec netrefí branku nebo trefí brankáře, který se nazdařbůh vrhne k jedné z tyčí.

Jak již bylo uvedeno, fotbal je hra prehistorická a nelze ji hrát rukama. Fotbalisté mohou míč posouvat k brance jakoukoliv jinou částí těla. Z fyziologických důvodů padla volba na nohy. Fotbalista běží k brance soupeře, co nejrychleji to jde a mezi nohama se mu plete míč, takže neustále hrozí, že na něj stoupne a přivodí si úraz. Z tohoto trápení jej vysvobodí až soupeř, který mu míč sebere. Kupodivu tento dobrý skutek se nesetkává s pozitivním ohlasem u trenéra, fanoušků a nakonec ani u zachráněného hráče, který neprojeví za mák vděčnosti.

Ačkoliv fotbal vznikl v dobách, kdy vývoj člověka nebyl zdaleka dokončen, fotbalisté samotní se od zbytku lidské populace nijak viditelně neliší. Mají stejné orgány a údy, ruce, nohy, tělo a hlavu, jen je požívají poněkud odlišně. O nohách již řeč byla. Fotbalisté mají však také hlavu. Pro šachistu je dobře fungující hlava nezbytnou podmínkou úspěchu ve hře. Pro fotbalistu rovněž, používá ji však odlišným způsobem. Slouží mu k hlavičkování. Po nohách je hlava dalším orgánem, kterým může fotbalista dosáhnout gólu. Probíhá to tak, že dobrovolně svou hlavu strčí do dráhy letu fotbalovému míči, nafouknutému do tvrdosti kamene a pohybujícímu se rychlostí 70 km/h. Tím nedosáhne kupodivu otřesu vlastního mozku, ale změny dráhy letu, takže potenciálně míč skončí v brance soupeře. Průměrně vytížený fotbalista absolvuje za měsíc tak 10 zápasů a k tomu stejný počet tréninků. Za zápas a trénink nejméně 4 x hlavičkuje. Statisticky tak během sezóny obdrží nejméně dva silné údery do hlavy denně. To, co by šachistu doživotně odrovnalo, na fotbalistovi nezanechá viditelné následky. Nejlepší hlavičkáři nejsou považováni za magory, ale jsou naopak odborníky a fanoušky vysoce ceněni. Při zahrávání přímých kopů si bránící hráči úzkostlivě před míčem chrání genitálie, hlava předmětem jejich ochrany není, ba co hůře, dobrovolně ji úderu vystaví, když se náhodou stane, že útočící hráč ji netrefí. Priority jsou jednoznačně dány. Proto jsou fotbalisté tak oblíbeni jako partneři sexy modelek.

Ruce k samotné hře hráč použít nesmí. To ovšem neznamená, že by zahálely. Kromě strkání do soupeře, tahání za dres a podobných alotrií, slouží k jednoduchému vyjadřování hráčových pocitů. Svalí-li se vlastní vinou na trávník, lomí rukama a spíná je k nebi, aby si stěžoval na nepřízeň rozhodčího, který neodpískal faul. Fauluje-li protihráče, teatrálně rozpažuje, aby, dokázal rozhodčímu, že on se nikoho ani nedotkl, zatímco u postranní čáry probíhají oživovací pokusy na postiženém soupeři. Nelze-li již kontakt se soupeřem ututlat, naznačuje rukama kulatý tvar míče, což má znamenat, že ještě předtím, než protihráči přerazil kotníky, se dotkl míče. Dle představ a pravidel fair play ve fotbale se pak jedná o čistý zákrok.

Zvláštní postavení mají mezi fotbalisty brankáři. Jsou to zpravidla nejvyšší a nejinteligentnější hráči v týmu. Brankáři totiž mohou používat ruce, a tak odpadá nutnost hlavičkování, neboť rukama dosáhnou výše, než hlavou. Také je jim svěřena jakási úloha při organizování obrany, což vyžaduje i jiné použití hlavy, než jako odrážedla koženého projektilu. Při povrchním prozkoumání, jde o hráče nejméně potetované, či úplně neilustrované, což jistě nějak s mírou inteligence také souvisí. Brankáři totiž většinou hrají s dlouhými rukávy a umělecké výtvory na jejich pažích by nemohly být předmětem obdivu.

Kromě hráčů se na hřišti vyskytují další osoby, říká se jim rozhodčí. Soudě podle vyjadřování hráčů a trenérů po zápasech, jsou zde rozhodčí od toho, aby kazili hru. Vždy minimálně jeden ze dvou trenérů je s výkonem rozhodčího nespokojen a obecně platí, že prohraje-li nějaké mužstvo zápas, je to většinou kvůli rozhodčímu. Výskyt rozhodčích je zřejmě nějakou evoluční úchylkou, něco jako výskyt parazitů. V kostce rozhodčí pískají fauly, které se nestaly, nepískají, které se staly, uznávají góly, které neměly platit a naopak neuznávají ty, co padly podle pravidel. Největší škodu způsobují při posuzování ofsajdů. Jak prokazují pravidelně zpomalené záběry, nikdy to netrefí správně. A tak z již tak mála gólů třetinu neuznají pro ofsajd, který nebyl, a naopak třetina gólů padne ze zcela jasných ofsajdů.

Taková chybná posouzení mají pak důsledky nejen pro zápas samotný, ale pro celou společnost.

Fotbaloví fanoušci jsou přechodovým článkem mezi opicí a člověkem a na případné nespravedlnosti reagují emočně a podrážděně tak, jak bylo zvykem u neandrtálských lovců. Proto příjezd fanoušků soupeřícího mužstva do města je po živelné katastrofě a vyhlášení války třetí nejnebezpečnější událost pro obyvatelstvo postiženého města. Jejich příjezd a odjezd je nutno zabezpečit zvláštními vlaky a je nutné doprovázet je na stadion silnými policejními oddíly, aby náhodou nepřišli do styku s civilizovaným obyvatelstvem. I tak se ale škodám zabránit zcela nedaří, zejména dostanou-li se k sobě fanoušci obou soupeřících týmů. Jejich vzájemné předávání poznatků o krásné a inteligentní hře má obvykle za následek hmotné škody jdoucí do milionů a škody na zdraví nevinného civilního obyvatelstva.

10.6.2016 Soudce Ti

K výročí Velké protikorupční revoluce

Soudce Ti

Z hlášení školního rozhlasu: Milí studenti! Na dnešní den připadá 10. Výročí vyvrcholení Velké protikorupční revoluce. Pojďme si připomenout, co se tehdy v památném roce 2016 v Tramtárii přihodilo.

Již několik let předtím se spojily Síly dobra a zahájily velké protikorupční tažení, proti úplatným politikům, jejich přisluhovačům, podplácejícím kmotrům a jejich advokátům. Odvážně rozkrývaly nitky Sil zla a rostl počet akcí, při nichž uvízli a byli zatčeni rozliční pomahači kmotrů. Kmotry samotné se uvěznit nepodařilo, až na jednoho, který autem srazil Vietnamku, ale jejich pomahači končili ve vězení a podařilo se rozmetat vládu, rozvědku, kontrarozvědku a armádní velení. Spravedlivé zatýkání se nevyhnulo ani samotné policii. V Tramtárii existovaly dva útvary elitních policistů. Prvním byl UPŠ (Útvar policejní šlechty) a druhým UPU (Úplně průměrný útvar). V roce 2016 začalo docházet i na úplatné policisty. Detektivové UPŠ realizovali zatčení 56 detektivů UPU, detektivové UPU 37 zatčení detektivů UPŠ, v 14 případech se zatkli najednou vzájemně a 20 detektivů z obou útvarů spáchalo sebevraždu. Při odhalovaní zkorumpovaných policistů s policisty chvályhodně spolupracovali protikorupční aktivisté a albánská mafie. Asi po půl roce si policejní president všiml, že se mu ztrácí detektivové. Po krátkém intenzivním pátrání zjistil, že všichni jsou v Ostravě, ve vazební věznici. Nejspíše naveden Silami zla, rozhodl se učinit z obou úvarů jeden, pod jednotným velením, aby se v zápalu boje vzájemně nevyhubili. Ráno po snídani vypracoval reorganizaci, kterou odpoledne schválil ministr. To byl jasný protiútok proti protikorupci. Cílem bylo odstavit z funkce velitele UPŠ plukovníka Rytíře. Na obranu tohoto čestného a nebojácného šlechtice, který se nebál zasáhnout i na Úřadu vlády, ačkoli nevěděl proč tak činí, se postavili postupně Vysoký prokurátor Boblig z provinčního velkoměsta, ministr spravedlnosti Marabu a hlavně velkopodnikatel a ministr financí ing. Kobliha (krycí jméno Buchta). Síly dobra se postavily silám zla. Na stranu sil zla se postavil především Zrádce Zrádců, který byl ve funkci ministra vnitra. Kobliha usoudil, že za vším stojí jeho předchůdce ve funkci a největší opoziční prudič ing. Padák.

„Je třeba zabít Padáka“, řekl prý bezpečnostní agentuře firmy Holding a.s., když jí vyslal do Bechyně, aby Padáka zajistila. Bohužel nevěděl, že stejný záměr pojal UPŠ. Tak se na místě střetly oddíly, které se vzájemně považovaly za Padákovu ochranku a spustily proti sobě palbu. Ing. Padák, popíjející šťávu ve svém oblíbeném bechyňském baru, zaslechl lomoz a zmatku využil k útěku. První akce Sil dobra skončila blamáží.

Do akce vstoupil i prokurátor Boblig. Zdůraznil, že jen plukovník Rytíř je osobou, která zaručuje, že ze spisů nebudou unikat informace. Vždyť v jím vedeném případě přísně tajné causy zneužití rozvědky Tramtárie přetiskly intimní telefonickou komunikaci premiéra a jeho milenky jen nejčtenější deníky patřící do koncernu Holding a přenos z nočního zatýkání milenky premiéra odvysílala pouze veřejnoprávní televize! Usoudil, že osnovatelem odvolání plk. Rytíře je sám policejní president a vydal se proto se svým náměstkem na policejní presidium, aby jej podrobil výslechu.

