Imperium část-1 Evropa

Jaroslav Weiss

Štítky: učes

Autobus

Imperium

(Část první - Evropa)

Science fiction

Veškeré připomínky jsou vítané:

vsemerad@volny.cz

Jerry Worker

© 2017 Jerry Worker

Jméno-knihy: Imperium

Podtitul: Část první - Evropa

Autor: Jerry Worker

=*=

Prolog

Na začátku byla pidistranička, které se všichni smáli. Jak sílila, rostly také pokusy o její zničení. Odrovnání...

Nedala se. A rostla. Nakonec začala naplňovat motto, které měla už od začátku a kvůli kterému byla dlouho terčem posměchu:

„Od Cherbourg po Vladivostok, od Nordkappu po Catanii!“

=*=

Přílet

Letěli spolu nad Zlatou plání. Nízko ležící rudé slunce zalévalo vše narudlou září, ale žluté slunce v nadhlavníku se odráželo ve vrstvě krystalů. O toho měla tato pláň své jméno, každý furveil si připadal, jako by plul nad rozlehlou plání tekutého třpytivého zlata. Yom se ohlédl po své partnerce. V tom zlatorudém nasvícení vypadala Yuma báječně. Yom si musel přiznat, že Yuma dokázala vypadat báječně v jakémkoliv prostředí. Jsou již spolu tři velké okruhy, ale Yom je stále ještě zamilovaný jako v ten den, kdy ji poprvé spatřil. Yom se zasnil, ale vzápětí byl hrubým způsobem vyrušen. Drásavý jekot proti-meteoritické výstrahy vibroval lodí. Vztekle si pomyslel, že tahle soustava je plná všelijakého svinstva. Je to tady horší než v Horníkově Pytli, a to je skutečný rusutur Galaxie.

Jako všechny výzkumné lodě, i tato měla dvojčlennou posádku. Lépe řečeno, dvě mysli byly nahrány do lodě. Samec, který byl více praktický a technicky zdatný, byl zakut do těla lodi, motorů, generátorů, prostě hardware. Měl za úkol dopravit svou družku, jejíž mysl sídlila v navigačním a výzkumném počítači, na místo určení, chránit ji a milovat. Na takovéto výpravy byly vybírány zásadně dobrovolníci, museli se přihlásit sami a přitom mít splněnu základní podmínku – být spolu bez hádek minimálně tři velké oběhy. Jeden velký oběh trval třináct normálních oběhů planety okolo žlutého slunce. Okolo tohoto slunce obíhal také rudý trpaslík, ale jemu to trvalo zmíněných třináct let.

Yom zavedl loď nad rovinu ekliptiky v očekávání čistějšího prostoru. Všude to tak bylo, všechno smetí bylo pěkně uspořádáno v rovině ekliptiky. Jen tato soustava se hrubě vymykala obecným pravidlům. Do Yomova vztekání lehce vnikla Yumina myšlenka:

„Uklidni se, můj milý. Copak neznáš základní logické pravidlo, že vyjímka potvrzuje pravidlo?“

Jako pokaždé měl Yumin hlas hojivý účinek. Ne na dlouho:

„Co tam ten alarm má? Já nic nevidím, radar nic nevidí, ale gravitační alarm vidí šutr!“

Yuma se ozvala:

„Pamatuješ na tu bláznivou teorii o temné hmotě? Nikdo ji neviděl, nebyla prokázána, ale kdosi ji vypočítal. Tak si říkám, jestli nako...“

Nebylo jí dopřáno myšlenku dokončit. Zároveň se zavřeštěním alarmu se lodí rozlehla dunivá rána. Osvětlení zablikalo a Yom měl pocit, jako by mu někdo tupou sekerou usekl nohy pod koleny. Kdyby měl obličej, teď by mu zbledl. Ponuře prohlásil:

„Právě jsme přišli o hlavní pohonnou jednotku. Od teď jedeme na pomocné generátory. Sice můžeme manévrovat, ale na mezihvězdný let si necháme zajít chuť. Ale jedna dobrá zpráva v tom moři špatných – záložní napájení subprostorového vysílače je v pořádku. Můžeme poslat domů zprávu o tom, co se stalo. Udělej to ty, jsi ve vymýšlení zpráv lepší, než já.“

Yom se utěšoval, že to odnesla jen pohonná jednotka. Ta byla umístěna na šestikilometrovém nosníku, aby svým zářením neohrozila loď. Podle údajů senzorů se nosník ulomil ve třech čtvrtinách délky, takže většina zásob zůstala nedotčená. Bude jich zapotřebí, pokud budou muset přežít do doby, než doletí záchrana. Yuma mezitím sestavila zprávu a s Yomovou pomocí ji odeslala. Nyní nezbývalo, než se uchýlit na nějakou planetu a tam přečkat dobu do záchrany. V úvahu přicházely tři planety, druhá, třetí a čtvrtá planeta počítáno od slunce. Ta první je moc žhavá, navíc její blízkost u slunce znamená vyšší seismickou aktivitu. Druhá planeta se skrývala za vrstvou mračen. Postupným procházením spektra se nakonec podařilo závoj poodhrnout. Výsledky nebyly vůbec povzbudivé. Tlustá žhavá atmosféra, na povrchu teplota ještě větší. Ideální se jevila třetí planeta. Pevniny byly pokryty vegetací, klima příjemné, hodně místa zabíraly vodní plochy... Yuma sestavovala kurz podle Yomových podmínek, museli vzít v potaz nedostatečně výkonné zdroje energie. Nějakou rezervu museli mít pro přistání. Trup byl sice mírně aerodynamický, ale i tak to bude řízený pád než klasické přistání. Každopádně musí přistát na pevnině, tlak v hloubkách oceánů by byl likvidační, protože je trup stavěn na tlak zevnitř, ne zvenčí...

Byli už téměř u planety, když se nezdařilo vypuštění atmosférické sondy, která byla umístěna u konce zlomeného nosníku. Sonda se neodpoutala úplně, zřejmě se zablokovaly úchopové čelisti. Tryska sondy jela na plný výkon až do vyčerpání paliva. Pečlivě srovnaný trup lodě se tímto ocitl v neovladatelných kotrmelcích. S těžkým srdcem odstřelil Yom hroutící se nosník pár metrů od trupu. Naštěstí na tom zbylém kousku byl ten nejlepší zdroj energie – množivý reaktor s uzavřeným oběhem, který mohl jet a zásobovat loď energií teoreticky věčně. Prakticky se za dvě stě padesát tisíc let udusil vlastním obsahem, ale to byla velmi vzdálená budoucnost.

Yomovi a Yumě se jakž takž podařilo loď srovnat těsně před vstupem do atmosféry. Samotný vpád do atmosféry připomněl Yomovi ztřeštěné mládí, když s kamarády sjížděl peřeje horských řek v pružné plastocelové průhledné kouli. Děkoval neznámým tvůrcům, že jako nahraná osobnost netrpí mořskou nemocí a nemá tělo, ze kterého by již nyní byla tenká vrstva sajrajtu na stěnách, podlaze i stropu. Jak loď brzdila, otřesy pomalu mizely, zato se zvyšovala teplota, jak se trup žhavil třením o atmosféru. Naštěstí teplota nikde nepřekročila mez, kdy začnou kolabovat počítačové systémy s milovanou Yumou. Pak to byla již rutina.

Po čase již trup lodi ležel uprostřed prostranné mýtiny v hustém lese. I když, mýtina je příliš mírné slovo pro spoušť, kterou trup lodi v lese provedl. Daleko lepší je slovo paseka, ve všech jeho významech. Zatímco Yom postupně vypínal už nepotřebné agregáty, Yuma pomocí senzorů zkoumala okolí, takže jí neušla návštěva, která vyšla z lesa. Upozornila Yoma a pak jen přihlíželi.

=*=

Starý Mo, kterému již táhlo na pětadvacet, táhle zaskučel. Mladý Ert ho nebral na vědomí, neboť se právě snažil o tu nejdůležitější věc v jeho životě – dostat mladičkou Iji na kolena, aby k ní mohl zezadu přistoupit a zmocnit se jí. Sice ho Iji už několikrát kousla, ale nemyslela to až tak vážně, protože to nebylo krvavé hryznutí, jen takové naznačené. I podle toho usuzoval Ert, že vbrzku dosáhne svého. Pak odpolední ticho přerval táhlý hřmot. Iji leknutím ztuhla, čehož okamžitě využil Ert k dosažení cíle. Pak jim někdo ukradl zemi pod koleny a hrozně s ní třásl. Následně se zpovzdálí ozvalo zadunění, až celý les zasténal. V kotlině na dohled od trojice neandrtálců si uprostřed polámaných stromů hovělo … cosi. Šířilo okolo sebe vlny horka, podivný smrad a vydávalo to podivné praskavé zvuky.

Trojice se s mírnou bázní a velkou zvědavostí přiblížila k okraji lesa. Takhle zblízka to vypadalo ještě odporněji. Veliký oválný šutr, různobarevně flekatý na šedém podkladě. To všechno pozoroval jen starý Mo, neboť Ert s Iji, která ho po předchozích událostech uznala za pána, se snažili dokončit to, co nestihli dodělat. Ani teď však neměli štěstí. Starý Mo jen vyjekl, když se ta věc začala převracet. Země se pod ní rozestupovala, do všech stran se šířily klikaté trhliny. Soustava jeskyní, vymletá pozemní říčkou Punkvou, již neunesla tu strašlivou tíhu na svém stropě. Strop povolil, propadl se do jeskyně. Pod ní však byla další a další. Stropy povolovaly, množství země, balvanů, písku a zlámaných stromů se řítilo spolu s lodí do hlubin. Na povrchu zůstala akorát vyděšená trojice neandrtálců a bílým vápencem svítící hluboká díra. Teprve mnohem později dostala sto čtyřicet metrů hluboká propast jméno Macocha.

=*=

Speleolog

Trvalo to skoro rok, než se Petrovi Stahlovi podařilo sehnat všechna potvrzení. A to na to byli dva, on a jeho nastávající, Lucie. Všichni je posílali od čerta k ďáblu a zpět, rozběhnutá byrokratická mašinérie byla neúprosná. Pak se naštval pan Macák, což byl Luciin táta, řekl, že s takovou prkotinou bylo až moc potíží a zatahal za pár nitek. Najednou to nebyla ponížená prosba jakéhosi bezvýznamného speleologa, ale žádost vojenské rozvědky. Cestička k souhlasu byla najednou zcela krátká a pěkně umetená.

Pan Macák nad nimi držel ochrannou ruku i nadále, takže jednoho nádherného červencového dne byl na dně Macochy mírný zmatek. Správa krajinné rezervace Moravský Kras zapůjčila nákladní motorový člun, takže se na horním můstku nemusel stavět jeřáb, který by veškeré vybavení spustil do propasti. Přesto byl můstek uzavřen, poblíž poblafával na přívěsu naftový generátor zásobující energií zařízení na dně propasti. Petr s Lucií kontrolovali u stěn rozmístění radiových majáků, podle nichž bude určovat svoji polohu ten nejdůležitější přístroj. Vypadal jako půlmetrová koule z pružného plastiku s několika zamřížovanými otvory. Za nimi byly matně vidět mnoholisté vrtule. Za menšími otvory se leskly objektivy vodotěsných kamer.

Koule, kterou Petr nazýval Ta mrcha a Lucie Punťa byl výsledek práce Petra a jeho kolegů ze speleologického spolku v Brně. Punťa měl za úkol prozkoumat dolní jezírko na dně Macochy. Horní jezírko bylo již prozkoumáno dostatečně a nic překvapivého nebylo nalezeno. Spodní jezírko byla jiná třída. Nebylo zatím nalezeno dno, nejhlouběji, kam se člověk dostal, byla hloubka skoro padesát metrů. Další zkoumání přerušila po deštích zkalení voda. Proto byl vybrán tento termín, v minulém týdnu nikde v okolí nepršelo.

Prozkoumaných padesát metrů prosvištěl Punťa bez překážek. Táhl za sebou nylonové lanko, společně s napájecím a datovým kabelem v teflonovém plášti. Teflon je hladký a pevný, kdo ví, co bude dole. Navíc byl konec kabelu v Punťovi uchycen v zařízení, které se dokázalo odpojit od Punti a obsahovalo v sobě všechny paměťové zařízení. To bylo důležité při možnosti Punťova uvíznutí.

V padesátém pátém metru se zužující komín jezírka větvil do několika chodeb. Petr jako Punťův operátor zvolnil a tázavě se podíval na Lucii. Již několikrát se přesvědčil, že termín ženská intuice není žádná nadávka, ale jen nedostatečně prozkoumaný jev. I teď se Lucie zahleděla na obrazovku, pak ukázala na menší oblou chodbičku. Ta byla nejdřív rovná, pak se začala kroutit takovým způsobem, že by si v ní zlomila páteř i užovka. Mapa cesty, vytvářená na holografické obrazovce začala přihlížejícímu panu Macákovi připadat jako slavný Gordický uzel. Pak přišlo zúžené místo, kam se Punťa tak tak vlezl. Hned za ním se rozprostřel úžasný pohled na nezměrnou černou hlubinu. Punťův ultrazvukový sonar pracoval na plný výkon, přesto se na obrazovce dlouho nic nezobrazovalo. Pak se začaly objevovat obrysy, ale náhle se změnilo měřítko. Teď to vypadalo jako úplně obyčejný dvě stě litrový bojler postavený na výšku, na který někdo vysypal hrst vařených špaget. Ty špagety, to byla ta pokroucená přístupová chodbička. Dolní čtvrtina prostory a dna bylo jen náznakově naznačené, jen uprostřed ostře svítil obrys nepravidelného podlouhlého předmětu. Pak se pan Macák natáhl, vypnul zobrazovací jednotku s mapou a posadil se za Petra s Luckou:

„Můžete to vše na chvilku vypnout, ale tak, aby se Punťa neztratil?“

Petr se udiveně otočil, ale Lucka mu položila ruku na koleno a téměř neznatelně zavrtěla hlavou. Petr tedy vypnul monitor počítače dálkového ovládání, přepnul Punťu do vyčkávacího módu a pak se otočil k panu Macákovi. Ten na nic nečekal a rozhovořil se:

„Mám sto chutí to zabalit a prohlásit za státní tajemství. To by mi ale dcera ani budoucí zeť neodpustili, takže budu vysvětlovat. V roce 1962, uprostřed studené války vytryskl odněkud z Česka velmi silný radiový signál. Vypadal jako cosi zakódovaného. Signál trval necelou vteřinu. Samozřejmě, zaregistrovali ho všichni, kdo používali radar. Vypukl docela zmatek, hlavně na obou stranách železné opony. Nakonec zvedl prezident USA Kennedy červený telefon, zavolal do Kremlu Chruščovovi a na rovinu se zeptal, co v tom Československu blbnou. Chruščov se nedal zahanbit a obvinil Kennedyho, že na nebohém Československu zkoušeli nějakou jejich tajnou zbraň. Když se takto ujistili, že oba ví kulové, mávli nad tím rukou, uklidnili generály a nařídili vymazat incident ze záznamů. Pozornost veřejnosti se brzo obrátila jinam, z armád začaly pronikat informace o pozorování UFO. Krásnou krycí operaci armáda tehdy spustila.“

Pan Macák se natáhl, sebral ze stolku Lucčinu Light Colu, napil se, zašklebil se nad tou chutí a položil Colu zpátky.

„Kdysi dávno jsem byl na nějakém školení o vyhodnocování radarových a sonarových pozorování. Mezi hromadami různých fotografií byla i jedno sono mrtvé ponorky, napůl zabořené do bahnitého mořského dna. Prakticky přesně to odpovídá tvaru, co vykreslil Punťa. To je prokletí analytického mozku, že si lehce dává do kupy spojitosti. Sice si říkám, co by dělala ponorka v zatopeném nepřístupném jeskynním dómu, ale... Co když to není ponorka? Jako malý kluk jsem se také zabýval Macochou, a nikdo mi nedokázal vysvětlit, jak se mohl z ničeho nic propadnout strop jeskyně...“

Petr se zájmem poslouchal, ale Lucie vytřeštila oči:

„Tedy, tati, to bych do tebe nikdy neřekla.“

Pan Macák pokračoval:

„Asi se mi budete smát. Totiž, já mám od mládí občas se opakující sen: Trčím napůl zabořený do skály, okolo mě je chladná temná voda, nikde se nic nehne, jen čekám, čekám... Co je ti, Petře?“

Petr postupně bledl, až byl skoro průsvitný:

„Doufám, že to není nějaká provokace. Mě se od puberty občas zdává naprosto stejný sen!“

Teď vypadal překvapeně pan Macák. Ještě se otočil k Lucii:

„U tebe nic?“

Lucka vypadala zamyšleně:

„U mě nic, ale kdysi dávno, když jsem jako malá marodila, mi babička vykládala o dračí princezně. Ta sídlí v kovovém vejci hluboko pod Macochou a čeká na vysvobození. To kovové vejce sem spadlo kdysi velmi dávno. Navíc, ten kov, ze kterého je vejce, je živý a chrání princeznu před temnou a studenou vodou okolo. Už si to pořádně nepamatuji...“

To už zíral nejen pan Macák, ale i Petr. Ten se vzápětí otočil k počítači, zapnul obrazovku a vzal do ruky Punťovo ovládání:

„Na mě moc záhad a náhod naráz. Popojedu s Punťou tak daleko, kam bude stačit lanko. Uvidíme, co bude dál.“

Pan Macák s Luckou jen přikývli, Lucka ještě spustila obrazovku s mapou. Punťa pomalu padal do propasti, jeho polohu na holomapě zobrazoval jen zelený křížek. Petr po očku starostlivě pozoroval naviják s lankem, už ho zbývalo jen půl poslední vrstvy. Petr se otočil k obrazovkám z kamer, aby zahlédl rychle se přibližující flekatý kámen. Pak automatika zabrzdila naviják, protože Punťa dosedl na dno. Petrovu pozornost upoutal monitor kamer. Záblesk světla z obrazovky zadní Punťovy kamery ukazoval zářící linku, ženoucí se směrem vzhůru. Než si stačil uvědomit, že to je lanko od Punti sem k navijáku, svět zešedl.

=*=

Imperiální Strana rozumu

Od událostí v Macoše uplynuly dva roky. Výprava brněnského speleoklubu k prozkoumání dolního jezírka v Macoše skončila neslavně. Petrovi s Lucií se podařilo s Punťou zabloudit v bludišti chodeb pode dnem jezírka tak perfektně, že se zasukovalo pojistné lanko. Pak odněkud přišla vodní vlna takové síly, že to Punťu odtlačilo do slepého komína. Tím se uvolnil blok kamene, který sjel dolů a hladce přesekl pojistné lanko. Na chvíli se plné napájecí napětí dostalo do datového kabelu. Nerozdýchal to ani počítač, ani holografická zobrazovací jednotka. Většinu škody sice pokryla pojistka, i tak musel Petr sáhnout do kapsy a doplatit zbytek. Přesto ho z klubu vyloučili.

V klidu dokončil vysokou školu a prakticky okamžitě kývl na nabídku zůstat na škole, ale jako výzkumný pracovník v přidruženém Ústavu termomechaniky AV České republiky. Zapracoval se obdivuhodně rychle, navrhl několik vylepšení na stávajícím laboratorním vybavení, dostal za to i nějakou odměnu, čímž se dostal zase do plusu z nesnází po zaplacení škody. Koupil si pořádný oblek, kravatu a košili, sebral odvahu a šel učinit důležitý krok – navštívit pana Macáka a požádat ho o ruku jeho dcery. Co na tom, že s Luckou již několik měsíců žili u něj v garsonce, pořádek dělá přátele. Cestou koupil kytici tulipánů pro Lucku a koňak pro pána domu. Návštěva dopadla uspokojivě. Domluvil se termín svatby a dostali od pana Macáka příslib královského daru: pokud budou mít zájem, vymění pan Macák jeho 2+1 s balkonem do zahrady za Petrovu garsonku. A vůbec, pronesl skoro tchán k Petrovi nad koňakem:

„Od teď jsi prakticky člen rodiny. V rodině si tykáme, já jsem Pavel. To se k Petrovi také hodí, ne?“

Svatbu chtěli původně uspořádat na hradě Veveří, naprosto nečekaný sesuv půdy i s kusem hradeb po jarní bouřce je donutilo změnit plány. Kolega se letmo zmínil o nádherně zrekonstruovaném hotelu v Blansku, Zámecká Sýpka v zámecké zahradě. Petr s Luckou se tam hned zajeli podívat a byli uchváceni. Mluvili s majitelem, starším příjemným pánem, prohlédli si pokoje, restauraci a salónek. Byla jim nabídnuta možnost uspořádat obřad přejmenování slečny Lucie Macákové na paní Lucii Stahlovou přímo v hotelové zahradě, aby se nemuseli trmácet z místa na místo. To už Lucka nevydržela a začala dělat na Petra psí oči. Vyjednali si s přímo s majitelem termín. Pan majitel se tajuplně usmál, řekl, že pro mladé tady mají něco speciálního a ať ho následují. Po schodech dolů, do sklepa, a před Petrem a Lucií se otevřelo sklepení. Ne ledajaké. Tlumené žlutorudé nasvícení, uprostřed barpult, v různých výklencích láhve, skleničky a půllitry. Majitel řekl:

„Toto je moje chlouba. Toto je, prosím, pivotéka a rumotéka. Na čepu je každý týden jiná pětice piv, ve vitrínách a lednicích je houf lahvových speciálů. A tady...“

Hrábl rukou na bar a vzal několik laminovaných listů:

„Tady je část mé sbírky rumů, která bude i vám k dispozici.“

Petrovi málem vypadly oči, když zíral na nabídku. Ultimatum Infinitum aged 12 yrs, N.K.Johnson Plantation ambre, Baoruco Reserva Antigua 21 años... Tajuplné názvy vonící dálkami. Až se sklepení rozzářilo, jak jim svítily oči.

=*=

Svatba proběhla nadobyčej úspěšně. Nikdo se neupil z nabídky v rumotéce, nikdo nepotřísnil čímkoliv ani hotelové chodby, ani postel. Vedly se řeči, nadávalo na politiku, pomlouvali se kamarádi, kamarádky a další zjevy. Právě na této svatbě bylo zaseto semínko, ze kterého vyrostl vysoký a košatý strom Impéria. Petr, Lucie a pan Macák si občas odtáhli do kouta nějakou oběť, chvilku do ní hučeli a pak ji poslali zpět se bavit. Vše šlo podle plánu, vymyšleného kdysi dávno na dně propasti Macocha.

Jak to tehdy bylo? Záblesk světla z obrazovky zadní Punťovy kamery ukazoval zářící linku, ženoucí se směrem vzhůru. Než si stačili uvědomit, že to je lanko od Punti sem k navijáku, svět zešedl. A v myslích se jim ozval hlas:

„Dobrý den. Omlouvám se za narušení soukromí, ale bude to jen na chvilku. Vám všem se zdává podivný sen o lodi, zabořené do skály a bahna, lodi, čekající a čekající. Pokud chcete vysvětlení, mohu vám ho poskytnout. Stačí dostatečně pomyslet na souhlas nebo nesouhlas.“

Od někoho zazněla otázka:

„A co když nebudeme souhlasit?“

Hlas smutně odpověděl:

„Pak vám budu muset vymazat kousek krátkodobé paměti a počkat na někoho jiného. Dřív nebo později bude někdo souhlasit.“

Nehlasné myšlenky zavířily:

„Nedělej paniku, taková příležitost! … Já se chtěla jen zeptat, jinak souhlasím, zajímá mě to! Co ty, tati? … Že se ptáš. Souhlasím. Petr také, že? … Jo. Lucko, jsi poslední! … Ano, také souhlasím, už jsem to říkala!“

Hlas tedy vysvětlil, jak se trosečníci ocitli na Zemi. Záchrana nepřicházela, tak nastavili automaty na výkřik do tmy jednou za sto let. Sami podřimovali, jinak se to říct nedá, jako nahrané osobnosti jsou prakticky nesmrtelné, dokud se nestane něco s paměťovými buňkami lodi nebo dokud nedojde energie. V tom druhém případě by se jen přemístili do pevné, trvanlivé paměti a tam hibernovali. Probouzeli se spolu s výkřikem do tmy, vysílání dělá hrozný hluk. Po posledním vysílání si povšimli nějaké zvýšené aktivity, tak se rozhlédli pomocí senzorů a miniaturních sond okolo. To, co nalezli, je dost překvapilo. Podle jejich teorií bychom tak daleko neměli být, u nich od parního stroje k objevu atomové energie uběhly tři tisíce let. Tak či tak, začali v okolí nacházet osoby s téměř vyspělými mozky. Rozhodli se je trochu popostrčit:

„Nečekejte nějakou drsnou historku, jak se vám vrtáme v hlavách, to se dělá podstatně jemněji. Použije se nízko výkonový vysílač s modulací blízkou frekvenci spícího mozku. Vysílač vysílá modulovaný signál s proměnlivými pauzami. Na toto vysílání reaguje mozek posilováním té části, která ho dokáže přijmout. Vedlejším důsledkem byly sny o naší lodi, ač vysílač nic takového nevysílal. Je to trochu záhada, vypadá to, že máte nějaký rudimentální smysl, pomocí kterého se dokážete nějak vzdáleně podívat tam, kde vás to zajímá. Někdo vidí loď, někdo dokonce i počítač s mojí družkou.“

Svět přestal být šedivý, ale hlas v hlavě jsme slyšeli i nadále jasně:

„Teď vás musím trochu zkalibrovat. Prosím, představte si měsíc v úplňku. Uvidíte větší podrobnosti, těch si nevšímejte. Ozvěte se, až Měsíc zezelená.“

Petr si poslušně představil Měsíc, nejdřív mu na mysli vytanula vzpomínka na film Le voyage dans la lune podle románu Julese Vernea. Na plakátě je namalovaný Měsíc a v oku má za zabořený náboj, kterým se nechali cestovatelé vystřelit na Měsíc. Teprve na druhý pokus se trefil. Mezitím už hlásila zelenou Lucka a chvilku po ní i pan Macák. Petrovi se ozval v hlavě hlas, tentokrát s pobaveným přízvukem:

„Jen klid, i nám občas nic nejde na první pokus. Uvolni se a zkus to znovu.“

Petr zamrkal, pak opětovně zavřel oči a představil si reálný Měsíc. Ten najednou zazářil jasnou zelení. Petr v duchu vyjekl, ale hlas ho uklidnil. Pak promluvil znovu ke všem:

„Tak, to bychom měli. Vy jste zkalibrovaní na sebe navzájem a na mě a já na vás. Jelikož nemáte tréning, dosah je asi šest set kilometrů. Spojení probíhá tak, že si v duchu přejete s dotyčným mluvit. Ten druhý má takový nutkavý pocit, že s ním chcete mluvit. Pak stačí obrazně zvednout sluchátko. Je to zatím jasné?“

Všichni v duchu souhlasili, jen Lucka měla jeden technický dotaz:

„U nás je to jasný, ale jak se dovoláme vám? Jak vám máme říkat?“

„Omlouvám se. Člověk zabředne do detailů a zapomene se představit. Já se jmenuji Yom a moje družka je Yuma. Tak jim také něco řekni...“

V myslích se jim ozval hebký dívčí hlas:

„Zdravím vás, lidé!“

Dál už to bylo jednoduché. Jelikož by nebylo vhodné prozradit světu existenci hvězdné lodi, musel průzkum Macochy skončit krachem. Robota si přivlastnil Yom, ten také do datových kabelů pustil napěťový výboj. Další vývoj už známe. Na svatbě se zkoušela možnost čtení mozkových impulsů. Nebylo to přímé čtení myšlenek, jen snímání pocitů, které mozek vyzařoval v daný okamžik. Toto všechno pod laskavým Yuminým dohledem, neboť to uměla lépe než Yom. Tohle všechno se zúročilo půl roku po svatbě.

Pan Macák po jedné z mnoha reorganizací odešel sám, než aby čekal, až ho vyhodí. Dohodl se s velitelem, dostal rozumnou výsluhu a penzi. Chvíli se vzpamatovával z civilního života, navštěvoval příbuzné a známé a cestoval po krásách země. Mezitím dostal od Yumy několik školení ohledně ovládání své mysli a povzbuzování myšlenek v cizích myslích. Žádné násilné zásahy, pouze trochu zafixovat právě tu myšlenou.

Pak začal zkoumat jednotlivé strany a straničky, jejich prohlášení, volební sliby a jejich plnění. Ze schůzí odcházel zklamán, někdy až zhnusen. Navenek vypadal jako člověk, který hledá své místo v životě, leč nenachází.

Následují krok byl logický. Opatřil si diktafon a začal obcházet příbuzné a známé, že zjišťuje, jak by měla vypadat ta správná lidová strana. Tím se bavil asi půl roku, pak ukecal dceru a zetě, jelikož založit politickou stranu mohou jen tři občané České republiky starší 18 let, kteří tvoří přípravný výbor. K registraci je nutné sehnat podporu minimálně jednoho tisíce lidí, kteří podepíší petici, a dodat stanovy strany. Těch pokynů a náležitostí je více, proto uvítal pomoc dávného kamaráda, který se těmito věcmi na ministerstvu vnitra zabýval.

Petici za zvolení strany nakonec podepsalo přes tři tisíce lidí, stanovy byly vybroušeny a tak byla nová politická strana zvolena.

Vzbudila samozřejmě rozruch, třeba hned svým názvem: Imperiální strana rozumu. Na úsměšky členové strany odpovídali, že až tady bude Impérium, nebudou muset měnit název.

Ještě větší poprask vyvolalo motto strany: Za Impérium Od Cherbourg po Vladivostok, od Nordkappu po Catanii! To již mnozí naznačovali, že zakladatelům hráblo a na ministerstvu se také zbláznili. Toto povolit může jen blázen!

Přesto strana rostla. Každý nováček absolvoval půlhodinový neformální pokec buď s panem Macákem, nebo s jeho zástupcem Petrem Stahlem. Ti dva již měli předdefinované klíčové otázky, po jejichž nedbalým položení zbystřili a pátrali, co že se to v mozku dotazovaného děje. V pozadí číhala Yumina mysl, to kdyby se jim něco nezdálo. Podle toho byli nováčci zařazování do strany jako členové, čekatelé nebo příznivci. Samozřejmě, pohyby mezi skupinami byl nejen možný, ale i nutný. Čekatele čekaly další pohovory, žádný ne dříve, než za tři měsíce. Podobně to měli příznivci, kdežto členové byli zběžně zkoumáni při členských schůzích. Tím bylo zajištěno, že se do strany nedostanou pochybné zjevy jako kariérní politici, popřípadě různí aktivisté a extrémisté.

=*=

První úspěchy

Petr Stahl pomalu, ale jistě postupoval v kariérním postupu. Sem tam navrhl lepší pracovní postup, vylepšení procedury nebo úplně nový pohled na zapeklitý problém. Proslulost si zjednal pracovním postupem, který skromně nazval Oblačné pokovení. Princip byl natolik jednoduchý, že si starší pracovníci škubali vlasy i vousy, že na to sami nepřišli. Deset výkonných laserů bylo pomocí optiky chlazené tekutým dusíkem nasměrováno na malinký kousek kovu, umístěný ve vakuové komoře. Vznikl obláček par daného kovu, který byl elektromagneticky nasměrován na otáčející se předmět. Bylo to vlastně vylepšení stávající technologie, kdy se místo laserových paprsků používal kyslík-acetylénový plamen. Tam byl problém se zplodinami takového hoření, kdy byl výsledek znehodnocen právě zplodinami hoření. V raných fázích pokusů byla použita skleněná socha Venuše vynořující se z moře na lastuře a malá šupinka zlata. Hned první pokus se vydařil na výbornou. Při následujících testech byla socha zničena. Bylo zjištěno, že kovový povlak je celistvý, atom až dva silný. Postupem doby byly používány i jiné materiály. Díky oblačnému pokovení se podařilo vyrobit lopatky plynové turbíny, které měly podstatně větší životnost než doposud používané legované oceli. Vážnost ústavu velmi stoupla, což se projevilo u Petra vyšším ohodnocením a dalším kariérním postupem na pozici samostatného výzkumného pracovníka. Petr děkoval dni, kdy ho napadlo bádat v Macoše, čímž se seznámil s Yomem a měl díky němu přístup do vědeckých databází lodi. Samozřejmě, musel postupovat uvážlivě, nemohl hned vyrukovat s vysoce revolučními postupy...

Lucka také úspěšně absolvovala vysokou školu, ale na rozdíl od Petra ji moc nezajímala technika. Zvolila si už dávno medicínu, konkrétně obor psychiatrie. Záhady mozku ji lákaly odedávna. Teď, když měla díky Yumě přístup k medicínské databázi, byla v sedmém nebi. Její studijní výsledky byly natolik ohromující, že jí bylo nabídnuto zůstat na škole a zařadit se do některého z výzkumných týmů. Vybrala si tým zkoumající Výskyt talentu a nadání u dětí a dospívajících, čímž poněkud překvapila. Ač se tým zabýval dětmi a mladistvými, věk výzkumníků se pohyboval okolo čtyřiceti let.

Hlavní tíha vedení strany tudíž spočívala na panu Macákovi. Petr Stahl jako místopředseda zaskakoval za pana Macáka, Lucka vypracovávala psychologické profily vybraných jedinců, které by bylo možné kooptovat do vedení strany. Jako první přišel na řadu spolužák pana Macáka, který pomáhal při registraci strany. Panu Vaněčkovi bylo mu nabídnuto místo v Radě, jak se neformálně nazývalo vedení, s činností komunikace se státními orgány.

Strana se poprvé projevila při volbě do obecního zastupitelstva v Brně Líšni. Kam také jít jinam, v Líšni bydleli a také z Líšně bylo nejvíc podporovatelů. Do voleb šli s heslem Neslibujeme nic, co nedokážeme splnit. Na rozdíl od větších, zavedených stran, které ústy svých zástupců slibovali zářné zítřky, měli skutečně jednoduchý program – zastupitel je zaměstnanec těch, kteří ho zvolili a měl by se podle toho chovat. Zatím to u všech vypadalo, že nástupem do úřadu ztrácejí paměť a zapomínají, co slíbili... Zabíralo to, při volbě dostala strana neuvěřitelných 33% hlasů. Už to vypadalo, že vítězně vytáhnou na radnici, když přišel podraz od zástupců zbylých stran. Ti nemohli přenést přes srdce, že by přišli o výnosná korýtka, a tak sestavili velikou koalici, kterou nazvali Mládí vpřed. Druhý v pořadí se domluvil se čtvrtým a pátým, spojili se i nesmiřitelní nepřátelé, a koalice Mládí vpřed měla najednou pohodlnou většinu 55%. Co na tom, že v koalici nebyl nikdo mladší než padesát let, hlavně, že si rozparcelovali místa placených radních.

Tohle samozřejmě vzbudilo velký rozruch. Většina voličů to považovala za podvod na voličích, zkoušeli protestovat při veřejných zasedáních, ale od předsednického stolu na ně zíraly nechápavé obličeje:

„Bylo to podle zákona, takže přestaňte remcat, nebo vás necháme vyvést!“

Ve straně to sice znamenalo mírné zklamání, hlavně u skupiny příznivců. Rada a všichni členové věděli, že vše bude běh na dlouhou trať, tak byli vcelku klidní, alespoň uvnitř strany. Navenek byli velmi rozhořčeni. Tomu odpovídalo rozšíření programu strany o bod, který říkal, že zákony mají sloužit lidem a ne politikům.

Rozruch ohledně zrady na voličích utichal jen velmi zvolna. Členové a příznivci těch stran, které se takto dostali na radnici, se pomalu přestávali objevovat na veřejnosti. Stačila večerní návštěva hospody. Od takového člověka se šířily vlna ticha, až na nezvaného hosta nevraživě hleděla celá hospoda. Pak většinou vstal od stolu největší rváč a prohlásil, že se přišel do hospody bavit a ne čumět na nějakého debila. To už vydržel málokdo. Kdo vydržel i toto, byl jemně upozorněn obsluhou, že případné škody na majetku budou vymáhat na něm. Pak následoval úprk.

Čtvrt roku po nezdařených obecních volbách vyhlásil president doplňující volby do senátu. Několik starých politických harcovníků odešlo do důchodu, dva nevydrželi ten stálý tlak a zkolabovali a jednoho zavřeli za mříže, když jeho činnost přesáhla tolerovatelné hranice. Sice se u politiků mlčky předpokládá, že si přilepšují k nemalému platu, ale čeho je moc...