Mezitím došlo k pokusu o opětovné zatčení milenky bývalého premiéra. Po tom prvním byla totiž za přispění Sil zla propuštěna a od té doby se tři roky drze bránila u soudu, takže doposud běhala po svobodě. Zatýkající policisté UPŠ však akci správně nenačasovali. Milenka, zřejmě varována ing. Padákem, je očekávala, a když vstoupili do jejího bytu, začala je divoce mlátit po hlavách 80 nezdaněnými kabelkami. Strážmistr Řepka utrpěl těžký otřes mozku a praporčice Olejná těžký otok mozku. Oba byli neprodleně povýšeni do hodnosti poručíka a dnes učí na policejní akademii.

To se již na poslední akci zmohly i Síly zla. Oddíl UPU zaútočil na budovu policejního presidia, kde právě prováděl výslech policejního presidenta prokurátor Boblig a jeho náměstek. Prokurátorovi se podařilo včas zmizet, jeho náměstek se však stal obětí policejního odstřelovače. O poručíku Antonínu Špelcovi z UPU se tradovalo, že na 500 metrů trefí komára mezi oči. Náměstek neměl žádnou šanci. Sám Špelec svůj výkon komentoval tak, že to byla jeho nejlepší trefa od dob starého Mrázka. Jinak byla ale tato akce labutí písní Sil zla. Ve výslechové místnosti policejního presidia nalezli bezvládné tělo policejního presidenta. „Je úplně tuhej, už nejmíň dvě hodiny“, konstatoval přivolaný koroner.

Síly dobra zvítězily a byly nastoleny tolik potřebné reformy. Vláda Trámtárie zfůzovala s představenstvem Holdingu, parlament s dozorčí radou. Nadále již nebyly voleny občany, ale akcionáři, což přineslo úspory v nákladech na volby, neboť akcionář byl jen jeden - ing. Kobliha. Ten byl také presidentem republiky, předsedou představenstva, premiérem, guvernérem národní banky a arcibiskupem pražským.

Zrušen byl antimonopolní úřad, neboť vyšlo najevo, že monopol je nejefektivnější způsob svobodného podnikání.

Zrádce Zrádců již nebyl ministrem, ale řadovým chovancem nápravného ústavu. Konečně se podařilo odsoudit i milenku bývalého premiéra. Dostala 8 let natvrdo za zneužití postavení předsedy vlády.

Jen Padákovi se podařilo uniknout. Prchnul do Bavorska, vydávajíc se za súdánského uprchlíka. Imigračním úředníkům napovídal, že je súdánský chemický inženýr a posledních 6 let byl v Súdánu ministrem financí. S ohledem na stav té země mu to všichni uvěřili.

Milí studenti! Od těch dob v Tramtárii o korupci již nikdo nikdy neslyšel. Ve vlastním zájmu.

Konec hlášení.

26.06.2016 Soudce Ti

Tramtárie hledá presidenta

Soudce Ti

Náš ideový think tank Evropské bonmoty si vytyčil náročný cíl - najít Tramtárii důstojnou hlavu státu. Všichni se slzou v oku vzpomínáme na legendárního disidenta Vaňka, vězně bolševického režimu a našeho prvního postkomunistického presidenta. To díky jeho věhlasu se svět dozvěděl, že existuje národ Tramtarů, i když si nás pletl s Tatary.

To za presidentem Vaňkem jezdili presidenti USA i dalajláma a naše Tramtárie se díky tomu dostávala na první stránky světového tisku. Bohužel, všechno jednou končí, včetně funkčního období a skončilo i to Vaňkovo. Již tehdy kohosi napadlo, že bychom měli najít důstojného nástupce, a to s pomocí samotného expresidenta Vaňka. Bohužel, v přípravném výboru se sešlo několik demokratů, kteří za minulého režimu pracovali u tajné policie nebo na cenzorském úřadu, což poněkud oslabovalo ochotu expresidenta ke spolupráci, a když za ním byl vyslán předseda výboru, kterého Vaněk znal z komunistického vězení (přišlo se příliš pozdě na to, že jako velitele dozorců), byla po spolupráci veta.

A tak se stal dalším presidentem profesor Skromný. Byla to pohroma. Tramtarského presidenta již nezvali do USA, také dalajláma přestal jezdit do Tramtárie. Nový president nemluvil hezky o svém předchůdci, až na jeden případ, když vedl řeč na jeho pohřbu. Hrozné bylo, že zpochybňoval všechna možná rozumná rozhodnutí. Vysmíval se opatřením proti globálnímu oteplování, nevěřil, že se v Iráku najdou chemické zbraně, že bude fungovat EURO a pomlouval Lisabonskou smlouvu. To bylo děsivé, ale ještě mnohem horší bylo to, že se jeho výhrady po čase potvrdily. S takovou pověstí ani nemohl myslet na to, že by byl vítán v Bruselu a součástí etického protokolu v Evropském parlamentu bylo povinné odplivnutí si při vyslovení jeho jména. Své oponenty a většinu novinářů považoval za méněcenné pitomce, i když to nikdy výslovně neřekl.

Když končilo funkční období prof. Skromného, nepracovali již ve vedení neziskových organizací naši rodičové, zatížení působením v komunistických institucích, ale nová mladá generace lidí, vzdělaná v moderních oborech, která absolvovala stáže v mnoha státních a mezinárodních organizacích a hlavně nebyla zatížena působením v běžné praxi. Tito noví zkušení lidé dosáhli významného úspěchu, když prosadili přímou volbu presidenta Tramtárie. Bohužel jejich geniální plán přehlédl jednu drobnost, existenci voliče.

V prvním kole přímé volby odpadli tito kandidáti - japonský samuraj, americký neomarxista, slavná herečka epizodních filmových rolí, slavná kandidátka na všechny volené a manažerské funkce, avatár a nakonec nečekaně i bývalý úřednický premiér ing. Želé.

Do druhého kola postoupil ing. Řepoň z Vysočiny a náš kandidát Jeho Vysokoblahorodí Knížepán Alpský. Náš think tank byl pln nadšení, neboť Knížepán převyšoval Řeponě jako Alpy Vysočinu. Katastrofa nastala při třetí televizní diskusi. Zrovna byla řeč o bosensko-srbském vůdci Karadžičovi. Knížepán již zformuloval myšlenku, že by měl dotyčný skončit u trestního tribunálu v Haagu, myšlenka už, už putovala od hlavy k ústům, když těsně před jejím vyřknutím Knížepán nakrátko usnul. Když se po čtvrthodině probudil, bez obtíží proces vyslovení myšlenky dokončil, bohužel televizní debata se mezitím přesunula k osobě bývalého presidenta Beneše. Domnělá slova Knížepána, že by presidenta Beneše poslal do Haagu, rozhodla volby. Tak jeden malý mikrospánek zasáhl do osudu Tramtárie a presidentem se stal Řepoň. Řepoň měl všechny negativní vlastnosti svého předchůdce v úřadu, navíc to byl čínský agent, ruský agent, ožrala, kuřák a sprosťák. Své oponenty a většinu novinářů považoval za méněcenné pitomce a klidně jim to výslovně a nahlas sdělil.

Volby pro nás byly těžkou ranou, ale pochopili jsme, že je nutné rázně reagovat. Ještě neoschl Řepoňův podpis na presidentském slibu a my již začali organizovat přípravu na volby, které budou za 5 let. Řepoň nesmí znovu zvítězit! Našemu think tanku se dostalo významné pomoci. Podpořil nás rocker Ropotámo. Ropotámo je tramtarská rocková hvězda, za minulého režimu občas zakazovaná. Po pádu komunistů se zasloužil o rychlý odchod okupační armády. Když se okupační maršálové dozvěděli, že to bude Ropotámo, kdo povede jednání za Tramtárii, otřásli se odporem, až jim popadaly z hrudí metály a ve spěchu naložili tanky na vlaky, aby to měli rychle za sebou. Tak vešlo do národního povědomí, že Ropotámo vyhnal okupanty. Také vstoupil do politiky. Velmi ho mrzel tramtarský rasismus. Aby šel národu příkladem, zapudil svou dlouholetou manželku - bělošku a narazil si atraktivní mladou milenku - černošku. Chtěl jít ještě dál a odstěhovat se do romského sídliště Tchánov, aby tak zostudil netolerantní Tramtary, kteří nechtěli mít Romy za sousedy. Tady však narazil na odpor své partnerky. Pohrozila mu, že v takovém případě se odstěhuje k mamince do slumu na předměstí Addis Abeby. Kvůli pocitu bezpečí. Ropotámo je prostě autorita. I mezi dnešní mládeží je velmi populární jeho autobiografická píseň Snaživec. Pro náš think tank zajistil prostory v Kroměříži, kde se konala jednání. Každý den, po obligátní ranní kávě a pánském striptýzu našeho ředitele, probíhaly práce na textu Kroměřížské výzvy. Po pár týdnech bylo hotovo. Příznivci našeho think tanku vybrali hlasováním 24 nejlepších Tramtařanů, kteří mají šanci porazit presidenta Řeponě v příštích volbách. Do seznamu jsme připsali i psychiatra Cyrila, abychom udělali radost našemu hostiteli - řediteli kroměřížského blázince, který nám poskytnul prostory pro naše rokování. Celkovým vítězem se stal bookmaker, miliardář a textař Valchař. Textař Valchař ale vítězství příliš nedocenil, dokonce nám vzkázal, že na naši výzvu zvysoka s.. nereflektuje. I tak jsme mohli být spokojeni. Ocenil to i náš hostitel. Na rozlučkové schůzi nám popřál mnoho zdaru s tím, že naše další činnost již nevyžaduje přítomnost v ústavu a můžeme ji provádět ambulantně a pokud budeme dodržovat medikaci, můžeme v presidentských volbách uspět.

18.09.2016 Soudce Ti

Z Kanadského tisku

Soudce Ti

Obviněn z nedovoleného importu odpadů byl 88 letý kanadský občan JB. Jmenovaný byl zadržen na torontském letišti po svém příletu z Prahy. Podezření vzbudil tím, že jeho dva kufry jen s velkou námahou smýkali čtyři urostlí zřízenci, zanechávajíce vyjeté koleje po kolečkách v mramorové podlaze příletové haly. Krátce předtím přitom obviněný tvrdil, že nemá nic k proclení.

Nařízená prohlídka zavazadel, přinesla službukonajícím policistům šok. Kufry byly naládovány kovovými cetkami nevalné kvality co do materiálu i zpracování. Jak sdělil našemu listu detektiv Murdoch, vysvětloval stařík přítomnost odpadů ve svých kufrech poněkud zmateným způsobem. Do Prahy prý letěl proto, že mu jistý MZ slíbil řád. MZ bydlí na největším hradě světa, odkud panuje své malé říši. Bohužel všechno pokazil nějaký farář z Himalájí, který se kamarádí s jeho synovcem Hermanem a nekamarádí se s Číňany. Protože MZ naopak Číňany miluje a jeho synovec Herman je říšským ministrem, musel MZ Číňany odprosit a požádat je o odpuštění za to, jaké má jeho ministr kámoše. MZ mu pak z pomstychtivosti řád nedal, ale našla se velká spousta hodných lidí, kteří mu dali jiné řády a hezčí.

Po zjištění, že ministrem Hermanem nemá stařík na mysli Göringa, ale, skutečně žijícího, svého synovce, upustil detektiv Murdoch od zkoumání duševního stavu podezřelého.

S probíhajícím šetřením nabyl detektiv Murdoch jistoty, že 88 letý stařík není pachatelem, ale obětí řádění tzv. šmejdů. Podnikatelé, pro něž se v Kanadě vžil název šmejdi, zneužívají bezmoc seniorů, lákají je na levné výlety, kde jim pak vnutí za drahý peníz neprodejné krámy. JB se stal obětí vyšší úrovně šmejdů, zabývající se ilegálním dovozem odpadů z cizích zemí.

V jeho kufrech byla nalezena m.j. medaile předsedy vlády, medaile poslanecké sněmovny, senátu a všech samosprávných krajů. Dále čestné občanství 138 měst a obcí dané země, medaile všech universit v zemi, včetně pobočky Zakarpatské university Užhorod, zlatý řetěz primátora Prahy, který byl ovšem z olova a 6 kilogramů odpustků pátera Halíka. Dále jedna krabice čestných doktorátů právnické fakulty Plzeň.

„Prodávali to na kila, každému, kdo si řekl“, vysvětloval stařík, „ale já to mám zadarmo“.

Umělecká plastika - cena ministra dopravy, byla ve skutečnosti zvlněným kusem asfaltu z ostravské dálnice. Dále byla nalezena zlatá karta Open Card a středně velké čapí hnízdo, spletené z rezavého drátu. Největší poplach ovšem vzbudila radioaktivní medaile, důmyslně skrytá v knize „Léčivé účinky černobýlu“. Úroveň vyzařované radiace představovala 12% úrovně hirošimské bomby a způsobila tak evakuaci letiště.

„To mi dala Drábová“, žaloval nešťastný stařík.

Vyšetřování detektiva Murdocha odhalilo možný mezinárodní skandál. Prakticky všichni stávající i bývalí ministři dané země, kteří byli ve funkci v posledních deseti letech, nacpali panu JB do kufru nějakou tretku. Jedinou čestnou výjimkou byl bývalý ministr zdravotnictví MUDr. Rath. Za jeho příkladný morální postoj mu ústy kanadského velvyslance poděkovala kanadská vláda. Jak se MUDr. Rath vyjádřil pro náš deník, sám má s obdobným jednáním hořkou zkušenost. Před několika lety mu do krabice od vína někdo nacpal potištěné papírky vysoké nominální hodnoty a dodnes z toho má oplétačky.

Případ ilegálního dovozu odpadů budeme nadále sledovat.

Toronto 29.10.2016

Soudce Ti

Náš slavný vojevůdce Rakušan maršál Radecký

Soudce Ti

Jeden z nejúspěšnějších domorodých vojevůdců je charakteristický tím, že jej většina domorodců ani nezná. Pomáhal totiž Habsburkům a Habsburkové jeho služby nezapomněli. Nezbavili jej ani poct, ani majetku, ani života.

A pocty nesbíral jen od Habsburků, ale i od jiných panovnických dvorů. Čeští domorodci jej znají jen skrze vtipné poznámky svých literátů. Některé víceméně laskavé (český pomahač Habsburků) od Smoljaka a Svěráka, některé drsně posměvačné jako od Jaroslava Haška. Stejně jako jiný pomahač Habsburků Albrecht z Valdštejna, se dostal do děl uměleckých velikánů. Kromě Haška si jej již za jeho života všimnul král valčíků Johann Strauss a složil k jeho oslavě pochod. Hašek mu pochod nesložil, z jeho poznámek vyplývá, že se jednalo o jakéhosi senilního dědka, který je dáván za vzor vojákům prohnilé rakouské armády. A tak tento opravdu poslední významný český vojevůdce, který dosáhl úspěchů na válečném poli, má sice svou sochu v hlavním městě Rakouska - ve Vídni, ale v Praze mu ji zbourali. Kdyby si maršál Radecký nasadil na uniformu všechny získané vojenské řády, sovětští veteráni druhé světové války by tiše bledli závistí. Hruď by mu totiž nestačila, patrně by měl zcela zaplněna i záda. Pokud se týká rakouských řádů, nechyběl mu žádný. Jako návdavek pak obdržel desítky řádů ze zemí, které dnes už ani nenajde našinec na mapě Evropy.

Jan Josef Václav Radecký z Radče se narodil v chudé české šlechtické rodině. Jeho rodiče záhy zemřeli a šlechtic se skrovným majetkem po rodičích, byl dán na výchovu k strýčkovi, bývalému důstojníkovi. Ten rozmrhal i poslední zbytky Radeckého dědictví, již tak nevalného. Co měl chudák malý Radecký počít? Na studia neměl prostředků a tak se nabízela dráha duchovní nebo vojenská, kde se dalo vystudovat zdarma. Mladý Radecký žil za panování Marie Terezie a Josefa II., který se vyžíval v rušení svátků, církevních řádů a církevních škol. Církevní dráha se zdála být méně perspektivní a tak Radecký zvolil dráhu vojenskou. Tak opět zhýralost a rozmařilost příbuzného, přispěla ke zrození génia. Zlatí příbuzní. Kolik osobností by zůstalo dějinami zapomenuto, kdyby sirotečci nebyli jimi okrádáni.

Ani s vojenskou kariérou to zpočátku nevypadalo valně. Vojenští lékaři odmítali Radeckého pro celkovou tělesnou slabost. Vojenské strádání by prý nepřežil. Je vidno, že lékařská věda byla tehdy ještě v plenkách. Radecký zcela jistě přežil i vnoučata těchto lékařů, a aby umřel, musel spadnout v 92 letech z koně a zlomit si krček. Radecký zcela jistě nebyl typickým Čechem, jak jej známe z dob komunistického režimu. Takový typický mladý Čech považoval za největší štěstí obdržení tzv. modré knížky. To byl, pro mladší generaci, průkaz, který umožňoval mladému muži, aby byl osvobozen z vojenské služby. Šťastlivců bylo opravdu málo. Komunistická armáda brala vše, co mělo ruce a nohy v kompletním stavu a schopné alespoň šouravého pohybu. Bez protekce bylo získání tohoto slavného dokladu i nad síly ochrnutých slepců. Mladí muži nejčastěji simulovali pomatení mysli, moc úspěšní ale nebyli, neboť tehdejší důstojnický sbor obsahoval tolik debilů, že další blázen by do něj skvěle zapadl. Maršál Radecký by byl jistě považován českými mladíky z dob komunismu za úplného trotla, neboť modrou knížku vlastně dvakrát obdržel a přesto se nakonec do armády dobrovolně vecpal. A nejen to. On si svou službu u armády hradil ze svého! U české mužské mládeže by tedy maršál Radecký mnoho respektu nezískal. U císařské generality tomu však bylo naopak. Ač nepocházel z vlivných vyšších šlechtických rodů, vydobyl si mezi nimi úctu a respekt a to včetně rodiny habsburské.

Poprvé se účastnil boje za války proti Turkům. Rakouské armády bojovaly s Turky v okolí Bělehradu a větší ztráty než Turci samotní jim způsobila epidemie úplavice a velení císaře Josefa II. Ten se jako vojevůdce příliš neosvědčil. Z bojiště si sám odvezl nákazu, která nalomila jeho zdraví a uspíšila jeho konec. Novým velitelem se stal generál Laudon a ten stál u zrodu Radeckého vojenské kariéry. Budoucí maršál pak bojoval především proti napoleonské Francii a jejím spojencům. Působil jako pobočník maršála Suvorova, který tehdy velel společným rakousko-ruským armádám. Sám velel rakouským vojskům v severní Itálii, kde úspěšně splnil úkol a zastavil francouzskou ofenzívu. Prvním vrcholem jeho kariéry bylo vytvoření plánu bitvy u Lipska v roce 1813. Vrchním velitelem byl sice Karel ze Schwarzenberka, ale ten se o vojenskou část neměl čas starat, neboť osobně hostil řadu panovnických hlav pomazaných a nemohl se rozptylovat nějakou bitvou s Napoleonem. Faktické řízení bitvy bylo na náčelníkovi generálního štábu a tím byl, poněkud méně urozený, Radecký. Následovala Napoleonova porážka, abdikace a konec napoleonských válek. Co nyní s osvědčeným generálem? Nutno podotknout, že Radecký měl i nepříjemnou stránku své povahy. Stále vymýšlel nějaká zlepšení pro fungování armády. Sám je zkoušel u jednotek, kterým velel, a ono to fungovalo. To by ještě nebylo tak zlé, ale on neustále zásoboval generalitu zlepšovacími návrhy, jak zlepšit fungování celé rakouské armády. To bylo přece jen příliš. Většina generálů byla rodem mnohem výše a Radecký je svými připomínkami, na které museli nějak reagovat, zdržoval od důležitějších věcí, jako byly reprezentativní hony, plesy a obdobné záležitosti. A tak sláva nesláva, zásluhy nezásluhy, byl Radecký, jehož obdivoval a posílal mu osobně láhev vína i ruský car Alexandr, převelen jako velitel divize do maďarského města Šoproň. Pro srovnání, je to jako by Angličané převeleli admirála Nelsona do nějaké vesnice v Pákistánu. Rakousko nemělo nikdy zámořských kolonií, a tak, naštěstí pro Radeckého, skončil Radecký v Maďarsku. Taky dost hrůza. Později mu byl jeho trest za úspěch zmírněn, byl převelen do Olomouce a na sklonek života byl povýšen a převelen jako velitel rakouských vojsk v přívětivé, prosluněné severní Itálii.