Všechny strany se opětovně začaly předhánět v slibování zářných zítřků. Strana rozumu se vytasila pouze s jediným volebním prohlášením:

„Pomozte nám měnit špatné zákony! Aby se již nemohla opakovat situace z obecních voleb, budeme prosazovat změnu volebního zákona. Nynější stav je naprosto špatný. Nyní nemůže strana, které dalo svůj hlas nejvíc lidí, plnit jejich vůli! Nedopusťme další zrady na voličích!“

S tím představila svého kandidáta, pana Navrátila. Důkladně prověřen Yumou byl vhodným člověkem. Bývalý důstojník, člověk ve svém okolí oblíbený, ochotný pomoci, žádný zelený mozek. Ano, i takoví se občas vyskytují. Tato kombinace faktorů způsobila, že byl zvolen hned v prvním kole padesáti pěti procenty hlasů, k nesmírnému údivu favorizovaného a protežovaného konkurenčního kandidáta. Ten nelenil a okamžitě obvinil Stranu rozumu z falšování voleb a požadoval přepočítání volebních lístků. Neměl to dělat. Při přepočítávání se zjistilo, že právě jeho volilo podstatně méně lidí, než jak bylo uvedeno ve výsledcích a že kandidát Strany rozumu by měl mít ve výsledcích 63%. Strana rozumu odpovídala na otázky novinářů jen to, že čeká, stejně jako ostatní, na výsledky vyšetřování. To nic neprokázalo, nikdo nic nevěděl, v počítačích řádil nějaký malware, který ale beze stopy zmizel, asi se sám vymazal. Soud prohlásil výsledky voleb za zmatečné a nařídil opakování voleb v tom volebním okrsku. Strana rozumu si stála na svém volebním prohlášení, doplněném odkazem na další možné zrady na voličích. Konkurenční kandidát byl urychleně nahrazen náhradnicí, kterou konkurenční strany opětovně vychvalovaly do nebes. Nebyla to šťastná volba, mnozí si ji pamatovali jako všeobecně neoblíbenou prorežimní učitelku ruštiny. Pan Navrátil byl i tentokrát zvolen v prvním kole, svůj hlas mu dalo 58% voličů. Volební lístky byly pečlivě spočítány hned dvěma týmy, v počítačích také proběhlo vše bez závad, všichni mohli být spokojeni.

=*=

Pan Navrátil se v senátu uvedl velkolepě. Hned na první společné schůzi Senátu a Poslanecké sněmovny se vytasil s požadavkem na změnu volebního zákona, aby nedocházelo k podobným excesům, jako byl ten v Líšni při posledních obecních volbách, kdy strany ignorují vůli lidu, ač by se jí měly podle slibu řídit. Televizní kamery dílem snímaly klidný obličej pana Navrátila, dílem blednoucí, rudnoucí či fialovějící obličeje členů vlády. Nejvíc barev vystřídal premiér, neboť volební zákon v nynější podobě byl jeho dílem.

Předseda Poslanecké sněmovny, který schůzi vedl, se rozhodl zakročit:

„Pane senátore,“ chvilku hrabání v papírech, „Navrátile, takto to nejde! Vy nemůžete takto předkládat zákony!“

Pan Navrátil k němu obrátil udivený obličej:

„Pane předsedo, vy zneužíváte toho, že jsem tu nový a děláte si ze mě legraci. V Ústavě v článku 41 je, že návrhy zákona předkládá i Senát. Alespoň to tam bylo, když jsem si v ní nedávno četl. A za druhé, já nenavrhuji nějaký specifický zákon, ale požaduji diskuzi ohledně změny volebního zákona, který je zřetelně špatný, když dovoluje takové podrazy na voliče!“

Diváci na návštěvnické galerii se nepokrytě bavili, zatímco premiér postupně fialověl a předseda jen lapal po dechu. Pan Navrátil se na všechny zářivě usmál a sedl si na své místo. On už si své řekl, teď čekal na reakce. Dočkal se jen urychleného ukončení společné schůze.

Hned po schůzi ho odchytil předseda Senátu a zhurta se do něj pustil:

„Hele, jak si to představuješ? Takhle to nemůžeš dělat! Každý návrh musí projít jednáním ve výborech a teprve, až se ukáže, jaká je podpora se zveřejní. Na rovinu ti říkám, že takovou partyzánštinu ti tady nestrpíme!“

Pan Navrátil se zlehka pousmál:

„Pravdu díš, předsedo. Ale k věci. Než můj návrh projde všemi serepetičkami, kterými jste zablokovali normální činnost, tak budu pradědek a budu mít vousy po pás. To je to, na co nikdy nepřistoupím. My potřebujeme vyburcovat lidi, aby z tohoto smrdutého rybníčku vyházeli staré tlusté kapry, kteří se starají jen o sebe a na ostatní kašlou... Prostě, budu jednat podle přísahy, na kterou jste vy již dávno zapomněli nebo rezignovali. Pamatuješ si ji vůbec? Slibuji věrnost České republice. Slibuji, že budu zachovávat její Ústavu a zákony. Slibuji na svou čest, že svůj mandát budu vykonávat v zájmu všeho lidu a podle svého nejlepšího vědomí a svědomí.“

Pan Navrátil se otočil a bez ohlédnutí odcházel. Zanechal vzteklého předsedu trčet uprostřed chodby, vzteky modrofialového, jak bezmocně zatíná pěsti. Kdyby pohledy mohly zabíjet, byla by z pana Navrátila malá, úhledná hromádka popela.

Střetli se již následující schůzi Senátu. Předseda dával slovo kdekomu, naprosto ignorujíc blikající světélko, oznamující, že se i pan Navrátil chce zúčastnit diskuze. Pokusy promluvit ztroskotávaly na nefunkčním mikrofonu. Nakonec se pan Navrátil odhodlal použít mikrofon vedle sedícího, leč nepřítomného senátora. V pauze mezi odchodem jednoho senátora a příchodem dalšího najednou zaburácely reproduktory:

„Pane předsedo, víte, že se vaše chování dá klasifikovat jako bránění ve výkonu funkce a vaše imunita se na tohle nevztahuje?“

Předseda Senátu tohle nečekal. Trhl sebou, až ze svého stolku srazil hrníček s kávou, který speciálně pro něj připravovala jeho sekretářka ze dvou jihoamerických vzácných odrůd. Již chtěl vyskočit ze svého místa a začít řvát, když tu se rozsvítilo světélko oznamující, že by chtěl promluvit předseda klubu strany Starostů. Nic netuše, dal slovo Starostům. Předseda nakráčel k řečnickému pultíku a začal hovořit:

„Vážené dámy, vážení pánové. Dívám se na dění a nestačím se divit! Je tady mezi námi nováček a vy, místo toho, abyste ho přijali jako člověka s neotřelými názory se ho snažíte utopit v marastu. Musím říct, že zkušenost, kterou prodělala Strana Rozumu, je stejná, jakou prožíváme my skoro ve všech volbách. Až na výjimky nejsou vítězové ti, kdo měli nejvíce hlasů, ale narychlo slepená koalice, která má více hlasů než vítěz. Mnohokrát jsme na to upozornili, ale nebylo nám dopřáno sluchu. Proto budeme podporovat pana Navrátila v jeho tažení pro změnu volebního zákona. Stejně jako on voláme po odborné diskuzi ohledně změny volebního zákona. Protože je známo, že si kapři sami rybník nevypustí, voláme hlavně odbornou veřejnost. Společně se Stranou rozumu ke spravedlivějším volbám!“

Pan Navrátil něco takového očekával, alespoň Yuma něco takového naznačovala. Pospíšil si proto k volnému místu před řečništěm, aby mohl předsedovi klubu Starostů stisknout ruku a zdvořile poděkovat, čímž předsedu ujistil o jeho výjimečnosti. Pak si šel sednout na své vyhrazené místo a očekával věci příští, hlavně pohled na fialového předsedu Senátu, pro kterého to byla rána nožem do zad. Dočkal se akorát ukončení schůze, protože taková změna postoje se musí prodebatovat v senátních výborech, než se zaujme nějaké stanovisko.

Sledovanost zpravodajského kanálu televize narostla rázem o desítky procent. Dokonce i sázková kancelář Fortuna změnila poměr možné úspěšnosti pana Navrátila na protlačení lepšího volebního zákona z 1:milionu na 1: 250 000. Pan Navrátil se vracel domů po dálnici D1, ač byl před touto možností nevýrazně varován. I přes nevýrazné varování měl zbystřené smysly, pamětliv zaslechnuté šeptané poznámky předsedy Senátu: Dlouho senátorovat nebudeš! Proto také postřehl kamion řítící se rychleji, než dovolují předpisy a motající se přes všechny pruhy. Počkal si, až bude kamion v jeho blízkosti, pak přibrzdil a zařadil se za něj. Tam se držel, i když se kamion uklidnil a jel téměř krokem. Na nejbližším exitu pak pan Navrátil sjel z dálnice a vzal to domů mírnou oklikou přes Vysočinu. Po dlouhé době tak znovu spatřil místa, kde jako mladík jezdil na vandry s kamarády Petulou a Jerrym... Od té doby střídal trasy a dbal na to, aby si na nějakou nevytvořil návyk.

Pak jednou zabloudil v Pardubicích na sídlišti Polabiny, všechny paneláky na jedno brdo, ulice jakbysmet. Nakonec zastavil u malé hospůdky se zahrádkou, aby se zeptal na cestu. Než však stačil cokoliv říct, ozvala se číšnice:

„Jé, vy jste ten senátor, co tam dělá takový rozruch. Abyste věděl, my vám tady všichni hrozně fandíme, jak proháníte ty starý kapry v tom jejich rybníce. Co myslíte, dala by se nějaká pobočka té vaší imperiální strany založit i tady v Pardubicích?“

Takovou reakci sice pan Navrátil neočekával, nicméně zareagoval okamžitě:

„Nevidím jediný důvod, proč by to nešlo. Když mi dáte na sebe nějaký kontakt, tak vám sem někoho pošlu. Ten vám vysvětlí vše, co k založení pobočky potřebujete. Ale potřeboval bych poradit. Nějak jsem se tady na sídlišti zamotal a potřebuji poradit, jak na výpadovku na Chrudim.“

Číšnice na chvilku odběhla a po návratu podávala panu Navrátilovi vizitku s čísly jak sem do hospůdky, tak i na mobil. Pak už jen řekla:

„Je škoda, že jste tady autem, mohli jsme vás uvítat lépe. A za chvilku přijde syn, ten vám bude dělat navigátora až na výpadovku. Zpět se vrátí trolejbusem. A zase se někdy stavte, pokud možno bez auta!“

Pan Navrátil odjížděl z Pardubic a v hlavě se mu honilo stádo myšlenek.

=*=

Růst

Imperiální strana rozumu začala pomalu růst. Jak se pan Navrátil vracel domů různými cestami, nyní již zastavoval cíleně. V hospůdce byl většinou poznán a vítán, dal si točenou Kofolu nebo malinovku, poptal se, jak se daří. Nikdy nikomu nic nevnucoval, naopak byl zasypáván dotazy, na založení místní pobočky strany. Na většinu odpovídal, že je jen malé kolečko, ale že sem někoho pošle, když mu dají vizitku nebo jiný kontakt. Po návratu do Brna zašel do sídla strany, tam už po zkušenostech vždy nalezl někoho z výkonné rady. Drželi tam ve dnech zasedání Senátu službu speciálně pro něj. Dotyčný člověk, bez rozdílu člen vnitřního vedení, poučen Yumou odjel na dané místo, tam se seznámil s lidmi, ty seznámil s filosofií strany: Politici jsou pro lidí a s cestou, jak strana znemožňuje, aby se do ní dostali všelijací kariéristé. V ten okamžik obvykle vstalo několik lidí a s tím, že se nenechají urážet, opustilo sezení. Toto bylo první síto, oznámil host. Lidi se zasmáli a v uvolněné atmosféře pokračovali.

Stávalo se, že pobočka vznikla spontánně. Obvykle se dalo do kupy několik profesionálních politiků, kariéristů a podobných pochybných existencí. Velkohubě prohlašovali cosi o podpoře strany, kterou však nikdy neměli. Nestačili však napáchat moc škody, protože téměř okamžitě začali být mediálně činní, obvykle s nějakým kontroverzním tématem. Téměř vždy stačila tisková konference Strany rozumu, která uvedla věci na pravou míru. Kde to nestačilo, nastoupilo trestní oznámení pro podvod, jelikož v zakládacích listinách pobočky scházelo potvrzení o statusu, podepsané nějakým členem vedení strany. Pouze v jednom případě došlo k soudu, kde se listina ukázala být velmi zdařilým falzifikátem. Ten byl přesto ověřen jakýmsi notářem, který nešťastnou náhodou týden po ověření tragicky zemřel. Všechny tyto události byly obšírně komentovány médii, jak Strana rozumu omezuje lidi, kteří se k ní chtějí přidat. Těm se ale nikdy po prokázání pravdy nechtělo opravit své vyjádření, takže nastupovalo druhé kolo trestních oznámení. Později se klauzule o veřejné omluvě stávala součástí procesu. V tisku to znamenalo půlstránkový inzerát na titulní straně, v televizi osobní vystoupení zakladatele pobočky, obvykle v hlavním zpravodajství.

Mezitím se v Senátu panu Navrátilovi, navzdory všem možným obstrukcím, podařilo nastartovat odborně právní diskuzi o tom, jak by bylo možné vylepšit stávající volební zákon. Nejdříve to bylo takové nemastné neslané přemítání politiků, jak to udělat, aby byl volební zákon vylepšen, ale při tom neztratil výhody pro strany. Pak se do debat pustili nepolitičtí teoretičtí odborníci, většinou vysloužilí profesoři vysokých škol. Když už se zdálo, že se debaty budou odehrávat v oblačných výškách ryzí teorie, přišla Strana rozumu s báječným nápadem. Je všeobecně známo, že nejvíce teoretických odborníků na vše možné je v každé lidové hospodě. Na internetu vznikl stránka fsn.cz, což byla zkratka názvu Fórum svobodných názorů. Jelikož hodně takových stránek denně vzniká i zaniká, bylo nutno tyto něčím podpořit. Několik líšeňských hospod se brzy mohlo chlubit velkou novinkou: Terminál ve tvaru informačního kiosku, ze kterého se ale dalo připojit jen na stránku fsn.cz. Přihlášení nebylo povinné, ale názory někoho, kdo se skrývá za anonymitou, neměly takovou vážnost jako názory lidí, kteří se nebáli jít se svou kůží na trh. O tuto novinku byl nebývalý zájem, do hospod se hrnul dav lidí. Tyto první terminály byly zdarma, hlavně proto, že byly umístěny v hospodách členů a čekatelů strany. Další terminály měly být už placené, ale pouze za cenu součástek a nutné práce, bez všelijakých přirážek a marží. Výroba nestíhala, za tu cenu si chtěl pořídit FSN terminál každý. Snadno si vypočítal, že se mu investice vrátí v řádech měsíců. Sledovanost stránky se brzo vyšvihla mezi první desítku. Prakticky ihned přestal stačit pronajatý hosting, sám poskytovatel přišel s velkorysou nabídkou dedikovaného serveru. Ten po půl roce pomalu přestával stačit, ale to už měla Strana rozumu dohodnutý pronájem místa v serverové skříni.

Dodaný server se ničím nelišil od ostatních, zdvojené zdroje funěly teplý vzduch, metalické i optické připojení blikalo do rytmu dat, světélka na čelním panelu svítila a indikovala provoz. Vnitřek však nic lidského nepřipomínal. Srdcem počítače byl dvojitě zkroucený toroid z materiálu, který se podobal tmavému matnému sklu. Několik panožek se nořilo do stříbřitých krabiček, které převáděly signály na lidský rozměr. To byl výsledek spolupráce Petra s Yomem, který na to obětoval jednu jedinou buňku svého rozměrného těla. I tak to byl mohutně předimenzovaný počítač, samotná buňka použitá v něm by stačila na provoz celého datacentra.

Teoretičtí odborníci shlédli ze svých výšin, zjistili, že jsou také lidé a pivo může i chutnat, takže se počali zajímat, zdali by bylo možné dostat terminály i do škol. Mladí mají přece jen neokoukané myšlenky, a rozdíl od starců, kteří jedou ve vyjetých kolejích. Možné to bylo, dokonce byla možná i menší sleva. To znamenalo další názorové proudy.

Mezitím se přiblížily další senátní volby. Političtí komentátoři začali rozjíždět své úvahy, kolik mandátů urve která strana. Všichni podporovali nejsilnější strany, naopak na Straně rozumu nenechali nit suchou. Kandidáti velkých stran opětovně mazali med okolo úst voličů. Med byl sem tam prostřídán volebním gulášem či koblihami. První odhady výsledků také ukazovaly, že měli úspěch. Konečný součet potvrdil vedoucí úlohu velkých stran, kdežto Strana rozumu získala jen několik mandátů, čímž si polepšila o pět mandátů, což v Senátu nedělalo ani deset procent. Straničtí šéfové byli spokojeni, většina korýtek zůstala obsazená těmi správnými lidmi.

První drobný mráček se objevil v městě Ústí nad Orlicí. Kousek on něho leží vesnička Lanšperk, pyšnící se malebnou zříceninou a ještě malebnější hospůdkou pod ní. Hned po volbách probíhala v hospůdce velmi prudká výměna názorů. Místní podporovatel Strany rozumu nadával na nulovou podporu ze strany ostatních, přes jejich halasnou podporu. Ti se nechtěli nechat, obě strany zvyšovaly hlas. Pak to hostinskou přestalo bavit a vyhodila je všechny. Přítrž hádkám učinil až místní všeuměl, který vyhledal na internetu skutečné volební výsledky zveřejněné Českým statistickým úřadem. Ve volebním obvodě Dolní Dobrouč, kam Lanšperk patří, nikdo nedal Straně rozumu ani jeden hlas. To zarazilo všechny, hlavně podporovatele Strany rozumu. Jasně si pamatoval volební lístek, který v obálce hodil do volební urny. Vrátili se do hospody s tím, že si už věci vyřídili a budou hodní. Rokovali do pozdních večerních hodin, až je musela hospodská vyhodit definitivně.

Policejní úřadovna Policie ČR byla toho dne vyblýskaná, protože se regionální televize točila dokument o práci ústecké policie. Redaktor právě zpovídal policistku na ohlašovně, když dorazil podporovatel Strany rozumu spolu se sousedem právníkem a sepsanou žalobou na volební podvod. Celé to bylo sepsané šroubovanou právničtinou na několika stránkách formátu A4. Redaktor zavětřil životní šanci, tiše se stáhl do pozadí a jediné, čeho se bál, bylo, aby kolegovi kameramanovi v kameře nedošly baterky.

=*=

Nic z následujícího by se pravděpodobně nestalo, kdyby byl šéfredaktorem starý Macháček. Dlouhodobý redaktor místní redakce Československé a potom České televize. Možná by pochválil redaktora i kameramana a moudře odložil výbušný materiál do nejtemnější poličky trezoru. Starý Macháček ale odešel do důchodu a na jeho místo nastoupil slunéčkový mladík jménem Ctibor Misař. Byl to téměř čerstvý absolvent Fakulty sociálních studií Masarykovy Univerzity v Brně. Skoro rok se pod vedením starého praktika Macháčka připravoval převzít jeho místo. Mnohokrát se neshodli na tom, co odvysílat a co ne, ale do teď měl hlavní slovo Macháček, takže si pan Misař zamnul ruce. Cítil sólokapra. Rozhodl se přeházet programové schema a odvysílat reportáž přímo ten den v hlavním vysílacím čase. Vzbudila zaslouženou pozornost. Převzaly ji všechny hlavní televizní stanice, i když některé jen proto, aby ji zkomolily. Následně se zjistilo, že v podatelně policejní stanice se žádná žaloba na volební podvod nenachází a není zapsána ani v knize podání. Nebýt reportáže, vypadalo by to jako pokus o křivé obvinění spáchaný právě podporovateli Strany rozumu. Některá média prohlašovala, že i reportáž byla zfalšována. Týden po odvysílání reportáže vypukl v redakci regionální televize požár. Požární zásah byl zmařen autonehodou, při níž neopatrný řidič nedal přednost požárnímu vozidlu, načež to skončilo na boku. Než bylo vypraveno další, přízemní montovaný domek lehl popelem. Byla zničena veškerá technika i kompletní archiv reportáží, čímž zmizely veškeré stopy po žalobě. Policie případ již po týdnu odložila, podle jejich experta způsobila požár chyba v elektroinstalaci.

Zdálo se, že opětovně zvítězila pravda a láska, ale nebylo tomu tak. Hned dalšího dne se zhroutil server Českého statistického úřadu pod vlivem hackerského útoku, spočívajícím v přetížení serveru mnohonásobnými dotazy v krátkém časovém úseku. Leč tento útok byl jen zástěrkou, jak zjistili následujícího dne administrátoři, přehrabujíce se v protokolech o činnosti. Pod rouškou útoku proběhlo masívní stahování dat, hlavně z archívů volebních výsledků. Policie zareagovala s nebývalou rychlostí, okamžitě uvalila na případ informační embargo. Bohužel hlídali jen tiskového mluvčího a vedení. Po opětovném spuštění serveru bylo na hlavní stránce popsáno, co se vše stalo a která data byla nejvíce stahována.

Pár dní se nic nedělo, až to policii ukolébalo, proto byla doslova šokována vystoupením pana Navrátila v Senátu. Média dostala tip od svých informátorů, takže návštěvnická galerie se čumáky kamer jen ježila. Pan Navrátil začal zostra. Dovlekl k řečništi štos papírů, praštil s ním o řečnický stolek, až to zadunělo a začal:

„Dámy a pánové, milí novináři, ctěná veřejnosti.“

Dav na galerii zašuměl. Oslovit takto novináře značilo průser kolosálních rozměrů. Pan Navrátil počkal, až se šum utiší a pokračoval:

„Tento štos papírů jsou výsledky bádání mnoha členů a příznivců naší strany. Mnoha dotazy do veřejně přístupných dat volebních výsledků byly zjištěny pozoruhodné skutečnosti. Při nastalém ověřování získaných dat server nevydržel a zablokoval se. Za toto se omlouváme, museli jsme se však ujistit o správnosti zjištěných dat.“

Pan Navrátil se rozhlédl po pozorně naslouchajícím sále a vypustil bombu:

„Tato hromada papírů je plná důkazů o obrovském volebním podvodu! Prozkoumáním dat a porovnání s tím, koho volili v různých volebních okrscích naši členové a příznivci, ukazuje, že minimálně v osmdesáti procentech volebních míst byly volební lístky volící kandidáta Strany rozumu naprosto ignorovány.“

Náhle, bez jakéhokoliv varování se v Jednacím sále Valdštejnského paláce setmělo. Pohasly televizní reflektory i kamery, zhasly lustry i stolní lampičky na stolcích. Všichni ztichli, když se zvedl předseda Senátu. Jednou rukou tiskl k uchu mobilní telefon, druhou držel zvednutou, jak utišoval dav:

„Dámy a pánové, je mi nesmírně líto, ale musím ukončit tuto schůzi. Bylo mi právě sděleno, že v rozvodně došlo ke zkratu, který vyřadil elektrickou síť v tomto objektu...“

Byl přerušen vzteklým hlasem:

„Co to plácáte za blbosti. Když jsme instalovali kamery, tak nám tvrdili, že nemusíme mít záložní zdroje, protože jste zásobování ze třech nezávislých rozvoden!“

Předseda Senátu jen pokrčil rameny a pokračoval:

„Prosím proto, pana Navrátila, aby si svou hromádku odnesl, kam patří. Schůze tímto končí.“

Pan Navrátil pokrčil rameny, sebral svoji hromádku papírů a vracel se ke svému stolku. Byl právě uprostřed uličky před tribunou, když do něj někdo vrazil, až se štos papírů rozlétl po okolí jako malá sněhová vánice. Okamžitě se našlo spousta pomocných rukou, které papíry sbíraly, avšak sesbírané papíry se nevracely k panu Navrátilovi, ale jako by se rozpouštěly v davu. Pan Navrátil se jen usmíval a říkal se pro sebe:

„Je sbírejte, včeličky. Stejně to byly jen kopie se začerněnými údaji, originály máme v trezoru...“

=*=

Následující pondělí bylo na policejních stanicích po celé zemi rušno. Do podatelen napochodovali členové a příznivci Strany rozumu, každý se žalobou na podezření z volebního podvodu. Jako příloha byly notářsky ověřené výpovědi občanů o tom, koho kdo volil. Další příloha, ověřený výpis z volební databáze, ukazoval, jak veliké jsou rozdíly mezi tím, jak se volilo a co se nakonec dostalo do volební databáze. V mnoha případech odmítli policisté žalobu převzít, v tom případě byli požádáni o potvrzení o zamítnutí přijetí žaloby. Tento dokument třímal v ruce právník, do té doby čekající na chodbě a čekající právě na tuto příležitost.

A jako kdyby toho nebylo dost, v rozsvíceném sále Senátu opětovně kráčel pan Navrátil k řečnickému pultu. Nyní bez hromady papíru, proto dostal slovo. Jeho první slova byla adresována předsedovi Senátu:

„Doufám, pane předsedo, že dnes si odpustíte legrácky s elektřinou. Jak vidíte, stejně nemám u sebe tu hromadu papírů, která to pravděpodobně zapříčinila. A nemám ji z jediného důvodu – již ji nemám. V minulém týdnu jsme usilovně pracovali na jejím roztřídění podle volebních obvodů. Dámy a pánové, jelikož mi bylo minule znemožněno se zabývat prokázaným volebním podvodem, muselo to jít jinak. V tuto chvíli jsou podávány žaloby na volební podvod v místně příslušné služebně Policie.“

V sále zhasla světla. Do šokovaného ticha zazněl zvuk podobný tichému plácnutí do vody. V šeru tušená postava pana Navrátila byla najednou obklopena modravou aureolou, která však vzápětí zhasla. Další plesknutí, další záblesk okolo pana Navrátila. Pak se však ozval vyděšený ženský hlas:

„Tam, nahoře na galerii, někdo po nás střílí! Lidičky, pomoc!“

V jednacím sále Senátu vypukl zmatek. Senátoři se bezohledně cpali k širokým dveřím za předsednickou tribunou, bez ohledů ke slabším kolegům a kolegyním. Dveře se v rozporu s požární bezpečností otevíraly dovnitř, takže první, kteří se k nim dostali, byli o ně málem rozmačkáni. Naštěstí se ukázalo, že masivní dřevo je pouze laminovaná tenká dřevotříska, která takový nápor nevydržela a vylomila se. V řevu úplně zanikl cinkot rozbitého skla, které doprovázelo únik střelce.

Senátoři se rozprchli po chodbě a napjatě očekávali věcí příštích, stále připraveni vzít opětovně nohy na ramena. Pak se v otvoru po vylomených dveřích vynořil pan Navrátil, rozhlédl se po neuspořádaném houfu a pronesl:

„Kam jste zdrhali? Stříleli přece po mě, ne po vás...“

Ten moment si vybrala senátní ochranka. S řevem a dupotem vrazila do chodby před jednacím sálem. Bohužel nepočítali se senátory, kteří to považovali za pokračování útoku. Mnozí byli ochrankou sraženi k zemi a bylo i nemálo členů ochranky napadených zpanikařenými senátory. Pak si velitel ochranky všiml postavy, ukrývající se za vyvrácenými dveřmi. Řevem a máváním rukama na ni upozornil své podřízené a hrdinně se k ní vrhl s revolverem v ruce a výkřikem:

„Ruce vzhůru, ty hajzle!“

Udělal sotva tři kroky, když poznal, o koho se jedná. Zbledl a zakoktal:

„Vy žijete? Jak... Vždyť... Sám jsem viděl střelbu na vás...“

Pan Navrátil na něj pohlédl jako otec na nezdárného syna:

„Kdybych se spoléhal na to, že mě ochráníte, tak jsem již čtvrt hodiny mrtvej! Co vás zdrželo? Museli jste si dát sprchu? Nebo jste seděl na záchodě s Playboyem a nevěděl o světě? Hned na další schůzi budu požadovat vysvětlení této události. Vím, že nemáte odbornost na vedení a byl jste do svého místa politicky dosazen či spíše protlačen, ale čeho je moc...“

Velitel na něj hleděl jako na strašidlo. Jeho sen o slibné kariéře se pomalu rozplýval. Pokud dojde k vyšetřování, bude to obrovský průser, který odnese jeho celá rodina i kamarádi i ti, kteří ho do té funkce dosadili. Pohlédl vzdorně na pana Navrátila, zvedl revolver a s výkřikem Ty už nic požadovat nebudeš! vystřílel do pana Navrátila celý zásobník. Namodralých záblesků si v jasně osvětlené chodbě nikdo nevšiml. Velitel vytřeštil oči. I přes mnoho zásahů stál pan Navrátil na svých, dokonce na něm nebylo vidět žádné zranění. Velitel už jen zakroutil hlavou, strčil si hlaveň revolveru do úst a zmáčkl spoušť. Místo očekávaného krvavého cákance se ozvalo jen hluché cvaknutí.

=*=

Události v Senátu vzbudily značný mediální rozruch, a to nejen u nás, ale i v zahraničí. Bohužel, nikdo se nezabýval tím, že bylo stříleno na senátora, dokonce díky selhání ochranky dokonce dvakrát. Hlavní otázka zněla:

Jak to, že senátor Navrátil přežil bez zranění tolik zásahů?

Při dalším zasedání byla jak chodba, tak i přilehlé nádvoří tak nacpáno novináři, televizními štáby a různými dopisovateli světových zpravodajství, že ochranka si musela povolat posily, aby pro senátory prorazili uličku k bočnímu vchodu. Pro žurnalisty bylo zklamáním, že mezi procházejícími senátory nenašli pana Navrátila. K úžasu těch několika, které ochranka pustila do omezené prostory návštěvnické galerie, seděl již pan Navrátil na svém místě a rozmlouval se sousedy.

Při zahajovací řeči zrušil předseda naplánovaný program s tím, že tato schůze bude věnována tragickým událostem z minulého týdne. A jako prvního pozval k řečnickému pultíku pana Navrátila. Hned první otázka na něj šla až nepříjemně k věci:

„Pane senátore, můžete nám vysvětlit svou nezranitelnost?“

Pan Navrátil se široce usmál:

„Já k tomu můžu říct je to, že sám nevím. Sloužím jako pokusný králík. Naši experti se domnívali, že jako hlavní potížista budu nejvíc na ráně, tak mě byl přidělen jeden osobní ochranný štít. Na princip fungování a ostatní informace si budete nuceni počkat, dokud vynálezci veřejně neoznámí svůj objev. O těchto technických detailech totiž nic nevím.“

„A to bude kdy?“

„Bohužel, já vynálezcem nejsem, takže nevím. Tipl bych si po provozních zkouškách, ale jak říkám, termín nemůžu vědět. Ale, když tady stojím, mám dotaz: Jak pokračuje vyšetřování toho incident? I když jsem osoba přímo zúčastněná, policie mi nechce poskytnout žádné informace, prý na to nemám právo.“

Předseda Senátu se zatvářil, jako by právě rozkousl švába pokapaného octem:

„Ehm, jednala o tom dokonce Bezpečnostní rada státu, byl jsem tam přizván. Naskytl se však problém. Přes veškerá bezpečnostní opatření spáchal hlavní obžalovaný sebevraždu. Není koho vyšetřovat, vyšetřování bude odloženo...“

Pan Navrátil udiveně kroutil hlavou:

„To se mi snad jen zdá. Jaké to byly bezpečnostní opatření? Jestli stejné jako tady, pak potěš koště. Proběhlo alespoň vyšetřování, čí to bylo chybou?“

„Nevím. Byla mi přislíbena plná informovanost, ale zatím mi nic nedošlo.“

Sálem se začal šířit rozruch. Toto bylo moc i na otrlé politické harcovníky. Rozruch se začal přelévat jak do chodby, tak i na nádvoří. Všude tam byly rozmístěny monitory, ukazující dění v sále. Ochranka ve vylomených dveřích nervózně přešlapovala, jak se k nim tlačili novináři a křičeli na ně otázky, které měli zprostředkovat těm uvnitř. Už to vypadalo na totální anarchii a chaos, když se pan Navrátil obrátil naposledy na předsedu:

„Ono je toho víc. Vyšetřoval někdo, jak se ten střelec dostal do budovy a z budovy? Zůstaly po něm nějaké stopy? Proč opětovně zhasla světla? Pane předsedo, doporučuji ukončit dnešní šaškárnu, protože tohle nebyla normální schůze. A doporučuji, abyste spolu s ministrem vnitra uspořádali tiskovou konferenci, kde uspokojivě odpovíte na otázky související s tím incidentem.“

=*=

Rozmach

Tisková konference Ústavu termomechaniky AV České republiky v Brně se připravovala a stěhovala natřikrát, pokaždé do větších prostor. Nakonec bylo rozhodnuto celý program překopat a rozdělit na tři části. V první části bude předváděčka pro vědce následovaná výměnou informací. Druhá část bude film, natočený během první předváděčky. Pro velký zájem veřejnosti i žurnalistů bylo pro tento účel zamluveno multikino Cinema City v brněnské Olympii. Třetí část bude samotná tisková konference s vybranými žurnalisty. Přednost dostali ti, kteří se zaobírali vědou, popřípadě ti z velkých tiskových agentur. Udělat tiskovku pro všechny byl nereálný úkol, ostatní mohou přebírat materiály z agentur.

Film začínal jako každý z vědeckého prostředí. V pracovně sedí šedivějící vědec, na stole malebný nepořádek, otevřené knihy s popsanými papíry. Písmo je typický škrabopis, sem tam poznamenaný kávovou skvrnou nebo kolečkem od hrníčku. Vědec zrovna telefonuje, kde ta dodávka iontového superblembátoru vázne. Otevírají se dveře a vstupuje vědec číslo dvě. Mladík bez jediného bílého nebo alespoň šedivého vlasu. Beze slova podává staršímu vědci plastovou krabičku. V ní je na kusu buničiny kostka velikosti kostky cukru. Dvě protilehlé plochy jsou kovově zlaté. To je ono? ptá se starší. Mladší jen přikyvuje, přistupuje k baru a bere do ruky chloubu staršího vědce – nádhernou porcelánovou sošku Diany na lovu. Z kapsy vytahuje řídkou síťku a prostírá ji přes sošku. Starší vědec úzkostlivě sleduje mladíkovo počínání. Mladík zasunuje kostku do oblé věci, která je připojena k síťce. Pak se otáčí a jde zpět ke dveřím, kde je opřená o zeď basebalová pálka. Dvěma rychlými kroky je mladík zpátky u stolu, napřahuje se a pálka už sviští neomylně k sošce. Starší vědec marně vztahuje ruku k sošce, i když ví, že to nemůže stihnout. Pálka se zarazí malý kousíček nad soškou, síťka se rozzáří jasným modrým světlem a pálka sklouzne po okraji toho světla. Světlo pohasíná a pod síťkou stojí neporušená porcelánová soška.

To byla jediná světlá chvilka v měsících následujících po událostech, která se do učebnic dějepisu dostala pod názvem Senátní vražedný incident. Podání žalob na volební podvod na tolika místech již nešlo nějakým nedopatřením smáznout, jak se to stalo v Ústí nad Orlicí. Policie se jimi musela zabývat, ale neustále padající datový server statistiků jejich práci vytrvale brzdil. Nakonec to došlo tak daleko, že přepadový oddíl Policie obsadil jejich IT oddělení, zkopíroval veškeré databáze včetně softwaru a odvezla si je. Pak začaly vyplouvat na povrch podivné věci. V databázích byla skutečná data, jak volby proběhly, ale obslužné programy byly pečlivě upraveny tak, aby vylepšovaly velké strany a ignorovaly ty ze seznamu nepohodlných. Nebyla v něm jen Strana rozumu, ale také různá menší uskupení. Opakovaná razie přepadového oddílu Policie s cílem zajistit zdrojové kódy k programům tentokrát vyšla naprázdno, protože softwarové vybavení dodávala externí firma. Už méně překvapivé bylo zjištění, že ve správní radě firmy se vyskytovaly jména nejvyšších stranických vládců. Povolení k prohlídce prostor firmy se zadrhlo hned na počátku, kdy soudce tvrdil, že žádost nemá patřičné náležitosti a oddaloval udělení povolení tak dlouho, že firma stihla mezitím zkrachovat a za babku rozprodat veškeré vybavení. Disky byly vymazány, počítače skončily v bazarech. Teprve potom se zjistilo, že i soudcova manželka byla členkou správní rady.

Následovaly spousty žalob, každý žaloval každého. V Senátu to vřelo. Pan Navrátil navštívil předsedu Senátu, aby ho poinformoval o svém dalším vystoupení. V něm chtěl napadnout celé minulé volby, jelikož použité výsledky prošly pozměněným programem a byly tímto ovlivněny. A že očekává jeho plnou podporu, hlavně z toho důvodu, že výběrové řízení na nyní mrtvého velitele ostrahy, jež vyhlásil právě předseda, bylo dost nestandardním. Předseda pochopil, podle toho probíhala další schůze.