A v Itálii, jaksi mimo plán, nastal druhý vrchol jeho vojenské kariéry. Služba tam byla dobrá, mezi rakouským důstojnictvem oblíbená. Z pohody je vytrhnul až novopečený maršál Radecký. K nelibosti důstojnického sboru začal s armádou v Itálii bojovou přípravu, uvedl ji do pohotovosti a bůhvíproč, nesmyslně požadoval, aby armáda byla bojeschopná. Moc radosti tím důstojnickému sboru neudělal. Penzista, který si tam měl užít důchodu, vytrhl důstojnický sbor z pohodičky. Jedinou naději důstojníkům skýtal jeho věk a doufali, že ten starý otravný maršál brzy natáhne bačkory. Severní Itálie, přesněji Lombardie, patřila tehdy k rakouským územím. Jejím centrem byl Milán, kde také působil maršál Radecký. Když roku 1848 vypuklo v Miláně povstání, ke kterému se přidal sardinský král, Benátsko a Piemont bylo Radeckému již 82 let. Věk maršálovi nezabránil v tom, aby italská vojska porazil a vybojoval poslední vítěznou válku pro habsburské soustátí. Pravda, Italové nebudou mít na jeho osobnost tak laskavý náhled a není se jim co divit. Nicméně ani u českých domorodců, milý cizozemče, není tento jejich vojevůdce, příliš uznáván. Nepochybně proto, že sloužil Habsburkům, kteří nás porazili o 238 let dříve na Bílé Hoře. A tak maršál Radecký je pochován nikoli v rodných Čechách, ale na návrší hrdinů v sousedním Rakousku. Pomník, který měl postaven v Praze, je ukryt v depozitáři muzea. Když maršál Radecký v 92 letech spadl z koně a zemřel, umíral jako guvernér Lombardska a Benátska, severoitalských a tehdy jistě nejbohatších provincií Rakouska. Osud tomu chtěl, že již za 10 let se tyto provincie stejně připojily k Itálii. Úspěch maršála Radeckého tak, přísně vzato, byl jen dvacetiletým odkladem této události.

06.11.2016 Soudce Ti

Ponížená prosba poslednímu z proroků

Soudce Ti

Milý Mohamede, já Anis Amri, tvůj ponížený služebník posílám poníženou žádost o tvou přímluvu u nebeské komise.

Alláh byl ke mně milostivý a dopustil, abych se narodil a šťastně vyrůstal v islámské zemi Tunisku. Ne všichni mí souvěrci se mnou to štěstí ochotně sdíleli. Asi kvůli těm pár zdařilým loupežným přepadením, které jsem na nich spáchal. Došlo to tak daleko, že mě chtěli vsadit do vězení. Naštěstí vypuklo arabské jaro a já mohl uniknout na káfirský sever jako válečný uprchlík.

Náš pašerák měl slušnou a rychlou loď, ale pokud se týká navigačních schopností, byl úplný debil. Krátce po vyplutí z Tunisu se na moři zamotal a dezorientován si to namířil plnou parou do Libye. Hoši z Frontexu měli co dělat, aby nás dohonili a stihli to tak tak, snad kilometr od libyjského břehu. Naložili nás na svou loď a přepravili do Itálie. Tak jsem se ve svých 22 letech poprvé ocitl v cizí zemi.

Imigrační procedura byla dost hustá. Jeden z úředníků měl snad vysokou školu nebo co a vygůglil si, že v Tunisku žádná válka není. Tak jsem musel říct, že je mi 14 let, protože opuštěné děti se deportovat nesmí. Mělo to i jiné výhody. Dostal jsem lepší bydlení, lepší stravu a plyšového medvěda. Také zdravotní péče byla na vyšší úrovni a já se tak zbavil bolestí zubů moudrosti. Nevýhodou bylo, že jsem musel začít chodit do školy. Byl jsem nejsilnější ze třídy. Jak by ne, když spolužáci byli v průměru o 7 let mladší, ale jinak to byla otrava. Učili nás nějaké zbytečné předměty, třeba italštinu a já jsem kvůli tomu neměl dost času se věnovat svému byznysu s distribucí drog. Asi po roce a půl mě to přestalo bavit a školu jsem podpálil.

Tak jsem se ocitnul ve vězení pro mladistvé. Nebyly to ale ztracené roky. Seznámil jsem se s vězeňským imámem Fahimem. Měl školy v Saudské Arábii a pobíral plat od saudské i italské vlády. Vysvětlil mi, že nejsem žádný kriminálník, ale svatý bojovník, který musí splnit svůj úkol. Když mne po třech letech propouštěli, dal mi nejen adresy spolehlivých mešit v Německu, ale také čtyři falešné pasy. Tak jsem se mohl vydat do Německa splnit své poslání. To už mi bylo 16 a byl jsem Iráčan. Držení falešných pasů je v Německu trestné, ale jenom pro domorodce. Pro nás ostatní platí „kolik pasů máš, tolikrát jsi člověkem“. A kolikrát si člověkem, tolikrát dostáváš sociální podporu. Já se svými čtyřmi podporami na tom byl líp než nějaký fricek, co kroutil přesčasy ve Volkswagenu.

Začal jsem se připravovat na svůj úkol, ale nebylo to snadné. Přede mnou již bylo několik úspěšných bratrů džihádistů a evropští chálifové nám šli pěkně ostře po krku. Vyhlašovali proti nám výjimečné stavy, kladli proti nám květiny, zapalovali proti nám svíčky a zahájili evidenci vzduchovek.

Byl předvánoční čas, kdy se křesťané shromažďovali na různých trzích a tak jsem se rozhodl udělat to jako bratr džihádista v Nice. Kamion jsem si opatřil od jednoho polského řidiče. Ten se stal příčinou mých nynějších potíží a plně souhlasím s názory některých evropských vůdců, že ten východoevropskej póvl nemá v Unii co dělat. S tím šoférem jsem to vyřídil nožem a s nožem to já umím od dětství dobře. Můžeš se zeptat Abdula, toho pumpaře z Hammametu, který přišel do nebe už před deseti lety, když mi liknavě vydával tržbu.

Jenže ten polskej prevít se nějak zmátořil a skočil mi na přístrojovou desku, když už jsem řídil jeho kamion. Sice jsem ho vyřídil střelou do hlavy, ale nejspíš zmáčkl nějaká hejblata, a když jsem přeskakoval v plné rychlosti obrubníky na pěší zónu, začal kamion sám od sebe prudce brzdit. Přestal jsem ho ovládat a místo stánku se svařeným vínem jsem trefil stánek s nějakou náboženskou literaturou. Tam, to se rozumí, zevlovalo jen minimum křesťanů.

No a to je důvod, proč teď zasedá ta nebeská komise. Dohadují se, zda patřím do nejvyššího sedmého nebe, jako kolega z Nice, když jsem rozšmelcoval tak málo lidí. Já jsem ale chtěl, pro lásku boží! Nebyla to moje vina, že se to nepovedlo! Proto poníženě prosím o tvou laskavou přímluvu, největší z proroků.

22.01.2017

Soudce Ti

Mistr Jan Hus - nejslavnější český katolík

Soudce Ti

Prvním domorodým velikánem a nejznámějším mučedníkem domorodého kmene je kněz Jan Hus. Zeptáš-li se domorodců na Jana Husa, řeknou ti, že byl upálen proto, že kritizoval církevní odpustky. Nejdříve, milý cizozemče, si vysvětleme, co jsou to ty odpustky. Zvláště pokud nejsi z Evropy, může ti tento termín být neznámý. Přitom se odpustky používají dodnes. Uveďme si příklad. Boháč a nobelovský oceněnec Al Gore, největší z ekologů, kudy chodí, tudy káže, že lidem hrozí nebezpečí kvůli skleníkovým plynům. Neměli by tedy spotřebovávat tolik věcí, aby se mohla omezit výroba v továrnách a komíny nemusely kouřit. Měli by méně topit, svítit a sprchovat se jen jednou týdně v teplé vodě, aby nemuselo být vyráběno tolik elektřiny a elektrárenské komíny by nevypouštěly skleníkové plyny. Lidé by neměli tolik jezdit, a když tak na kole, aby výfukové plyny neposlaly do atmosféry CO2. Taky by lidé neměli jíst hovězí, protože krávy na pastvách prdí a vypouští metan. Bydlet by měli v malých energeticky nenáročných bytech, aby se zahřívali vlastním tělesným teplem. Když tyto rady lidstvo nedodrží, přijde globální oteplení, které se projeví tak, že se oteplí, a když se neoteplí tak se ochladí, buď přijdou tropy, nebo doba ledová, buď bude pořád pršet a budou povodně nebo zemi zachvátí hrozné sucho. Rozpustí se všechen led, ostrovy se potopí a zahynou lední medvědi. Všechna tato varování musí nejsvatější z ekologů zvěstovat lidem po celém světě. Proto neúnavně přednáší na všemožných konferencích, na něž létá soukromým tryskáčem, který vydá skleníkových plynů za všechny argentinské krávy. Když přijede domů do elektricky vytápěné vily o ploše 1200 m2, s padesátimetrovým vyhřívaným bazénem s umělým vlnobitím, odpočívá zaslouženě po vykonané práci kochajíc se pohledem na přilehlý park, tonoucí v nočním osvětlení. Pokud si snad myslíš, milý cizozemče, že Al Gore je pokrytec, pak se hrubě mýlíš. Al Gore si totiž zakoupí tzv. emisní povolenky a tím za vyrobené skleníkové plyny zaplatí. Protože je bohatý, může si koupit tolik povolenek, že mu to vyjde tak, že přírodě prospívá. Statisticky vzato, zeměkouli škodí víc mexický rolník, který se celý den plahočí s motykou na svém políčku a živí se výhradně fazolemi. Ty jsou - jak známo - nadýmavé a trávicí proces zemědělce je proto hotovou ekologickou katastrofou.