Hned na začátek, po přivítání a oficiálním začátku předseda pokračoval:

„Milí kolegové, dámy a pánové. Po několika konzultacích s kolegy a právníky navrhuji dnešní program zrušit a soustředit se na jedinou otázku: Byly minulé volby vůbec regulérní? Ve světle posledních zjištění policie, které podpořily podezření našeho kolegy, pana Navrátila, existoval program, která vyloženě volební výsledky falšoval. Policie má v rukách originální databázi, ze které by bylo možno ty správné výsledky vydolovat, ale bylo by to legální? Já sám bych podpořil snahu pana Navrátila a byl bych pro to, aby se minulé volby anulovaly a zopakovaly.“

Senát šokovaně ztichl. Předseda nemohl Navrátila ani cítit a teď se k němu hlásí jako k nejlepšímu kamarádovi! Co to znamená? Spojení Navrátil a pár dalších senátorů Strany rozumu s předsedou znamenalo dost velkou páku. Ano, mohli je i tak přehlasovat, ale co když budou skutečně nové volby a bude tady senátorů Strany rozumu plno?

Ticho přerušil pan Navrátil. Přišel k řečnickému pultíku a začal:

„Vážený pane předsedo, vážení kolegové, dámy a pánové.“

Zmatek v hlavách starých politických matadorů zesílil. Do teď byl předseda pro Navrátila jen hajzl nebo bezpáteřný zmetek, a nyní je to vážený předseda? Pan Navrátil jim nedal oddechnout:

„Děkuji panu předsedovi za milá slova. Mohu tímto za sebe i mé kolegy přislíbit stoprocentní podporu v jeho snaze o opakování voleb. Zároveň doufám, že ani ostatní kolegové nebudou s podporou moc dlouho váhat...“

Pro mnohé to byla zákeřná rána do zad. Na tohle nebyli zvyklí, rány spíš rozdávali, než dostávali. S viditelnou nechutí přistupovali k řečništi a slibovali podporu. Předseda to shrnul:

„Dobře. Děkuji všem kolegům, kteří nás v naší snaze podpořili. Usnesení této schůze bude znít asi takto: Senát jednohlasně odsuzuje použití podvodného programu k ovlivnění voleb a z toho důvodu žádá o anulování výsledků těchto voleb a o vypsání voleb nových. Adresátem bude Nejvyšší správní soud a prezident. Pokud nikdo nemá námitek, dávám hlasovat.“

Snad poprvé byl výsledek hlasování tak jednoznačný - 100% pro. Další pokračování nebylo až tak jednoduché. Prezident nebyl proti, ale čekal na vyjádření Nejvyššího správního soudu, který slouží též jako Soud volební. Ten v prvoinstančním řízení, které se konalo v rekordně krátké době měsíc a půl po podání, smetl návrh Senátu ze stolu, neboť nebylo prokázáno, že program již v té době fungoval. Policejní odborníci prozkoumali software a dokázali, že poslední aktualizace programu proběhla dva dny před volbami. Žádná další nebyla, takže k falšování docházelo minimálně již dva dny před volbami. Následovalo další podání od Senátu, tentokráte doplněné závěry policejních expertů. Nejvyšší správní soud kontroval tím, že policie může být zmanipulovaná, zkorumpovaná nebo jiným způsobem podujatá. Nejlepší by byla expertiza třetí strany, která by byla naprosto nestranná. Soud doporučil americkou CIA, která má v tomto největší zkušenosti. Mnozí to považovali za nejlepší vtip století.

Měsíce plynuly v tahanicích, pak začaly vyplouvat další informace, například o vrchním soudci Nejvyššího správního soudu jako tajného společníka firmy figurující v rozsáhlém vyšetřování korupce. Pod tlakem vrchní soudce odstoupil a spolu s ním rezignovali další tři soudci, tvořící základ Volebního soudu. V Nejvyšším správním soudu se poté konala akce lidově zvaná Škatule, hejbejte se. Po hejbání škatulí se zjistilo, že námitky soudu proti podání Senátu jsou bezpředmětné a nic nebrání prezidentovi vyhlásit termín opakovaných voleb. Ve volebních štábech stran zavládla panika, neboť znechucený prezident vyhlásil nejbližší možný termín, takže na volební agitaci zbýval necelý měsíc. Jak potvrdí každý zkušený politický matador, je to zoufale málo času na to vtlouct voliči do hlavy, že oni jsou ti nejlepší.

Nejvíc to bylo vidět v České televizi. Strany měly přidělen určitý čas na svou propagaci, takže z televize neustále zněly nádherné přísliby do budoucna, pokud volič dá svůj hlas dané straně. Strana rozumu na to šla jinak. Na začátku svého televizního času byla chvilka s předsedou strany. Ten vysvětlil, že nejsou stavitelé vzdušných zámků, které se po volbách rozplynou. Motto strany zůstávalo stále stejné – politici musí sloužit těm, kteří je zvolili. Na závěr popřál lidem, ať tohle volební šílenství přežijí ve zdraví a pro zklidnění mysli jim pustí něco, co nemá s volbami nic společného, třeba Jen počkej, zajíci! O víkendech byly vysílací časy delší, takže mohl přijít na řadu Louis de Funès, skvěle dabovaný Františkem Filipovským, ve filmu Četník ze Saint Tropez.

Straničtí bossové se nad výběrem volební agitace Strany rozumu jen ušklíbali, ťukali si na čelo, jací to jsou magoři. Nedošlo jim, že přemíra agitace začíná lidi odrazovat a ti vítají každou chvilku bez ní. Navíc s kreslenou groteskou nebo filmovou komedií, u které se báječně odreagovali. I to se projevilo ve volbách.

Volby samotné probíhaly za zvýšené pozornosti obyvatelstva. Bylo přijato neformální pravidlo, že sčítací dokument je neplatný bez podpisu všech členů volební komise. Po podpisu byl každý sčítací dokument okopírován a každý člen komise dostal jednu jeho kopii. Data se sice zapisovala do databáze, ale k reprezentaci výsledků nebyl použit podvodný program, ale jednoduchý databázový dotaz. Celá databáze byla záhy dostupná na webu statistického úřadu, samozřejmě v režimu jen pro čtení, takže si různí programátoři či poučení uživatelé mohli vyjíždět své databázové dotazy.

Oficiální výsledky hovořily jasně. Volilo se dvacet sedm senátorů, neboli třetina senátu. Strana rozumu získala dvacet dva mandátů, Starostové, kteří Stranu rozumu podporovali od začátku, získali čtyři mandáty a poslední mandát získal kupodivu naprosto nezávislý kandidát, režisér večerníčků o zvířatech. Oproti minulým zfalšovaným volbám si Strana rozumu polepšila o dvacet dva mandátů, takže spolu se Starosty ovládali téměř polovinu Senátu.

=*=

Lidové úsloví říká, že se železo má kout, dokud je žhavé. I z tohoto důvodu vystoupil pan Navrátil hned na další schůzi s projevem:

„Vážený pane předsedo, milí kolegové, dámy a pánové. Již na začátku svého působení zde v Senátu jsem navrhoval změnu volebního zákona při volbách do zastupitelstev. Od té doby se mnohé změnilo, již zde nestojím osamocen, ale stále tady zůstává onen nespravedlivý zákon, umožňující stranám obejít přání lidu k ochraně svých korýtek. Také již delší dobu jede na našem serveru fsn.cz veřejnoprávní debata o možném znění spravedlivého zákona. Já i mí kolegové si myslíme, že již uzrál čas věnovat se novele tohoto zákona.“

Na serveru fsn.cz vzniklo několik hlavních názorových proudů. Dlouho vedl většinový volební systém, který zajišťoval vítězství straně s nejvíce hlasujícími voliči. Takový systém je ale velice zranitelný. Představa, že se všichni chataři přihlásí před volbami k trvalému pobytu je pro normální obyvatele noční můrou. Po takových námitkách se většinový systém propadl do průměru. Chvilku se na výsluní držela varianta absolutní většiny, totiž že vítěz je ten, kdo získá více než polovinu všech voličů. Hlavní námitka byla, že takové vítězství je natolik vzácné, že připadá jedno na sedmdesát bílých vran...

Pak tu byly hrátky s koeficienty podle pořadí, například při volbě z pěti stran ta s nejvíce hlasy má v zastupitelstvu pětkrát větší váhu než strana poslední. To neřešilo nezávislé kandidáty nebo ty, kteří odešli ze strany, ale ne ze zastupitelstva.

Jeden z návrhů, který získal velkou podporu, plánoval zakázat koalice. Proti se zvedla vlna odporu, protože koalice aneb domluva je vhodná v kritických stavech, kdy je vhodné něco udělat a vítěz voleb nesouhlasí. Zářným příkladem byl skutečný případ, že v obci nebyla postavena kanalizace jen proto, že by se musela rozkopat silnice vedoucí ke starostově baráku...

Odvozený návrh, který spočíval v zákazu volebních a povolebních koalic tiše zanikl v mohutném proudu, na kterém se shodli téměř všichni. Návrh vznikl na podkladě hesla Lidé pro lidi. Spočíval v tom, že se nevolily strany, ale kandidáti z kandidátních listin stran. Novinkou bylo, že se po volbách nesčítaly hlasy stranám, ale pořadí bylo odvozeno z počtu hlasů, které dostali kandidáti bez ohledu na stranu. To dávalo možnost vyniknout jedincům bez ohledu na to, z jaké strany pocházel. Tuto variantu také podporovala Strana rozumu. Také Starostové byli pro. Dobrý starosta je ideálně nezávislý, protože ve straně se vždy najde nějaký takový, co chce lidmi manipulovat a úkolovat je.

Takto to pan Navrátil prezentoval v úvodní řeči, pak si šel sednout a pozoroval cvrkot. Až na Starosty se jednotliví řečníci kroutili jako přišlápnutí hadi, jen aby nemuseli panu Navrátilovi dát za pravdu a podpořit ho a přitom aby nevypadali, že na lidi kálí. Jeden dokonce mekotal tak zmateně, že to už nevydržel ani předseda Senátu. Bylo veřejným tajemstvím, že onoho človíčka bytostně nesnáší. Přerušil ho a pronesl další ze Senátních památných výroků:

„Člověče, co je s vámi? Když šlo o zvýšení vašich odměn, to jste se za to bil jako lev a teď skuhráte jako nějaký defétista!“

Senátoři se zasmáli svému nešťastnému kolegovi a rozprava pokračovala. Nakonec se zvedl jeden z pěti nezávislých senátorů:

„Původně jsem ani nechtěl vystoupit, ale kolegové měli jiný názor. Návrh Strany rozumu má mnoho předností a kupodivu téměř žádné nedostatky. Ten hlavní nedostatek vidím v možnosti stran úkolovat své zvolené členy. Navrhuji proto doplnit tento návrh o ustanovení o přerušení členství v politických stranách, aby ten člověk skutečně pracoval podle svého svědomí a ne na příkaz. V tom případě budeme i my podporovat jejich návrh.“

Pan Navrátil ani nešel k pultíku, pouze od stolku prohlásil:

„Hluboce se stydím. Toto nám skutečně uniklo. Samozřejmě, návrh nezávislých kandidátů bude do zákona vtělen.“

Sněmovní sál začal po skončení projevu hlučet tlumeným hovorem. Tímto prohlášením získal návrh dokonce 42 hlasů, což je více než polovina. Projednávání zákona a posléze jeho předložení Poslanecké sněmovně už nešlo smést ze stolu, teď se jím budou muset zabývat.

Na webové stránce Fóra svobodných názorů se objevila nová položka v menu. Odkaz vedl na stránku, kde byly zveřejňovány informace o novém zákonu. Obzvlášť byly sledovány pokusy velkých stran překroutit znění zákona, popřípadě zdržet jeho projednávání. To vše s uvedením konkrétních jmen. Zakrátko bylo vidět Senátu pod pokličku. Strany honosící se názvem Lidová byla proti lidem, Sociální mířila proti sociálním jistotám a Demokratická se chováním blížila tyranii. Speciálním případem byla strany Zelených, kteří se nestarali o přírodu, ale o co největší platby ostatních za údajné poškozování přírody. V tom jim dobře posloužilo vypozorované střídání velkých a malých dob ledových. Co na tom, že ve středověku choval Petr Vok v rybnících tropické želvičky a zemědělci sklízeli dvě úrody do roka. V dnešní době může za zvyšování teploty člověk spalováním fosilních paliv a proto za to musí zaplatit.

Postupem doby se na webu objevovaly i povzbudivé informace. Podpora návrhu sílila, jak se přidávali samostatní členové různých stran. Ti byli ovšem mateřskou stranou různě perzekvováni, někteří doslova vykopnuti. Ti se stěhovali o pár lavic vedle mezi nezávislé. To strany nelibě nesly, ale měly smůlu, senátory volí občané, ne strany. Nakonec, když už byl zákon připravený na odeslání do Poslanecké sněmovny, měl podporu šedesáti sedmi senátorů. Součástí návrhu byla i důvodová zpráva. Ta zhodnotila platný právní stav jako naprosto nevyhovující, vysvětlila nezbytnost nové úpravy, předpokládané dopady na veřejné rozpočty a soulad návrhu s ústavním pořádkem a mezinárodními smlouvami. Vše bylo podrobně popsáno na webové stránce Fóra svobodných názorů.

Předložení zákona předsedovi Poslanecké sněmovny se již tradičně ujal předseda Senátu, pro tentokráte doprovázený panem Navrátilem, to kdyby byly nějaké všetečné dotazy. Samotné předání proběhlo v kanceláři předsedy Poslanecké sněmovny přímo do jeho rukou. Jakkoliv to bylo neformální, nechal si předseda Senátu podepsat Protokol o přijetí zákona, naprosto ignorujíc kyselý obličej předsedy Poslanecké sněmovny. Protokol byl posléze uveden na webu.

Následovala standardní procedura. Předseda Poslanecké sněmovny návrh postoupil organizačnímu výboru a rovněž ho rozeslal všem poslancům a klubům, aby se na jeho projednávání mohli připravit. Jelikož předkladatelem návrhu nebyla vláda, poslal jí předseda sněmovny návrh k vyjádření stanoviska, na které má vláda až 30 dnů. Organizační výbor navrhl zpravodaje pro první čtení a výbor, které se má návrhem zákona zabývat v prvém čtení.

Při prvním projednávání návrhu v plénu Sněmovny vystoupil v roli navrhovatele pan Navrátil a Sněmovnou navrhnutý zpravodaj. Po bouřlivé obecné rozpravě Poslanecká sněmovna návrh zamítla. Dle komentářů na webu se s tím muselo počítat, kapři si svůj rybník nevypustí.

Dalo by se říct, že Sněmovna dala Straně rozumu zbraně pro další útok, totiž na další nedokonalosti ve volebním zákonu. Když Senát zamítne Sněmovně nějaký zákon, může Sněmovna veto přehlasovat. Totéž se děje, když zákon vrátí Sněmovně prezident. Proč neexistuje možnost přehlasovat veto sněmovny proti předkladateli zákona? Nebo jsou ve Sněmovně samé elity, které okamžitě ví, co je pro stát dobře?

Tak se to opakovalo několikrát. Senát dodal do Sněmovny návrh zákona, ta ho předala na posouzení vládě, kde tři týdny jen tak ležel. Pak se návrh vrátil do Sněmovny, která ho v prvním čtení shodila ze stolu s tím, že je nepotřebný a současný zcela vyhovuje.

=*=

Puč

Pak v Česku vybuchla atomovka. Samozřejmě, ne skutečná, ale událo se tolik věcí, že to výbuch atomovky připomínalo. Jednoho krásného pátečního rána vypukl v Poslanecké sněmovně poplach. Několik ranních ptáčat se pokoušelo dostat do budovy, před vchodem však narazili na vojáky v polních uniformách a s veškerým vybavením, jako kdyby táhli do boje. Velící důstojník jen stručně prohlásil, že v pravé poledne vystoupí v televizi prezident a situaci ozřejmí. Totéž se opakovalo v Senátu, před vchodem do Českého rozhlasu i České televize a leckde jinde, mimo jiné i u několika velvyslanectví. Kdy si však po ránu pustil rádio nebo televizi, nebyl překvapen. Rádio co čtvrthodinku přerušovalo program hlášením o bezpečnostní krizi, kvůli které byl prezident nucen vyhlásit stanné právo. Měl v tom podporu téměř celého Generálního štábu České armády. Obyvatelstvo se žádá, aby pokud možno nevycházelo a zdrželo se akcí proti pořádku. Ostatní podrobnosti osvětlí ve dvanáct hodin ve svém projevu prezident české republiky. Televize promítala pouze statický text s identickým obsahem.

Přesně ve dvanáct hodin se z televize, rádia a většiny místních rozhlasů ozval prezidentův hlas. V televizních záběrech vypadal, jako kdyby zestárl o několik let. Jeho slova však zněla pevně:

„Milí spoluobčané. Mohu vám s radostí oznámit, že jsme ve spolupráci s armádou, rozvědkou a několika neuplacenými politiky zabránili státnímu převratu, po kterém by následovalo obsazení cizí armádou, do nedávno považovanou za přátelskou. Tomuto českému Majdanu se podařilo zabránit skutečně na poslední chvíli, dá-li se to tak říci, v hodině dvanácté.“

Před několika týdny zabloudil na Hradčanech jeden návštěvník. Alespoň to tak vypadalo, dokud ho neodchytila ochranka prezidenta. Návštěvník neodbytně tvrdil, že potřebuje mluvit buď s prezidentem nebo s velitelem Hradní stráže. Ochotně se podrobil osobní prohlídce. Nic závažného nenašli, tak ho odtransportovali k veliteli. Návštěvník ho požádal o soukromý rozhovor, stráž odešla z kanceláře, ale ne moc daleko, kdyby něco. Po pěti minutách se rozlétly dveře od kanceláře, z nich vyrazil zbledlý velitel následovaný návštěvníkem. Ke zkoprnělé čtveřici strážných jen prohlásil:

„Jdeme akutně k prezidentovi. Půjdete s námi, budete nám dělat ochranu. Tento pán se musí dostat k prezidentovi za každou cenu!“

Prezident měl volné odpoledne, zahraniční politik, se kterým se měl setkat, uklouzl při nástupu do letadla tak nešťastně, že si přivodil torzně tříštivou zlomeninu stehenní kosti. Na Hradčany letěla omluva, politika odvezli do nemocnice. Představu lenošení mu pokazili dva návštěvníci. Stačilo půl hodiny hovoru a do Kanceláře prezidenta letěl příkaz zrušit vše, co není životně důležité. Pán, který v doprovodu velitele Hradní stráže dorazil k prezidentovi, byl šéf vojenské rozvědky a kontrarozvědky. A měl velmi zajímavé informace.

Začalo to okamžikem, kdy proběhla tisková konference Ústavu termomechaniky AV České republiky. Ta představila naráz dva vynálezy. Tím prvním byla věc podobná kostce cukru s dvěma protilehlými pokovenými stranami. Ve skutečnosti to byl akumulátor, který vydržel dávat proud 10 ampérů při napětí 48 voltů po dobu tisíce hodin. Pro srovnání, klasický akumulátor s kapacitou 100 ampérhodin dodává také 10 ampérů, ale jen při napětí 12 voltů a jen 7 hodin, o rozdílech ve velikosti a hmotnosti nemluvě

Druhý vynález byl ještě lepší, zcela zastínil ten první, i když s ním spolupracoval. Osobní ochranné pole, které dokázalo člověka ochránit před kulkami z pistole nebo křehkou sošku před úderem basebalovou pálkou. Prostě vlhký sen všech generálů – nezranitelný voják.

Existuje na světě stát, který chce mít vše nejlepší. Když to nejde koupit, a dolary onen stát nešetří, tak se to ukradne. A je úplně jedno, jestli se koupí nebo ukradne vynález, člověk, výzkumák nebo celá země. Když se onomu státu nepodařilo ani koupit ani ukrást vynález, vynálezce a ani výzkumák, muselo to jít tou nejhorší cestou.

V každé zemi existuje určité procento lidí, kteří za vidinu moci, peněz nebo obojího ochotně zradí svůj národ. Pokud je to normální člověk, nic moc se neděje. Problém nastává v okamžiku, kdy je z těchto lidí skoro celá vláda v čele s premiérem. Právě premiéra pozval prezident na pracovní oběd, chtěl s ním probrat několik mezinárodních smluv, které měl premiér spolupodepsat. Hlavní důvod ale zůstal pro premiéra tajný – zabavit ho na nějaký čas, aby vojenští odborníci mohli nainstalovat v jeho kanceláři odposlechy. Policii nedůvěřoval prezident od té doby, co jeden herec hrající si na ministra vnitra společně s policejním prezidentem provedli rozsáhlou reformu policie. Reforma se nepovedla, klíčová oddělení byla v rozkladu, správně fungovala snad jen kantýna.

I ostatní poslanci podle seznamu vypracovaném šéfem rozvědky byli nenápadně pod dozorem, osobním i elektronickým. Jak přibývalo informací, tak se ukazoval celý rozsah spiknutí. Postupně vyplouval na povrch způsob, jak chtěli spiklenci puč provést. Na velvyslanectví onoho nejlepšího státu na světě se měly různými cestami dopravit dvě roty U.S. Army Rangers, to je celkem 300 lidí. Právě ambasádu USA měl premiér požádat o pomoc, neboť normální pořádkové síly by nebyly schopny zvládnout vzpouru davů a podvratných živlů, vyprovokované policejními provokatéry. Bylo už známo i datum puče. Měl to být první květen, Svátek práce, který si nenechají ujít různí komunisté a jejich spojenci.

Aby zamaskoval osobu, se kterou chce jednat, zval prezident na konzultace malé skupinky senátorů, pokaždé z jedné strany. Došlo i na Stranu rozumu, se kterou prezident neprobíral stranické otázky, ale její pomoc při zvládání situace. Bylo veřejným tajemstvím, že vynálezce štítu, Petr Stahl, je vlastně zeť předsedy strany. Dohoda byla dojednána, v tajnosti byla posílena laboratorní výroba jak nových akumulátorů, tak štítů. Sám vynálezce přišel s jedním vylepšením. Když je sdělil prezidentovi, ten se po dlouhé době pořádně zasmál.

Vlastní provedení protiakce bylo naplánováno na poslední pátek v měsíci dubnu. Po akci budou následovat dva dny pracovního volna, což by mohlo vést k uklidnění veřejnosti.

Prvním krokem byl přelet několik helikoptér nad Schönbornským palácem, ve kterém sídlí velvyslanectví USA. Jelikož po nebi nad Prahou poletuje leccos, nevěnoval tomu nikdo pozornost. Helikoptéry přeletěly a na palác i zahradu se snesla jemná síťka. Její existenci si obyvatelé uvědomili, až když člověk odpovědný za sledování rozhlasového vysílání zaslechl zprávu o stanném právu a vyhlásil poplach. Velitel Rangerů nelenil a vyslal trojčlenné hlídky, aby se oklikou dostaly do města a donesly nějakou smysluplnou zprávu. Byl nesmírně překvapen, že se hlídky obratem vrátily, že se nedá nikudy odejít z velvyslanectví. Na pohled zábrana připomíná jemnou síťku, ale chová se jako pancéřovaná ocel. Nejde to roztrhnout, proříznout, odstranit... Kulky z revolverů po tom sklouzávají, na chviličku se to drobně modře rozzáří, ale nic s tím nehne. Zpocený černý seržant jen krčil rameny, že jediné, co ještě nezkoušeli, byla C4, a i tomu by to asi odolalo. Velitel jen kroutil hlavou, pak se pro pořádek jen zeptal, jestli zkoušeli i nouzové a tajné východy. Odpověď jej docela překvapila:

„S tajnými východy je tady problém. Tohle město tady stálo, když o Americe nikdo nevěděl. Tady dvakrát kopnete ve sklepě do stěny a jste v nějaký chodbě, kde proti vám stojí památkář a zuřivě ječí, že jste poškodili nějakou fresku. Ambasáda už několikrát platila tučnou pokutu, takže zbývá zahrada. Tam je stejný problém. Dvakrát kopnete do země a jste zase v nějaký chodbě, kde proti vám stojí jiný památkář a zuřivě ječí, že jste zase poškodili nějakou fresku. Takže, bohužel. A ještě, aby toho nebylo dost, na všech místech, kde by se dalo proniknout ven stojí nějaký džíp s pár českými vojáky.“

Tito vojáci a další, kteří se vyskytovali na hodně exponovaném místě, měli pod maskáčem jemnou síťku ochranného pole. Měli je i vojenští policisté, kteří jeli v jednu ráno zatknout provinilé členy vlády, jejich náměstky a několik dalších osob. To je taková vhodná doba, takový člověk jde spát o půlnoci a když je vzbuzen po hodině spánku reaguje tělo jen velmi neochotně. Pouze premiérovi se podařilo vzbudit se řinčením alarmu natolik, že stačil vytáhnout z pod polštáře pistoli a vystřílet na vojáky celý zásobník. Dokonce se několikrát trefil, ale ochranné pole fungovalo bez problémů.

Ve tři čtvrtě na sedm ráno přišlo zoufalé volání o pomoc z německé hranice z Rozvadova. Přes hranice se převalila kolona padesáti obojživelných obrněných transportérů LAV-25 doprovázený několika terénními vozidly Humvee v nákladní a sanitní verzi. I s tím bylo počítáno, ale generální štáb předpokládal průnik přes Šumavu, ne že pojedou po dálnici jako na přehlídce. Na jihozápadním konci pojezdové dráhy letiště v Líních bylo zaparkováno několik helikoptér. Do jedné z nich nastoupili k oběma pilotům tři muži v maskáčích, helikoptéra vzlétla, sklopila čumák a odsvištěla.

Řidičům transportérů se naskytl nevšední pohled. Zpoza lesa vlevo se vyhoupla helikoptéra, nad dálnicí z ní vypadly tři lidské postavy. Helikoptéra udělala prudkou otáčku a  zmizela. Ty tři postavy dopadly na dálnici zalitou slunečním světlem a oproti předpokladům se jim nic nestalo. Rozestavily se napříč dálnicí, že by vozidla tak tak projela. Velitel konvoje nařídil zpomalit a posléze, když se postavy nechystaly uvolnit cestu, i zastavit. Pak se vyšplhal do horního průlezu a megafonem začal na ty tři řvát, aby uvolnili cestu, jinak za jejich bezpečí neručí. Samozřejmě anglicky. Pak jen zíral. Jeden se začal srdečně smát, druhý si přikládal pootevřenou dlaň k uchu v mezinárodně známém gestu Co jsi to říkal? Třetí jen popošel těch několik kroků k transportéru až se dostal k přednímu kolu. Jako kdyby si šel popovídat. U kola se zastavil a na bok transportéru připlácl hroudu špinavě bílé plastelíny. Pak se otočil a odcházel. Velitel nebyl schopen slova, to v žádné vojenské příručce nebylo. Nezíral dlouho. Zahřměla exploze, velitele v poklopu oblil plamen a transportér nadskočil jako nakopnutý. Po dopadu se opíral čumákem přímo o beton, neboť přišel o tři přední kola na jedné straně. To už před transportéry nestál nikdo. Všichni tři muži pobíhali mezi vozidly v koloně, plácali na ně plastickou výbušninu a vzápětí mizeli za dalším vozidlem. Exploze práskaly jedna za druhou, velitel řval do vysílačky cosi, čemu nebylo rozumět. Během chvíle bylo po všem. Začátek i konec kolony byl rozbitý, uprostřed sice přežila většina vozidel, ale přes vraky vpředu i vzadu se nedalo projet. Ti tři, co to způsobili, nakonec přeskočili svodidla a zmizeli v lese. Velitel stále trčel v poklopu, brečel vzteky a začínajícími obavami, jak to vysvětlí nadřízeným. Nechal se překvapit třemi muži a ti prakticky zlikvidovali celou kolonu. Navíc, byli to vůbec lidé? Na vlastní oči viděl zásahy ze zbraní posádek transportérů. Každý se jakoby na chvilku zarazil a pak utíkal dál! Byli to roboti nebo snad nezranitelní mutanti? Tolik otázek a žádná odpověď!

Prezident s generálním štábem řešili otázku, co to bylo za vpád. Nakonec se to ukázalo. Kousek od ambasády USA je velvyslanectví Německa. Z půdy bylo vidět několik oken, v nichž se podle klíče svítilo. To ráno tam byl nouzový signál. Určený pracovník německého velvyslanectví zvedl telefon a pronesl krátkou, nic neříkající větu. Velitel úderných sil se ji dozvěděl v dočasném tábořišti kousek od hranic. Zkusil vyslat průzkumný tým, ať dojedou co nejdál a přitom podávají pravidelná hlášení. Z posledního hlášení nebyl vůbec moudrý:

„Stojíme na dálnici uprostřed lesa, asi čtyřicet kilometrů od hranic. Nemůžeme se pohnout přes zničená čelní a týlová vozidla. Zaútočila na nás trojice nepřátel, nešlo je zastavit nebo zastřelit. Nevím, jestli to byli lidé, sofistikovaní roboti, nezranitelní mutanti nebo mimozemšťané. Varuji před dalšími akcemi, vůbec nevíme, proti čemu stojíme. Major Custer“

Velitel zapátral v paměti, kde to jméno už slyšel. Došlo mu to docela rychle - George Armstrong Custer a bitva u Little Big Hornu. Povzdech si a šel říct spojařům, ať naváží spojení s konvojem.

Zhruba dva kilometry od konvoje, na malé pasece stála helikoptéra. Piloti seděli pod dveřmi ve stínu a sledoval trojici vojáků, jak do sebe ládují polní dávky. To už měli za sebou vypravování, jak to s konvojem zmákli. Zdálo se to až neuvěřitelné, ale vzpomínka na to, jak tahle trojice vyskakuje z letící helikoptéry byla příliš živá. Hlavní pilot se podíval na hodinky a s povzdechem se začal škrábat do kabiny. Právě včas, jen co dosedl, ozvalo se bzučení vysílačky. To už do druhého pilotního křesla dopadl velitel trojice. Oba podali hlášení o průběhu akce, načež dostali příkaz udělat s helikoptérou zběžný průzkum, jestli se tam netoulá nějaký další konvoj. Na letišti v Karlových Varech měli dotankovat a vrátit se do Plzně. O Český les a Šumavu se postarají jiní.

A už tu bylo poledne a vystoupení prezidenta v televizi. Po úvodu o zažehnaném pokusu o puč pokračoval s podrobnostmi:

„Všichni doposud známí viníci byli v noci zatčeni a umístěni do vyšetřovací vazby. Velvyslanectví USA, neboť to byli oni, kdo financoval a podporoval pokus o Pražský Majdan, je neprodyšně obklíčeno a obyvatelé mají zákaz vycházet, a to až do vyjasnění situace. Navíc byl dnes dopoledne zlikvidován konvoj bojových vozidel americké armády, který v rozporu se všemi ujednáními a dohodami drze vtrhl do naší země. Z toho důvodu ponechávám v plné platnosti stanné právo. Vyzývám všechny slušné lidi, aby dávali pozor na to, co se okolo nich děje. Vyzývám všechny vojáky, aby si vzpomněli na svou přísahu. Vyzývám všechny slušné politiky... Ano, i takoví existují! ...aby byli připraveni, neboť hodlám v nejbližším možném termínu vyhlásit mimořádné volby do Poslanecké sněmovny. Do té doby... Cože?“

Na pozadí byly slyšet tlumené hlasy, šustění papíru. Po chvilce prezident pokračoval:

„Vážení spoluobčané. Vláda USA ostře odsoudila útok na mírumilovný konvoj, který jel na pomoc České policii, naprosto nezvládající povstání antidemokratických živlů. Nyní se o tom rokuje v OSN. Poněkud pikantní na tom je, že konvoj měl být zničen v 6:30, což je ale doba, kdy konvoj vjel na území České republiky. No nic, budeme muset kontaktovat někoho ze Stálé mise ČR při OSN. Vážení spoluobčané, prozatím se loučím. Sledujte televizi a rozhlas, o novinkách budeme pravidelně informovat.“

V OSN bylo zatím veselo. Američané se naparovali, jak to té zemičce kdesi v Evropě natřou a nikdo s tím nic nezmůže. Dokonce svolali Radu bezpečnosti. Tam ale narazili na Rusko s právem veta, které jim zamítlo rezoluci proti České republice. Tak alespoň nechávali promítat otřesné záběry z Prahy, kde lidé na policisty házejí dlažební kostky a Molotovovy koktejly. Navzdory prudkému dešti hořely kaluže hořlaviny a stoupal z nich hustý černý kouř k zatažené obloze.

Přítrž tomu učinil ruský velvyslanec, když se otázal toho amerického, jestli už viděl aktuální meteorologický snímek střední Evropy. Zároveň ho nechal promítnou na velké obrazovce. Prakticky celá Evropa byla pod mrakem, jen nad Českou republikou bylo krásné bezmračné okno. Americký zástupce vyskočil jako čertík ze škatulky a okamžitě začal obviňovat ruskou stranu z podvodu s cílem co nejvíc pošpinit Spojené státy. Rus se jen mile usmíval, když prohlásil, že si to může každý na internetu zkontrolovat, stránek zabývajících se povětrnostní situací ve střední Evropě bude jistě více. Nastalo horečné datlování do notebooků. Jak najížděly webové stránky, začali se vyslanci různých států ošívat a tlumeně rozmlouvat. I na velké obrazovce se objevila stránka WetterRadar z německé WetterOnline. Stránka ukazovala jasný a čistý flek nad Českou republikou uprostřed zatažené Evropy.

Zástupce USA sklopil hlavu a v doprovodu svých lidí tiše odcházel, Zdánlivě klidně, ale uvnitř vřel žhavý vztek. To si někdo odskáče. Nejdřív ho navezou do takové bláznivé akce a pak ani nejsou schopni dodat kvalitní materiály! Naštěstí má dost vysoce postavených přátel, kteří jen čekají na podobný přehmat konkurenčních služeb. Ani ho nenapadlo, že se stal obětí vlastní propagandy, čímž se dokázala známá pravda, že Američané jako jediní věří vlastní propagandě. Schůzi Rady bezpečnosti pak ukončilo Rusko s Čínou, respektive jejich zástupci, když se zvedli od stolu se slovy:

„Pohádku jsme už slyšeli, můžeme se jít dospat...“

Ke konvoji přijely dva džípy České armády v doprovodu několika autobusů. Z džípů vystoupilo několik důstojníků doprovázených plně ozbrojenými vojáky. Jeden z důstojníků zvedl megafon a začal do něj plynulou angličtinou mluvit:

„Jménem České Republiky, vzdejte se. Budete sem přicházet jednotlivě, beze zbraní a pouze ve spodním prádle, abyste nemohli mít u sebe ukryté zbraně. Nezapomeňte si vzít vojenské známky, pouze ty budou potvrzovat, že jste vojáci a ne teroristi. Po kontrole toto...“

Od konvoje zazněla salva. Jeden důstojník se obrátil ke druhému:

„Měl jsi pravdu, jsou to idioti. Sázku dostaneš večer v klubu.“

Důstojník s megafonem pouze pokynul rukou. Kupředu postoupil voják s trubicovým odpalovačem reaktivních granátů. Pečlivě zamířil a stiskl spoušť. Záblesk, kouřová stopa a exploze uprostřed kolony.