Emisní povolenky existovaly již ve středověku, jen byly nazývány odpustky a netýkaly se skleníkových plynů. Tyto odpustky si kupovali od církve středověcí boháči, kteří nechtěli být hříšníky a nechtěli přijít do pekla. Žít bez hříchu bylo ovšem dosti nepohodlné, stejně jako je dneska nepohodlné žít podle ekologických přikázání svatého Gora. Středověcí boháči tedy vesele lhali, kradli, opíjeli se a smilnili v rozporu s přikázáními církve svaté, potom zakoupili něco odpustků a ze statistického hlediska byli menšími hříšníky než mnich poustevník, modlící se celý den uprostřed lesa. Jan Hus nazval ten postup svatokupčením a kritizoval za něj církev a papeže. Tehdy byl označen za kacíře, dnes bychom jej nazvali klimaskeptikem.

Jan Hus byla česká obdoba Martina Luthera, či Jana Kalvína, přišel jen o něco dříve a taky hůře skončil. Nebyl to asi moc příjemný parťák do společnosti, přesto byla jeho kritika církve chápána pozitivně i mocnými tehdejšího světa. Jan Hus vystudoval teologii na pražské universitě, kde i sám učil a dotáhl to nakonec až na rektora. Proslulým se ovšem stal až svými kázáními v Betlémské kapli, která pojmula až tři tisíce posluchačů. V tehdejší Praze byl mezi kněžími naprostou jedničkou a jeho fanoušci pocházeli z různých společenských vrstev, od městské chudiny až po královnu Žofii, manželku Václava IV. Základem pro jeho názory bylo učení anglického teologa Johna Wycliffa. Až do roku 1411 nic nenasvědčovalo tomu, že by Hus měl nějak špatně skončit. I v českých zemích byli kněží reformátoři již před Husem a všichni přežili. Hus však své teologické názory hlásal nepoměrně širšímu obecenstvu. Král Václav IV. mu byl nakloněn nebo alespoň proti němu nepodnikal žádné kroky. Jistě mu byl sympatický Husův názor, že panovník může církvi sáhnout na majetek, jestliže se představitelé církve nechovají mravně. Václava IV. jistě potěšil i Husův přístup k vraždě Jana Nepomuckého, o níž se přezíravě vyslovil, že neví, proč by se neměly konat bohoslužby v celé zemi, kvůli smrti nějakého popa. To od něj příliš kolegiální nebylo. Jan Hus měl však vzácný dar poštvat proti sobě i ty, kteří mu vyjadřovali sympatie. Když se po roce 1410 začala situace hrotit a Hus kvůli interdiktu opustil Prahu, snažil se Václav najít nějaký kompromis, aby se Husovi neublížilo, ale zároveň, aby nebyli popuzeni církevní otcové. Hus mu situaci neulehčil. Naopak. Když se začaly prodávat v roce 1412 v Praze odpustky, jejichž prodej sám Václav povolil a měl z něj provizi, Hus tuto akci napadl, čímž nepřímo vystoupil proti svému dosavadnímu ochránci. V Praze vypukly nepokoje, byly potlačeny a tři nejagilnější výtržníci byli popraveni. Hus je označil za mučedníky a bojovníky Kristovy. Ještě v roce 1413 se Václav snažil o dojednání kompromisu mezi Husem a církví, byl však Husem striktně odmítnut a tímto okamžikem se od něj král odvrací a Hus vykročil na cestu ke kostnické hranici.

Na Husa je vydána papežem klatba a má se dostavit před církevní soud. Hus se proti rozhodnutí papeže odvolal k samotnému Kristu jako nejvyššímu soudci. To byl dobrý tah. Krista jako spravedlivého soudce nikdo zpochybnit nemohl, měl však dlouhé projednávací lhůty. Nakonec Hus přistoupil na to, že namísto s Kristem, se spokojí s církevním koncilem, který byl svolán do Kostnice. Velké úsilí ke svolání koncilu vynaložil římský a uherský král Zikmund, bratr českého krále Václava. Aby se Hus cítil bezpečnější, vydal mu ochranný glejt. Již víš, milý cizozemče, jak to nakonec mezi Zikmundem a Husem dopadlo. V podstatě se nemohly na koncilu potkat rozdílnější osoby. O Husovi se například ví, že se bál žen. Děsily ho hluboké dekolty středověkých krasavic. Zikmund se žen nebál a žádný dekolt ho nikdy nevystrašil. I když Zikmund je historiky právem obviňován, že má na Husově smrti podíl, přeci jen jeho záměrem nebyla Husova smrt. Jeho cílem bylo smíření Husa s církví a odstranění papežského schizmatu. S Husem bylo ale těžké pořízení, což už poznal Václav IV. I Zikmund se zpočátku Husa zastával. Když přijel do Kostnice, byl již Hus uvězněn, ačkoliv měl Zikmundův glejt a papež garantoval, že po Kostnici se může volně pohybovat, i kdyby zabil vlastního bratra. Zabíjet bratra nebylo třeba. Hus byl uvězněn, když se rozšířila šeptanda, že chce z Kostnice prchnout. Zikmund dorazil do Kostnice na Štědrý den roku 1414, a když se dozvěděl o uvěznění Husa, rozzuřil se a v cholerickém záchvatu vykřikoval, že Husa osvobodí, i kdyby měl rozsekat dveře jeho vězení vlastníma rukama. Nakonec se ale uklidnil, dveře zůstaly ušetřeny a Zikmund dospěl k názoru, že Hus nemůže být překážkou úspěšnému završení koncilu. Zikmund věřil, že se všechno nějak urovná. Domníval se, že tak trochu ustoupí Hus, tak trochu teologové a všechno bude v pořádku. Jaksi nepochopil, koho že má na obou stranách konfliktu. Na jedné straně ctihodné církevní otce, kteří si za drahý peníz koupili nějaký církevní úřad, aby měli zajištěnu doživotní prebendu a teď by nějaký pomatenec z jihočeské vesnice chtěl, aby jim zdroj příjmů byl zabaven světskou mocí, protože jej nabyli svatokupectvím. Na druhé straně ne příliš vzdělaný teolog, který vykládá písmo svaté svým vlastním radikálním výkladem a za tímto výkladem až fanaticky stojí. Husovi Zikmund zajistil veřejná slyšení, některých se i účastnil, ale moc Husa ani jeho odpůrce nevnímal. Učené teologické pře mu byly cizí. Abys, milý cizozemče, pochopil, co ve skutečnosti slyšení před koncilem znamenalo, pak věz, že ani samotnému papeži nebylo v Kostnici takové slyšení umožněno.

Samotný Hus si vývoj situace také představoval trochu jinak. V jiráskovsky laděných filmech je líčeno, jak mistr čelil všemu protivenství, přes den nekonečně vyslýchán a přes noc přikován ke stěně vlhké kobky. Ve skutečnosti se Hus snažil zpočátku kličkovat. Když mu otcové předhodili Wycliffovy články, popřel Hus, že by názory v nich obsažené zastával. Když mu předhodili jeho komentář k papežské bule, která právě tyto názory odsoudila jako bludné, svedl Hus autorství na Jana z Jesenice, Husova advokáta. Patrně zastával názor, že jako právník stejně musí přijít do pekla a že mu tedy nemůže nijak uškodit. Jeho průvodce Jana z Chlumu Husovo chování natolik rozladilo, že jej obvinil, že odstupuje od pravdy. Hus je koncilem vyzýván, aby odvolal svá tvrzení a odvolací formule byla poměrně umírněná. Hus totiž o mnohých výrocích, které mu byly připisovány, tvrdil, že je vůbec nevyřkl. Toho se chytil Zikmund. Přišlo mu nelogické, aby se Hus vzpíral odvolat něco, co nikdy neřekl. Zikmundova racionální úvaha byla taková, že přeci odvolání nikdy netvrzeného se ani tak dobrý syn boží jako Hus nedopustí prohřešku proti pravdě. Zikmundovy argumenty zaznamenal kronikář Petr z Mladoňovic, který byl výslechům přítomen. Když Zikmund poslouchal naléhání koncilních otců na odvolání bludů a Husovu obranu, že tyto bludy nikdy nevyřknul, oslovil Husa asi v tomto smyslu:

„Poslyš Huse! A proč bys nechtěl odpřisáhnout všechny bludné články, o nichž tvrdíš, že svědkové proti tobě špatně udávali? K tomu abych odpřisáhl všechny bludy, není přece potřeba, abych předtím nějaký blud držel.“

Ze Zikmundova hlediska jistě logická úvaha. Zikmund uvažoval tak, že klidně odvolá tvrzení, že slon létá, i když to předtím nikdy neřekl. Dogmatický Hus buď uvažoval jinak, nebo o držení bludů nemluvil pravdu. Přes Zikmundovu snahu, kdy se snažil Zikmund prostřednictvím českých pánů Husa ještě v červnu 1415 přesvědčit, aby odvolal, Husova neústupnost spíše rostla. Zikmund nakonec Husa obětoval, přesněji nechal koncilním otcům volnou ruku, jak s ním naloží, aby neohrozil výsledek koncilu. Pravdě věrný kněz byl obětován a církevní život šel dál. Nebylo to ostatně tak vzdálené Husově filosofii. Vždyť to byl on sám, který se v souvislosti s Janem Nepomuckým vyjádřil kdysi tak, že smrt jednoho popa by neměla narušit chod církevních obřadů. Hus byl upálen jako kacíř a do budoucna se stal mučedníkem pro všechny reformované církve, které se začaly od katolické církve oddělovat. Za svého mučedníka jej prohlásila rovněž pravoslavná církev a nakonec jej po 575 letech vzala na milost i církev katolická, která zalitovala jeho smrti a označila jej za svého reformátora. Kdyby Zikmund tušil, co z jeho smrti vzejde, patrně by jej z vězení opravdu vysekal. Situaci ale nevyhodnotil správně, a když o rok později byl upálen v Kostnici další „viklefista“ Jeroným Pražský, mistr čtyř universit a ten, jenž Husovi z Anglie Wycliffovy spisy dovezl, bylo na průšvih zaděláno.

Zdejší domorodci mají Husa v oblibě. Neodvolal a nechal se totiž upálit v létě na začátku prázdnin, tento den se stal státním svátkem a tudíž placeným dnem volna. Domorodci tak mají volný den a v čase dovolených. Tento den navíc navazuje na další státní svátek. Jeho vzdělanější žák a skvělý rétor Jeroným Pražský, byl upálen 30. května následujícího roku. Taky dobré datum z hlediska počasí. Ovšem s druhým upáleným mučedníkem je to jako s druhým v pořadí v kterékoliv jiné činnosti. Třeba kosmonauti. Všichni znají Gagarina a Armstronga, ale kdo zná druhého muže na oběžné dráze Země a druhého muže na Měsíci? A tak upálení Jeronýma už žádný státní svátek nepřineslo.

(z knihy Kapesní průvodce inteligentního cizozemce v zemích Koruny české)

26.5.2015 Soudce Ti

Reklamační řízení

30.1.2015 Soudce Ti

Vrbno pod Pradědem

2. 5. 2014

Vážená firmo,

Zakoupil jsem od Vás dne 24. 4. 2014 splachovací záchod „Karel Hynek Mácha“ za 9 800,- Kč. Chtěl jsem kvalitní výrobek a nelitoval jsem proto nemalých finančních prostředků k zakoupení tohoto typu záchodu. Bohužel jsem se přesvědčil, že na tomto výrobku je luxusní pouze cena. Již při prvním použití splachovaná stolice nespadla do odpadní roury, ale rotovala po kružnici kolem středu mísy a zaneřádila ji tak celou. Po odpadnutí proudu splachovací vody se lejno svezlo zpět ke středu mísy a tam už zůstalo. Žádám Vás proto o opravu nebo výměnu mísy vzhledem k tomu, že je ještě v záruce. Pokud nesouhlasíte, můžete si záchod odvézt, jestliže mi vrátíte zaplacenou kupní cenu.

S pozdravem

Karel Kláda, lesník

Praha

7. 5. 2014

Vážený spotřebiteli,

Dne 4. 5. 2014 jsme obdrželi Vaši stížnost na kvalitu záchodové mísy „Karel Hynek Mácha“. Splachovací záchod „Karel Hynek Mácha“ je výrobek vysoké kvality. 90% produkce vyvážíme, a to výhradně do vyspělých průmyslových zemí, především do Spolkové republiky Německo. Je tedy otázkou štěstí, že jste si uvedený typ záchodu mohl u nás zakoupit a vzhledem ke kvalitě není cena výrobku rozhodně přemrštěná. Na záruční opravu nebo výměnu nemáte nárok, neboť potíže, které máte, nejsou způsobeny výrobkem, ale Vámi. Vaši stížnost jsme konsultovali s odborníkem. Doc. Ing. Vráťa Baťa přednáší techniku záchodového posedu na Českém vysokém učení technickém v Praze. Pro záchod „Karel Hynek Mácha“ není patrně vhodný posed, na jaký jste si zvykl užíváním primitivnějších typů záchodů v minulosti. Pro příště sedejte na záchod mírně obkročmo v úhlu přibližně 20 stupňů k ose mísy. V okamžiku, kdy začnete vylučovat, stáčejte se pomalu kolem vlastní osy zpět k ose mísy až na úhel pět stupňů. Když budete cítit, že Vaše stolice počne padat, prudce se stočte o 90 stupňů ve směru hodinových ručiček. Tím dosáhnete výhodnější polohu stolice v míse pro její spláchnutí.

S pozdravem vany, mísy, klozety

pro strýce i pro tety

Ing. Jarmil Teplý

Ředitel Výrobního družstva KLOZETO

Vrbno pod Pradědem

2. 5. 2014

Vážená firmo,

Mohu Vám říct, že ještě donedávna jsem Vás považoval za seriózní podnik, ale vidím, že jsem se šeredně mýlil. Řídil jsem se Vaší radou a ochvístal jsem si svý italský obkladačky. Má manželka, která je se mnou přes 30 let a vždy jsme si rozuměli, mi řekla, že jsem zvrhlý dobytek a již třetí den na mne nemluví! Nejenom, že jsem vyhodil spoustu peněz za zmetek, ale ještě mám kvůli Vám peklo v rodině. Kategoricky Vás žádám o zjednání nápravy nebo případně o vrácení peněz. Váš výrobek jsem zakoupil s tím, že je na něj záruka dva roky! Tak to prosím respektujte!

S pozdravem

Karel Kláda, lesník

Praha

5. 5. 2014

Vážený spotřebiteli,

Dne 14. 5. 2014 jsme obdrželi Vaši opětovnou stížnost na splachovací záchod „Karel Hynek Mácha“. Přestože jsme si byli jisti kvalitou a spolehlivostí našeho výrobku, vyslali jsme k Vám našeho výzkumného pracovníka, aby prošetřil okolnosti, které vedly k Vaší nespokojenosti. O výsledku šetření Vám slíbil sepsat protokol a ten Vám na vědomí odeslat. Protokol byl již sepsán a naše firma plní závazek vůči Vám.

Šetřením, které provedl náš výzkumný pracovník prof. RNDr. Ing. Jan Lačný Drsc., popřední evropský odborník v oboru aerodynamika stolice, bylo zjištěno, že vámi vylučovaná stolice je extrémně atypického tvaru a tato její výjimečnost způsobuje Vámi popsaný jev při splachování. Vzhledem k tomu, že tato nepravidelná deformace stolice se vyskytuje pouze u 0,3% naší populace, nemohla naše firma s touto eventualitou počítat předem. Z toho také vyplývá, že závada není v našem výrobku, ale ve Vás, jelikož jste dostatečně neznal své potřeby a nesdělil nám Vaše nároky. Z toho dále plyne, že nemůžete po naší firmě žádat bezplatnou opravu ani vrácení výrobku. Vzhledem k tomu, že máme zájem na Vaší spokojenosti, nabízíme Vám úpravu splachovacího záchodu „Karel Hynek Mácha“ za cenu 4 700,-Kč. Můžeme Vám také nabídnout za zvýhodněnou cenu modernější typ „Mozart“, který je vybaven výkonnějším splachovačem. Jeho cena po slevě činí 12 500,-Kč. V žádném případě však nepřistoupíme na vrácení splachovacího záchodu „Karel Hynek Mácha“.

S pozdravem vany, mísy, klozety

pro strýce i pro tety

Ing. Jarmil Teplý

Ředitel Výrobního družstva KLOZETO

Vrbno pod Pradědem

2. 6. 2014

Vy vydřiduši, vy podvodníci!

Napřed z člověka dostanete skoro 10 000,-Kč, a když to pak nefunguje, tak řeknete, že neumí srát! Kde se má zákazník dovolat spravedlnosti? Na ten hajzl jsem dřel skoro měsíc a teď abych splachoval kýblem! Jestli někoho z vás načapu v lese, nastřílím mu pepř mezi půlky!

Karel Kláda, lesník

Praha

8. 6. 2014

Vážený pane Kládo,

Z Vašeho posledního dopisu, který jste adresoval mému klientovi, vyplývá, že u záchodku „Karel Hynek Mácha“ používáte svévolně ke splachování vlastní kbelík. Tímto jste porušil obchodní zájmy mého klienta a smluvní ujednání, kterými jste vázán. Při koupi výrobku jste byl upozorněn na povinnost neporušit jeho kompletnost a stvrdil jste toto upozornění podpisem. Mimo to je ono upozornění uvedeno ve všeobecných obchodních podmínkách. Svým podpisem na smlouvě jste potvrdil rovněž, že jste se seznámil s těmito podmínkami, které jsou navíc uveřejněny na našem webu www.lejno.cz. Tím, že jste použil jiný typ splachovadla, jste hrubě porušil obchodní zájmy mého klienta a podle čl. VI odst. 3, písmeno c) všeobecných obchodních podmínek jste povinen zaplatit smluvní pokutu 15 000,-Kč. Vzhledem k tomu, že máme zájem na dobrých vztazích s Vámi, nabízí můj klient jako smírný kompromis zaplacení smluvní pokuty 1 500,-Kč do 15. 6. 2014. Nebude-li částka 1 500,-Kč ve stanovené lhůtě uhrazena, jsem zmocněn podat proti Vám ve věci žalobu. Znamenám lhůtu 15. 6. 2014 a jsem s pozdravem.

JUDr. Jan Walenta

advokát v plné moci

Vrbno pod Pradědem

10. 6. 2014

Vy lumpové!

To už přestává všechno!!! To si mám kvůli vašemu zmetku, za který jsem dal hříšný peníze, nechat smrdět hovna v baráku?! Co se týká paragrafů, to jste hned hotoví, ale jinak se u vás kvůli každýmu hovnu popíše tuna papíru!

Karel Kláda, lesník

Bruntál

8. 8. 2014

Pan Karel Kláda

Havlíčkova 254, Vrbno pod Pradědem

Věc: Předvolání žalovaného k jednání Okresního soudu v Bruntále ve věci žalobce KLOZETO, výrobní družstvo o zaplacení 15 000,-Kč s příslušenstvím..........