Důstojník opět zvedl megafon:

„Ještě máte chvíli na rozmyšlenou. My máme granátů dost, a pokud by nestačily, bojové helikoptéry jsou tu do patnácti minut.“

Od konvoje bylo slyšet několik výkřiků, nadávek a pár ran z pistole. Pak se ozval hlas z megafonu:

„Nestřílejte, vzdáváme se. Tady je kapitán Davis. Musel jsem majora Custera zbavit velení, neboť se chystal útočit dále bez ohledu na ztráty i přesto, že vám naše zbraně nic nedělají. Jaké nám dáte záruky, že neskončíme někde v lágru?“

Od džípů se ozvalo:

„Guantanámo tady nemáme, jestli jste myslel tohle. Jedinou záruku, kterou vám dáme, je tato: Kdo se vzdá, bude naložen do autobusu, a odvezen na českoněmeckou hranici, kde bude vyložen. Samozřejmě pod stráží, abyste cestou nedělali neplechu. Německé pořádkové síly budou upozorněny. Takže opakuji: ve spodním prádle, beze zbraní. Když vše dopadne dobře, vrátíme vám i vojenskou techniku.“

Jako první přišel kapitán Davis, postavil se k důstojníkům připraven řešit možné problémy. Jeden se vyskytl skoro hned. Od konvoje se ozval hlasitý ječivý ženský hlas, že dotyčná nebude nikomu dělat striptýz. Kapitán David se docela lidsky usmál:

„Máme tam jednu puritánskou poručici, už dlouho nám pije krev. Slečna určitě bude chtít autobus sama pro sebe. No, uvidíme.“

Zpoza vraků vystoupila postava oblečená do kompletní bojové výstroje, zastavila se a provokativně opřela pušku o nejbližší vrak. Pak rozhodným krokem zamířila k českým vojákům. Pak třeskla rána a z betonu dálnice před postavou se zaprášilo. Zároveň se ozval megafon:

„Varování. Pokračování v chůzi je na vlastní nebezpečí, porušujete pravidla příměří!“

Postava jen pohrdavě pohodila hlavou a udělala jediný krok. Houkla další rána, odlišným, masivnějším zvukem. Postavě to odtrhlo na opasku zavěšené sumky včetně opasku a kusu kalhot. Ty na nic nečekaly a hbitě sjely ke kolenům, odhalujíc růžové spodní prádélko. Postava ztuhla, pak rezignovaně sklopila hlavu a začala odkládat oblečení. Jako poslední šlo dolů triko. Pak se ukázal důvod nechuti se svlékat – slečna si ráno nevzala podprsenku. Okamžitě se ozval megafon s tím, že v tomto případě je spodním prádlem i triko. V tu ránu byl překonán rychlostní rekord v oblékání trika. Když pak slečna procházela okolo důstojníků, ti strnuli v pozoru a salutovali. To už byla slečna ve tváři úplně rudá a nejraději by se studem propadla. Úsměvnou dohru to mělo na hranicích. Komisně se tvářící německý důstojník, přebírající zajatce, se zarazil:

„Stop! Jak to, že máte triko a ostatní ne? Svléknout, sofort!“

Poněkud ho překvapila reakce. Slečna se sesypala na zem do klubíčka, začala brečet a nesouvisle vykřikovala, že už i ti Češi jsou galantnější... Situaci musel vysvětlovat kapitán Davis, slečny se ujala postarší zdravotnice a s pohoršeným pohledem k důstojníkovi ji odváděla k sanitce.

=*=

Podobná situace nastala v Praze na velvyslanectví USA. Tam to bylo poněkud složitější. Přes to, že jim bylo vysvětleno dění v republice, trvali na tom, že budou jednat pouze s premiérem. Tak jim ho nakonec přivezli ukázat. Holá hlava, ztrhaný výraz, černě-oranžově pruhovaná vězeňská kombinéza, pouta na rukou i na nohou, oboje připojená řetízkem k masivnímu opasku stál v polokruhu ozbrojených vojáků před hlavním vchodem na velvyslanectví. V otevřených vratech stál velvyslanec s několika dalšími členy vyslanectví. Za nimi nervózně postávalo několik příslušníků americké Vojenské policie. Premiér právě odříkával svůj text:

„... prostě jsme si nedali větší pozor. Pouštěli mi záznamy odposlechů, fotky z našich neoficiálních setkání a podobně. Proto teď sedím ve vězení a vy v baráku, ze kterého nejde vyjít. Doporučuji vám začít jednat s prezidentem, já jsem už mimo...“

Otočil se a odcházel k autu, které ho přivezlo, naprosto ignorujíc velvyslancovy výkřiky. Zareagoval až na ten o poskytnutí ochrany:

„Pane velvyslanče, vy si už nedokážete ochránit ani vlastní záda.“

Další šok dostal velvyslanec, když velkopansky prohlásil:

„No dobře, ať tedy prezident přijde.“

Mezi vojáky se protáhl generál – náčelník generálního štábu a velvyslance setřel:

„Ty časy, kdy se musel prezident doprošovat, jsou už za námi. Teď vy budete čekat, až si na vás prezident udělá čas. Pak si vás pozve k pohovoru a vy se tam neprodleně dostavíte.“

Velvyslanec se naježil:

„Jakým právem si tady na mě otevíráte hubu? Taková nula, doma bych si o ni ani neotřel botu!“

Generál se mu smál do očí:

„Říká vám něco slovo reciprocita? Mělo by, tak zoufale nevzdělaný být nemůžete. Ale budu hodný a vysvětlím vám to. Znamená to jednoduchou věc: Jak jste se vy chovali k nám, tak se budeme chovat my k vám. Jasný? “

Velvyslanec modral, zelenal, fialověl, jako by měl náběh na infarkt. Pak, když viděl, že to s důstojníkem venku nehne, se uklidnil:

„Dobrá, přijmu vaše podmínky.“

Prezident měl čirou náhodou čas hned druhý den odpoledne. Dopoledne se řešilo, jak velvyslance dovézt na Hrad. Odblokovávat celý vchod, aby mohl vyjet svým autem se nechtělo nikomu, všichni si byli vědomi přítomnosti tří set Rangerů. Nakonec to bylo jednoduché. Technici odsunuli síťku dva metry od brány, prakticky na kraj chodníku. Teď už jen zbývalo vybrat vhodně reprezentativní vozidlo. Tehdy šéf rozvědky prokázal kvalitu svých lidí:

„A co trochu provokace? Rusům na ambasádě překáží v garáži prezidentská limuzína, kterou ale nikdy nevyužili. Moment. Poptám se na aktuální stav.“

Vytáhl mobil, chvilku se tlumeně s někým domlouval, pak rusky poděkoval a zavěsil:

„Tak. Limuzína tam ještě stojí, je to prý nějaký ZIL-4112R, ohromný bourák. Kdyby pan prezident vznesl oficiální žádost o zapůjčení zároveň s neoficiálním vysvětlením, myslím, že by Rusové ochotně vyhověli.“

A také ano. Velvyslanec udělal dva kroky z brány, která se za ním zavřela. Technici přes něj bleskurychle přehodili okraj síťky. Právě včas, vzápětí se brána rozlétla a z ní vyrazilo na dvacet Rangerů, kteří okamžitě spustili palbu na všechny v okolí. Palba postupně ustávala, to když Rangeři zjistili, že jsou stále uvězněni za neprůstřelnou stěnou. Neprůstřelnou, ale průhlednou, neboť bylo vidět bujaré veselí těch, kteří se měli válet v krvi. Ti, kteří se nesmáli, mířili na velvyslance, kterého potupně prohledávali další tři. Na chodníku se už hromadilo několik věcí – dvě pistole, jeden malý Derringer, černěný výsadkářský nůž a miniaturní vysílačka. Proto Rangeři věděli, kdy zaútočit!

Generál, který ho měl doprovázet, jen prohodil:

„Že vy si nedáte pokoj a zkoušíte vše uhrát silou, i když víte, že to neprojde. No nic. Teď nasedneme do limuzíny a popojedeme, ať pan prezident zbytečně nečeká.“

Před vchod se přikolébal koráb silnic v ruském vydání. Velvyslanec vytřeštil oči:

„Do toho si mám sednout?“

Generál pokrčil rameny:

„Ještě máte možnost jít pěšky, ale to byste sebou měl hodit, abyste nezmeškal audienci.“

Velvyslanec s kyselým úsměvem nastoupil, generál za ním zavřel dveře a šel si sednout vedle řidiče. Velvyslance zanechal o samotě přemýšlet nad osudem člena nejmocnějšího národa na světě, ke kterému se vůbec nechovají s povinnou úctou.

Návštěva u prezidenta nebyla vůbec příjemná. Hradní stráž sice velvyslanci vzdala čest, to bylo asi všechno. Žádný červený koberec, žádné davy mávající americkými vlaječkami, žádné nezletilé dívenky s kyticemi květů. Ty velvyslanci scházely nejvíc. Mladá voňavá tělíčka... Krátké zdržení v předpokoji, pak vstup do prezidentovy kanceláře. Marně čekal na vítací polohu, to jest mírně předkloněn prezident oběma rukama tiskne velvyslancovu pravici. Prezident jen ukázal na osamocené křesílko před stolem a počkal, až se velvyslanec usadí. Pak spustil proslov:

„Co mám s váma, Američanama, dělat. Překazili jsme vám puč proti legitimně zvolené vládě, vy sem pošlete skoro sedmdesát bojových vozidel. Že jste jeli jen na průzkum vám uvěří jen hodně prostoduchý člověk. Jedině tak průzkum bojem, když jste napadli i parlamentáře! Pozval jsem vás k rozhovoru, vy jste toho hned zneužili k pokusu o výpad. Navíc jste hrubě zneužili prostory velvyslanectví, když jste je přeměnili na utajenou vojenskou základnu, ze které jste hodlali útočit proti regulérní vládě.“

Prezident se osvěžil douškem čaje:

„Takže přejdeme k věci. Vydáte nám všechny osoby, které se dnes zúčastnily pokusu o ozbrojený přepad. Diplomatickou imunitou se neohánějte, ty osoby opustily území velvyslanectví. Máme to docela dobře zdokumentováno, sice u nás nevisí kamera na každém kroku, ale nám úplně stačí to, co máme. Tyto osoby budou obžalovány z porušení stanného práva, což se zpravidla trestá smrtí.“

To už velvyslanec nevydržel, vyskočil z křesílka a začal nesouvisle vykřikovat cosi o ženevských dohodách, mezinárodních smlouvách a podobně. Prezident v klidu počkal, až se velvyslanec zklidní a pokračoval:

„To je pěkné, co říkáte, většina případů ale platí při válečném stavu. Vy jste takoví zbabělci, že jste k nám vtrhli ozbrojenou silou, aniž byste nám tu válku vyhlásili. Takže nespadáte pod Ženevské konvence, s tou myšlenkou se rozlučte.“

Zvednutou rukou zarazil další námitky a pokračoval:

„Je tady ještě jedna možnost. Dám vám seznam lidí. Ano, ten, co vám podává váš doprovod. Ty opustí velvyslanectví, zůstane jen neozbrojený personál, který bude pokračovat v likvidaci věcí, o kterých si myslíte, že by se nám neměly dostat do rukou. Nakonec nám protokolárně vrátí budovu a opustí republiku.“

Velvyslanec jen tupě zíral do seznamu ve složce, až z něj nakonec vypadlo:

„Jak... Jak jste se dostali k tomu seznamu? Ani já nevím, jak se všichni ti Rangeři jmenují, většina má začerněnou složku, i pro mě...“

Prezident se pousmál:

„Jak to říct. Vy máte tajné služby, my máme sice jen jednu tajnou službu, ale asi výkonnější. Navíc, my umíme spolupracovat i v případech, kdy vy si informace hamouníte pro sebe. No, řekl jsem, co jsem potřeboval. Vy máte lhůtu tři dny na rozmyšlenou, kterou variantu zvolíte. Doporučoval bych tu druhou, ať z toho vyváznete aspoň se zbytkem cti. Jen doplním, pokud se do těch tří dnů neozvete, budeme to považovat za odmítnutí spolupráce. V tom případě vám odpojíme elektřinu, plyn a vodu a zamezíme dodávkám potravin. Já osobně pevně doufám, že to nenecháte tak daleko zajít. To bylo vše, můžete jít. Na brzkou shledanou.“

Jako v mrákotách se velvyslanec odpotácel do limuzíny, která ho odvezla na velvyslanectví. Tam se zavřel do své pracovny, sepsal zápis o návštěvě u prezidenta, zápis předal službě přede dveřmi. Pak se v pracovně zamčel, z trezoru vytáhl nádherně intarzované dřevěné pouzdro. V něm byla v sametu uložena trofejní pistole Luger P.08 Parabellum včetně zásobníku a osmi nábojů ráže 9mm. Původně to měl být dárek pro velvyslancova přítele, viceprezidenta USA. Shodou okolností bude použita mnohem dříve.

=*=

První

Po smrti velvyslance přešly povinnost na diplomata s funkcí Chargé d’affaires ad interim, neboli dočasně zastupujícího. Ten okamžitě zavolal do prezidentské kanceláře, oznámil, co se stalo a chtěl prodloužit lhůtu na rozmyšlenou, než se věci dají do pořádku. Jeho odhad byl pět až šest týdnů. Odpověď byla poněkud jízlivá, prezident lituje, že pan velvyslanec neunesl tíhu okolností, ale lhůta se prodlužovat nebude. Pan velvyslanec určitě po návratu sepsal zprávu. Ať si ji pan Chargé d’affaires ad interim prostuduje, rozhodnutí je nyní na něm.

Další, koho si prezident pozval na kobereček, byl velvyslanec Německé spolkové republiky. Osvědčený ZIL zůstal v majetku Kanceláře prezidenta republiky. Rusové, když se dozvěděli, na co ho bude prezident používat, mu ho prostě darovali. I německý velvyslanec pobledl, když viděl, v čem má jet. Doprovod ho uklidnil, že když to přežil velvyslanec USA, ten německý to také určitě překousne.

Na rozdíl od toho amerického byl německý velvyslanec přivítán srdečněji. Sice byl drobně pokárán, že spolupracoval s agresorem, který chystal v Česku krvavý puč, ale nakonec vyvázl jen s úkolem zazdít půdní okno, kterým je vidět ambasáda USA. Jen tak mezi řečí se mu prezident zmínil o vyhazovu amerického velvyslanectví z České republiky. Němec valil oči jako Japonec na orloj, pak si povzdech, že to u nich nejde. USA jsou v Německu prakticky od války, všude si staví základny a když se jim něco nelíbí, stačí, aby velitel superzákladny v Rammsteinu zvedl telefon a kancléř si může hledat práci.

Načasování protiakce na pátek se velmi osvědčilo. Většina studentů, kteří tak rádi rebelují, využila slunného počasí a už ve čtvrtek odcestovala k rodičům, přítelkyním či kamkoliv jinam. Přes víkend utichly největší vášně, takže v pondělí ráno mohl prezident oznámit zrušení stanného práva a přechod jen na výjimečný stav. I nadále byly zakázány jakékoliv nepovolené shromáždění s více než padesáti účastníky. U povolených shromáždění bude tvrdě vymáháno dodržování zákona, který účastníkům zakazoval zakrytí obličeje ke znemožnění identifikace. Spolu s tím byla oznámena role, jakou mělo velvyslanectví USA sehrát v připravovaném krvavém puči, o dvou rotách Rangerů, díky nimž se z velvyslanectví stala utajená vojenská základna. I o možnostech potrestání, o běžící lhůtě na rozmyšlenou, i o ozbrojeném vpádu kolony obrněných transportérů US Army. U toho se moc nerozebíralo, jak byl vpád zlikvidován, pouze bylo oznámeno, že se vojáci vzdali a byli odtransportováni za hranice. Prezident končil optimisticky, že pokud se tento týden nic nestane, zruší i výjimečný stav a vyhlásí předčasné volby.

Pak se u prezidenta ohlásil předseda Strany rozumu i se svým zástupcem, Petrem Stahlem, vynálezcem. Toho již pár dní trápila myšlenka, že něco přehlédli, někde něco podobného dnešnímu stavu četl. Pak si vzpomněl. Jeho oblíbený netradiční autor scifi a jeden jeho román. Tam se také hrdina odmítl řídit diktátem z USA a EU. Odveta přišla vzápětí:

„Ale vy odstoupíte!“ zasyčelo sluchátko. „Jestliže budete ještě ráno na Hradě, poletí už zítra přes Čechy zbloudilé alianční letadlo a nad Prahou - čistě omylem - upustí odjištěnou nukleární hlavici. Bude to připsáno na váš obžalovací spis, kdybyste to náhodou v některém protiatomovém krytu pod Prahou přežil. A buďte si jistý, že si na vás v Haagu odborníci smlsnou - jako svého času na Miloševičovi!“

V románu hrdina raději odstoupil, než aby nechal zničit Prahu a kus Čech. Petr Stahl měl ovšem poněkud jiné možnosti. Kontaktoval Yoma a seznámil ho se situací. Pak s ním konzultoval možnou pomoc. Společně procházeli databází znalostí, hledajíc něco, co by bylo v možnostech pozemské civilizace a pokud možno hned použitelného. Narazili na téma těžkých důlních laserů a s nimi spojené varování o možných důsledcích použití těchto zařízení mimo kontrolovaný podzemní prostor. Petr zajásal. Stačilo jen trochu poupravit výkonné lasery používané pro oblačné pokovování, usadit je na pětiosé polohovací zařízení a společně se zdrojem energie, chlazení a počítačovým řízením namontovat na vhodný náklaďák. Lasery budou stačit z pokovovací linky v ústavu, pětiosé roboty má každá slušná fabrika. S tím teď šli za prezidentem, aby zprostředkoval propojení mezi vojskem a ústavem. Teď to byla hra o čas, jestli se podaří dokončit obranné lasery dřív než potupené USA připraví odvetu.

Stihlo se to o chloupek. Ve tři hodiny ráno bylo poslední z jedenácti nákladních aut právě dokončeno, když se Petrovi v hlavě ozval Yom, že jeho sledovací zařízení zaznamenalo neobvykle vysoko a neobvykle rychle pohybující se předmět. Pohyboval se jinak než normální letadla, už i trasou. Civilní letadla nelétají přes severní pól. Petr zavolal mobilem na domluvené číslo a vyhlásil poplach. Různě u hranic Středočeského kraje stály nenápadné kamiony, na návěsech dlouhé kontejnery. Okolo nich teď začal nebývalý ruch. Ke každému přijelo několik džípů s vojáky, ti zaujali kruhovou obrannou linii. U kontejnerů se odklopila střecha, vysunula se parabolická anténa pro synchronizaci dat s ostatními. Pak se majestátně vztyčilo robotické rameno, zakončené tlustým stříbřitým válcem. Zkušebně zakroužilo po nebi, pak strnulo a mířilo někam daleko a vysoko. Jen pozorný pozorovatel si mohl všimnout nepatrného pohybu stříbřitého válce. Delší dobu se nic nedělo, pak přišlo téměř naráz hlášení od Yoma i od armádních radarových specialistů – objekt se rozdělil na dva kusy, jeden se pomalu obrací ke zpáteční cestě, druhý padá balistickou křivkou s cílem Praha Hradčany. Obsluhy laserů si nasazují ochranné brýle, odklápějí skleněný kryt a mačkají tlačítko s popisem Automatická střelba. Z každého stříbřitého válce na koncích robotických ramen se sedmkrát zlatavě zableskne. Pak se začne robotické rameno skládat zpět do kontejneru, stejně tak i anténa. Vysoko nad střední Evropou se na malou chvilku rozzáří malé slunce, přinášející falešný úsvit. V jeho záři se ztrácí druhý výbuch, kterým končí svou existenci letadlo i s pilotem. Jeho hlášení základně o splnění úkolu je tudíž nedokončené. Generálové na základně na sebe nevěřícně hledí. Jejich super dokonalý letoun, do jehož vývoje byly vloženy stovky miliard dolarů, a sestřelili ho Češi? Nemožné. Totéž si říká i muž sedící v Oválné pracovně Bílého domu ve Washingtonu. Pak zabzučí červený telefon, který má na sobě přilepenou samolepku s nápisem Moscow. Prezident si pomyslí, co že ti Rusáci zase chtějí. Není toho moc. Ze sluchátka se line angličtina, jen lehce podbarvená ruským přízvukem:

„Mám tady vzkaz pro vás od prezidenta České republiky, doručený přes naše velvyslanectví v Praze. Vzkaz zní: Nechte toho, nebo vám nakopeme zadky.“

Prezident chvíli hleděl tupě do zdi, pak se vzchopil, na interkomu zmáčkl jedno tlačítko a zavrčel rozkaz.

Český prezident vystoupil brzo ráno v televizi:

„Vážení občané! Naši krásnou zemi napadl zákeřný nepřítel. Bez vyhlášení války, prostě jen proto, že jsme se vzepřeli jeho nestydatým požadavkům. Mnoho z vás vidělo dnes k ránu malé slunce, které vzplanulo na noční obloze. Toto malé slunce byla termonukleární bomba, kterou na nás bez jakéhokoliv varování nechal hodit prezident údajně nejdemokratičtější země na Zemi. Ano, mluvím o USA. Měl to být trest za naši údajnou neposlušnost. Bohužel, tento trest by byl zkázonosný pro většinu Evropy. Tato termonukleární bomba byla z takzvané páté generace. Po jejím dopadu na Prahu by se vypařilo území o velikosti Středočeského kraje, na území Čech by nepřežilo nic a bylo by velmi poškozeno vše do sta kilometrů od našich hranic. Naštěstí jsme na poslední chvíli vyvinuli obranný prostředek, který umožnil toto nebezpečí zjistit a zničit. Zároveň byl zničen i speciální letoun, který tuto bombu nesl. Měl to být naprosto nezjistitelný a neviditelný letoun. Na vývoj tohoto letounu bylo vynaloženo šest set osmdesát dvě miliardy USD. Určitě si dokážete představit, jak by se tato částka dala využít v míru na zlepšení života na Zemi. Na závěr mám vzkaz pro prezidenta USA: Přestaňte se chovat jako rozmazlený fracek, který raději zničí to, na co nedosáhne. Určitě se najde nějaká dobrá duše, která mu tento vzkaz doručí. Vážení občané, loučím se a jdu se starat o obranu naší vlasti. Na viděnou zase někdy.“

To se již přemísťovaly dva upravené nákladní vozy do západních Čech. Polní ležení invazních sil, které měly dojet do Čech po puči leželo poblíž vesničky Ziegelhütte, asi osmnáct kilometrů po dálnici A6 od hranic České republiky. S vysokou pravděpodobností se předpokládal vpád po trase průzkumného konvoje. I bojová vozidla se lépe pohybují po dálnici než neschůdným terénem... Navíc, na německou dálnici A6 navazuje česká D5, kterou by se dalo poměrně rychle dosáhnout průmyslového města Plzně, po jejíž obsazení by z ní byl báječný výchozí bod pro výpad na 80 kilometrů vzdálenou Prahu. Dobře to měli američtí stratégové vymyšlené.

Oba nákladní vozy s lasery zaujaly stanoviště na kopci pod zříceninou hradu Přimda, odkud byl nádherný, ničím nerušený výhled až k hranicí.

Pozorovatel, perfektně umístěný ve zbytku věže hradu Přimda, hlásil zvýšený pohyb na dálnici A6. Jako nezastavitelný zelený proud se po celé šířce dálnice valily invazní síly do Čech. Velitel si pochvaloval, jak to krásně jde, nikdo neútočí. Po varování, jak dopadl průzkum, byly v pohotovosti mnohé protiletadlové zbraně. Žádná helikoptéra neměla šanci. Pak, téměř na dohled od celnice Rozvadov, se pokojný postup změnil v peklo. Velitele zaujala zřícenina hradu, něco se mu nezdálo. Zlatý záblesk sice oko zaregistrovalo, než ho stačil oční nerv předat do mozku, velitel zemřel, záblesk mu vypálil mozek. Pro mnoho dalších byla smrt mnohem bolestivější ve vybuchujících a hořících bojových vozidlech. Pohodlná dálnice, vedoucí na vysokém náspu nebo v terénním zářezu se stala smrtící pastí. A stejně jako v případě průzkumné kolony, po zničení několika řad čelních vozidel se výbuchy přesunuly těsně k hranici. Každé vozidlo, které přejelo hranice se během chvilky změnilo na rozpálenou hromádku kovových trosek. Stejně dopadla vozidla, které se pokoušela opustit dálnici. Pak se na šifrované velitelské frekvenci ozvala angličtina:

„Jménem České republiky: Kdo se vzdá a pouze ve spodním prádle opustí dálnici, na toho nebudeme střílet. Naopak, budeme střílet po každém, kdo by vám bránil podniknout tento logický krok. Máte na to dvacet minut, poté začneme likvidovat vozidla v konvoji.“

Nejdřív uposlechlo jen několik jedinců, pak, když se ukázalo, že tajemný hlas nelhal, proud zesílil. A pokaždé, když se ve věži objevil nějaký důstojník a pokusil se střílet polonahé vojáky do zad, se během chviličky změnil na oblak připečeného krvavého aerosolu. Pak se někdo rozumný dostal k vysílačce:

„Haló, je tam někdo? Prosím o prodloužení lhůty. Máme tady spoustu raněných, kteří se nemohou hýbat, ač by rádi opustili tohle peklo.“

Tajemný hlas měl jen jednu další podmínku:

„Dobře. Nebudeme střílet na žádné vozidlo, které vyvěsí bílou vlajku. Stačí triko nebo podprsenka, a ta ani nemusí být bílá.“

Narážka sedla, mnozí byli svědky přeměny slečny puritánky na normální holku. A stačilo, aby se někdo zmínil o blbých Češích a už dostal facku. Hlas pak pokračoval.

„Vojenskou techniku zničíme, až nám oznámíte, že se vzdali všichni, kteří o to stáli, nejpozději pak za šest hodin nebo při porušení příměří.“

„A musíte ji ničit?“

„Ano, musíme. Jednak nemáme chuť prohledávat každé vozidlo v koloně, plné číhajících zelených mozků a pak nic jiného na vás a vaše velení než naprostá zkáza neplatí. Poděkujte doma těm, co vás do toho dobrodružství navezli.“

Ze stanovené lhůty šesti hodin neuplynula ani polovina, když se opětovně ozval voják z konvoje:

„Právě je odnášen poslední raněný, který si to přál. Děkuji vám za spolupráci. Dejte mi pět minut na opuštění konvoje a pak si s ním dělejte, co uznáte za vhodné.“

Nakonec to bylo skoro deset minut, protože polonahý starší pán ve spěchu zakopl a zřítil se mezi trosky. Když se neukázal, dodalo si několik dalších odvahu a došli se podívat, jestli nepotřebuje pomoc. Během minuty se opět objevili a napůl nesli zkrvaveného muže. Jen co se vzdálili dvacet metrů od dálnice, propuklo to pravé peklo. Operátoři laserů během lhůty na opuštění konvoje naklepali na dotykových obrazovkách cíle tak, aby výbuch zničil co možná nejvíc okolních vozidel. Počítače si to přebraly a pak na povel spustily palbu. Vojákům mimo dálnici to připadalo, jako by přes konvoj přejela vysoká ohnivá vlna. Během pěti minut bylo po všem. Z tisíce vojenských vozidel zbyly tuny spečených kovových trosek. Sotva dozněl poslední opožděný výbuch, objevila se nad hloučky vojáků helikoptéra. Z bočních dveří se vyklonil důstojník s megafonem:

„Jménem České republiky, poslouchejte pozorně. Doporučuji vám uchýlit se zpět na německé území. Je to pár kilometrů, to určitě zvládnete. Zde v Čechách jste stále vedeni jako tlupa banditů, útočící ze zálohy a skrytě, protože se vaši nejvyšší velitelé neobtěžovali vyhlásit nám válku. Teprve potom bychom s vámi zacházeli podle Ženevských dohod. Rád bych řekl na shledanou, ale jen těm, kdo přijedou v míru jako turisté. Pro všechny ostatní máme jen toto: Sbohem a už se nevracejte!“

Likvidace invazní armády mělo jistou humornou formu. Mnoho lidí z Rozvadova a okolních vesnic obsadilo každé vyvýšené místo. Někteří se spokojili s fotkami, jiní si vše pro jistotu natáčeli. Taktéž parkoviště pro kamiony u rozvadovské celnice bylo skoro plné jak tuzemských, tak zahraničních kamionů. A i tam stáli řidiči na kabinách a návěsech a fotili a natáčeli. Brzy byl internet plný fotek a videí, jak dostávají Amíci na frak. Většina videí byla na humorných stránkách, ale objevilo se i v takových exotických destinacích jako je Katar, Filipíny či Samoa. Několik videí se nakrátko objevilo na webových stránkách renomovaných agentur, kde vydrželo nejdéle den, než bylo smazáno s vyhýbavou výmluvou o nepotvrzeném zdroji. Brzy byly terčem posměch i ony...

=*=

Přímo v USA bylo z nařízení FBI vypnuto a smazáno mnoho webových serverů, jednou dokonce i celé datacentrum. Tady však narazila kosa na kámen, v tomto datacentru mělo uloženo důležité údaje mnoho washingtonských úředníků včetně viceprezidenta. Přehmat stál místo ředitele FBI i dvou jeho náměstků. FBI bylo náhle bez vedení a začínalo se propadat do chaosu. Vytvořilo se několik frakcí na podporu zbylých náměstků, přesvědčených, že ten jejich je ten jediný správný k vedení instituce. Vnitřní boj zabral většinu času, vyšetřování federálních zločinů ještě chvilku běželo setrvačností, ale bez koordinace shora pomalu ztrácelo účinnost.

Prezident USA nakonec neustál tlak, který byl na něj vyvíjen ze všech stran. Vojenští jestřábi v Pentagonu požadovali volnou ruku k potrestání Čechů za zničení invazního vojska, viceprezident na něj tlačil s reorganizaci FBI, které nemohl odpustit zásah v datacentru. Do toho klesající preference, jak se veřejnost dozvídala další podrobnosti ohledně průšvihů v té malé Evropské zemičce, počínaje nepovedeným pokusem o puč a vyhazov velvyslance z Čech. Následovaly informace o zničení průzkumu čítajícího skoro sto bojových vozidel pouhými třemi muži a následné likvidace trestného nájezdu, která znamenala prakticky zničení celého třetího obrněného brigádního bojového týmu, 4. pěší divize, z Fort Carson v Coloradu. Ten byl zničen na dálku neznámou zbraní, proti níž neměla obrany. Množily se otázky, kam vlastně mizí ty biliony dolarů sypaných do armádního výzkumu. Začaly se objevovat informace o předražených cenách dodávaných materiálů a výrobků. Pro inspirace byla uváděna cena nerezového šroubu standardu BSW 8-32'' x 1-5/8''. Normálně v obchodě stojí balení 24 kusů tři a půl dolaru. Vojenský výzkum kupuje tyto šrouby po kusech s cenou čtyři dolary za kus. To už s nepříjemnými dotazy začínali členové obou komor vlády USA. Tento neustálý a zvyšující se tlak vedl k tomu, že prezidentovi v jedné vypjaté chvíli praskla malá nenápadná cévka v mozku. Přes velmi rychlou pomoc následovalo masívní krvácení mezi mozkové pleny. Prezident skončil s apalickým syndromem na lůžku ve speciální nemocnici, určené pro VIP pacienty, kde se nad ním hádaly dva lékařské týmy, je-li prezident ještě živý nebo už mrtvý. Že se z toho stádia ještě nikdo neuzdravil, uznávaly oba týmy. Vládu prozatím převzal viceprezident.

Jeho prvním krokem bylo dosazení vlastního člověka, postaršího právníka, do vedení FBI a volnou ruku, aby to tam dal do pořádku. Tomu trvalo několik dnů usilovného studia, aby se před ním začaly objevovat obrysy skutečné práce FBI. Vyšetřování federálních a zvlášť závažným násilným zločinům byla jen špička ledovce, která byla veřejně vidět. Valnou většinu činnosti bylo sledování amerických občanů, skryté pod rouškou boje proti terorismu. V tomto sledování si konkurovaly všechny tři velké tajné služby USA, mimo FBI to byla CIA a NSA. Mnohé činnosti byly prováděny každou organizací zvlášť, čímž se služby stávaly neefektivní. Po několika bezesných nocích se dal ohlásit u viceprezidenta. Tomu přednesl stručný elaborát o věcech, které se dozvěděl a připojil svou rezignaci na šéfa FBI, neboť není žádný Herkules křížený se Supermanem, který by vymetl ten Augiášův chlév. Ovšem, pokud by byla vytvořena smíšená meziresortní komise, složená z vynikajících mladých právníků a výborných absolventů West Pointu a dalších speciálních škol, byl by ji rád vedl ke splnění tohoto náročného úkolu. Viceprezident se zasmál, načež si k poradám pozval jak předsedy Kongresu i Senátu, tak i špičky Republikánů a Demokratů. Radili se dlouho a důkladně, sem tam si pozvali vedoucí ze všech tajných služeb, ministry vnitra i zahraničí a různé další osoby. Nakonec se skutečně dohodli na vytvoření speciální komise, kterou nepovede jen onen právník, ale vedení bude triumvirát, kdy právníka doplní jeden Demokrat a jeden Republikán. Na řešení závažných problémů se musí shodnout všichni tři, na běžné stačí společný souhlas dvou. Po vybrání jádra budoucí komise tato zahájila činnost s tím, že další potřební jedinci budou kooptováni časem. Navíc měli členové komise zastupujícím prezidentem poskytnuty takové pravomoci, že se šéfové tajných služeb stali jejich podřízenými. Než se šéfové vzpamatovali, právníci za podpory důstojníků z West Pointu byli hluboce zalezlí ve všech službách. Pak se v hlášeních začaly objevovat první informace, po jejichž přečtení i pacifistický viceprezident dostal chuť popadnout kulomet a hrst granátů a vyrazit na trestnou výpravu.

V České republice se mezitím provalil další skandál. Otevírat hlavní vchod velvyslanectví USA bylo příliš riskantní, proto byl vytvořen průjezd zadem, přes zahradu a půlkruhovou bránu. Ta byla zúžena dvěma kontejnery plněnými kamením, aby nebyly snadno odstranitelné. Touto mezerou se při troše opatrnosti protáhla dodávka Ford Transit. Právě tyto dodávky přijížděly prázdné z Německa, na velvyslanectví byly do nich naskládány zapečetěné plastové kontejnery. K nim si vlezlo několik Rangerů jako ochranka. Přes jejich vzteklé protesty jim byly ponechány pouze revolvery, všechny jejich další zbraně cestovaly v zapečetěných kontejnerech, které jako ochranka hlídali čeští vojáci.

Jeden řidič dodávky, přes babičku původem z Ruska, byl natolik uchvácen monastýrem sv. Václava a sv. Ludmily v Loděnicích u Berouna, že plně nevěnoval pozornost řízení. Dokonce zpomalil, aby se mohl pokochat o chviličku déle. Pro to neměl pochopení řítící se turecký kamion řízený polským řidičem. Kamion nabral dodávku a doslova ji katapultoval mimo dálnici. Za všech ostatních okolností by se pravděpodobně nic nestalo, pouze by si Rangeři dopřáli chvilku beztížného stavu. Tady se však chystali opravovat místní silnici vedoucí k osadě Jánská a v místě dopadu bylo parkoviště pracovních strojů. Rameno jednoho bagru urvalo dodávce boční dveře i s kusem boku, o druhý bok dodávka přišla při těsném průletu okolo radlice buldozeru. To zároveň zapříčinilo drobnou rotaci dodávky. Z rozervaných boků vylétali Rangeři i plastové krabice. Krabice neměly rangerský výcvik, takže se rozpadaly tam, kde Rangeři končili v parakotoulu. Přísně tajné složky vyvrhovaly svůj obsah do širého okolí. Větrné poryvy hnaly papírovou vánici do širokého okolí. Jedna taková složka přistála před monaškou, která právě opatrně čistila svatou ikonu. Složka se poslušně otevřela v místě bankovních výpisů. Konsternovaná monaška četla, že paní Jarmila Hrdličková, rodné číslo to a to, darovala straně českých socialistů sponzorský dar ve výši 500.000,-USD. Což o to, jméno i rodné číslo odpovídalo tomu, co měla v občanském průkazu, ale nikdy nikomu žádný sponzorský dar nedávala, navíc v takové výši. I kdyby někdy měla takový obnos, spíše by ho věnovala na zvelebení monastýru. Vzala složku a vydala se hledat igumenu.

Možná se už Bůh na to dopuštění nemohl dívat. Jak to bylo doopravdy, to se nedovíme. Jisté je pouze to, že u matky představené byl na návštěvě její syn, shodou okolností předseda místní organizace Imperiální strany rozumu. Tomu také matka představená předala složku, že tomu vůbec nerozumí. Tomu stačilo jen nahlédnout, porovnat jeden zápis s občanským průkazem a zaregistrovat červené razítko Top Secret. Prohlásil, že na to je on malým pánem, omluvil se a odešel. Ve dveřích se zarazil jako by narazil do skleněné zdi, chvíli jako by byl mimo a pak řekl slova, na které jeho matka i monaška dlouho vzpomínaly:

„Bůh je dobrý mlynář.“

=*=

U prezidenta se nechal ohlásit předseda Strany rozumu, tentokrát bez Petra, ale s panem Navrátilem. Prezident jim s úsměvem vyrazil naproti, ale úsměv ho přešel při pohledu na zakaboněné tváře návštěvníků. Rychle zvážněl a řekl:

„Nic mi neříkejte. Další průšvih, co?“

Předseda se jen smutně usmál:

„To je slabé slovo. Dejte před to přídavné slovo kolosální a budete se blížit skutečnému stavu.“

Prezident se zarazil, pak se pohodlně usadil a prohodil:

„Povídejte...“

„O té havárii dodávky, co převážela spisy z velvyslanectví do Německa jste už určitě slyšel, že? Nikomu se nic nestalo, akorát bylo pár rozbitých beden. Papíry vítr rozfoukal na všechny strany.“

Povídal o složce, kterou to zaneslo do monastýru přímo před monašku, která konsternovaně četla své jméno u něčeho, čeho si nebyla vědoma. O trpělivém a poloilegálním prohledávání databáze obyvatel a porovnávání se jmény ze složky. O pátrání po matrikách, rodných i úmrtních listech. O pátrání po pohybech v bankách. O úžasu nad celkovou sumou, kterou dostaly politické strany.