Soudce Ti

Poslední z proroků

Soudce Ti

„Každé vládnoucí náboženství se snaží postupně likvidovat

všechny knihy, až na jednu, kterou tím diskredituje.“

(Gabriel Laub)

Tak Ježíš trpěl na kříži, aby lidstvo uchránil před hříchem, ale výsledek se zase nedostavil. Uběhlo pár století a Bůh došel k závěru, že lidstvu dá ještě jednu, ale už opravdu poslední možnost a vyšle mu na pomoc proroka. Taky dospěl k závěru, že knihy, z kterých se lidstvo učí, tedy kompletní bible, je zčásti poztrácená, zčásti zkomolená a je nutné dát lidstvu znovu tu správnou knihu. Tu hodlal poslednímu prorokovi nadiktovat, tak jako kdysi nadiktoval zákon proroku Mojžíšovi. Je zarážející, že při boží vševědoucnosti, si pro tento úkol vybral negramotného obchodníka s velbloudy.

Sami muslimové považují svou verzi náboženství za nejdokonalejší a proroka Mohameda za posledního a nejdůležitějšího proroka, v úctě však mají i předchozí proroky Abrahámem počínaje, přes Mojžíše a Ježíše. Není divu. Jejich varianta abrahámovského náboženství vznikla mezi Araby a Arabové od Abrahámova nemanželského syna Izmaela odvozují svůj původ. Teoreticky vzato uctívali Hospodina dřív než Izraelci, protože dvanáct izraelských kmenů povstalo z dvanácti synů Jákoba, což byl nevlastní synovec Izmaele, tedy osoba později narozená. Jak známo Izmael byl se svou matkou vyhnán Abrahámem do pouště, když se Abrahámovi narodil vlastní syn Izák. Naštěstí pro něj a jeho matku, neměl tento projev milosrdenství smrtelné následky, protože je zachránil Hospodin. Člověk by očekával, že po takovém zásahu bude mezi Araby víra v Hospodina zvláště tuhá, něco se ale během uběhlé doby pokazilo. Hospodin asi nějak neměl čas sledovat, co se na pouštním Arabském poloostrově děje, pořád musel něco řešit s Izraelci, zpravidla je za něco trestat a pak trestat ty, kteří jeho trest na Izraelcích vykonali. Pár jedinců izolovaných v poušti, ztratil ze zřetele. Tak se přihodilo, že v Arábii zavládly pohanské kulty. V době Mohamedova mládí prý bylo uctíváno Araby odhadem 360 bohů a bohyň. Také se prý zemí potulovalo kolem 124 000 rozličných proroků. V takové konkurenci je těžké prorazit jako nový prorok s novým bohem. Zvláště má-li člověk nedostatečné ekonomické zázemí. Mladý Mohamed nepocházel z chudé rodiny, ale měl poměrně smůlu. Jeho otec zemřel dřív, než se narodil, poté byl vychováván kojnou v poušti a když se po letech vrátil do civilizace, zemřela mu matka i dědeček. Protože Mohamed nebyl prvorozeným synem, nic podle tehdejších zákonů nedědil. Neprvorození byli odkázáni na velkorysost prvorozených sourozenců a ten Mohamedův byl zřejmě pěkná držgrešle. Mladý Mohamed se proto jevil jako bezperspektivní junák s „holou prdelí“ a jako takovému mu nechtěl dát žádný zodpovědný arabský tatínek svou dceru za ženu. Pětadvacetiletý Mohamed tak nakonec přijal nabídku k sňatku od 40 leté, ovšem zámožné, vdovy Chadidžy, pro kterou předtím občas pracoval. Tím odpadly ekonomické starosti, Mohamed měl více volného času a ten trávil tím, že se povaloval v nedaleké jeskyni a meditoval. Jednoho krásného dne jej v jeskyni oslovil hlas a svět se zase změnil. Mohamed si ten hlas vysvětlil jako hlas archanděla Gabriela. Každopádně hlas se mu nezjevil jen tak. Od svých 40 let Mohamed naslouchal jiným hlasům, zpravidla křesťanským a židovským kněžím, takže Gabriel neoslovil osobu zcela neinformovanou. Zajímavé je, že i sám Mohamed nejdříve uvažoval, že se zbláznil. Jeho rodina jej však přesvědčila, že nikoliv. Gramotnější příbuzní sdělení, která mu diktoval Gabriel, zapisovali a stali se také jeho prvními následovníky. Jelikož Mohamed byl negramotný, nemohl zapisovat rovnou v jeskyni. Archanděl mu proto sdělení předával ve verších, aby se mu to lépe pamatovalo.

Mohamed tedy začal v Mekce hlásat správné boží poselství. Kniha veršů, které mu měl Gabriel nadiktovat v jeskyni je dnes známá jako Korán a jako poslední kniha je prý ta jediná správná, neovlivněná z jiných zdrojů. Ovšem stejně jako u Starého a Nového zákona i do Koránu se vloudilo zrnko pochybností. A zasadil je již sám Mohamed. Aby vyšel vstříc obyvatelstvu Mekky, zakomponoval do jedné ze sůr možnost, že u jediného boha se mohou za prostého věřícího přimluvit dvě pohanské bohyně uznávané v Mekce. V Mekce to stejně nezabralo a tak později Mohamed svedl tyto verše na Satana, prý to bylo jeho vnuknutí, nějak se dokázal přestrojit za Gabriela nebo co a nakukal to Mohamedovi ve slabé chvilce, když byl v transu v jeskyni. Apokryf koránu je znám pod názvem Satanské verše, někteří muslimové však tvrdí, že jej Mohamed nikdy neodrecitoval a že je to podvod nepřátel islámu. Ať tak či onak, dohromady byl Korán sepsán až opisovači po Mohamedově smrti.

Sám Mohamed, zbaven výhodným sňatkem ekonomických starostí, mohl se plně věnovat svému koníčku. Když se zrovna neválel v jeskyni, přesvědčoval o své pravdě spoluobčany v Mekce. Někteří se mu vysmáli, někteří ho ignorovali, ale byli i tací, co mu uvěřili. Mohamed se stal vůdcem muslimské komunity v Mekce. Růst jeho vlivu vyvolal jisté pnutí. Ne jen náboženské. Mohamed například požadoval zboření svatyň pohanských bohů v Mekce. Prý je to proti božímu zákonu. To pěkně nadzvedlo vedení města, z nichž s mnohými byl Mohamed v příbuzenském vztahu. Jedna věc je věřit v nějakého boha nebo bohy, druhá věc jsou peníze. A právě k svatyním nepravých bohů se sjížděly do Mekky tisíce poutníků, aby si u nich něco vyprosili. Jestliže existovalo tehdy 360 bohů, tak v průměru to znamenalo, že téměř na každý den v roce připadal bůh, kvůli kterému přijede nějaký ten věřící, pokloní se mu a utratí u toho nějaký ten peníz. Kdo by zaříznul zlatou slepici kvůli tomu, že je v rozporu se zákonem? Copak obyvatelé Pisy by zbořili svou věž jen proto, že neodpovídá stavebním předpisům? Rozpory mezi muslimskou menšinou a pohanskou většinou rostly a tak pro muslimy přestávalo být v Mekce bezpečno. Muslimové se spasili útěkem. Nejdříve r. 615 utekla první část muslimů do Habeše, r. 622 pak druhá skupina, včetně Mohameda do Medíny. To již byl tři roky vdovcem. V Habeši vládla dynastie králů, kteří svůj původ odvozovali od izraelského krále Šalamouna a královny ze Sáby, resp. od jejich společného syna. Od 4. století přijali křesťanství a na muslimy, jakožto vyznavače jednoho boha se dívali s porozuměním. Přijali je laskavě a dovolili jim svobodné praktikování jejich víry v nové vlasti. V Medíně byla rovněž silná křesťanská a také židovská komunita. I tamní židé a křesťané povolili Mohamedovi usazení a vyznávání Alláha. Když se slovo boží snažil hlásat i mezi nimi, tak se však srdečně zasmáli, neboť jeho Korán považovali za neumělou zkomoleninu bible. To Mohameda nasralo, a proto se od té doby věřící muslimově nemodlí obráceni k Jeruzalému, ale k Mekce. Oba dobré skutky byly později po zásluze potrestány. Nicméně Mohamed se stal vůdcem Medíny a kromě provozování proroctví si osvojil další dva koníčky. Válčení, převážně s Mekkánci a přepadávání karavan, které do Mekky putovaly poblíž Mediny. Za působení proroka Ježíše tento zázraky konal, když při svých pochůzkách tu a tam uzdravil nějakého zchromlého nebo slepce. I za působení proroka Mohameda se zázraky stávaly. To když po přepadení karavany náhodou nějaký obchodník přežil. Mezi rokem 622 až 630 svedl Mohamed několik bitev s Mekkou, až nakonec se mu roku 630 Mekka podrobila a jeho učení zvítězilo.

Zda se po jeho vítězství stalo lidstvo lepším, Bůh suď. Tedy, na první pohled to moc nevypadá. Muslimové poměrně rychle dobyli značnou část světa a šířili přitom svou verzi pravé víry. Mohamedův následovník Omar, když dobyl egyptskou Alexandrii, tak nejen povraždil jinověrce, ale vyřádil se i na proslulé alexandrijské knihovně, která shromažďovala veškerou vědu starověkého světa. Pravda Omar nebyl první. Nejdříve ji zachvátily plameny při bojích Caesara a Pompeia. Čili první vroubek mají pohané. To bylo ovšem neúmyslné, jaksi v rámci běžného válečného běsnění. Podruhé lehla popelem na žádost alexandrijského patriarchy, kdy ji vypálil již úmyslně křesťanský císař římský Theodosius I. v roce 389. Křesťanům se nelíbilo, že obsahuje pohanská moudra. No a definitivně ji zničil Omar. Nelíbilo se mu, že obsahuje křesťanská a pohanská moudra. Prý buď knihy obsahují to co Korán a pak jsou zbytečné nebo obsahují i něco jiného a pak jsou škodlivé. Lidstvo se tímto aktem nejspíše nestalo lepší, rozhodně však zůstalo hloupější.