Před prezidentem rostla hromada dokladů. Předseda pomalu končil:

„Mysleli jsme, že americká podpora ukrajinské opozice a Majdanu ve výši pěti miliard dolarů je hodně. Proti celkové sumě tady je to jako plivnutí do moře...“

Prezident na hromadu hleděl jako uhranutý, pak konečně zvedl hlavu:

„Pánové, nemám slov. To si musím pořádně promyslet. Prosím, omluvte mě.“

Na druhý den ráno vydal tiskový mluvčí Kanceláře prezidenta zprávu, že za dva dny, přesně v poledne přednese prezident projev mimořádného významu. V noci před projevem proběhla druhá vlna zatýkání, které se netýkalo jen politických špiček, ale i nenápadných řadových členů, kteří však měli ve skutečnosti velká privilegia. Ráno zjišťovali zbylí členové velkých stran, že jsou prakticky bez vedení, ale i bez peněz, protože členové starající se o peníze jsou nedostupní a bankovní účty jsou zablokované. Pak přišel slibovaný projev. Prezident na obrazovce vypadal šedivě, ustaraně, podstatně hůře než když vyhlašoval pokus o puč a následný americký nájezd. Dokonce i řeč zněla unaveně:

„Vážení spoluobčané...“

Víc nestačil říct. Zapotácel se a pomalu se svezl podél řečnického pultíku k zemi. Poslední záběr ukazoval prezidenta ležícího na zemi, obklopeného několika lidmi. Jeden prováděl srdeční masáž, druhý horečně plnil injekční stříkačku postupně z několika ampulek. Pak obrazovka zhasla. Na druhém konci Atlantiku, ve Washingtonu, si dnes časně vstávající viceprezident radostně zamnul ruce. Jeho radost však neměla dlouhého trvání. Obrazovka se po pěti minutách opětovně rozzářila. Opět se na ní objevil prezident, ale místo aby stál za řečnickým pultíkem seděl za stolem. Bez saka, bez kravaty, levý rukáv vyhrnutý, v předloktí zapíchnutou infuzní jehlu. Od ní vedla plastová hadička k vojákovi, která držel plastový infuzní vak s nápisem Glukose. Prezident promluvil lepším hlasem:

„Vážení spoluobčané. Omlouvám se za přechodnou indispozici. V posledních dnech jsme toho tady moc nenaspali.“

Pohlédl bokem na muže v bílém plášti, který provokativně držel v ruce stopky a pokračoval:

„Mám povolených maximálně deset minut a tolik na srdci. Vezmu to zkrátka. Jistě si pamatujete na všeobecný údiv, když se USA pod tlakem okolností přiznaly k úplatku pěti miliard dolarů ukrajinské opozici, která pak vyprovokovala Majdan. U nás, v České republice jsme podobnému Majdanu zabránili v poslední chvíli. Na rozdíl od Ukrajiny, úplatek našim jak vládnoucím, tak opozičním stranám činil naprosto neuvěřitelných sto sedmdesát tři miliard dolarů. Pouze jedna jediná strana byla uchráněna, snad díky velice přísným podmínkám přijímání členů. Mluvím o straně, kterou měli všichni pro smích. O straně jménem Imperiální Strana rozumu. Přiznám se, také jsem ji považoval za stranu bláznů. Ano, přepočítal jsem se. Jedině tato strana zůstala věrná České republice, její Ústavě, jejím zákonům.“

Opět pohlédl na doktora, který se začínal mračit.

„Pomožte mi vstát, toto se nedá říkat v sedě!“

Přes nesouhlasný doktorův výraz přiskočili dva důstojníci a pomohli prezidentovi vstát. Ten udýchaným, ale pevným hlasem prohlásil:

„Z moci dané mi Ústavou České republiky jmenuji předsedu Imperiální Strany rozumu, pana Pavla Macáka, premiérem a předsedou budoucí vlády. Pane Macáku, předstupte!“

Užaslý pan Macák si stoupl před prezidenta, který pokračoval:

„Pane Macáku, přijmete tento nelehký úkol v těchto krušných časech?“

Pan Macák se vypjal do předpisového pozoru a řekl jen jedno prosté slovo:

„Ano!“

Pak provedl věc, kterou Hradčany zažily naposledy za časů mocných českých králů, když jim rytíři a vazalové vzdávali čest. Poklekl na levé koleno, na pokrčené pravé koleno si položil ruce, díval se před sebe a začal recitovat:

„Slibuji věrnost České republice. Slibuji, že budu zachovávat její Ústavu a zákony a uvádět je v život. Slibuji na svou čest, že budu zastávat svůj úřad svědomitě a nezneužiji svého postavení. Tak přísahám!“

Prezidentovi nezbylo nic jiného alespoň náznakem mu pomoci vstát. Poslední záběr kamery sledovaly vlhko v očích obou salutujících důstojníků a slzu, stékající po prezidentově tváři.

=*=

Návštěva z Bruselu

Pan Macák nevybíral ministry dlouho. Díky vstupním podmínkám pro členy neměl ve straně žádné kariérní politiky a jiné vyžírky, takže mohl skutečně vybírat odborníky podle zkušeností v daném oboru. Několik ministerstev vyšlo dokonce i na spřátelenou stranu Starostů. S jejich předsedu měl vnitřní výbor dlouhou poradu. Padlo několik speciálních otázek, čím nic netušící šéf starostů úspěšně absolvoval vstupní pohovor pro žadatele o členství ve Straně rozumu. V pozadí naslouchající Yoma ho dokonce porovnávala s panem Macákem, tak byli podobní. Proto se také šéf Starostů nebránil tomu, aby každý ministr za Starosty prošel podobným pohovorem. A vůbec, prohlásil Starosta, když máte takové skvělé psychology a výsledky, udělám z toho povinnost pro všechny, co chtějí vyšší post. Pomůžete mi? Pan Macák slíbil všemožnou podporu.

Na Starosty také přišla řeč, když nesl pan Macák prezidentovi seznam ministrů. Pan Macák je dost obhajoval, že si vše důkladně vyříkali při společné poradě vedení. Šéfovi Starostů chodí na mobil SMS zpráva, když je na stranickém účtu nějaký pohyb. Ten čtvrt milion dolarů přistál na účtu nějakým záhadným způsobem, prostě tam najednou byl. Když tuto skutečnost nedokázal vysvětlit výboru ani pokladník, ani jeho zástupce a oba se kroutili jako přišlápnuté žížaly, došla předsedovi trpělivost a jak byl v ráži, přímo na té schůzi dal hlasovat o vyloučení obou problémových členů. Měl plnou podporu ostatních, zvláště když pokladník blábolil cosi o daru nějakých neznámých přátel. Peníze přesunuli do bankovního depozita, kde budou ležet, dokud se pro ně nenajde nějaké smysluplné použití. Jeden z návrhů byl nákup gama nože na dětskou onkologii, ale ještě o něm nezačali jednat. Takhle to řekl pan Macák prezidentovi, když mu objasňoval, proč dal Starostům na starost ministerstva zemědělství, pro místní rozvoj, životního prostředí a školství. Jak říkal, ty první tři mají poměrně blízko k vesnicím a jejich starostům. A školství? Zřizovatelem škol je téměř vždy zastupitelstvo, už od školek na vesnicích. A vůbec, proč ně? Za předchozích vlád bylo vždy na okraji zájmu, je dost zdevastované, je zapotřebí dobrého hospodáře, aby se zmátořilo.

Po schválení vlády se pan Pavel Macák myšlenkově spojil s Yomem a jeho družkou Yumou, zetěm Petrem i dcerou Lucií:

„Pavel: tak jsme do toho spadli rovnýma nohama... Petr: nojo, kdo to mohl tušit, že se nitky potáhnou až tak... Lucie: klídek, táto. nějak bylo, nějak bude... Yom: tak či tak, jste na začátku převratných změn, my vám pomůžeme všemi silami, co nám zbývají, že Yumo?... Yuma: že váháš... Pavel: právě na Yumu to dopadne nejvíc. budeme potřebovat její bystrou mysl, až budeme čistit ministerstva od nánosů... Yuma: víš, jak se těším? po takové době zase pořádná akce... Pavel: Petře, dej se do kupy s Yomem, budeme potřebovat rozjet na serveru víc věcí naráz, aby stíhal... Yom: bez starostí, i v době největšího náporu bylo zatížení slabě přes jedno procento... Petr: Yome, budu potřebovat technickou pomoc a asi přístup do databází, klube se mi v hlavě jeden nápad... Pavel: kluci, odpojte se, proberte si to ve vlastním vlákně, já budu mít delší nesouvislou řeč k holkám... Petr + Yom: mějte se [odpojení]... Lucie + Yuma: tak nás máš na krku. co potřebuješ? jsme jedno ucho...“

V pozdějších vydáních Encyklopedie Impéria byly následující události nazvány poeticky Pět proti celému světu. Byly dny, kdy si pan Macák říkal, jestli by tehdy nebylo lepší nepomáhat Petrovi s výzkumem Macochy. Pak se ohlédl na vykonanou práci, usmál se, zatnul zuby a pokračoval dále. Výsledky se dostavovaly pomalu, ale jistě. Ze všeho nejdříve přišel na řadu Zákon o volbách do obecních a krajských zastupitelstev, aby už nebyl možné takové podrazy, jako byl ten na začínající Stranu rozumu. Návrh zákona vznikl na podkladě hesla Lidé pro lidi. Spočíval v tom, že se nevolily strany, ale kandidáti z kandidátních listin stran. Novinkou bylo, že se po volbách nesčítaly hlasy stranám, ale pořadí bylo odvozeno z počtu hlasů, které dostali kandidáti bez ohledu na stranu. To dávalo možnost vyniknout jedincům bez ohledu na to, z jaké strany pocházel. Dobrý starosta je ideálně nezávislý, protože ve straně se vždy najde nějaký takový, co chce lidmi manipulovat a úkolovat je, a proto je nutné, aby takový člověk měl ve své straně pozastavené členství.

Diskuze na serveru fsn.cz byla poměrně krátká, spočívala prakticky na jediném tématu: Co s takovým člověkem, který se zpronevěří slibům a jde proti všemu, co před volbami sliboval. Nakonec se shodli, že takový člověk je odvolatelný a je odvolán v okamžiku, kdy hlasy proti přesáhnou polovinu počtu hlasů těch, kteří jej volili. Požadovaný počet hlasů dostal zákon sedm hodin poté, co moderátoři vyhlásili začátek hlasování. Dokonce bylo vidět fronty před terminály, jak se lidé k nim hrnuli. Vždyť přece hlasovali pro sebe, pro zákon, který pomáhali vytvořit. A byli na to náležitě pyšní.

Pak se vláda soustředila na ministerstvo financí, neboť bez peněz nejde v dnešní společnosti nic. Občasné hledání nedbalými úředníky zašantročeného dokumentu připomínalo pověstné hledání v kupce sena. Občas to nebyla kupka, ale pořádný stoh. Do všeho nikdo nic nevěděl, všichni vše sváděli na ostatní. Pověstný Augiášův chlév byla proti tomu odpočinková selanka. Ale jak se říká, při troše snahy jde všechno.

Pan Macák si ani nestačil otřít zpocené čelo, když došly špatné zprávy. Zásah na ministerstvu financí vyvolal na ústředí Evropské Unie zděšení. Právě se začínaly rozjíždět ty pro EU tak nesmírně výhodné projekty, že pouhé podezření z jejich narušení znamenalo noční můru. Právě se dává do kupy tým, který má vzpurným Čechům napravit hlavu. Přijedou tam k vám ve středu příští týden, psal panu Macákovi příznivec Strany rozumu, nyní v pozici člena Evropské komise. Pan Macák hlasitě proklel celou Evropskou Unii, její vedení v Bruseli i zatím neznámou partu, která sem přitáhne, bude do všeho strkat nos a trousit hraběcí rady. Zkusil se spojit s Yumou, jestli nemá nějaký nápad. Což o to, drobné ovlivnění bych zvládla, ale ne v Praze, je to na jemnou práci dost z ruky. Kdybys je přitáhl do Brna, bylo by to podstatně lepší. Pan Macák zapřemýšlel, kde tak narychlo sežene nějaký slušný hotel, pak jen zakroutil hlavou. Už uvažuje skoro jako politik. Přitom nejlepší řešení se nabízelo samo. Našel na internetu číslo, vytočil ho a když se mu na druhé straně ozval hlas, promluvil do telefonu:

„Dobrý den, jsem Pavel Macák, vy už si na mě... Pamatujete? Vdával jsem dceru, ano. Jak to vypadá s obsazeností hotelu, měl bych velice lukrativní nabídku. Od příštího úterý nic? Prosím, zatím žádné objednávky neregistrujte, já tady sednu do auta a tak za tři hodiny tam jsem, jestli neuváznu na D1. Cože? Vynechat D1? Jo, kolony, zácpy, znám. Přes Hradec? Jo, D11 do Hradce, po okruhu na výpadovku na Brno, za Boskovicemi odbočit na Blansko. Jo, věřím, že je to prázdnější cesta. Fajn, uvidíme se za pár hodin.“

Promnul si otlačené ucho a pak se usmál. Uvidíme, co vzácní hosté řeknou na rumotéku! Sedl do auta a vyrazil. Až se divil, jaká je to oproti D1 pohodová jízda. Za jízdy poslouchal dopravní zpravodajství a usmíval se čím dál víc. Když vjížděl do Blanska, zrovna zaslechl zprávu o další řetězové nehodě a o dvacetikilometrové koloně ve směru na Brno. Takže by trčel někde u benzínky Shell před Velkým Meziříčím v koloně pohybující se krokem a někdy ani to ne.

Jednání proběhlo výborně, zajistil si celý hotel od středy do neděle. Na konci jednání se majitel omluvil a na chvilku odešel. Po návratu podával panu Macákovi malou krabičku. Ten ji otevřel a zíral na skleněnou placatici se zlato-rudým obsahem. Pan majitel to okomentoval:

„Úspěšné jednání by se mělo zapít, vy jste tu však autem, takže musím takto. Toto je speciální rum, dělali ho kdysi dávno přímo pro Castra, dostal se mi do ruky soudek. Je to také ocenění, co tam nahoře pro obyčejné lidi děláte. A také je to dárek přímo pro vás jako předsedu Strany rozumu. Byl jsem jeden ze zakládajících členů strany v Blansku, přímo v rumotéce se sepisovala smlouva.“

Pan Macák neskrýval pohnutí. Toto nečekal ani v nejdivočejších snech. Po odjezdu raději zastavil na nejbližším parkovišti, aby se dal do kupy. Při té příležitosti se spojil s Yumou:

Budeš je mít skoro přímo pod čumáčkem, jednání budou probíhat v Blansku. A jak moc vadí alkohol?

Od Yumy se dočkal pobavené odpovědi:

Ty jsi prostě miláček, takhle mi je strkat před čenich. A ohledně alkoholu – střední dávka je taková, když je vliv alkoholu jasně vidět v pohybech a artikulaci. To je ta úplně ideální situace.

Pan Macák Yumě poděkoval a spokojeně vyrazil na zpáteční cestu. Ještě toho musí zařídit spoustu.

=*=

Ve středu dopoledne na letišti v Praze vystoupili z letadla čtyři dobře odění pánové, prošli chobotem přímo do budovy letiště a zamířili k východu, kde je měl čekat objednaný vůz. Ještě na letišti zavolal jeden z nich do půjčovny aut, jak je to s objednaným vozem, že už jsou v Praze. Poněkud překvapeně slyšel odpověď, že byla objednávka stornována, protože hostitel zajistil vlastní odvoz. Celý zmatený se vrátil ke kolegům stojícím u dveří a začal jim vykládat, co se dozvěděl. Vypadalo to, že ho kolegové neposlouchají, zcela zaujati děním venku. Podíval se ven a také užasl. Před vchodem právě zastavilo auto. Co auto, úplná limuzína! Vystoupil řidičův spolujezdec, prošel dveřmi a pozorně se rozhlédl po hale. Pak přistoupil ke čtveřici pánů, mírně se uklonil a zeptal se:

„Dobrý den. Prosím, vy jste ti vyslanci z Bruselu, z Evropské Unie?“

Pánové přikývli, načež ten člověk pokračoval:

„Dovolili jsme si zrušit váš objednaný vůz, máme pro vás připravenu přepravu na místo jednání. S ohledem na nedávné události se koná mimo Prahu, je to otázka bezpečnosti. Neradi bychom vzácné hosty nějakou nepozorností ohrozili.“

Poté je odvedl k limuzíně, kde otevřel dvojité zadní dveře. Při pohledu dovnitř se vyslancům zatajil dech. Čtyři pohodlná polstrovaná sedadla, něco, co vypadalo jako bar, záclonky na oknech, dokonce autorádio s malou obrazovkou. Jeden ze čtveřice se ozval:

„Nespletli jste se? To je auto pro krále nebo prezidenta, ne pro obyčejné lidi. A myslel jsem, že znám všechny americké super elegantní vozy, ale tento neznám. Kdo to vyrábí?“

„No, je to skutečně prezidentský vůz, vyrobený pro prezidenta Ruska, který ho ale nikdy nevyužil. Vyrobila ho ruská automobilka ZIL po vzoru Pullmana.“

Čtveřice nastoupila, průvodce si sedl k řidiči a vyrazili. Severní, už vyzkoušenou trasou. Jako doprovod je doprovázela dvě policejní auta, jedno vpředu, druhé vzadu, takže mohli jet vcelku svižně. Kousek za Poděbrady se na ně nalepil jakýsi milovník adrenalinových sportů v BMW. Během chvilky je dojela dálniční hlídka, zařadila se k levému boku BMW a ruka s plácačkou nekompromisně ukázala do odstavného pruhu. Chvilku to vypadalo, že se BMW bude šprajcovat, pak sjelo dálniční hlídce o kousek zadní okno a objevila se hlaveň. Řidič BMW začal okamžitě vzorně spolupracovat. A ve voze dálniční hlídky říkal ten ze zadního sedadla řidiči:

„Já ti říkal, že BMW není jen značka, ale hlavně diagnóza!“

=*=

Ve chvíli, kdy v bruselských vyslancích začalo sílit podezření, že zastaví někde v lese, kde se jich ujme několik zamaskovaných osob se samopaly, zastavil vůz před bíle omítnutou patrovou budovou. Odlehlo jim, když na nápisu na zdi spatřili mezinárodní slovo hotel. To již průvodce otevíral dveře a omlouval se za způsobené nepohodlí. Vedoucí delegace jen mávl rukou, hlavně když dojeli. To už k nim spěchal pan Macák a vítal je v České republice, konkrétně v Blansku. Vysvětlil, že toto místo bylo vybráno pro svoji odlehlost od Prahy, takže nehrozí nájezdy zdivočelých novinářů, kteří se pletou člověku pod nohama a není kvůli nim žádného soukromí. Vysvětlení bylo přijato, pánové hodili do placu své zkušenostmi s novináři. Pan Macák je vedl k recepci, kde jim mladá recepční rozdala klíče od pokojů a malou brožurku o hotelu. Popřála jim hezký hezký pobyt a kdyby bylo cokoliv zapotřebí, je jim k dispozici. Pracovně, dodala s mrknutím. Pak se jich opět ujal pan Macák a nastínil další program. Teď se ubytují, aklimatizují, potom bude společná večeře v Rytířském sále s neformální konverzací. Na zítřek je naplánováno jednání v Oblečném salonku, občerstvení formou švédského stolu, opětovně večeře spojená s ochutnávkou moravských vín, což by hosty mohlo zaujmout. V pátek je na programu volný den, aby vyslanci nebyli permanentně v zápřahu. Je naplánován výlet do Moravského krasu, což je jeden z největších krasových útvarů v Evropě. Hosty určitě nadchne plavba po podzemní říčce Punkvě a návštěva propasti Macocha. V sobotu pak konzultace, dopilování dohod, protože obě strany si přece nebudou klást nepřekonatelné překážky. V neděli odjezd do Prahy a odlet do Bruselu. Tento plán není úplně pevně daný, pokud se zde bude pánům líbit, není problém pobyt prodloužit...

Prozatím se rozloučil a u sebe v pokoji se pohodlně rozvalil v křesle. Pak se spojil s Yumou:

Tak co, jak se ti pánové z Bruselu líbí?

No, jak to říct. Jsou tady nesmírně lépe čitelní než v Praze. Ten vedoucí má úplně černé svědomí, v jistých případech bych se k němu neobracela zády. Ti tři ostatní jsou jen šediví, mají za úkol dělat křoví a pocit, že je jich přesila. A musím ti poděkovat za vynikající nápad dotáhnout je až do Macochy, stabilizační impulzy téměř neovlivní okolí. Jsi prostě miláček!

Pan Macák se jen zasmál, jednou si nechal promítnout, jak Yuma vypadala, když ještě měla tělo. Nebylo to tak hrozné, jak se obával. Nezvyklé, exotické by se hodilo spíš.

Vše probíhalo podle plánu, vedoucí delegace vysvětloval, že reorganizací ministerstva byly ohroženy dlouho plánované prospěšné projekty, Yuma mu v mozku sledovala dráhy myšlenek, aby na něco nezapomněla a sem tam něco v předstihu upravila, aby měla později snadnější práci. Své udělala i večerní návštěva rumotéky, kdy si všichni kvalitními rumy uklidňovali namožené mozky a nervy. Nikdo z Bruselu si nevšiml, že obsahy českých skleniček neubývají tak jako u skleniček hostů. Nikdo se neožral jako prase, v jeden čas Yuma nehlasně zavelela Do peřin! Bylo až dojemné, pozorovat, jak se hosté zvedli a loučili se, že se před zítřkem potřebují prospat.

Prohlídka Moravského krasu a Macochy proběhla bez rušivých událostí, pouze na dně Macochy ucítil pan Macák něco jako nehlasné zhoupnutí. Fixace proběhla bez problémů, hlásila mu Yuma. V sobotu se dolaďovaly detaily společného komuniké. Vedoucí delegace se stále tvářil jako morous, ale podle ujišťování Yumy to byla jen povrchní maska. V neděli je limuzína odvezla do Brna, kde je z tuřanského letiště odnesl vládní speciál LearJet, aby se nemuseli trmácet přes Prahu.

Příznivec Strany rozumu se ve své funkci člena Evropské komise vnutil na jednání, kde se probíraly výsledky delegace do Čech. Yumina práce se perfektně projevila. Vedoucí delegace se tvrdě opřel do svých nadřízených, že nebyl informován o důležitých skutečnostech, například o tom, že americká invaze do Čech byla podporována Evropskou unií, že Češi vyslechli dost zajatých vysokých důstojníků americké armády. Nějak se to dostalo ven a devadesát procent Čechů je na Evropskou unii hrubě naštváno. Kdyby se EU za Čechy postavila, tak má Česko jak na zlatém talíři. Co se týká právě rozjetých projektů, rozhodně by netlačil na pilu, spíše by je nechal padnout. To by Čechy uklidnilo a další krok by mohl být podstatně výnosnější. Vedoucí delegace si s premiérem sedli do kouta a vedli důvěrné řeči, z čehož plyne toto jeho přesvědčení. Jo, a musíme počítat s tím, že na nás budou muset hrubě nadávat. Kdyby to nedělali, po příštích volbách by šli od koryt a žádný výnos by z toho nebyl. Evropská komise nakonec poděkovala za dobrou práci, pak se grémium chvilku dohadovalo a vypadlo z nich neslané nemastné komuniké, že Evropská komise chválí Českou republiku za její záslužnou práci při potlačování korupce.

=*=

Vynález pro lidi

Po ministerstvu financí následovalo vnitro, protože pořádek musí být. Pořádek ano, ale ne šmírování na každém kroku. Ale na co je dost peněz a pořádek, když lidi churaví a mřou, protože zdravotnictví se zmítá v protekcionismu a lékaři se více než pacientům musí věnovat přebujelé byrokracii. Tak to pokračovalo skoro rok, než si mohl pan Pacák podat ruku s panem Jindřichem Pospíchalem, znovu zvoleným předsedou Starostů a říct Zmákli jsme to.

Obyčejní lidé hleděli na téměř jednobarevnou vládu s podezřením, z minulého režimu měli špatné zkušenosti s vládou jedné strany. Jak však pokračovalo čištění ministerstev, rostla životní úroveň. Z ministerstev mizely černé díry, které dokázaly spolykat neuvěřitelné množství peněz. Poté, co bylo uzdraveno ministerstvo financí se do státní kasy vrátily finanční prostředky, které přitekly neoprávněně na stranické účty. Taková finanční injekce nesmírně pomohla. Skokově mohly být zvýšeny platy v těch odvětvích, které to zasluhovaly, například hasičům nebo rychlé záchranné službě. Tyto také dostaly peníze na vylepšení mnohdy zastaralého vybavení. A jak přibývalo čistých ministerstev, tím méně potřeboval stát peněz na svou osobní spotřebu.

Samozřejmě, neobešlo se to bez mnohého křiku. Jen si to zkuste představit: úředník, nejlépe něčí zástupce, aby moc nevyčníval a přežil i několik nadřízených, se najednou dozví, že jeho místo bude ke konci měsíce zrušeno z důvodu nadbytečnosti, jelikož duplikuje práci úředníka z kanceláře ve vedlejší chodbě. No samozřejmě, že duplikuje, vždyť toto teplé místečko pro svého strýčka zajišťoval přednosta oddělení! Na Úřadě práce se začali objevovat dobře vypadající pánové a dámy, kteří měli společný osud. Ze školy přímo do úřadu, změna místa jedině v tom případě, že ona osoba byla povýšena. Znalosti dávno zastaralé, ovládání počítače na úrovni předškoláčka, který zná prakticky jen hry.

Nejvíc to schytávala vláda na stále fungujících stránkách Fóra svobodných názorů. Přihlásit se jako anonym nebylo nic přehnaně složitého a napsat pár sprostých slov na adresu vlády bylo ještě jednodušší. Pak přišla nepatrná změna. Na titulní stránce se objevila červeně orámované oznámení, že právě z důvodů nárůstu anonymů a jejich vulgarit se budou všechny tyto příspěvky objevovat v časech, kdy mají malé děti spát, to je od deseti večer do šesti ráno. Toto bylo mnohými anonymy okomentováno, že to je útok na svobodu slova a podobně. Ti, co byli přihlášeni a tudíž nebyli anonymní toto omezení uvítali, protože nadávky zahltily každou rozumnou diskuzi. Pak kohosi napadlo, že anonym není na internetu anonym a vzniklo nové fórum. Jednotlivé příspěvky odhalovaly veřejně přístupné údaje o anonymech. Nemálo příspěvků byly samozřejmě další nadávky a urážky, ovšem mezi nimi se jako červená nit objevoval požadavek na zapracování takového zobrazování přímo do systému. Petr se poradil s Yomem, načež Fórum na titulní stránce oznámilo spuštění programu Jezevčík. Ten měl za úkol propátrávat temné nory, odkud se líhli anonymové.

Mezi těmi nastalo zděšení. U každého anonyma se objevil obrázek jezevčíka. Po kliknutí na něj se objevila informační stránka s údaji, které se daly sehnat po internetu. Začínalo to síťovou IP adresou, pokračovalo poskytovatelem internetového připojení, přes názvový server se dalo zjistit jméno domény, jejího vlastníka i administrátora, přes služby GeoIP se zjistily souřadnice přístupového bodu, mnohdy zobrazené na mapě. K tomu přibyly statistiky návštěvnosti, vztahující se k jednotlivým adresám. Brzy byly známy místa, odkud se připojovalo nejvíce sprostých anonymů a davy se chodily koukat, který že to ten barák je. Pak zahájili anonymové protiakci. Na Úřad na ochranu osobních údajů začaly denně chodit stovky podnětů k prošetření možného uniku citlivých údajů. Ten byl ještě před reorganizací, tak se místní úředníci snažili vyhrabat alespoň nepatrné porušení zákona. V záchvatu prvotního nadšení se spolu s několika spřátelenými policisty vydali do datacentra, že si na prozkoumání odnesou počítač, na kterém běží ta podvratná stránka fsn.cz. Samozřejmě se s tím pochlubili nejbližším známým, jací budou kabrňáci, takže byli pracovníci datacentra informováni zavčasu. Policisté nebrali názory nějakého vrátného, který je nechce pustit do budovy, vůbec na zřetel, natož aby ukazovali nějaké povolení k prohlídce. Prostě ho odstrčili, jeden z policistů ho hlídal a zbytek včetně pánů úředníků se vydal do útrob budovy. Hned za prvním rohem narazili, a to doslova. Přes chodbu stáli ve dvou řadách příslušníci zásahové jednotky a před nimi dva policejní důstojníci z Generální inspekce bezpečnostních sborů spolu se správcem datacentra. Policisté i úředníci ztichli, že bylo slyšet z pozadí policistu umravňujícího vrátného:

„...ti takovou fláknu, že druhou chytneš o stěnu a ještě to na tebe svedu, žes mě napadl...“

Jeden z důstojníků jen zavrtěl hlavou, druhý se otočil ke schlíplé skupině:

„Takže co tu máme: Vniknutí do objektu bez patřičného soudního povolení, porušení domovní svobody...“

Od vrátnice zazněl tupý úder. Druhý důstojník ukázal zásahovce dva prsty a pak k vrátnici. Dva muži vystartovali. Také slyšeli předchozí slova od vrátnice. Důstojník pokračoval:

„Tak dál. Zneužití pravomoci veřejného činitele, tam u vrátnice to tipuji na vyhrožování a možná i o napadení.“

Správce datacentra mu něco polohlasně řekl.

„Jo, ještě pokus o podvod a překažený pokus o krádež zvlášť cenného zařízení. Zapomněl jsem na něco?“

Z druhé strany se ozval policista:

„Ale... My máme povolení k prohlídce!“

Důstojník udiveně naklonil hlavu:

„Proč jste ho neukázal vrátnému? No nic, ukažte ho tady mě.“

Policista si začal rozepínat parku, sahal do náprsní kapsy a přitom říkal:

„Ono to je trochu problém, on nám ho pan soudce Hodoušek posílá esemeskou z důvodu možného prodlení a pro to papírové si jdeme vždy po akci.“

Nervozitou se mu třásly ruce, tak není divu, že mobil skončil na podlaze z napodobeniny mramoru. Náramně to křáplo, na jednu stranu letěla baterka, na druhou plastový kryt a všude okolo se rozprostřely ostatní součástky. Všichni hleděli na tu spoušť, pak jeden z důstojníků řekl:

„No nic, stejně by v takové formě nebylo platné. Můžete mi ještě jednou říct jméno toho soudce?“

„Ehm... Pan soudce Michal Hodoušek.“

Důstojník se nevesele usmál:

„No, to by vysvětlovalo víc věcí.“

Policista se osmělil:

„Prosím... Vy ho znáte?“

„No jak to říct. Byl jsem jeden z důvodů, proč ho vykopli z předsednictví Trestního senátu a nakonec i z Krajského soudu. Teď si nejsem jistý, ale mám pocit, že ho i Advokátní komora zbavila členství. No nic. Hele, Vláďo, zvládneš to tady? My tady s panem...“

„Rozehnal. Jiří Rozehnal.“

„Tedy s panem Rozehnalem pojedeme na přátelskou návštěvu k panu soudci.“

Oslovený se usmál:

„Zvládnu. Přeji příjemnou zábavu, hned bych to s tebou měnil.“

Další krok anonymů se dal očekávat a také očekáván byl. Některého moudřejšího anonyma se napadlo zeptat se odborníků, jestli lze udělat něco s tím sledováním. Odpověď zněla, že ano. Existuje služba, které se říká anonymizér. Je to vlastně počítač, který zprostředkuje spojení s cílovou stránkou. Té se po dotazu na klienta dostane adresy ne dotazujícího se počítače, ale toho, který spojení zprostředkoval, takže původní tazatel zůstává v anonymitě. Petr s Yomem chvíli sledovali jásající anonymy, jak to s tím sledovacím programem zvládli, jací jsou borci a jak to teď všem ukážou. Drobná noticka, kterou všichni přehlédli, oznamovala spuštění druhé verze Jezevčíka. Vedle normálního obrázku jezevčíka se občas objevil jezevčík poloprůhledný, jakoby duchovitý. Ten ukazoval podrobné údaje o anonymizéru, kdežto normální jezevčík i nadále zobrazoval všechny údaje o skutečném uživateli. Yom už pracoval na rozšíření, kdy se malý červíček uhnízdí v každém vhodném zařízení a který bude mít jedinou funkci – zjišťovat údaje o anonymním uživateli i za firewally a podobnými zařízeními.

Spuštění verze tři zapříčinilo několik kolapsů, jak lidských, tak síťových. Ve výpisech se objevil odkaz s názvem „Podrobnější informace“. Po rozkliknutí se objevily skutečně podrobné informace, například adresa počítače ve vnitřní, zabezpečené síti, jaký je to počítač, informace o hardwaru, operačním systému a  ostatních programech. Název počítače doprovázela informace, pod jakým jménem je uživatel přihlášen k síti. Uživatelské profily obsahují kolonku s umístěním počítače. Většinou je prázdná, ale vyplňují je tam, kde mají přísného správce sítě nebo chlubivého uživatele. Tak nejzlobivější anonym měl vyplněné téměř vše, tak si mohli lidé počíst:

Název počítače: Michalův mazlík

Uživatel: mhorak.dezinformace.mvcr.cz

Umístění: Min. vnitra, nám. Hrdinů 1634/3, Praha 4. první patro, kancelář137/II

Pečlivě vyplněný serverový profil uživatele nabízel nepoměrně více informací jako adresa, telefony...

=*=

Pak se zase jednou ozval Ústav termomechaniky AV České republiky v Brně. Připravil tiskovou konferenci, na kterou byli zváni odborníci i široká veřejnost. Po zkušenostech z minulé konference byl zamluven pavilon P na brněnském výstavišti. V něm bylo nainstalováno stupňovité hlediště, velkoplošné obrazovky a pořádný audiosystém, aby bylo pořádně slyšet přednášející. Téma bylo známo, mělo se jednat o naprosto nový systém osobních identifikátorů. Mnozí to považovali za zbytečné, vždyť čipové karty ještě neřekly své poslední slovo. Přesto byla místa v pavilonu zarezervována do patnácti minut po zahájení rezervací.

Konference začala tak, jak konference začínají. Šéf ústavu přivítal přítomné a předal slovo dalšímu. Tím byl Petr Stahl, objevitel nových akumulátorů a ochranného pole. Ten nyní přešel k řečnickému pultíku, chvilku se zahleděl na dav v hledišti a pak klepl do malé klávesnice. Nad jeho hlavou na velkoplošné obrazovce se objevila čipová karta. Petr začal mluvit:

„Toto určitě všichni znáte. Klasická čipová bankovní karta. Strčíte do bankomatu, naklepete pin a když bude správný, bankomat vydá peníze nebo zaplatí službu. Drobný zádrhel nastane, když si pin nepamatujete nebo si jej z lenosti napíšete zezadu na kartu.“

Karta na obrazovce se poslušně otočila a ukázala v rohu napsané pin: 5832. Petr pokračoval:

„V ten okamžik se sebelépe zabezpečená karta otevře komukoliv.“

Petr si lokl vody z karafy a pokračoval:

„Před jedenácti měsíci jsme dostali od vlády úkol, navrhnout něco podobného, které by sloužilo jako elektronická občanka, bankovní karta a zároveň by to bylo maximálně chráněno proti zneužití. Dámy a pánové seznamte se s Elektronickým Identifikačním Dokladem!“

Karta na obrazovce, doposud pomalu rotující přes roh, se proměnila. Mírně se protáhla, trošičku ztloustla a hlavně se změnil její vzhled. Dotykové plošky bankovní karty zůstaly na svém místě, to bylo vše. Zmizela vytlačované čísla, údaje o majiteli, platnost a podobně. Přibyla barevná fotografie a údaje, prakticky okopírovaná přední strana občanky. V jednom rohu QR kód 128x128 bodů, v druhém centimetr čtvereční hologramu. Pak se karta obrátila a byla vidět bílá zadní strana. Zmizel magnetický pruh, ale přibyly dvě matově černá kolečka v protilehlých rozích. To vše Petr pečlivě okomentoval:

„To, co vidíte je kombinovaný přístroj. Slučuje v sobě bankovní kartu, občanský průkaz, elektronickou peněženku a v neposlední řadě i videotelefon. Jak vidíte, zůstaly zachovány kontakty jako u čipové bankovní karty. Přibyla fotografie a údaje, je to prakticky okopírovaná čelní strana posledních typů občanek. V QR kódu, což je nástupce čárového kódu, jsou zakódovány další informace o majiteli. Ten hologram je vlastně holografická paměť a kapacitou 512 gigabytů, lidově přes půl miliardy písmenek. Může tam být uchovávané cokoliv, od lékařských záznamů po vaše uložená videa. Vím, že si teď říkáte: No, a co? Přejdeme tudíž k zadní straně.“

Petr se vytasil s laserovým ukazovátkem a ovladačem projektoru. Karta na obrazovce se přiblížila ke kameře. Vedle černého kruhu byla nakreslen stylizovaný daktyloskopický otisk:

„Toto je první stupeň zabezpečení. Je to snímač otisků prstu. Oproti jiným má rozšířené funkce. Elektronicky změří teplotu prstu, obsah kyslíku v proudící krvi i tep osoby. Navíc měří elektrický odpor kůže, který, jak jistě víte, je při různých situacích různý. Docela dobře je zdokumentovaný stav, jak se mění odpor kůže při stresu. Je jiný než při jednání pod tlakem cizích osob.“

Petr přejel na druhou polovici karty. Tam bylo vedle matně černého kruhu nakresleno oko:

„Druhý stupeň zabezpečení – snímač otisků lidské rohovky. Tady není co dodat, jen, že je to velmi citlivý snímač. Zároveň je to i fotoaparát a kamera jak pro snímání záběrů, tak i pro funkci videotelefonu. A na závěr, to celé je napájeno novým, vylepšeným zabudovaným akumulátorem‚ se kterým má zajištěnou životnost minimálně sto let.“

Petr Stahl chvíli počkal, než odezní šum v sále a pokračoval:

„A nyní se podíváme na humorné scénky při pokusech o zcizení, hacknutí či poškození identifikátoru...“

Scéna na obrazovce se změnila. Podle detailů byl obraz snímán přes teleobjektiv, aby kamera nenarušila prázdné okolí bankomatu. Od toho právě odcházel dobře oblečený mladý muž, aniž by si všiml, že na klávesničce zůstala ležet karta. Starší paní se psem prošla nevšímavě okolo, zanedbaný mladík s dredy si karty povšiml okamžitě. Chvíli postával poblíž bankomatu, podezřívavě se rozhlížel, načež rázně přistoupil k bankomatu. Chviličku kartu zkoumal ze všech stran, mačkal ukazovákem tmavé body na kartě, pak zahlédl v rohu fixem napsaná čtyři čísla. Rozhodně zasunul kartu do patřičné škvíry a pak zadal pin. Karta vyjela ze škvíry a na obrazovce se okamžitě objevil nápis:

ˇˇxFFFFFF/ ˇˇtbl

Pokus o přístup neautorizovanou osobou.

Vraťte kartu původnímu majiteli nebo ji odevzdejte v nejbližší bance či služebně policie.

Zneužití karty i ve stadiu pokusu je trestné.

ˇˇte

Mladík na to chvíli nechápavě hleděl, pak kartu vytáhl, opětovně prozkoumal a znovu zasunul do bankomatu. Nemusel ani zadávat pin a nápis se na obrazovce objevil znovu s dodatkem, že karta byla zajištěna bankomatem a zároveň upozorněna policie. Dredatý mladík překonal rekord Usaina Bolta ve sprintu, tak rychle zmizel za nejbližším rohem.

Petr podal vysvětlení:

„Elektronický Identifikační Doklad je nastaven na otisky prstů i oční duhovky majitele. Nálezce při prohlížení karty aktivoval jak snímač otisků prstů, tak i oční duhovky. V ten moment je karta zablokována až do doby, kdy se vrátí k původnímu majiteli a ten pomocí svých otisků prstů a duhovky kartu odblokuje. V následující ukázce se podíváme, jak to dopadne, když se někdo bude chtít podívat, jak to je vevnitř zapojené. Poslali jsme kartu nic netušícím kolegům z Výzkumného ústavu mikroelektroniky a prosbou o prozkoumání a podrobnou dokumentaci tohoto zkoumání, že na tento druh výzkumu nemáme prostředky. Samozřejmě jsme se potom omluvili a nabídli náhradu. Vybrali si, že až bude karta oficiálně využívána, dostanou ji přednostně a zdarma. Milerádi splníme, už jen pro to nadšení, s jakým se vrhli na zkoumání karty.“

Na obrazovce se objevila laboratorní dílna, dobře vybavená nástroji na kuchání a rozebírání. Kamera byla umístěna na pohyblivém stojanu, který umožňoval posun různým směrem. Nejprve přišlo nedestruktivní zkoumání – prohlídka prostým okem, lupou a mikroskopem. Pak měření odporu jednotlivých plošek bankovní karty jak proti sobě, tak proti zemi. Tam se objevilo první překvapení. Při druhém, kontrolním měření některé hodnoty odporu neodpovídaly. Ani další měření nepřineslo vysvětlení, dvě plošky proti sobě měnily náhodně odpor. Výzkumníci to nechali být, ale v protokolu byl u tohoto bodu veliký otazník. Následoval zkouška odolnosti proti vodě a běžným domácím rozpouštědlům a čisticím prostředkům. Jar, Pur, Ariel, nic nezabíralo. Drobné změny ukázalo drhnutí karty práškem na nádobí, zarovnala se drobná nepřesnost na jedné z hran. Nastoupily silnější prostředky. Technický líh, benzín, Savo, čistič odpadů. Z karty zmizelo několik slabě špinavých skvrn a otisků prstů, jinak nic. První úspěch zaznamenaly kyselina sírová a kyselina dusičná, které začaly rozpouštět kontakty od bankovního čipu. Pod kontakty se objevila jemná zlatavá síťka. Rozbor ukázal sloučeninu zlata s platinou a iridiem, normálními nástroji téměř nezničitelnou.

Pak přišly na řadu destruktivní testy. První byl pokus o ubroušení vrchní vrstvy na čelní straně mezi hologramem a bývalými kontakty bankovního čipu. Jeden z výzkumníků s citem upevnil kartu do speciálního držáku. Sotva se však frézka, nastavená na hloubku deseti mikrometrů, zahryzla do karty, ta se vysmekla z držáku a nebýt ochranného skla, skončila by hodně daleko. Tak znovu, nový držák, lepší uchycení, frézka nastavená na jeden mikrometr. Za hlasitého vytí zdolávala frézka plochu pěti centimetrů čtverečních, zanechávajíc všude cákance mléčně bílé chladicí emulze. Nakonec oplach vodou a osušení tlakovým vzduchem. Pak byla karta i s držákem umístěna na pracovní stůl a osvícena silným světlem. To už se okolo stolu tlačili ostatní a zírali. Bylo na co. Pod slaboulinkou kovovou vrstvou bylo vlastní tělo karty. Vypadala jako zmrzlý kouř, ve kterém bylo rozmístěno několik barevných teček nepravidelných tvarů, která byly vzájemně propojené stovkami zlatých vlásků. Stejné množství zlatých vlásků mizelo pod neobroušeným povrchem, kde se daly předpokládat další barevné tečky. Jelikož kamera snímala i zvuk, bylo v tomto okamžiku zaznamenáno nejvíce překvapených výkřiků. Mezi nimi vynikly dva:

„Je to vůbec pozemského původu?“

A následovala odpověď:

„Neblbni, mě to spíš podle té kovové napařené vrstvičky napadá, jestli netestujeme nějaký výrobek kolegů okolo Petra Stahla. Moment, já se zeptám.“

Pípnutí odblokované klávesnice mobilu, zatutání vytáčeného čísla a ztlumený zvuk vyzvánění:

„Ahoj Petře, prosím tě, právě tady testujeme tu kartu... Jo, něco už máme. Tedy hlavně máme podezření, že je to vaše nějaká novinka... Že jo. My všichni tady jsme chytří. To jste nemohli normálně přijít a... Nezávislé posouzení? Děkuji za kompliment, ale.. Cože? Demižonek a je jí dvacet let? To víš, že jako omluvu to bereme. Kdykoliv se na nás s důvěrou obrať...“

Na obrazovce se spokojený vědec obracel se širokým úsměvem ke svým kolegům. Petr však již hovořil dále:

„Pomocí policie a rozvědky se nám podařilo kontaktovat odborníka na prolamování zabezpečení, který si přál zůstat v anonymitě. Dostal měsíc času, kartu a volnou ruku. Jediná podmínka byla, že karta nebude fyzicky poškozena. Byla mu nabídnuta nějaká cílová odměna, jestli dokáže z karty dostat zprávu, která tam je uložena. Po třech týdnech náhle odcestoval, ale v termínu se ozval, že kartu posílá kurýrní službou, on i jeho přátelé si na ní vylámali zuby. Karta došla skutečně fyzicky nepoškozená, ale byla naprosto nefunkční. Zkoumáním bylo zjištěno, že byla uvnitř doslova upečena velkou dávkou rentgenových paprsků, jak se ji snažili prosvítit. Poměrně pikantní je informace o odesílateli v dokladech kurýrní služby, neboli odkud byl balíček poslán. Jméno toho města leccos napoví, je to Langley, Virginia.“

Šum v sále již začal pomalu přecházet ve vřavu, tak Petr urychleně dodal:

„To bylo před třemi týdny. Od té doby vylaďujeme poslední detaily. Dnes dopoledne, před konferencí, jsme ji předvedli premiérovi a ministru vnitra, čímž náš úkol skončil. Za hodinu bude tisková konference, na které budeme odpovídat na relevantní otázky. Prosím, v rámci neblahých zkušeností si je připravte v písemné formě a vhoďte do schrány na dotazy, umístěné u pódia. Dopředu oznamujeme, že nebudeme odpovídat na další otázky týkající se zabezpečení karty ani na dotazy na výrobní postup. Děkuji a těším se na shledanou za hodinu.“

Petr Stahl a ostatní odešli z pódia, zatímco se hlediště začalo zvukově podobat letadlové lodi, odkud startuje jeden tryskáč za druhým.

Následná tisková konference se nesla v humorném duchu. Petr Stahl rozbaloval jednu otázku za druhou, hned po přečtení je házel do odpadkového koše. Když ani po dvaceti dotazech nenašel normální otázku, řekl pěkně nahlas do mikrofonu:

„Nevím, jestli zde přítomní novináři jsou buď hluší nebo nerozumí řečenému. Upozorňoval jsem, že nebudeme odpovídat na otázky o dalším zabezpečení karty a ani o výrobních postupech. Ve všech zatím rozbalených otázkách byly dotazy na zabezpečení karty a o výrobním postupu. Zkusím rozbalit ještě deset dotazů a pokud v nich nebude jiné otázky než zabezpečení či výroba, skončíme konferenci.“

A skutečně. O deset rozbalených otázek byla tisková konference ukončena. Starý ředitel výzkumu, protože mrzutý Petr s novináři nechtěl nic mít, na rozloučenou řekl:

„Vážení hosté, omlouvám se za novináře. A pro ty, kteří do schrány hodili ty správné otázky a nedostalo se vám na ně odpovědi, tak pro ně mám jednu radu. Než nám začnete nadávat, zameťte si před vlastním prahem!“

=*=

Zákony pro lidi

První mírný rozkol mezi Starosty a Stranou rozumu nastal po vyčištění ministerstev. Starostové se chtěli plnou silou opřít do rozvoje venkova, hlavně zanedbaného zemědělství. Argumentovali hlavně tím, že masivní dotace zničily zemědělství jako takové. Přitom jsme bývali potravinově soběstační a teď se podívejte, co za zmetky jsme nuceni kupovat v supermarketech. Strana rozumu vcelku souhlasila, argumentovala dalšími dírami, kterými mizí české peníze. Častým argumentem byly neziskovky a banky. Však se podívejte, říkal pan Macák Starostům, kolik je neziskovek za podporu zemědělství, kolik se do nich cpe peněz a užitek žádný. A hlavně, dodával, pamatujte na přísloví Láska prochází žaludkem!, které neplatí jen pro zamilované. Nakonec obě strany dospěly ke kompromisu, že vláda bude podporovat obnovu zemědělství z řádného rozpočtu a po regulaci různých neziskovek finančními injekcemi, která by jinak skončily bůhví kde.

Na čem se shodly obě strany, ze všeho nejdříve je nutno změnit a zjednodušit ty právnické zmetky, které předchůdci nazývali zákony. A jelikož je podpora lidu důležitá, jako první přišel na řadu Zákon o referendu. Ano, takový již existoval, základní myšlenka byla dobrá, ale smrští pozměňovacích zákonů byla zavalena takovým množstvím omezení, že výsledný zmetek se dal směle označit slovním spojením Nefunkční paskvil. Aby referendum bylo funkční, bylo nutno vymyslet takový průkaz totožnosti, který se nedá zfalšovat a zneužít. Tato podmínka byla splněna vynálezem Elektronického Identifikačního Dokladu. Teď bylo nutno tento doklad rozšířit mezi lidi tak, aby se stal oblíbeným jediným dokladem nahrazujícím občanku, řidičák, bankovní kartu, popřípadě věrnostní kartu. Již byl k dispozici i jednoduchý terminál, který dokáže přečíst informace z karty. Jelikož při tom kartu stále drží majitel a dotýká se přitom snímače otisků prstů, je autorizace stoprocentní.

Bylo by vhodné přitom provést sčítání osob, stejně by touto dobou proběhlo, nový identifikátor to ovšem nesmírně ulehčí. A než bude nový identifikátor rozšířen, bude možno hlasovat na stránce fsn.cz. Server, na kterém stránky běží, je nyní umístěn v zabezpečené místnosti s třemi zámky, které musí být pro přístup odemčeny všechny. Hlasovat mohou pouze ti uživatelé, kteří jsou zaregistrováni a proběhla u nich autentizace. Očekávaný řev anonymů se nekonal, zato se prudce zvedly počty registrací. Většina z nich nepřežila tříbodovou autentizaci – mailem, SMS zprávou a doporučeným dopisem. Teprve potom se zvedly mohutné protesty, nejčastější slovo byla diskriminace.

V tomto ovzduší začalo první veřejné projednávání zákona. Tento zákon se pracovně nazýval Pravidla pro neziskové organizace. Na serveru fsn.cz byla k tomuto tématu otevřena nová diskuze. Novinkou bylo, že do této diskuze mohli přispívat pouze autentizovaní uživatelé. Hysterického řevu anonymů na jiných fórech si již nikdo nevšímal, naopak se tvůrcům webu dostalo nemálo pochval od spokojených diskutujících. Názorové proudy ve fóru se prolínaly, tříštily a zase spojovaly, až se začaly rýsovat všeobecně nejvíce přijímané názory. Tvůrci webu nelenili a před diskuzi umístili anketu s takto definovanými pravidly. Každý mohl dát svůj hlas pravidlům, které se mu líbí. Některá pravidla časem odpadla, jiná se sloučila a některá se nově objevila a hned získala hodně hlasů. Po půl roce již byly počty hlasů téměř neměnné a tak se seznam pravidel přenesl do sněmovních lavic. Diskuze na fsn.cz byla doplněna podrobným zpravodajstvím z poslanecké sněmovny.

ˇˇxFFFFFF/ ˇˇtbl

Pravidla pro neziskové organizace

- Začátek činnosti neziskové organizace je podmíněn registrací

- Žádost o registraci se podává písemně včetně oboru činnosti a totožností osob - zakladatelů

- Počáteční kapitál činí 100 000 Kč. Částka musí být v okamžiku registrace na speciálním transparentním účtu, který se po registraci změní na provozní

- Ve výjimečných případech poskytne počáteční kapitál stát. Za tento vklad ručí svým majetkem zakladatelé

- Nelze zaregistrovat činnost neziskové organizace, která dubluje službu placenou z veřejných peněz nebo činnost jiné neziskové organizace

- Po roční zkušební době se činnost organizace vyhodnocuje komisí odborníků

- V případě kladného vyhodnocení se vydává trvalé povolení a dotace na další rok činí 100 000 Kč

- V případě záporného vyhodnocení organizace ukončuje činnost. Pokud byl počáteční kapitál poskytnut státem, je povinností částku neprodleně vrátit

- Vlastní spotřeba (mzdy, pronájmy) jsou limitovány maximálně 25% všech příjmů

- Dotace se zvyšuje o 10 000 Kč za každé % ušetřené z vlastní spotřeby, maximálně však o 50 000Kč ročně

- Jediný transparentní účet

- Povinné zveřejňování dárců, kteří nesmí být anonymní

- Maximální součet dárcovských příspěvků nesmí překročit 15% státní dotace, vše přesahující daný limit přechází do státního rozpočtu

- Hrubé porušení pravidel se trestá, mimo právní stránku, ukončením činnosti a propadnutím majetku

- Stávající neziskové organizace mají povinnost se v ročním termínu přeregistrovat. Nezaregistrování se v termínu znamená hrubé porušení pravidel

- Tato pravidla začnou platit dnem, kdy vyjde prováděcí předpis

ˇˇte

=*=

Ve vřavě okolo zavádění pravidel činnosti neziskovek zcela zapadlo projednávání dalšího důležitého zákona. Ten byl neveřejný, neboť se dotýkal špiček bankovnictví. Tento zákon, obecně zvaný Zákon o bankách působících v České republice, vznikl rukou společnou a nerozdílnou celé vlády, měl i stoprocentní podporu. Obsahoval jen minimum změn, ale i tak to byl nejdůležitější zákon. Hlavní článek nového zákona zněl nekompromisně:

„Veškerý zisk, které banka dosáhne v České republice, musí zůstat v České republice. Jakékoliv přesouvání takto vytvořeného zisku mimo Českou republikou je zakázáno. Výjimku tvoří splátky mezinárodních půjček a akontace. Každá taková výjimka bude prověřena dvěma na sobě nezávislými komisemi.“

Ještě úderněji zněla závěrečný odstavec zákona:

„Platnost: Dnem zveřejnění ve Sbírce zákonů České republiky.“

Zákon byl zveřejněn pouhé tři dny po schválení zákona vládou a podepsání prezidentem. Uzdravený prezident shlížel z Hradčan na pinožení lidiček v podhradí, na práci Strany rozumu i Starostů a líbila se mu čím dál vice. Po několika peripetiích, kdy doporučený dopis s částí kódu pro validaci uživatele na fsn.cz zabloudil do prezidentské kanceláře a tam nevěděli, co s ním, se mu podařilo vytvořit si profil autentizovaného uživatele. Když nemohl usnout, brouzdal po diskuzích, oceňoval skvostné myšlenky obyčejných lidí a bavil se bezmocným vztekem anonymů. Poněkud ho zarazilo, že několik anonymů se nachází přímo mezi hradním personálem. Pečlivě si opsal údaje z jezevčíkových informací a následující den se vydal spolu s kancléřem a správcem sítě na procházku po kancelářích. Těch několika úředníků a úřednic, už dlouhou dobu zapasovaných v hradní struktuře, se jen zeptal, jestli se stydí za své jméno, když musí používat v diskuzích anonymní přihlášení. Dva nedokázali odpovědět jinak, než tupým zíráním a krčením rameny. Oba po domluvě odešli do předčasného důchodu. Třetí se usmál, pochlubil se registrovaným uživatelským účtem, že nepřišel na to, jak ten anonymní účet zrušit. Poslední byla drobná paní, která nevěřícně kroutila hlavou. Ona používá služební počítač jen minimálně, na kontrolu pošty a nových předpisů ohledně dotací z EU. Ale moment... Chodí za ní její syn, hodný chlapec, a ten si občas na počítači dělá školní věc. Je to sice porušení pracovní kázně, ale oni doma počítač nemají. Prezident se na drobnou paní usmál a že by se rád s jejím synkem seznámil, šlo by to? Zcela určitě, až se tady příště ukáže, paní zavolá panu kancléři a ten zařídí zbytek. To je samozřejmé, že se doma o ničem zmiňovat paní nebude, je také zvědava, co se vlastně děje.

Chlapcova další návštěva málem skončila katastrofou. Když se rázně otevřely dveře, mladík vyrušeně vzhlédl od počítače. Ve dveřích spatřil jak kancléře, tak i ozbrojené členy hradní stráže. Zpanikařil, vyskočil od počítače a vrhl se k oknu. Úplně přitom zapomněl, že se maminčina kancelář před půl rokem stěhovala z přízemí do třetího patra. Uvědomil si to v okamžiku, kdy nohama nedosáhl na zem a visel z okna, ve kterém ho držela jen pomalu sklouzávající ruka. Tu v poslední chvíli zachytil kancléř, který ho s pomocí stráže vytáhl do kanceláře. Teprve tam si mladík uvědomil nelibý zápach, který vydával, když mu šokem povolily svěrače.

K prezidentovi se dostavila netradičně oblečená dvojice. Mladíkovo prádlo se motalo v pračce, on sám byl důkladně osprchovaný, ale otázka zněla, co na sebe. Na řešení nakonec došla hradní hospodyně, stará dobromyslná paní. Poslala svou mladičkou zástupkyni pro tři saténová prostěradla a nic nedbajíc námitek rudnoucího mladíka na něm s její pomocí vytvořily z prostěradla a kancelářské sešívačky variaci na římskou tógu. A aby mu to asi nebylo líto, mladičká pomocnice shodila triko a džíny, odhalujíc tak jediný kus oblečení - kalhotky, podprsenku nenosila – a nabalila na sebe totéž, ale v ženském provedení.

Prezident je oba přijal s úsměvem, byl již zpraven kancléřem o událostech. Usadil je ke konferenčnímu stolku v koutě, sám si sedl na pohovku, nic nedbal na dívčino vysvětlení, že ona je jen doprovod. Pak se obrátil na mladíka:

„Bát se mě nemusíte, já nekoušu. Co si dáte? Čaj, kávu, kolu, minerálku? A slečna?“

Konverzace z počátku klopýtala, ale časem opadla mladíkova tréma a on se rozpovídal. O tom, jaké to je vyrůstat v neúplné rodině, o přehnaně starostlivé matce, o tom, že si netroufne zaregistrovat se na fsn.cz z obavy, že by registrační dopis padl mámě do rukou... Něco připojila i dívka, ta byla pro změnu vychovávána jen otcem, matka zemřela na sepsi krátce po porodu. Nakonec z toho byl delší neformální pohovor, který přerušil až premiér Macák, který přišel na pravidelné setkání.

=*=

Následovaly další návrhy zákonů, diskuze o nich, pak jednání o nich ve vládě. Většina byla přijata bez připomínek, některé byly vráceny do diskuze s připomínkami. Pak Fórum svobodných názorů otevřelo na svém serveru zcela novou diskuzi s hlavním tématem Navrhněte vlastní zákon. I sem byl samozřejmě zakázáno přispívat anonymům. Těch však postupně ubývalo, jak byly mezi lidmi rozšiřovány Osobní Identifikátory. Byly to ty karty Elektronického Identifikačního Dokladu, lidé si je pojmenovali po svém a nejčastější název byl přijat jako oficiální.

Tou dobou už byly Osobní Identifikátory vydány většině obyvatelstva. Terminály Fóra svobodných názorů byly doplněny škvírou pro Osobní Identifikátor, který umožňoval bezproblémový ověřený přístup na server. Nastal tedy čas měnit ty hlavní paskvily, vydávané za zákony. Tady nestačila prostá většina, mantinely, které si na sebe vyhradila vláda znamenaly souhlas tří pětin všech oprávněných voličů. Jako první nastoupily neuvěřitelně zfušované volební zákony, které v nynější podobě znamenaly odkrytý zranitelný bok. Diskuze byly rozděleny do čtyř oblastí:

- volby do obecních a krajských zastupitelstev

- senátní volby

- parlamentní volby

- volba prezidenta

První oblast byla docela jasně nastavena už dávno, v prvotní diskuzi po zvolení prvního člena Strany rozumu, pana Navrátila, do Senátu a následně vtělena do upraveného zákona.

Druhá diskuze, o senátních volbách, bouřlivě kvasila. Sem tam z diskuze vypadla perla, která získala obrovskou podporu. Tyto perly dávali moderátoři na zvláštní seznam. Ten nebyl neměnný, občas se taková zdánlivě trvalá perla ztratila po výčtu protiargumentů. Dokonce existovaly sázky, jak dlouho která perla na seznamu vydrží. I tady bylo několik výjimek, které zůstávaly na prvních pozicích seznamu, mohutně podporovány velkou většinou:

ˇˇxFFFFFF/ ˇˇtbl

Perly

- Volit může jen občan ČR starší osmnácti let s jediným, českým, státním občanstvím.

- Volen může být jen občan ČR starší třiceti let, tj s nějakými zkušenostmi, s jediným, českým, státním občanstvím .

- Parlament je dvoukomorový, Vládní komora a Senát. Počet členů Vládní komory je roven počtu členů vlády, tj počtu ministrů a premiér. Počet členů Senátu je 81.

- Volební obvody pro senátní volby se určují pravidelně každé dva roky na podzim před volebním rokem tak, aby se počet obyvatel v žádném volebním obvodu nelišil k 1. lednu volebního roku o více než 15 % od průměrného počtu obyvatel připadajících na 1 mandát. Nyní je to 81 obvodů.

- Člen Senátu má na dobu působení v Senátu pozastavené členství ve své straně, pokud to již není nestraník.

- Člen Senátu je odvolatelný tří pětinovou většinou hlasů z počtu, kterými byl zvolen v tom samém volebním obvodu

ˇˇte

Debata se postupně zklidňovala, až byl moderátory oznámen stop stav, datum, kdy bude debata zhodnocena a klíčové části přeposlány vládě. I nadále však budou pod diskuzí přibývat novinky z jednání vlády o této části volebního zákona. Zákon prošel hladce, díky diskuzi byly vypořádány všechny nejasnosti. Prezident při podpisu oznámil doplňující volby do Senátu, neboť v něm chyběla skoro polovina senátorů, z dřívějších dob v něm zbyli senátoři Strany rozumu, Starostů a nezávislí kandidáti. Nyní se museli senátoři rozhodnout. V důsledku nového zákona se na dobu působení v Senátu museli vzdát členství ve straně. Kdo chtěl zůstat ve straně, musel opustit senátorské křeslo. Týkalo se to vlastně jen jednoho senátora, pana Jindřicha Pospíchala, který byl předsedou Starostů. Loučil se vesele, vždyť udělal spoustu práce jak jako předseda Starostů, tak i jako senátor.

Volby do Senátu se měly konat do dvou měsíců od toho data, kdy budou opětovně přepočítány volební obvody do senátu. Tentokráte to nešlo provést podle zákona, musel se schválit jednorázový zákon umožňující výjimku. K zákonu bylo připojeno obsáhlé vysvětlení, proč se přepočítává teď a ne podle zákona. I to se objevilo na stránce diskuze o volebním zákonu společně s minianketou s třemi možnostmi – Souhlasíte: Ano, Ne, Je mi to jedno. Kupodivu, možnost Ne skončila poslední s třemi procenty hlasů, pěti procentům hlasujících to bylo jedno a zbytek byl pro.

Notně zdecimované původní strany spustily kampaně s vychvalováním svých nových stranických vůdců, pak si někdo pořádně přečetl zákon a objevil klauzuli s dočasným přerušením členství ve straně po dobu působení v senátu. Žádnému novému vůdci se nechtělo opustit tak těžce vybojovaný post a začali couvat z kampaní. Ty se horko těžko přeorientovaly na úspěšné členy, další kolo vychvalování však vázlo. Lidé se už nedali tak lehce zblbnout, zvláště, když podle zákona musel každý kandidát zveřejnit svůj pravdivý životopis a jak si představuje službu lidem v případě možného zisku senátorského křesla. Mnozí kandidáti raději odstoupili z kandidátních listin, než aby si nechali nakouknout pod pokličku. Nakonec to dopadlo úplně jinak, než jak si to straničtí lídři představovali.

Lidi měli před očima výsledky práce zastupitelstev, které vznikly na základě rok starého inovovaného zákona o  volbách do zastupitelstev. Bylo jasně vidět, kdo to táhne, kdo se jen veze a kdo byl pro neschopnost odvolán. Když takového člověka začaly vychvalovat staré strany, byl to docela jasný signál. Tím pádem se do Senátu dostali lidé, kteří měli starost o lidi v krvi. Dokonce zvolili i jednoho člena strany Zelených, který měl docela dobrou vizi, co se solárními elektrárnami rozsetými porůznu po republice. Solární elektrárny se měly přesunout na parkoviště u velkých nákupních center. Tam budou jednak chránit zaparkovaná auta před sluncem a také nabíjet nové typy elektromobilů, postavených na novém revolučním akumulátoru, na který se již stavěla továrna. Odpadne složité a nehospodárné připojování k energetické síti, která tím vždy dostane kopanec a rozhodí ji z ideálního nastavení. Zelený senátor poměrně rychle zkrachoval, poněvadž prvním krokem jeho vize mělo být vyvlastnění všech solárních elektráren a jejich převod pod speciální komisi, kterou by on vedl a do níž by kooptoval odborníky na slovo vzaté, samozřejmě ze Strany Zelených. A samozřejmě, zisky z prodeje elektřiny měla dostávat ona komise. Jako každý idealista naprosto opominul to, že by se vyvlastnění majitelé bránili soudně, popřípadě pomocí mezinárodní arbitráže. Navíc se ukázalo, že už podepsal množství smluv na poradenskou činnost, cena žádné nebyla nižší než milion ročně, a to i přesto, že na to neměl právo. Když ho vyváděla Senátní stráž, protože odmítal dobrovolně opustit senátorské křeslo, z něho byl podle zákona odvolán, docela sprostě vykřikoval, že jeho nelze odvolat, protože on pomáhá přírodě, lidi jsou idioti, co nic neví, on ví vše, má za sebou filosofickou fakultu a vůbec, on to tak nenechá a bude si stěžovat...

=*=

Jestliže diskuze o senátních volbách byla vzrušená, tak diskuze o tom, jak si zvolit vhodnou vládu byla doslova bouřlivá. Zdálo se, že se anonymové vzdali anonymity, obdrželi ED či se přihlásili. To vše jen pro to, aby v duchu jejich pojmu demokracie rozpitvávali vše na malé, podružné otázky vytržené z konceptu a požadovali okamžitou a dokonalou odpověď. Diskuze tím rozbředla do bažiny drobných vlákének a zdálo se, že nebude nikoho, kdo by z toho marastu stvořil něco kloudného. Přesto se našel jedinec, který se tohoto nadlidského úkolu chopil. Začal spojovat příbuzná témata, nic nedbaje šťouralů, požadující okamžitou odpověď na každou drobnost. Měl pro ně nádherné úsloví: Funkce penisu je závislá na funkci celého organismu, i když to třeba penis nechápe. A doplnil, že vše bude jasné, až bude tato koncepce celá a vzájemně provázaná. I vy, pane, to teď nechápete...

Jen několik lidí znalo pravou identitu pana ing. Josefa Nováka. Yom se cítil natolik seznámený s lidskou inteligencí, že se na tomto myšlenkovém experimentu dohodl s panem Macákem. Jako nahraná osobnost nepotřeboval ED, aby se přihlásil k serveru a vytvořil si falešnou identitu. Nikdo jiný by nezvládl přehrabovat se v tisících vláknech a sjednocovat je. Nikdo jiný by to nezvládal takřka v reálném čase...

Konstrukce stavěná panem Novákem začínala nabývat konkrétního tvaru. Její eleganci obdivovali dokonce i nedávní šťouralové. Přitom vypadala tak jednoduše:

Ministry a premiéra navrhují sami lidé. Musí jich být alespoň pět tisíc, pro premiéra deset tisíc, ti sepíší petici na podporu zvoleného kandidáta, k čemuž musí mít jeho souhlas. Kandidát nesmí být mladší než 33 let, to už je u většiny pozdě na pubertu a brzo na stařeckou demenci. Tímto okamžikem je kandidát zařazen do fronty na dané místo.

Tyto fronty jsou součástí volební databáze, která je umístěna ve speciálním serveru, který je umístěn na neznámém místě a který už skutečně existuje. Nikdo neví, odkud se ta informace vzala, ale traduje se, že je server umístěn v hypotetické sedmé úrovni kasemat pod Špilberkem. Na tento server se dá přihlásit jedině přes ED. Přímo na titulní stránce webu je umístěn vzkaz pro hackery: jeden milion korun tomu, kdo pronikne zabezpečením a opíše vzkaz pro ně určený. Vzkaz se každý den o půlnoci mění... Dva miliony korun tomu, kdo nalezne díru v zabezpečení. Pět milionů tomu, kdo vymaže databázi. Pod tím jsou odkazy na logy. Ty jsou rozděleny podle mnoha kategorií. V logu Organizace vysoce vede americká NSA, následovaná CIA a britskou MI-6.

Na serveru je také databáze oprávněných voličů. Jsou v ní všichni, kdo mají ED. Každý z nich má k dispozici patnáct volebních bodů, který může přidělit osobám z libovolné volební fronty, může je však i rozdělit na více osob, maximálně však čtyři body na jednu osobu. Při přihlášení každý dostane pouze do svého volebního účtu, kde má v přehledné tabulce uvedeno, u koho má své volební body a kolik mu jich popřípadě ještě zbývá udat. Ke zvolení ministrem tedy stačí tři postupné kroky:

- Návrh kandidáta definovaným množstvím občanů při jeho souhlasu;

- Postupné sbírání volebních bodů, odpadají tím nárazové volební kampaně;

- První místo ve frontě znamená, že kandidát má více hlasů než stávající ministr a přebírá jeho místo ve vládě;

Samozřejmě, muselo existovat dost regulačních mechanizmů, aby nedocházelo ke kolísání a různým excesům. Hlavním regulátorem bude hodnocené období. To bude různé, například čerstvý ministr bude mít hodnotící období měsíc, aby se stačil rozkoukat. Pokud s ním budou lidé spokojeni, zůstane na svých hlasech nebo ho podpoří i další. V tom případě bude hodnotící období opět měsíc. Pokud ministrovi značně klesne podpora, ale je stále ještě na prvním místě ve frontě, je následující hodnotící období zkráceno na čtrnáct dní. Pokud ministr spadne z prvního místa, neznamená to automaticky vyhazov, ale až do konce se bude chovat jako ministr v demisi. To znamená, že jeho podpis musí schválit premiér a podobně. Teprve po uplynutí hodnotící doby ministr odchází a na jeho místo nastupuje první ve frontě s měsíční hodnotící dobou. I ve stabilizovaném prostředí bude i nadále existovat i takzvaná přirozená migrace, ministr se totiž může své funkce vzdát anebo zemřít. Hlasy, které mu voliči dali, se tím jen uvolní jeho voličům pro další přerozdělení.

To už bylo slovo do pranice, tady ve formě diskuze. Hnidopichové se opět sešikovali, ale tentokráte narazili. Na dotaz na nepodstatnou maličkost dostal prudič odpověď s odkazem na vlákno, kde to již bylo řešeno. Vzápětí bylo prudičovo vlákno ukončeno. Toto právo mu dali moderátoři diskuze, poté, co prozkoumali jeho příspěvky. Dokonce to oznámili na titulní stránce fóra, že pan ing. Josef Novák je asi největší znalec v této diskuzi. Ptali se ho, jestli by nechtěl být moderátorem. Pan ing. Josef Novák odpověděl, že je poctěn, leč musí odmítnout, prakticky veškeré síly věnuje vypilovávání produktu syntéze, který je teď v na konci skládání a začátku vylepšování a vývoje. Tak mu dali aspoň právo utnout obtěžující dotazy.

Yom se konečně cítil užitečný. Až na pár rad Petrovi, na základě kterých vzniklo několik vynálezů, se Yom cítil na druhé koleji. Vše zatím obstarávala Yuma, její zaměření bylo zapotřebí více. Yom si protáhl mozek a začal mu nabíhat asociační smysl, předtím hodně zanedbávaný. Začal si spojovat na pohled nesouvisející věci a události. Zpětně si prošel některé klíčové události a našel několik bílých míst. Například, velvyslanectví USA. Všichni už odešli, příslušní úředníci převzali palác, vojenští odborníci prozkoumali ten neuvěřitelný nepořádek, co po sobě Američané zanechali a prohlásili ho za čistý. Zatím se plánovala rekonstrukce a přestavba na něco užitečného, ale nikdo nezkoumal odběr elektřiny a vody. To je toho, někde protéká nějaké těsnění, zapomněli zhasnout ve sklepě. Elektřina vypnout nelze, uvnitř jede zabezpečovací zařízení, voda je zapotřebí k automatizovanému zalévání zahrady. To vše vzal Yom v potaz, přesto mu to stále nevycházelo. Spotřeba byla taková, že by v nějakém úkrytu mohlo pohodlně přebývat pět lidí. To už je dost na drobné záškodnické akce. V poslední době se v širším okolí prudce zvýšily výpadky všeho možného, většinou to odborníci sváděli na zastaralé vybavení a letošní prudké výkyvy počasí.