Židovským kmenům v Medíně se dostalo přiměřené odměny za to, že tolerovaly usídlení muslimů, prchajících z Mekky. R. 625 byl kmen Banu Nadir Mohamedem z Mediny vyhnán, to měl ještě dobré, protože kmen Banu Qurajza byl o dva roky později rovnou vyvražděn. Ani křesťané v Habeši nepřišli o projev muslimské vděčnosti, i když si na něj museli počkat téměř 1000 let. Muslimové, prchnuvší z Mekky r. 615 prospívali a vytvořili vedle křesťanů a falašů (vyznávajících judaismus) rostoucí náboženské společenství. Tak tomu bylo až do roku 1528. Tehdy na Habeš zaútočil muslimský válečník Mohamed Graň. Oproti habešské armádě měl sice méně kopí a luků, zato více střelných zbraní, což byla v tehdejší Africe novinka. Své vojenské úspěchy však nespatřoval v tomto rozdílu, ale v tom, že zastupuje jediného pravého boha. Vypaloval vesnice i kostely, kdo se neobrátil na islám, toho obrátil do hrobu. Nakonec na těch puškách asi přece jen něco pravdy bylo, protože když r. 1541 přišli habešskému králi na pomoc Portugalci, kteří je už měli, vypráskali muslimské vojsko v bitvě u jezera Tana a Graňu zabili. Nebo že by Portugalcům to vítězství taky zařídil nějaký bůh? A proč a který? Čert ví.

(z knihy Kapesní průvodce inteligentního neznaboha, Nová Forma 2014)

25.11.2014 Soudce Ti

Přátelský dopis obecnímu zastupiteli

Milý kamaráde,

se znepokojením jsem zjistil, že kandiduješ do obecního zastupitelstva ve své obci. S hrůzou jsem zaznamenal, že se nacházíš dokonce na prvém místě kandidátky Oné Strany, a že se tak reálně vystavuješ nebezpečí, že budeš zvolen. Ba co hůře, za jistých okolností by ses mohl stát členem rady, místostarostou či snad... raději důsledky nedomýšlím.

Nevím, zda jsi docenil nebezpečí, kterému se vystavuješ. Po členu zastupitelstva, neřku-li rady, se vyžadují odborné znalosti prakticky ve všech oborech lidské činnosti. Jistě se domníváš, že máš nastudovány všechny předpisy týkající se chodu obce a obecního úřadu. Jenže to již dávno nestačí. Jako zastupitel spravující majetek obce musíš být také vzdělaný účetní, ekonom, stavař, dopravní expert, ekolog, sociální expert, pokud možno zdravotník, školský expert a samozřejmě právník. Naivně se asi domníváš, že na tohle všechno máš odborný aparát. Když pominu opravdovost jeho odbornosti, ať už ti nakuká cokoliv, hlasovat budeš ty a ty budeš zodpovědný. Když myslím zodpovědný, nemíním tím nějakou takovou tu politickou zodpovědnost. Proto, drahý příteli, mimo zákon o obcích a veřejných zakázkách nastuduj především zákon o výkonu trestu odnětí svobody, zákon o výkonu vazby, návštěvní řády a pravidla pro doručování balíčků nejbližších věznic v tvém okolí. Hned první den nástupu do úřadu si s sebou vezmi teplé prádlo a balíček s osobní hygienou. Ve svém pracovním stole zanech pokyny pro rodinné příslušníky, co mají dělat po tvém zatčení. Nevyrabuje-li tvůj stůl policie při domovní prohlídce, ulehčíš jim tak start do nového života bez otce rodiny.

Je mi jasné, co si teď myslíš. Neberu úplatky, nenabízím úplatky, nepletichařím při veřejných soutěžích. Nemám se tedy čeho bát. Svatá prostoto! Cožpak jde o tvou čest a poctivost? Zavřou tě, ať už jsi poctivec nebo protřelý kriminálník. Ba naopak, tvá naivita poctivce tě vystavuje většímu nebezpečí. Protřelý zloduch umně zametá stopy, policii a státním zástupcům tak ztěžuje jejich práci a ti spíše jej nechají na pokoji, neboť jeho rafinovanost je pro ně komplikací. To takový poctivý osel jako ty je pro státní zastupitelství požehnáním. Snadno tebou zaplní statistiky objasněnosti. Do roka a do dne od trestního oznámení budeš stát před soudem. Cožpak nečteš noviny? Cožpak nevíš, kteří primátoři z Prahy jsou stíháni za ty „otevřené karty“ a kteří se vysmátí těší na nějakou funkci v Bruseli?

Jako radní nebo zastupitel budeš muset přijímat rozhodnutí. To je největší zádrhel té funkce. Jak ukazuje vývoj posledních let, všechna přijatá rozhodnutí obecních politiků jsou blbá, ba kriminální. Státní zástupci na to přijdou, bohužel už je pozdě. Jak to dělat správně se dozvíš až při seznámení obviněného (tedy sebe) s trestním spisem. Tam bude rozebráno, jak jsi schválil blbost a zda jsi korupčník, zneužíváš svou pravomoc nebo jen špatně spravuješ svěřený majetek. Zpravidla bude spis obsahovat znalecký posudek, který objasní, jak blbě jsi to rozhodnul a jak to mělo být správně. Možná se domníváš, že když si dáš od advokáta právně posoudit své rozhodnutí, budeš z obliga. Naivo! Nanejvýš tě zavřou i s advokátem a kdo ví, zda z vás nebude zločinné spolčení či organizovaná skupina. To si pak posedíš dýl. Taky se může stát, že sice rozhodneš výjimečně správně, ale budou tě stíhat právě proto, že jsi se za peníze obce radil s advokátem. Tak či onak, přijde Ištván a zašije tě.

Jak z toho ven? Upřímně, nejlíp by bylo vůbec nekandidovat. Když už ale neposlechneš, tak pár rad jak minimalizovat riziko kriminálu. Nejhorší je, když v obci budeš chtít něco budovat. Toho se vyvaruj. Ty čtyři roky se dají nějak přežít, aniž bys do něčeho kopl. Když neposlechneš, budeš muset na to budování vypsat výběrové řízení. To zpravidla tak třikrát, čtyřikrát uděláš blbě a shodí ti je Úřad na ochranu hospodářské soutěže. Už tady si zahráváš, protože to obec bude stát nějaké peníze a ty tak špatně spravuješ cizí majetek. Přijde Ištván a zašije tě.

Mnohem horší ovšem bude, když se ti to výběrové řízení podaří zorganizovat. Zpravidla to chodí tak, že ze tří účastníků vyjde jeden vítěz a dva oznamovatelé trestné činnosti. Státní zástupci zjistí, že obecní zastupitelé vybrali buď nejméně kvalitního, nebo nejdražšího, nebo obojí, zkrátka rozhodli úplně blbě. Opravdovým průšvihem je, když se jedná o zakázku s dotací. To pak kromě vlastní obce poškozuješ i zájmy Evropské unie, což by tě jinak ve snu nenapadlo. Jediné, co by tě mohlo zachránit, je to, že bys hlasoval proti vítězi. Dej však pozor, aby stejný nápad neměli i ostatní zastupitelé. To byste mohli poškodit majetek obce tím, že byste vůbec neuskutečnili bohulibý záměr, na který mohla být i dotace, a zase byste porušili svou povinnost spravovat řádně majetek obce! Pak přijde Ištván a zašije tě.

Tedy ať už hlasuješ pro nebo proti, riziku kriminálu se nevyhneš. Možná by nebylo od věci nehlasovat vůbec. Jakmile dojde na schůzi zastupitelstva k nějakému hlasování, vezmi nohy na ramena a spas se úprkem do okolních lesů. Tam vyčkej konce schůze zastupitelstva. Jako osobě, která se vůbec hlasování nezúčastnila, nejsnáze se vyhneš trestu. Je ovšem možné, že stejný nápad budou mít i jiní zastupitelé. To pak bude zastupitelstvo pro malý počet přítomných neusnášeníschopné a nikdy žádné rozhodnutí nepřijme. Je nebezpečí, že tak bude činnost obce jakožto orgánu veřejné moci zcela ochromena. Aby to pak nakonec nebyla ta sabotáž. To by pak přišel Ištván a zašil by tě.

Jestli jsi dočetl až sem a stále hodláš kandidovat, měl by si vědět, jak probíhá takové zajištění podezřelého (tebe). Nečekej, že tě navštíví něco jako rada Vacátko. Radní, který špatně hlasuje na zastupitelstvu, není žádný řadový kriminálník. Tomu musí odpovídat způsob jeho zajištění. Buď ti ve tři ráno vyrazí beranidlem zásahová jednotka dveře tvého bytu, nebo ti v pracovní době vletí do pracovny zavřeným oknem zakuklený chlápek, visící na laně z policejního vrtulníku. V obou případech se nejspíš leknutím pose..., ale netrap se tím. Nikdo to na tobě nepozná. Jelikož tě budou transportovat spoutaného v medvědovi, přihlížejícímu diváctvu nebude se zdát tvá nejistá chůze ničím podezřelá.

Bylo by nejlepší, kdybys v letošních volbách ještě nekandidoval a počkal na lepší časy. Třeba na úpravu Ústavy, kdy každou záležitost obce bude muset nejdříve rozhodnout místně příslušný státní zástupce. Vyhraješ-li volby, přeji ti z celého srdce věznici s mírným režimem a snesitelné spoluvězně.

S pozdravem

15.8.2014 Soudce Ti

KONEC

© 2014-17

KONEC

Table of Contents

Předmluva

Perforace první dámy

Óda na lenocha

Dopis delegáta stranického sjezdu

Zpráva o stavu české justice

Testament švédského imáma

Bůh ochraňuj má lidská práva před ochránci lidských práv

Ochranářka

Jak získat Nobelovu cenu

Dopis dezorientovaného běžence

Zpráva evropského komisaře o stavu lidských práv v Musulmanské Lhotě

Zpráva o putování do Němec

Nepravdivá nepohádka o Nesněhurce

Zpráva o průběhu deratizace v městečku M.

Největší Čech má narozeniny - všechno nejlepší

Fotbalová příručka inteligentní manželky

K výročí Velké protikorupční revoluce

Tramtárie hledá presidenta

Z Kanadského tisku

Náš slavný vojevůdce Rakušan maršál Radecký

Ponížená prosba poslednímu z proroků

Mistr Jan Hus - nejslavnější český katolík

Reklamační řízení

Poslední z proroků

Přátelský dopis obecnímu zastupiteli