Yom obratně přesměroval dohled několika uličních kamer a vyvolal u nich chybu v ovládání. Teď mohl sledovat velvyslanectví skoro ze všech stran. Sledování se vyplatilo, takže se Yom myšlenkově spojil s panem Macákem. Tomu potom předvedl několik záběrů z uličky vedle vyslanectví. Z cesty k zahradě a zadnímu vchodu velvyslanectví se vždy vynořilo několik osob, chvilku počkaly a pak se spořádaně rozešly. Na základě jisté pravidelnosti byla nachystána past. Pan Macák to spolu s náčelníkem kontrarozvědky sledoval z porouchané bezpečnostní kamery. Jako obvykle se ze stínu vynořilo několik osob, krátce se rozhlídly a byly oslněny desítkou výkonných reflektorů. Taková zátěž očí nutně vedla k naprosté dezorientovanosti. Pouze jeden ze skupinky se pokoušel z náprsní kapsy cosi vytáhnout. Než se mu to podařilo, cítil na čele něco hranatého a studeného a slyšel, jak mu někdo domlouvá:

„Tu ručičku dejte pomalu dolů, nechcete přeci skončit s větráním v hlavě, ne? A pak byste mohl napodobit ostatní, ti mají před vámi náskok.“

Vzápětí ucítil na ruce stisk pěsti a cítil, že je pomalu vyvracena z kloubu. Raději se té síle poddal, pak se velitel skupiny teprve rozhlédl kolem sebe. Ostatní již leželi na zemi, připoutáni k velkému kovovému X. Každá ruka i noha samostatně k jednomu konci, lokte a kolena byla řemenem připoutána v polovině ramen X. Nikoliv poprvé a doufal, že i ne naposledy obdivoval Čechy za šokující nápady. Toto upoutání naprosto jednoduše zbavovalo zajatce možnosti jakéhokoliv pohybu. Ještě jeřáb, pomyslel si velitel, a bude to dokonalé. Jako by to přivolal, ozvalo se pípání a k zajatcům nacouvala značně omlácená skříňová Avie. Řidič si stoupl k ovládacímu panelu vestavěného jeřábu. Na jedno zmáčknutí páčky se rozevřela střecha, pak se pohnulo rameno jeřábu. Rozpěrka se dvěma háčky připevnila na horní ramena kříže, chvilka akrobacie a vzápětí byl už zajatec spouštěn do auta. Pár kovových zvuků a jeřábové rameno zamířilo k dalšími zajatci. Ti to snášeli v klidu až na jednoho, který sebou zmítal a asi cosi vykřikoval. Náčelník sáhl po vysílačce, ležící na stole a něco do ní řekl. Jeden ze zasahujících si sundal z držáku vysílačku a přiblížil ji k vykřikující postavě. Z vysílačky se začaly linout slova: ...nemají právo ho zatýkat, já mám za sebou filosofickou fakultu a vůbec, já to tak nenechám a budu si stěžovat...

=*=

Odchod z EU

Objevení záškodnické skupiny Rangerů a jejího propojení se Stranou Zelených vyvolalo docela poprask. Mezinárodní uskupení Greenpeace a Hnutí Duha začaly s kampaní na očištění dobrého jména Strany Zelených i jejího člena. Vůbec nebraly na zřetel, že byl bývalý senátor zadržen se skupinou Rangerů. Vysvětlovali to tak, že se mladý odvážlivec infiltroval do skupiny, aby odhalil její rejdy. Vážnou trhlinu v jejich argumentaci znamenalo zveřejnění těch částí výslechů, které nespadaly do skupiny Tajné. Tam popisuje velitel Rangerů, jak si k nim chodili Zelení pro peníze a instrukce, do čeho se opřít. Proč by nevypovídal, je v civilizované zemi, horší by bylo zajetí u nějakých negrů, nedejbože přímo u muslimů. Trochu mu načechralo peříčka, když se dozvěděl, že pokud se nedohodnou česká a americká vláda, půjdou před soud jako teroristická skupina, protože nemají jak dokázat svou totožnost. Po tomto oznámení plynule bez opakování půl hodiny nadával. Je to zachyceno hbitým strážným, který duchapřítomně zapnul mobil jako záznamník. Většina nadávek byla na ty debily ve vládě a generálním štábu.

Mezitím se Greenpeace a Hnutí Duha dostatečně ztrapnily vymýšlením konspiračních teorií, jaký byl mladý Zelený a jak nevinně trpí ve vazbě, když se na veřejném video serveru objevilo video z akce. Nejdřív ve špatné kvalitě, protože bylo dost tma a hned za ním přímo skvěle natočené termokamerou. Těsně před rozsvícením silných světel byla kamera vypnuta, aby nebyla poškozena a scénu začala snímat normální kamera s tmavým filtrem. Termokamera zabrala výjev, jak si jedna osoba nadšeně potřásá pravicí s druhou. Tento člověk byl jednoznačně identifikován jako člen Strany Zelených, i podle jeho výkřiků, kdy použil skoro stejná slova jako ve sněmovně.

Mezinárodní dohra byla značně trapnější. Nevyvolala ji Česká republika, ale kupodivu Mexiko. Tam zrovna vládly protiamerické nálady a událost jim přihrála šanci. Ještě k tomu bylo v tu dobu nestálým členem Rady Bezpečnosti při OSN. Hned při nejbližší schůzi si mexický delegát vzal slovo a spustil proslov:

„Vážení kolegové, dámy a pánové, mám nyní na srdci jednu věc. Je to otázka dost významná pro většinu států na zemi. Otázka zní:“

Malá pauza k navození pozornosti:

„Je možno důvěřovat státu, který tak flagrantně porušuje dohody a smlouvy? Mluvím teď o kauze velvyslanectví USA v Praze. Jak jistě znáte, po sérii podrazů bylo ze země vypovězeno kompletní diplomatické osazenstvo. Budova velvyslanectví se po úplném vyprázdnění měla vrátit českému státu. To vše bylo protokolárně a smluvně ošetřeno včetně závěrečného protokolu, kde bývalý velvyslanec speciálně přiletěl z Německa, jen aby podepsal, že je budova absolutně prázdná. Jak z posledních událostí víme, nebyla. V tajném úkrytu se schovávalo sedm členů amerických Rangers, kteří páchali různé sabotáže za pomoci kolaborantů z profláknuté strany.“

Mexičan se odmlčel, napil se vody s citronem a pokračoval:

„Kdo nám zaručí, že se Spojené státy nezachovají stejně k ostatním státům, se kterými mají sepsány všelijaké smlouvy a dohody. Takto se chovají ke spřátelenému státu, navíc se spojencem z NATO! Jak se budou chovat ke státu neutrálnímu, či přímo ke státu, který podle nich ohrožuje jejich demokracii? Kdo si vzpomíná na Panamu?“

To už vzteky fialový americký zástupce nevydržel a vyskočil. Přitom vykřikoval, že taková sprostá lež tady neměla vůbec zaznít! A co navíc, jak se Mexiko dostalo k podrobnostem, když je vše absolutně tajné? Mexičan se líbezně usmíval na prskajícího Američana, ostatní se také většinou usmívali, mračil se jen zástupce Velké Británie, tradiční velký spojenec USA. Korunu tomu nasadil předseda, kterého tento měsíc dělal zástupce Venezuely:

„Prosím vás, uklidněte se. My si chceme poslechnout projev a ne vaše ječení. To si nechte k vám domů na ranč, tam můžete výt spolu s kojoty.“

Američan opětovně zrudl, ale ovládl se a zmlkl. Mexičan pokračoval:

„Jen odpovím kolegovi z USA. Ta vaše utajovací mánie je k smíchu, když se stačí oficiálně zeptat na podrobnosti přímo v České republice. Je toho docela dost včetně jmen Rangerů, jejich umístění a odborností.“

Američan už opět fialověl:

„Vy to nevidíte? Vždyť je to jasná práce ruských tajných služeb k diskreditaci Spojených států!“

Předseda si odkašlal a pak prohlásil:

„Za pomoci amerických Rangers, to jo. Že vy vůbec marníte čas tady, byl by z vás veleúspěšný spisovatel polit-fiction. Za chvíli byste měl miliony, nějaký Clancy by zmizel v propadlišti.“

Od Mexičana rána do vazu:

„Teď vše leží na americké vládě. Buď se dohodne s Českou republikou, nebo Rangeři skončí před soudem jako tlupa teroristů, neboť nějaký geniální zelený mozek jim zakázal nechat si psí štítky, které složí jako doklad o vojákovi. To bylo vše k vysvětlení...“

Poslední slova zanikla v rozhořčených výkřicích Amerického delegáta. Útržky vět Nepřípustné porušování svobod a zavedeného pořádku, ruská hrozba, my jsme jediní praví demokraté, prozrazení utajovaných skutečností skončilo zalapáním po dechu, chroptěním a pádem těla na podlahu. Lékař, který se dostavil velmi rychle, přerušil oživovací pokusy s tím, že už nastoupila cyanóza a to už je na oživení pozdě. Pak se otočil k přihlížejícím delegátům a poprosil je:

„Prosím vás, trochu se kroťte. Sice nevím, co se děje, ale je to dnes v baráku už sedmý Američan s rozsáhlým infarktem!“

=*=

V Čechách to vše dospělo k vyčištění politické scény. Strana Zelených ukončila činnost a členové se tiše vytratili z veřejného života. Pozornost veřejnosti se věnovala hlavně smělému plánu Ministerstva pro místní rozvoj. Tento plán částečně spočíval na nápadu bývalého senátora za Zelené – co se solárními elektrárnami, které zabírají zdravou půdu a i jinak hyzdí krajinu. Pokračováním plánu bylo následující:

- Solární elektrárny budou odkoupeny za reálnou cenu a umístěny na velká parkoviště ve formě střechy. Jednak budou chránit auta před sluncem, jednak budou nabíjet akumulátory elektromobilů vybavených moderními akumulátory z továrny, která je před dokončením.

- Bude vyhlášen stop stav na výstavbu nových větrných elektráren, již stojící budou odpojeny od přenosové soustavy a předělány na nabíjecí stanice elektromobilů, popřípadě na nabíjecí stanice akumulátorových bloků.

- Bude podepsána dohoda mezi Českou republikou a výrobci aut. Na základě této dohody bude minimálně jedna výrobní linka vyrábět elektromobily s novými akumulátory. Typy budou předmětem strojírenské a estetické soutěže.

- Pokud se dohoda nepovede, majitelé dostanou nabídku na odkup automobilek za reálnou cenu. Při nejhorším dojde k vyvlastnění. (vymazáno, neprůchodné). Jako poslední možnost se jeví stavba vlastní automobilky a počkat, až ostatní zkrachují.

- Podpora železnice na úkor dálnic a podobných drahých silnic, po kterých stejně jezdí jen přetížené kamiony, ničí povrch a otravují okolí široko daleko.

- Zákaz tranzitu kamionové dopravy. Tranzitní přeprava bude řešena naložením kamionu na vlak, přeprava po kolejích a na další hranici vykládkou.

Jak se dalo čekat, postižení spustili hrozný řev, odvolávali se na obchodní smlouvy, mnoho se obrátilo na Evropskou Unii. Ta se opětovně projevila jako absolutistický vládce. Zakázala České republice cokoliv stavět, protože to všechno jde proti duchu pravidel prosazovaný Evropskou unií – volný pohyb osob, zboží a volné podnikání. Neoficiálně pak EU dodala, že na takové stupidní nápady nedá Unie ani cent. Právě na to zareagoval ministr financí, když neoficiálně oznámil, že po EU žádné peníze nechce a ani chtít nebude.

Vždy se najdou jedinci, kteří se musí pochlubit, co provedli. Ještě, než do Česka dorazila oficiální reakce EU, objevil se v sekci Ostatní anonymní příspěvek:

„Ještě, že má EU takové dobré kamarády. Musel jsem je upozornit na chystaný podraz. Nejdřív vůbec nechtěli věřit, pak to někdo našel. Jsou na vás pěkně naštvaní, co jste si to dovolili. Na takové projekty nedostanete vůbec žádné dotace, myslím, že vám skřípnou i další.“

Nebohý anonym nemohl tušit, že si naběhl na vidle. Jemu se jezevčíci nezobrazovali, ale ministrovi zahraničí ano. Ten s údivem četl podrobnosti o anonymovi, pak zavolala na sekretářku a pověřil ji speciálním úkolem. Tak se stalo, že vedoucímu Stálého zastoupení ČR při EU zazvonil u lokte telefon zrovna v okamžiku, kdy se chystal odejít. Chvíli váhal, pak zvedl sluchátko a ohlásil se. Z telefonu se ozval dívčí hlas:

„Dobrý den pane Vaníček, tady je Reisnerová, personální oddělení Ministerstva zahraničí. Máme tady trochu rozruch, který se vás dotkne jen okrajově. Pan ministr si potřebuje osobně promluvit s několika pracovníky, kteří zaujímají tak exponované místo, jako je Vaše. Byl byste tak laskav a dostavil se pozítří, to je středa do dvanácti hodin sem do Prahy?“

Pan Vaníček v duchu zaklel, že ten telefon vzal. Nahlas však řekl:

„Milá paní, ehm, Reisnerová, vy asi nevíte, kolik tady mám práce. Mám diář obsazený skoro na tři týdny dopředu...“

Hlásek paní Reisnerové zledovatěl:

„Pane Vaníček, vy si uvědomte, kdo je vaším nadřízeným. Pokud budete ignorovat tento příkaz, bylo by to hrubé porušení pracovní kázně s mnoha možnými dalšími důsledky.“

V panu Vaníčkovi hrklo a rychle skočil paní Reisnerové do řeči:

„Já se omlouvám, byla to ode mě neuvážená reakce. Takto jsem nucen odpovídat všelijakým bulvárním novinářům. Samozřejmě, do Prahy přijedu. Říkala jste okolo dvanácté?“

„Ano, ve středu ve dvanáct hodin. Toleruje se mírné zpoždění zapříčiněné pražskou dopravou. Pane Vaníček, budeme se s panem ministrem těšit na shledání.“

Pan Vaníček krátce zauvažoval, jak asi vypadá majitelka tokového krásného hlasu, pak si řekl, že se nechá překvapit. Stihl to krásně, říkal si, když něco po půl vystupoval z taxíku na Loretánském náměstí. O chvíli později již u vrátnice viděl postávat dlouhonohou zrzku:

„Paní Reisnerová? Ano? Já jsem Vaníček, právě jsem dorazil...“

Paní Reisnerová se nádherně usmála:

„Vy jste jeden z mála dochvilných. Pojďte, pan ministr bude jistě potěšen.“

Chodby, výtah, další chodba a čalouněné dveře. Pan Vaníček galantně podržel paní sekretářce dveře a pak za ní vstoupil do kanceláře sekretariátu. Jeden stůl byl opuštěný, od druhého vzhlédla další krásná sekretářka, tentokráte černovlasá. Pan Vaníček ucítil známé lehké trnutí v rozkroku, ale přísně si poručil zapomenout na vše mimo úkolu. Paní Reisnerová na chvilku zmizela za dalšími polstrovanými dveřmi, ale okamžitě se vrátila:

„Pan ministr prosí...“

Pan Vaníček lehce překontroloval svůj zjev, trochu se vypjal v ramenou a vstoupil do ministrovy kanceláře. Ministr už byl na cestě ke dveřím, aby ho jako vzácného hosta z EU přivítal. Usadil ho do pohodlného křesla u konferenčního stolku. Pana Vaníčka poněkud překvapila přítomnost osoby sedící v druhém křesle. Pak v něm poznal ministerského právníka a uklidnil se. Poslední se usadil i ministr, který v rukou třímal klasickou kancelářskou složku:

„Pane Vaníček, vy jako vedoucí naší mise při EU máte jistě velmi mnoho přátel i kolegů na různých úrovních struktury EU. Potřebujeme od Vás takovou menší drobnost, pomoci nám jako České republice s jedním vysoce významným úkolem. Veškerá dokumentace je v této složce.“

Po těchto slovech ji položil na stůl před pana Vaníčka. Pan Vaníček se nadmul pýchou, vždyť od něj chce pomoc sám ministr. Pak složku otevřel a začetl se do prvních řádků. Jak tak četl, nadšení ubývalo a nastupovalo zděšení. To vyvolalo také zelenání obličeje a hojné pocení, o třesu rukou nemluvě. Obsah složky byl přesným opisem plánu Ministerstva pro místní rozvoj. Toto musí odmítnout, to by byla sebevražda to začít podporovat v EU. Ale odmítnout ministra přímo nejde, musí to logicky zdůvodnit:

„Já, ehm, pane ministře, asi, nevím, pravděpodobně nebudu moci, ne že bych nechtěl, ale... Ten to plán je dozajista výborný, ale... Prostě to nejde. EU by mi nikdy nevěřila... Musí být nějaká cesta, ale já ji nevidím.“

Ministr poslouchal to blekotání s mírným úsměvem. Když pan Vaníček zmlkl, jen vytáhl z kapsy interkom a tiše do něj řekl:

„Irenko, prosím vás, přineste mi složku Odměny...“

Pan Vaníček si dovolil drobné oddechnutí. Složka Odměny, to zní dobře. Dveře se otevřely a dovnitř vplula černovláska. Položila před pana Vaníčka zelené desky s připnutou propisovačkou a zůstala stát vedle ministra, kdyby ještě něco potřeboval. Pan Vaníček desky rozevřel, uchopil vrchní list papíru a začal jej číst. Šok ze čteného se tentokrát projevil podstatně razantněji. Panu Vaníčkovi pluly před očima útržky vět: Hrubé porušení pracovní kázně … okamžitá výpověď … bez nároku na odstupné … podepsat převzetí. To poslední vytrhlo pana Vaníčka ze strnulosti:

„Nic podepisovat nebudu. Tuto výpověď podepisovat nebudu, takže k žádnému převzetí nedošlo. Já se budu soudit, to, co děláte, přesahuje meze!“

Ministr se nadále usmíval:

„Hysterické výkřiky vám nepomůžou. Mám dva svědky, že jste výpověď převzal, ostatně jsou na ní i vaše otisky prstů. A ještě seďte, nastává závěr dramatu. Irenko?“

Irenka došla k pootevřeným dveřím, otevřela je dokořán a dovnitř vstoupili dva dobře oblečení pánové. Jeden z nich vytáhl z náprsní kapsy listinu a spustil:

„Podle zákona číslo 102 z roku 1971 Sbírky, o ochraně státního tajemství, ve znění zákona číslo 383 z roku 1990 Sbírky, vás tímto zatýkám za prozrazení a zneužití státního tajemství, který jste spáchal dne...“

Panu Vaníčkovi se zatočila hlava, celá kancelář, celý svět... Probral se až ve vězeňské nemocnici.

=*=

Pod tento udavačský anonym začaly přibývat další příspěvky, velká většina od autorizovaných osob. Devadesát procent z nich požadovala vyhlášení referenda na odchod z EU. Několik anonymů spustilo obligátní antikampaň, ale nebylo jim dopřáno sluchu. Mezi anonymy se málem ztratil jeden jiný, což by byla škoda, proto jej moderátoři vytáhli, přišpendlili dopředu a ještě zvýraznili:

„Protože ještě nemám ED, tak musím takhle: Vůbec se mi nelíbí představa, že budu muset poslouchat ňáký lidi, kteří normálníma lidma opovrhujou. A nechcu! Zrušte tu blbou uniji! Patrik Vacek, 13 let, Prostějov.“

Když počet příspěvků požadující referendum přesáhl pět set, objevila se nová stránka, poněkud odlišná od předcházejících. Jmenovala se Referendum o vystoupení z Evropské Unie, ale hned pod nápisem byl v rámečku text:

ˇˇxFFCCCC/ ˇˇtbl

Upozornění

Toto referendum zasahuje do všech oblastí našeho života. Vzhledem k takové závažnosti jsme přijali interní pravidlo. S tímto referendem se bude zacházet jako s referendem o změnách v Ústavě. To znamená, že k prosazení tohoto referenda je nutná minimálně tří pětinová většina všech registrovaných voličů, kteří dají ANO odchodu z EU. Nehodláme opakovat divadlo z roku 2003, kdy volilo jen 55% registrovaných voličů, to je 4 457 206 lidí. Z nich bylo 1 010 448 lidí proti, takže pro vstup do EU nakonec hlasovalo jen 3 446 758 lidí. Vše je nutno důkladně zvážit, proto bude hlasování otevřeno zítra ráno v 6:00:00 přesně.

Volte zodpovědně!

ˇˇte

V mnoha hospodách, vybavených terminály, ochraptělí hospodští věšeli na vstupní dveře velkou ceduli: Zítra otevřeno od půl šesté... Také byste ochraptěli, kdyby se vás nepřetržitě někdo ptal, jestli by se nedalo otevřít kvůli referendu o něco dřív... Následující den byl server fsn.cz zatížen na 5%. Už i Yom na to třeštil oči a plánoval lepší multitasking. Před každou hospodou s terminálem, před terminály na kolejích se již od půl šesté začali objevovat první nedočkavci. Většina hospod otevřela raději dříve, takže v šest mohl začít ten správný mumraj. Nebylo to nic složitého – vrazit ED do patřičné škvíry, odklepnout, že jste to skutečně vy, pak si na dotykové obrazovce najít odkaz na stránku s referendem, odkliknout odkaz a na stránce si vybrat, jestli veliké zelené tlačítko ANO nebo velké červené NE. Po vytažení ED proběhlo automatické odhlášení, program skočil na hlavní stránku a mohl jít volit další. Odsýpalo to celkem rychle, už po třech hodinách se velmi jasně rýsoval obrovský náskok příznivců odchodu z EU. Sice to stále ještě nebyla požadovaná třípětinová většina, ale té bylo dosaženo pět minut po poledni. Ani pak proud dat nijak nezeslábl. To až k večeru, kdy hospody hučely jako včelí úl, proud dat zeslábl a nakonec skončil přesně ve 21:13.07 hlasováním posledního registrovaného voliče. Bylo to asi nejrychlejší hromadné hlasování...

O čtvrt na deset večer moderátoři zobrazili konečné výsledky referenda. Výsledky to byly ohromující, podpora pro vystoupení z EU nakonec činila 83,762% proti bylo jen 16,238%. Jak podotkl premiér, pan Macák:

„Nejhorší výsledek by byl 100%, to bychom nevysvětlili...“

Ten se už pomalu chystal na nejbližší zasedání Evropské rady, kde se chystal formálně aktivovat článek 50 Lisabonské smlouvy. Nejdřív to vypadalo podivně. Pan Macák zajel na parkoviště k Macoše, udělal si krátkou vycházku na Dolní můstek, kde si sedl na dřevěnou lavičku a zíral takzvaně do blba. Tak to vypadalo zvenčí. Byl to klamný dojem, uvnitř hlavy pana Macáka probíhal bouřlivý rozhovor s Yumou:

Ahoj Pavle, cítím už z dálky nějaké starosti, co se děje?

Ahoj Yumo. Cítíš správně. Chystáme se vypadnout z jednoho mezinárodního spolku, který nás jen odrbává.

Jo, taky jsme měli v historii něco takového. Spolek Souručenství, klub největších států, kam milostivě přijímali menší za účelem oškubání. Vřele souhlasím s odchodem.

Budu potřebovat tvoji maximální podporu v sídle toho spolku, kam musím v rámci opouštění spolku zajet.

Není problém, už se známe dost dlouho...

Problém v tom, že je to skoro tisíc kilometrů daleko a tím mimo dosah.

Ano, to je problém... Chvilku vydrž, musím si promluvit s Yomem.

Už jsem zpátky. Yom už pracuje na, ehm, jak se tomu říká ... anglicky je to extender, který umožní spojení až na dva tisíce kilometrů. Dohodni se s Petrem, ten už ví, jak takovou věc vyzvednout a umístit. Doporučuji někam, kde nebude nápadná, na nějaký televizní vysílač...

Jsi skutečně miláček, Yumo! Já už vím, kam to umístit. Na Hádech je televizní vysílač a převaděč, je to kousek, na severním okraji Brna! Necelých 18 kilometrů od Macochy. O kus blíž je vysílač Kojál, ale ten je poněkud z ruky, kdyby se něco dělo.

To je dobrý, ty Hády jsou lepší. A teď se prober, někdo k tobě jde...

Pan Macák otevřel oči. Právě včas, neboť k němu kráčela skupinka japonských turistů. První se zarazil, když viděl otevřené oči, a docela slušnou češtinou řekl:

„Já se omlouvat, pane, ale já vidět něco co připomínalo nemocná člověk...“

Pan Macák se usmál a odpověděl anglicky:

„Nic se nestalo, příteli. Jen jsem na okamžik upadl do meditace. Sem chodím relaxovat, odpočinout si od náročného zaměstnání.“

Japonec se na něj pátravě zadíval, pak překvapeně otevřel oči a vyhrkl:

„Já vás znát! Vy premiér teto země! A vy tady sedět jen tak, nikde žádná ochranka, bezpečnost, nic!“

Pan Macák se postavil a mírně se Japonci uklonil:

„Příteli, ochranku potřebuje ten, kdo se nahoru vydrápal přes mrtvé.“

Japonec se uklonil podstatně více:

„Já znát jednoho mnich z klášter, kde já narodit. Ten také chodit mezi prostý lid a ten ho milovat. Vy se mu nesmírně podobat. Ať vás na vašich cestách ochraňuje sama kami Inari Ókami!“

Ještě jednou se Japonec uklonil, zadrmolil něco japonsky a odcházel. Jeho skupinka ho okamžitě obklopila, Japonec chvilku cosi japonsky vysvětloval, načež se všichni otočili k panu Macákovi a hluboce se uklonili a japonsky vykřikli jakousi větu.

Pak mu v hlavě zazněl Yumin hlas:

A jsi slavný i za hranicemi. Ta Inari Ókami je japonské božstvo lišek, plodnosti, rýže, čaje a saké, zemědělství a průmyslu, všeobecného blahobytu a úspěchu a je jedním z hlavních bohů v tamějším Panteonu. To, co na tebe japonsky křičeli, nebyla nadávka, ale přání mnoha úspěchů a štěstí. Prakticky totéž, co přál ten Japonec.

Pan Macák se pro sebe usmál. Úspěch a štěstí, to bude velmi v následující době velmi potřebovat. A taky liščí vychytralost...

=*=

Vyjednávání

Pan Macák oznámil příjezd dostatečně dopředu, aby v Evropské radě nebyli nepříjemně překvapeni. Jeho jediný bod příspěvku mělo být oznámení aktivace článku 50 Lisabonské smlouvy. Do mailu raději zadal potvrzení o přečtení. Když mu ono potvrzení došlo, souhlasil s tvůrci programu: Poznámka: Toto potvrzení negarantuje, že zpráva byla příjemce přečtena a že porozuměl jejímu obsahu. Hlavně ta druhá část se mu připomínala, když už druhou hodinu seděl v předsálí zasedací síně Rady. Seděl a usmíval se, což notně mátlo ozbrojenou ochranku u dveří do zasedačky. Pan Macák byl ve spojení s Yumou, která díky extenderu nyní dosáhla podstatně dál a měla toho více na prozkoumávání. Teď právě líčila neutuchající frustraci velitele Rangerů, kterému se stále nedařilo instruovat kuchaře v jejich zabezpečeném útočišti, jak se dělá správný kovbojský steak. Nešťastný kuchař se nakonec dohodl se šéfem ostrahy a pustili Rangera do kuchyně. Byl to pro něho docela šok, moderní přístroje, keramické a teflonové pánve a podobně. Další šok pro něj byl, když kuchař vytáhl z lednice ještě v originálním obalu Argentinské hovězí určené na steaky. Ranger jen kroutil hlavou a nechápal. Vysvětlil mu to velitel ostrahy, že si Američané houfně pletou Česko a Čečnu, v angličtině to zní podobně. Čečna je napůl barbarský stát ve střední Asii, kdežto civilizované Česko je ve středu Evropy. Ranger opětovně předvedl svoji výřečnost, když plynule pět minut nadával, tentokráte na jakéhosi generál plukovníka, který si to zrovna asi spletl, když tvrdil, že se místní na nic nezmůžou. A dodal, že až, ehm, tedy pokud se vrátí do Států, osobně toho blba zkope do kulatého čtverečku...

To už se pan Macák odpoutával od Yumy, protože se začaly otevírat dveře do zasedačky. Nejdřív jen kousek, jakoby otevírající poslouchal ještě nějaké rady, pak se otevřely dokořán a vyhlédl bledý mladík. Chvíli zmateně koukal, pak se zeptal, jako by předsálí bylo plně lidí:

„Pan Macák? Jste předvolán před Radu Evropy.“

To bylo v přímém rozporu s právy i povinnostmi člena EU, ale pan Macák očekával horší věci. Byl si vědom Yumy naslouchající v pozadí a byl za to rád. Věděl, že v případě nesnází bude do něj Yuma pumpovat energii, aby vše zvládl. Prošel kolem stále něco blekotajícího mladíka a vstoupil do jámy lvové. Nápor negativní energie ho málem vynesl zpět ze dveří, ale to už slyšel jemný cinkavý hlásek:

„To je dobré, to zvládneš. Prostě se na to vykašli...“

Pan Macák prošel mezi sedadly až před předsednický stůl. Tam se zarazil a pro jistotu se zeptal:

„Kam si mám sednout?“

Předseda Rady se zamračil:

„Co to je za blbou otázku? Vy jste neslyšel instrukce od asistenta, jak se máte chovat?“

To už se pan Macák široce usmíval:

„On ještě něco říkal? Něco sice blekotal, ale rozumět mu nebylo. Tak se tedy ptám vás: Kam si mám sednout. Přijel jsem jednat o vystoupení České republiky z Evropské Unie, ale zatím jsem zbytečně trčel dvě hodiny na chodbě, přitom v mailu od vašeho sekretáře jste se tady sešli jen kvůli mně.“

Předseda zrudl a začal funět:

„Vy mě nebudete poučovat, co můžu a co ne! Tohle chování si odpusťte, tady nejste v tom vašem zapadákově!“

Pan Macák zvážněl:

„Teď poslouchejte pozorně vy. Vy nejste žádný diktátor, abyste měl plnou hubu keců o vlastní důležitosti. Všechny ty Rady a Komise jsou tady jen proto, aby sloužily členským státům! Pořádně si přečtěte vlastní smlouvy, v žádné nic takové není. Takže, kam si mám sednout?“

Předseda začal nabírat temnější odstín rudé, když se k němu naklonil soused a něco mu šeptal. Bylo vidět, jak se předseda násilně uklidňuje, pak se dokonce pokusil o úsměv:

„Já se omlouvám, měli jsme tady takový nepříjemný případ, proto jste musel čekat. S tím místem to vyřešíme okamžitě, sednete si vedle pana tajemníka místo pana asistenta. Spokojen?“

Pan Macák se na předsedu zářivě usmál:

„Ano, zajisté.“

Dál už to jela jako po másle. Pan Macák v krátkém projevu nastínil celý ten zvrat od anonymního udavačského příspěvku přes zjištění pravé osoby udavače, přes jeho vyhazov ze zaměstnání, (Aha, proto tady není, okomentoval to někdo z Rady) , příspěvky mnoha uvědomělých občanů, dokonce i dětí až po občanské referendum i s omezujícími nastaveními. Pak předal předsedovi složku s tím, co právě povyprávěl. Ještě jednou způsobil rozruch, když chtěl po předsedovi, aby mu podepsal formulář o převzetí. Na uštěpačné úsměšky odpovídal, že to tak chce lid jeho země a on jim jen pokorně slouží. Pak se rozloučil s tím, že bude netrpělivě očekávat další kroky Rady k zahájení výstupních hovorů.

Dobrá pohoda mu vydržela až na parkoviště. Tam zmizela jako šlehnuta proutkem, když viděl, jak jeho vůz právě nakládají na odtahový náklaďáček. Jak pravil přítomný policista, jeho vůz stál na místě pro invalidy a ukazoval na značku. Pan Macák chvilku bojoval s různorodými pocity, pak zasáhla Yuma, takže pan Macák jen vztekle syčel:

„Vsadím se, že beton u uložení značky je ještě mokrý. Navíc, vůz má diplomatickou značku, toho jste si nevšimli? Dále, toto je parkoviště návštěvníků Rady Evropy, sem vaše pravomoci nesahají. Ke všemu...“

Pan Macák zašátral rukou v náprsní kapse. Policista od něj odskočil, vytáhl mohutnou pistoli a zamířil ji na pana Macáka. Přitom řval:

„Nehýbejte se! Okamžitě vytáhněte tu ruku! Prázdnou! Zatýkám vás za napadení úřední osoby!“

Pan Macák jen zakroutil hlavou:

„Co tady ječíte? Nikdo vám nic nedělá, hrdino!“

S těmito slovy vytáhl diplomatický pas. Policista však měl jiné instrukce. V okamžiku, kdy pan Macák pohnul rukou, začal střílet. Pak strnul. I po vystřílení zásobníku ten člověk zůstal stát, nikde nebyla vidět žádná krev... Bleskurychle vyměnil zásobník, pak však zaváhal. Od budovy sem běžela skupinka ostrahy, zbraně v rukách. Policista se otočil k panu Macákovi, k ostraze, k řidiči odtahovky, k nebi. Pak pozvedl zbraň a prostřelil si hlavu.

To již dobíhali členové ostrahy, zastavovali a zírali. Bylo na co. Pan Macák s diplomatickým pasem v ruce pocákaný krví, za ním přední sklo náklaďáčku, kde kapičky krve tvořily obrys hlavy, za sklem řidič, vykloněný z okénka a hlasitě si ulevující od snídaně a možná i včerejší večeře... To už se mezi nimi prodral i jejich objemnější šéf, prohlídl si stav a zeptal se:

„Co se tady, ksakru, stalo?“

Pan Macák se nevesele pousmál:

„Můžete zkusit zjistit totožnost toho nepravého policisty? Ten se chystal pod jakousi nesmyslnou záminkou odtáhnout mi auto a když jsem se chystal vytáhnout diplomatický pas, tak začal ječet a střílet. V odtahovce máte svědka, ten se na vše díval.“

Velitel pokynul, jeden muž poodešel k odtahovce a pomáhal řidiči z auta. Ten se rozechvěle postavil před velitele a potvrdil výpověď pana Macáka. Jeho úloha také byla podivná – dostal příkaz z ústředí dostavit se na udanou adresu a odtáhnout auto stojící na zakázaném místě. Jediné, co mu bylo divné, byli tři muži v pracovních oděvech odcházející od zaparkovaného auta. Pohybovali se v nich, jako by na ně nebyli zvyklí. Velitel poslal další dva prozkoumat značku. Ti ji lehce vytáhli ze země, podívali se díry a šli podat hlášení:

„V díře je špatně rozmíchaný, ještě čerstvý beton. Tyčka je kus lešenářské trubky, sama značka je k ní přidělaná stahovacími pásky. Je ještě trochu lepivá od čerstvého nátěru a ani to není plech, ale překližka. Falsum jak hrom!“

Velitel ostrahy nad tím chvilku přemýšlel, pak se obrátil k panu Macákovi:

„No jo. Budu vás muset požádat, pane, abyste se se mnou odebral do naší kanceláře k sepsání protokolu.“

Pan Macák zavrtěl hlavou:

„Omlouvám se, ale již teď mám veliký časový skluz díky problémům v Radě Evropy, kdy bylo moje jednání zdrženo o dvě hodiny. Tady pan řidič mi sundá vůz a já se s vámi rozloučím. Navíc se, s veškerou úctou k vám, tady necítím úplně bezpečně. Ale ten protokol sepište a pošlete mi ho do Prahy.“

Velitel ochranky se tím konečně dozvěděl, s kým mluví. Přesto se chystal mít nějaké námitky, tak pan Macák pozvedl ruku s diplomatickým pasem. Proto ještě podotkl:

„Okamžitě zavolám předsedu Rady Evropy, abych ho informoval, že jste v pořádku.“

O pár stovek metrů dál a výš poslouchal předseda hlas z telefonu a mračil se víc a víc. Pak telefon opatrně položil, jako by byl ze skla. Otočil se ke svému zástupci a spustil:

„To kreténe, ty hovado, ty potrate ze chcíplého vola, že já ti naslouchal, ty paznehte!“

Oslovený se zarazil:

„Ehm, co se stalo?“

To už předseda vypěnil:

„Ty debile, víš, co se stalo? Ten Macák v klidu odjíždí domů, ten tvůj super speciální agent je po smrti, dokonce se zastřelil sám, když se ze tří metrů do toho chlapa ani jednou netrefil! Právě je vyhlašováno celostátní pátrání po jeho třech komplicích, jsou jasně vidět na bezpečnostní kameře, jak zasazují falešnou značku. Táhni mi z očí, než mě z tebe klepne!“

Celostátní pátrání skončilo dříve, než se pořádně rozběhlo. Tři muži byli identifikováni bezpečnostní kamerou nad přepážkou aerolinií PanAm. Muži předložili diplomatické pasy a žádali o tři letenky na nejbližší spoj do USA. Měli štěstí, jeden odlétal za pět minut do Washingtonu. Tam se jejich stopa ztratila.

Další sháňka nastala po tajemníkovi předsedy. Když se neobjevil v práci, nechal předseda po něm vyhlásit pátrání. Zjistilo se, že tajemník provedl několik nestandardních bankovních operací nejen na svém osobním účtu, ale také na jednom zcela ilegálním černém účtu, který byl určen na úplatky. Před vyrabováním tam bylo 24 milionů eur... Bankovní stopa mířila na Kajmanské ostrovy, dále na Seychely, do Švýcarska a nakonec se ztratila v Saudské Arábii na účtu, o kterém se arabští bankéři odmítli bavit, jako by neexistoval. Sám tajemník odletěl do Dominikánské republiky, kde pouze přestoupil na letadlo do Washingtonu. Také se tam po něm slehla země.

Když to přišli oznámit předsedovi, ten je vyslechl, tichým hlasem jim poděkoval a propustil je. Nebyli od kanceláře ani pět metrů, když zazněl výstřel. Okamžitě se rozběhli zpět, aby nalezli předsedu sice s dírou v hlavě, ale jinak normálně dýchajícího, pouze v bezvědomí. Všechny naděje ale utnul lékař po vyšetření. Předseda se střelil do hlavy tak amatérským způsobem, že si jen zničil přední lalok mozku. Ten řídí osobnost a emoce, takže je nutno obávat se poruch chování, například deprese, frustrace a hlavně agrese a nevhodné sexuální chování. Předseda byl posléze s invalidním důchodem přesunut do státního sanatoria po ty úředníky, kteří psychicky nezvládli svoji práci.

=*=

Když se dlouho nic nedělo, napsal pan Macák krátký mail novému předsedovi Rady Evropy, kde to vázne. Odpověď ho šokovala. Nový předseda o žádném požadavku na odchod z EU neví, nikdo mu nic nepředával, po tom zbabraném pokusu o sebevraždu tady byl poněkud zmatek. A jestli by byl pan Macák tak laskav a přijel do Bruselu na menší konferenci ohledně odchodu České republiky z EU. Pan Macák poněkud uštěpačně popsal situaci z minulého jednání, načež byl ujištěn, že se začne přesně, jak to bude panu Macákovi vyhovovat. Pak se k němu vnutila dcera, že v Bruselu ještě nebyla a také jí to poradila Yuma, která ji už několik let školí a je podle ní natolik dobrá, že by bez problémů absolvovala Akademii na Furvei, Yumině rodném světě. Počet doplnil pan Navrátil jako předseda Senátu. A jelikož měli reprezentovat, půjčil jim prezident na tu spanilou jízdu již osvědčenou prezidentskou limuzínu ZIL.

Již příjezd před hlavní vchod Paláce Evropy, kde Rada Evropy sídlí, vyvolal docela rozruch. Potichu klouzající koráb silnic, nad přednímu blatníky malé vlaječky České republiky, tiše zastavil před vchodem. Vrchní ceremoniář, čekající zde na pana Macáka zazmatkoval a honem běžel instruovat řidiče, že je někde jinde, než kde asi chtěl být. Když se dozvěděl, že skutečně přijel pan Macák s doprovodem, vrátil se organizovat zmatek. Cestující už vystoupili a nyní čekali vedle auta, co se bude dít. Ceremoniář rychlým krokem zamířil k panu Macákovi, aby ho přivítal. Na to pan Macák reagoval poznámkou, že asi došlo k nedorozumění, on je obyčejný člověk a ne nějaká významná osobnost, aby musel být okolo toho takový rozruch. Pak se ve vchodě objevil starší, mile vypadající pán, gestem ruky zahnal ceremoniáře a šel přivítat hosty osobně. Tak poznali nového předsedu Rady Evropy.

Konferenční sálek byl také již přichystán, jak bylo slíbeno. Rychlejší chůzí se blížili poslední opozdilci, takže se žádné zpoždění nekonalo. Jako první promluvil nový předseda Rady Evropy. Vylíčil, co se v kauze starého předsedy podařilo zjistit:

„Zlom nastal před dvěma roky, kdy starý tajemník předsedy odešel do důchodu. Nastoupil po něm jeden z čekatelů. Nevíme, jak a kdy se domluvili, ale minimálně poslední rok pracoval předseda ne pod vedením EU, ale některé z pravděpodobně amerických tajných služeb. Některé záležitosti nebyly dokončeny, jiné se táhly, jindy se zase ztratil důležitý papír. Vrcholem měla být likvidace premiéra České republiky. Jak víme, USA se několikrát pokoušely jak o ozbrojený vpád, ale byly vždy odraženy. Neznám úplně přesně podobnosti. Proto buďme rádi, že se ten falešný policista netrefil. Předám teď slovo panu Macákovi, vidím na něm, že by mě chtěl doplnit.“

Pan Macák povstal. Úplně jiné jednání, říkal si a promluvil:

„Dámy a pánové, věc je poněkud složitější. Podařil se nám jeden průlomový vědecký objev. Tento objev chtěly USA jen pro sebe, takže začaly organizovat puč podobný tomu na Ukrajině. Chtěli k tomu využít oslav prvního máje, kdy vyprovokované bojůvky měly zaůtočil na policii. Předseda vlády by se pak obrátil na velvyslanectví USA, kde tou dobou už byly tajně přítomny dva oddíly Rangers. Naštěstí se vojenské rozvědce podařilo toto odhalit a s prezidentem puči zabránit. Pučisté byli zavřeni, velvyslanectví USA neprodyšně uzavřeno. V tu dobu již byla kousek od hranic nachystána obrněná brigáda armády USA. Velitel neměl žádné informace, co se děje, tak vyslal menší hlídku, přes padesát vozidel, na průzkum. Hlídku se nám podařilo zastavit, vojáky zajmout a techniku zlikvidovat. Američané reagovali vysláním stratosférického neviditelného bombardéru nesoucí termonukleární pumu páté generace, která měla být svržena na Prahu. I tuto hrozbu se nám díky novým poznatkům podařilo zlikvidovat, na chvilku jsme měli falešné svítání. To už Američané psychicky neunesli a dali příkaz obrněné brigádě k útoku na naši republiku. Díky novým poznatkům se nám podařilo sestrojit obranou zbraň, kterou jsme tento vpád zlikvidovali jen pár kilometrů od hranic. To vše bez vyhlášení války. Co se týče posledních událostí – vyhostili jsme celé americké velvyslanectví s tím, že historickou budovu předají zpět České republice. Byl sepsán předávací protokol, že USA odevzdávají prázdnou budovu. Další lež, v úkrytu zůstalo sedm Rangerů, kteří dělali sabotáže. Rangery jsme odchytili i s kolaborantem a ukázali tak celému světu, co jsou USA zač. A k událostem při mé poslední návštěvě zde: Policista se trefil, dokonce pětkrát. Jeden z těch vynálezů, po kterých USA tak touží, je osobní ochranný štít. To je asi vše, děkuji za pozornost.“

Posadil se za hrobového ticha. Usmál se na Lucii a nehlasně jí poděkoval:

Koukám, že s Yumou děláte opravdu silnou dvojku. Takhle krásně mi napovídat, co, jak a kdy říct. Děkuju vám oběma!

První se vzpamatoval předseda:

„Ehm, děkuji panu Macákovi za zevrubný přehled událostí. Tím víc nás mrzí, že chcete opustit Evropskou Unii. Nějak stále nechápu důvody, které vás k tomu vedou... Prosím, v klidu seďte, nejsme ve škole.“

„Dobře, děkuji. Možná se to k vám nedoneslo, ale celý vpád byl podporován špičkami Evropské Unie, dokonce bylo připraveno odsuzující prohlášení k našemu odporu proti spojenci nejvěrnějšímu. Další důvod byl, že při ministerské kontrole ministerstva financí se podařilo objevit důkazy o neoficiálním odvádění velkých finančních částek přímo na účty Evropské Unie. A jako třešnička na dortu, když máme rozpracovaný plán na podporu rozvoje republiky, tak nám EU zakáže provádění toho plánu, protože prý neodpovídá duchu EU a na ten plán nedají ani cent, i když o žádnou dotaci nežádáme. O to horší, když zjistíme, že náš vlastní úředník zneužil tajné informace, podrazil Českou republiku a předal tyto informace Evropské Unii. Ta, ač si byla vědoma, jak byly informace získány, je použila proti nám. Na základě tohoto jsme byli na nátlak veřejnosti nuceni vypsat referendum k opuštění EU. A ač jsme tohle referendum dali na úroveň ústavních referend, podpora pro vystoupení z EU nakonec činila 83,762%, proti vystoupení bylo jen 16,238%. Taková je skutečnost.“

Předseda sklopil hlavu:

„Eh, nešťastné, skutečně ano.“

Pan Macák však neúprosně pokračoval:

„Na rozdíl od referenda ke vstupu do EU, kde volilo jen něco přes 50% oprávněných voličů, tady jich volilo 98%. Navíc, když se po Lisabonské smlouvě transformovala EU na úplně jinou organizaci, nikdo referendum, jestli chceme pokračovat v jiném typu organizace, nechtěl. Neberte to jako kritiku přímo vás, ale po řadě špatných rozhodnutí se z báječného nápadu stal těžkopádný kolos, který se snaží rozhodovat o kdejaké prkotině. A to už je lepší odpoutat se a jít vlastní cestou.“

Předseda jen pokýval hlavou:

„To jsou tvrdá slova, pane Macák. Ne nechci vám za ně nadávat. EU není byrokratický jednotný kolos. Jako v každé organizace, i zde existuje množství názorových proudů. Bohužel, na vedení trčí zkostnatělí dinosauři. My zde v sále jsme příznivci změn, pravé moci však máme pramálo.“

V hlavě se panu Macákovi ozvala slyšitelně vzrušená Yuma: Pavle, on mluví pravdu a navíc je o svých slovech přesvědčen. Budu ti dávat přes Lucku rady, tento člověk by se dal získat pro naši věc! Jen ho nevyplašit!

Jednání pokračovalo, pan Macák předložil relevantní dokumenty, Rada si je rozebrala a studovala. Pan Macák si na kraji stolu povídal přátelsky s předsedou a během hodiny bylo jasno: Česká republika právě aktivovala článek 50 Lisabonské smlouvy o vystoupení z Evropské unie. Předseda Rady Evropy bude o této skutečnosti informovat dotčené oddělení EU, načež na dalších setkáních bude probíhat jednání o smlouvě, která upraví všechny právní náležitosti spojené s tímto krokem a vymezí budoucí vztahy mezi dotyčnou zemí a EU. Pokud se nepodaří dané smlouvy schválit do dvou let, nastává konec automaticky. Pokud se podaří smlouvy schválit dříve, platí za datum odchodu datum podpisů na smlouvách. Jen pokud se obě strany jednomyslně dohodnou, mohou jednání probíhat i déle než zmíněné dva roky.

Při odchodu se předseda zvědavě zeptal, co to mají za ohromující vozidlo. Pan Macák ho posadil na poslední volné místo a zatímco řidič objížděl Brusel, pověděl mu historku o nabytí tohoto vozidla. Pak ho vysadili zpět u Paláce Evropy, zamávali si a limuzína se obrátila směrem ku Praze. Předseda kráčel do své kanceláře, kde si dovolil mírné snění, kde mu jakýsi cinkavý hlásek představoval v hlavě: Reformovaná EU, již ne obluda, ale poradní skupina ve spojeném světě Impéria.

=*=

Rozkvět

Ke všeobecnému překvapení bylo dosaženo shody necelých sedm měsíců po aktivaci článku 50. Snad poprvé byla Česká republika skutečně svobodná. Ekonomika poskočila jako kůň, kterému uvolnili opratě, zemědělství se rozvíjelo tak, že republika byla z velké části potravinově soběstačná. Provozy zlikvidované či omezené systémem kvót EU se urychleně dávaly do pořádku, čímž druhotně zaměstnávaly strojírenské podniky. Téměř zlikvidované cukrovary se rychle obnovovaly a modernizovaly. Na ministerstvu zemědělství vznikala skupina expertů přes potravinářský průmysl, ze které později vznikl Ústav pro kontrolu potravin. Ten byl postrachem všelijakých dovozců potravin z různých zemí. Základní pravidlo znělo: Dovážená potravina musí být kvalitnější než obdobný tuzemský výrobek. Mnoho potravin, dovážených ze zemí EU tento požadavek nesplnily. Dokonce i největší škarohlídi museli přiznat, ač neradi, že se jejich katastrofické scénáře nějak nenaplňují.

Právě tehdy přišla Yuma s Mozky. Jak má teď díky extenderu lepší a kvalitnější rozhled, zaznamenává v určitých místech téměř se nepohybující zdroje myšlenek. Ty zdroje září podstatně více než obyčejní lidé. A u všech je to stejný příběh – nepřizpůsobení se mozku a těla. Těla jsou výtečně funkční, mozky také, akorát selhala komunikace mezi nimi, čímž je vyspělá osobnost uzavřena pouze v mozku. Některé to nezvládnou a pokusí se o sebedestrukci. Některé to řeší autohypnózou až systémovým zkratem. No a ty mladší se zkoušejí dorozumět se s okolím intenzívním vyzařováním. Ty zvenčí vypadají jako zářící koule, proto si jich Yuma všimla. Zkusila se s jedním takovým zářícím domluvit a kupodivu to šlo. Hodně o tom přemýšlela, debatovala s Yomem a možná by to šlo napravit. Potřebuje několik takových případů dopravit do nemocnice, kde má Lucka k dispozici menší oddělení na testování pacientů. Yom sestrojí přístroj, Petr ho vyzvedne a doručí Lucce. Teď je otázka převozu pacientů, protože jeden takový vhodný se nachází v léčebně v Dobřanech u Plzně. Další jsou umístěni v Rakousku, Německu, Polsku...

Pan Macák si v duchu promluvil s Luckou, načež v odborném časopise vydávaném Psychiatrickou společností ČLS JEP vyšel odborný článeček doktorky psychologie Lucie Stahlové o nových možnostech léčby některých psychomotorických poruch. Vše je zatím v teoretické rovině, ale probíhá hledání vhodného pacienta, který by souhlasil s pokusnou léčbou. Ano, samozřejmě, mohou za něj souhlasit právní zástupci... Jeden takový pacient se našel v léčebně v Dobřanech u Plzně. Nebyl zbaven svéprávnosti, takže stačil jeho souhlas učiněný protokolárně před dvěma svědky. Samotný převoz byl uskutečněn v obyčejném autě, aby ho nemocniční prostředí sanitky neznervózňovalo. Navíc se důsledně vyhýbali dálnicím a velkým městům, přesto do Brna dojeli rychleji než kolegové vlekoucí se v koloně na D1.

Tento první případ byl odbornou veřejností pozorně sledován. Lucka hlásila drobné úspěchy, které jí, jak je zvykem, starší a zkušenější kolegové nevěřili. Snad i proto se Lucka rozhodla uspořádat konzilium pro kolegy psychiatry. Zasedačka pro demonstrativní předvádění pacientů byla plná, když do ní přivezli pojízdnou postel s pacientem. Oproti snímkům z příjmu nebylo u nehybně ležícího pacienta vidět žádné změny. To vše do doby, než se doktorka Lucie Stahlová při výkladu obrátila přímo na pacienta:

„Dobrý den, pane Makovče. Jak se dnes cítíte?“

Pacient otevřel oči a jasným hlasem odpověděl:

„Děkuji za optání, paní doktorko. Ve vaší péči se cítím výborně!“

V obecenstvu zašumělo. Paní doktorka však pokračovala:

„Děkuji, pane Makovče. Mohl byste nyní předvést slovutnému obecenstvu své nově nabyté dovednosti?“

„Milerád, paní doktorko.“

S těmito slovy ze sebe shodil přikrývku a posadil se na posteli. Chvilku hledal nemocenské bačkory, pak do nich vklouzl a postavil se. Mírně se uklonil obecenstvu, o kus více doktorce, ke které nakonec došel a postavil se vedle ní. Ohromené ticho bylo vystřídáno halasem, z něhož vytryskl ječivý hlas:

„Není možné! Vy jste vyměnila pacienta!!!“

Pan Makovec se pootočil směrem, odkud výkřik zazněl:

„Můžete přijít sem, ať na sebe neřveme přes celý sál?“

S viditelnou nechutí vyšla z obecenstva, tedy spíše byla vystrčena, starší paní, typický vzor filmových přísných staropanenských ošetřovatelek. Zastavila se tři metry od nich a její přísné oči jen metaly blesky. Pan Makovec se k ní obrátil:

„Dobrý den. Jen se zeptám: Máte pro své tvrzení nějaký důkaz nebo z vás mluví závist?“

Dostalo se mu další ječivé odpovědi:

„To musíte vědět sám, když se účastníte této odporné komedie!“

Pan Makovec se jen usmál:

„I když je někdo ochromen, neznamená to, že nevnímá. Při nástupu na léčbu mi brali otisky prstů, právě pro takové závistivce. Tyto otisky jsou uchovávány pod zámkem na dvou různých místech. Mimo to, za dveřmi čeká forenzní analytik se soupravou na sejmutí otisků prstů i s nádobíčkem včetně srovnávacího mikroskopu. Měl to být další krok předváděčky, vy jste to akorát uspíšila. Zavoláme je?“

To už bylo na paní moc. Otočila se a rázně odkráčela. Ještě za ní letěla z obecenstva posměšná poznámka:

„Zapomněla jste si zde koště, milostivá!“

Pan Makovec došel k posteli a posadil se na ni. Omluvně pohlédl do publika a omluvil se, že ještě nemá mnoho sil, svaly také skoro nemá, ale že usilovně cvičí. Jeho omluva byla přijata potleskem. Paní doktorka pak pokračovala popisem léčby včetně unikátního přístroje, sestaveného na základě její teorie. Je to taková zvláštní forma mezioborové spolupráce, podotkla. Došlo i na onoho forenzního analytika, kdy jedny otisky byly sejmuty na místě a obě starší sady byly zaslány faxem. Na velké obrazovce byly zobrazeny vedle sebe tři otisky pravého ukazováku a analytik předváděl shody.

Odborná veřejnost byla šokována, noviny otiskly články o dalším úspěchu České republiky ve vědeckém bádání. Pouze v Blesku vyšel bulvární článek sepsaný jakousi Mgr. Drahomírou Boleslavskou, který popisoval šaškárnu s vyměněným pacientem. Jak se ukázalo, paní Boleslavská neměla pravdu a Blesk to odnesl pokutou 150000Kč a povinností uvést omluvný článek na minimálně čtvrtině titulní strany.

=*=

Jen Yuma, Lucka a pan Macák věděli, že pacient stále svítí jako sluníčko. Dokonce se mu dařilo spojit se s Yumou, kterou díky náboženskému založení považoval za anděla. Nikdo nevěděl, jak by reagoval na vysvětlení, tak to nechali tak. Navíc od sebe nevědomky vyzařoval kvanta optimismu a dobré nálady.

Chvíli byl klid, vše jelo tak nějak samospádem. Životní úroveň stoupala kopírujíc úspěchy ekonomiky, solární elektrárny se stěhovaly na rozlehlá parkoviště u obchodních center, prázdné tubusy větrných elektráren se plnily bloky ultračlánků, jak byly lidově označeny nové akumulátory, které již chrlil nový výrobní závod. Podařilo se dokonce od koncernu Volkswagen odkoupit původní závod Škoda včetně poboček v Kvasinách a Vrchlabí. K tomu se váže úsměvná historka, když zástupce koncernu předložil cenu, český zástupce zvolal:

„Pane, my chceme jen Škodovku, nikoliv celý Volkswagen!“

Byl z toho pěkný poprask, dokonce i zahraniční média, která neměla Českou republik nijak v lásce, psala cosi o nenažraných Germánech. Konečná cena již odpovídala reálné ceně, takže si obě strany plácly. Z jedné výrobní linky už sjížděly prototypy, další linky se chystaly na přestavbu, když dostaly veliké STOP.

To se zase jednou ozval Ústav termomechaniky AV České republiky v Brně. Připravil tiskovou konferenci, na kterou byli zváni odborníci i odborná veřejnost. Opětovně byl zamluven pavilon P na brněnském výstavišti. V něm bylo nainstalováno stupňovité hlediště, velkoplošné obrazovky a pořádný audiosystém, aby bylo pořádně slyšet přednášející. Téma konference bylo vágní – Nové využití nestandardních reakcí. Přesto byly místa zamluvena během jedenácti hodin od začátku rezervací. Bylo již zvykem, že konference tohoto ústavu otřesou vědou. I ta letošní byla taková.

Již při zahájení bylo vidět několik změn. Starý šéf ústavu odešel do důchodu, novým se stal otřelý vědecký harcovník po vědeckých konferencích, který takto trávil klidná léta před důchodem. Hlavní ředitel výzkumu Petr Stahl zůstal na svém místě, akorát přijal dalšího asistenta ke zvládání papírování, zatímco se Petr věnoval výzkumu. I tentokrát to byla bomba. Hned ze začátku požádal Petr o deset dobrovolníků. Nebude do volby zasahovat, vyberte si sami. Chvilka dohadování a na pódium připochodovalo devět ctihodných šedivých pánů a jedna zrzavá mladice, přesto však již slovutná vědkyně. Všichni dostali na vybranou z různých typů vah, od pružinových mincířů až po ultra jemné elektronické. Po výběru byli přivedeni k obyčejné dřevěné bedně, na níž stálo železné závaží klasického tvaru s vyraženou hmotností 5Kg. Všichni si závaží zvážili a odsouhlasili pět kilogramů. Skupinka byla odvedena o dva metry od bedny, ale stále na pódiu. Pak se ozval zvuk roztáčeného mohutného soukolí. Zvuk stoupal výš a výš, jak tušená kola zrychlovala. Krátký okamžik jekotu, pak zvuk překročil hranici slyšitelnosti. Petr něco upravoval na malé klávesničce, načež vyzval prvního odvážlivce ke kontrolnímu vážení.

Slovutný vědec, třímající elektronický mincíř páté generace s malou LCD obrazovkou, nedůvěřivě přistoupil k bedně, navlékl hák mincíře do očka závaží a pomalu mincíř zvedal. Na displeji pomalu naskakovaly větší cifry, až se při hodnotě 0,57Kg odlepilo závaží od bedny. V hlučícím pavilónu bylo najednou hrobové ticho. Petr poprosil vědce, aby chvilku vydržel, pak cosi nacvakal na klávesničce. Hodnota 0,57Kg se změnila na hodnotu 0,48Kg. Posvátné hrobové ticho se rázem změnilo na turecký bazar, kde každý překřikuje každého. Všem bylo totiž jasné, co právě vědec Petr Stahl předvedl: ovládání gravitace. A nemusí k tomu mít nějaké obrovské zařízení, jen to, co se vleze do nevelké dřevěné krabice na pódiu. Jedna z kamer totiž snímala prostor pod pódiem a mimo houfu stojek tam nebylo nic nepatřičného. Dav vědců se chystal vtrhnout na pódium, ale i s tím bylo počítáno. Vědci doslova narazili na stěnu. Při pohledu zblízka to byla téměř neviditelná síťka, která na dotek či úder reagovala jako pancéřovaná ocel. I toto si pamětníci první konference pamatovali – osobní ochranný štít, nyní podstatně vylepšený. Do toho reproduktory stále opakovaly výzvy ke klidu a návratu na svá místa, teprve potom bude moci konference pokračovat. Posledních pár zoufalců marně bušících do neviditelné stěny museli kolegové doslova odtáhnout.

Pak teprve Petr Stahl přistoupil k dřevěné bedně, závaží položil na zem vedle. Odklopil víko a sklopil přední stěnu. Objevily se tři předměty: plastová bedna o velikosti krabice od bot, levný přehrávač MP3 a aktivní reproduktor. Petr se sklonil a stiskl tlačítko Play na přehrávači. Ozval se zvuk roztáčeného mohutného soukolí. Petr zastavil přehrávač a vytáhl ho i s reproduktorem z dřevěné bedny. Pak vzal závaží a opatrně ho postavil na plastovou bednu. Na vedlejším stole chvíli klepal do klávesničky, pak rozhodným pohybem klepl do klávesy Enter. Závaží se zavrtělo a pomalu vystoupalo do výšky třiceti centimetrů nad plastovou krabici. Exploze zvuku z hlediště hravě překonala jakýkoliv metalový festival... Petr Stahl stál vedle bedny a gesty utišoval hlediště, že ještě není konec. Publikum váhavě utichlo, tak Petr sundal závaží – bylo vidět, jak v určitém okamžiku ztěžklo – vzal do rukou plastovou krabici a popošel s ní ke kraji pódia. Tam krabici otočil spodkem nahoru a opatrně ji položil na vzduch. Nakonec o dva kroky od krabice odstoupil. Zvuková vlna z hlediště překonala tu první.

Na veliké obrazovce za Petrovými zády se objevilo video: Nádvoří, z jedněch dveří vstupuje Petr Stahl, pod paží nese skateboardové prkno, které má místo koleček jen kruhové výstupky. Klade prkno na zem, kde samo drží v pěticentimetrové výšce. Petr Stahl jednou nohou stoupá na prkno, druhou se odráží a předvádí, že od mládí nic nezapomněl. Za ním se trousí ostatní, ty už mají svá prkna vylepšená. Postarší vědec, už nejistý rovnováhou, má vepředu prkna řidítka jako koloběžka a rozšířenou zadní část se dvěma výstupky vedle sebe. Celé to připomíná trojkolku bez kol... Obrazovka pohasíná, objevuje se na ní nápis:

Další využití si jistě představíte sami...

Převrátilo to život v mnoha odvětvích. Nač budovat drahé dálnice, když stačí naznačený koridor sypaný štěrkem pro odlišení od okolí? Nač budovat velmi drahé železniční koridory, když stačí jedna vodicí kolejnice na betonových sloupcích. Samotný vlak sestával z hnací jednotky a padesáti vagonů, nehlučně se řítící mezi dvěma plůtky, aby byla označena železniční trať i na ochranu proti přístupu zvířat ke koleji. Že tam lezou lidi je věc druhá, přes zdánlivou ladnost má takový vlak setrvačnou energii stovek tun, prostě nezastaví na fleku, jak si někteří myslí. Řešení bylo nakonec geniálně jednoduché. Betonové podpěry byly mohutnější a celá trať se přesunula do šestimetrové výšky. Ocenili to hlavně zemědělci, pod takovou tratí projel v pohodě kombajn sklízející pšenici. Nakonec zbylo pouze několik hlavních tratí starající se o tranzitní přepravu. A jelikož byly využívány téměř zcela zahraničními železničními společnostmi, byly tyto společnosti požádány o příspěvek na údržbu tratí. Bylo okolo toho dost povyku, ale společnosti si rychle spočítaly, co je výhodnější. Samozřejmě, bylo možno zavést mýtné, ale okolo toho je velkého papírování, převody tunokilometrů na poplatky a podobně. Takhle to mají paušálem a je klid.

=*=

Rozšiřování

aneb střípky z dějin Imperia

Paní doktorce Lucii Stahlové se vedlo dobře. Její původně malé experimentální oddělení se rozrostlo na samostatnou výzkumnou kliniku. Pacienti z Čech již byli vyléčeni, i Blesk už po soudních tahanicích zaplatil pokutu a okamžitě ji začal vymáhat po paní Mgr. Drahomíře Boleslavské.

Paní doktorka Stahlová nabídla volné kapacity svého zařízení okolním státům. S kladnou odezvou se ozvalo Slovensko, Polsko, Maďarsko a kupodivu Rakousko. Německo prohlásilo, že se šarlatánkou, která vyměňuje pacienty, nechce mít nic společného.

První zahraniční pacienti byli Rakušané, měli to do Brna blíž než na specializované pracoviště v německém Frankfurtu. Jako další přišli na řadu pacienti z Maďarska, Slovenska i Polska. Trvalo to déle než rok, ale všichni opustili kliniku po svých, k obrovské radosti příbuzných a ještě většímu překvapení jejich lékařů.

Pak se Lucka s Yumou nehlasně zeptaly pana Macáka, jestli má hodně práce, Neměl, mohli si povídat. Yuma totiž přišla při pozorování vyléčených sluníček na zajímavé věci. Každé vyléčené sluníčko nevědomky vyzařuje v kruhu padesáti kilometrů. Vyzařuje dobrotu, lásku a tak podobně. Co je zajímavé, vyzařují cosi, nad čímž si Yuma láme hlavu už delší dobu. Ani podrobné zkoumání spektra speciálním přístrojem umístěným vedle extenderu na Hádech neodhalilo nic mimořádného. To cosi zapříčiňuje náchylnost k Čechům a České republice. Jelikož přímo ve Vídni jsou tři sluníčka, v Bratislavě a v Budapešti dvě, ve Varšavě jedno, měl by pan Macák v brzké době očekávat oficiální návštěvy z těchto států.

=*=

Jako první se ohlásil rakouský prezident. Jednak bylo ve Vídni více sluníček, jednak to byli první zahraniční pacienti. Dohodl se s panem Macákem i českým prezidentem na termínu, že by si chtěl přátelsky popovídat o rozšiřování spolupráce. Prezident přijel, byl na letišti slavnostně uvítán a odvezen na Hrad. Část dne strávil jednáním s prezidentem a premiérem, po obědě mu byla představena paní doktorka Lucie Stahlová. Rakouský prezident nelenil a udělil jí rakouské vyznamenání Čestný kříž Za vědu a umění prvního stupně. Pak se rozloučil a odjel.

O týden se to opakovalo s maďarským prezidentem. Ten si sebou přivezl i premiéra, který si vyžádal soukromý rozhovor s panem Macákem, při kterém žádal o radu, jak co nejlépe vypadnout z EU. Po dalším slavnostním obědě dostala Lucka další vyznamenání, tentokrát maďarský Občanský záslužný kříž. Pan Macák poradil premiérovi dobře, či mu spíše vlil optimismus do těla, neboť Maďarsko zanedlouho aktivovalo článek 50 Lisabonské smlouvy o odchodu z EU. EU se začala rozpadat, protože následující rok téměř současně spustily odchod z EU Slovensko a Polsko.

=*=

V okamžiku, kdy byly všechny státy takzvané Visegrádské skupiny venku z EU, okolní Evropa zatajila dech. Semkne se nové soustátí ještě více k sobě? Ano, sérií smluv vytvořili něco, čím byla EU předtím, než se změnila na těžkopádný a víceméně škodící kolos. Zůstanou u stávajícího názvu, popřípadě zvolí zkratku V4? Hlavy států a vlád chvilku debatovali, někdy dokonce i osobně a došli k závěru, že název Visegrádská skupina je příliš dlouhý, V4 přestane platit v okamžiku přijmutím pátého státu. Je nutno vymyslet nový, úderný název. Na chvilku odvolali fingovaným telefonem pana Macáka ze sálu a za tu chvíli jeho nepřítomnosti dospěli k jednomyslnému závěru: Česká republika je v této chvíli pan Macák a jeho strana, Imperiální strana rozumu. Všichni jsou následovateli České republiky, tím vstoupili do Imperia. Pan Macák se po návratu nestačil divit. Nakonec to přijal, co měl také jinak dělat... Název Impérium byl slavnostně a oficiálně vyhlášen na slavnostní konferenci na pražském Hradě.

=*=

Jen co bylo Imperium slavnostně vyhlášeno a zdárně pokračovalo v rozkvětu, vypadlo z EU Rakousko a okamžitě se začalo zajímat o vstup do Imperia. Pro zbytek Evropy to byl šok. Druhý šok nastal, když bylo Rakousko přijato téměř okamžitě. Žurnalisté okamžitě vyhrabali překvapivou návštěvu rakouského prezidenta v České republice téměř hned poté, co Česko vystoupilo z EU. Začaly se množit konspirační teorie o obnově Rakouska-Uherska a podobné. Něco na tom bylo, na tehdejším setkání byla dohodnuta budoucí těsná spolupráce.

=*=

Pozoruhodnou kapitolou byl takzvaný Německý konflikt. Začalo to tím, že si Němci zvolili za kancléře ženu. Bývalou oddanou svazačku z NDR, která po sjednocení Německa obrátila a stala se zanícenou obhájkyní kapitalismu. Pomalu postupovala v CDU až ke kandidatuře na kancléře. Uměla dobře oslovit voliče, takže se stala jako první žena kancléřkou. Rozhlédla se po Německu a zjistila, že Německo pomalu vymře. Nikdo nechtěl dělat podřadnější práce, sami Němci, uštvaní kariérou nemají na nějaké množení čas a náladu, o penězích nemluvě. I pozvala tato dobrá duše ze států Blízkého východu, rozvrtaných Američany, nebohé utlačované uprchlíky do Německa, kde jim otevřela náruč i hranice. Národy Severní Afriky zajásaly a začaly se houfně přemisťovat do Německa přes Itálii a Rakousko. To jim ale rakouští celníci brzo zatrhli, takže museli svízelně překračovat Alpy přes Švýcarsko.

Taková cesta dá zabrat, takže většina zůstala v Bavorsku, kde čekali na slíbené peníze, domy a ty tři Němky k obsluze a potěšení. Když jim Bavoři nic takového nebyli ochotni dát, zkoušeli si to vzít sami. Počty loupežných přepadení a znásilnění rostly raketovým tempem. Naštvaný bavorský premiér dlouho a neúspěšně bombardoval kancléřčinu administrativu, až mu došla trpělivost. Naložil do autobusu čtyřicet největších potížistů a slíbil jim, že je zaveze k někomu, kdo může okamžitě vyřešit jejich problémy. Sám se posadil na jedno volné sedadlo a dal řidiči povel k odjezdu. V Berlíně byli coby dup, ale nastala drobná komplikace – nikdo nechtěl takový zájezd převzít. Nakonec je posadil do haly, vedoucímu dal do ruky ceduli s nápisem Frau Merkel, vysvětlil mu, že to je ten člověk, který jim pomůže, nasedl do autobusu a spokojeně odjel. Dohru to mělo hned druhý den, kdy bavorskému premiérovi volala přímo kancléřka. I když držel telefon metr od ucha, přesto slyšel jasně každé slovo. Navíc se mu zdálo, že otevřeným oknem slyší slabě kancléřku přímo. Když kancléřka na chvilku zmlkla, odpověděl, že bude pokračovat stejně i nadále, právě se nakládají dva autobusy, které svůj náklad vyklopí kdekoliv v Berlíně. Náklady na provoz těchto autobusů bude vymáhat po spolkové vládě. Vzdálené zaječení už přetížený mobil nevydržel, zakouřilo se z něj a odebral se do křemíkového nebe.

Oba autobusy nedojely nijak daleko. Skoro hned za hranicí Svobodné Bavorské republiky byly zastaveny příslušníky Bundeswehru a donuceny otočit se na zpáteční cestu. To samé se opakovalo, když zkoušely projet jinudy. Bavorsko se pomalu, ale jistě dostávalo do obklíčení. Bavorský premiér svolal krizovou radu státu a vylíčil situaci. Poté navrhl něco tak neuvěřitelného, že tomu pánové a jedna dáma nechtěli věřit. Pak si to několikrát prošli v hlavě a přišli na to, že to není až tak šílený nápad, naopak, v dané situaci asi ten nejlepší. Milá starší dáma usoudila, že již dlouho neviděla Prahu, místo, kde se narodila ona i její rodiče a rozhodla se pro krátkou návštěvu. A jelikož rozhodnosti měla na rozdávání, odcestovala okamžitě. Cestovala celou noc a v půlce dopoledne zavolala premiérovi:

„Tak jsem se prošla po Praze, všude jsou milí lidé a dá se s nimi mluvit a dohodnout se. A představ si to, na nějakém filmovém festivalu tady promítají původní film ze StarWars, Imperium vrací úder! Jsem pozvána na promítání jako čestný host. A mám ti vyřídit, že kdybys to chtěl také vidět, můžeš v klidu dojet. Ale dá se to vyřídit i na dálku.“

Premiér si zhluboka oddechl. Byl s paní ministryní domluven na klíčových slovech. Nemoc, smrt znamenala odmítnutí, veselý tón znamenal úspěch mise. Všechny slova použitá v rozhovoru značí naprostý úspěch. Zavolal do státní televize, že těsně před večerními zprávami potřebuje deset minut promluvit k národu.

Chvíli před sedmou usedali občané před televizní obrazovky, aby vyslechli obvyklou porci zpravodajství, polopravd i lží. S mírným překvapením zaregistrovali místo reklam na poslední chvíli svého premiéra:

„Vážení občané, dámy a pánové. V poslední době jsme svědky velkého nárůstu kriminálních činů našich tmavších návštěvníků, které do Německa pozvala nezodpovědná vláda v Berlíně. Mnohokrát jsem se pokoušel domluvit se jak s vládou, tak přímo s kancléřkou na řešení této situace. Mnohokrát jsem byl ujištěn, že se na problému pracuje. Nic se však nedělo. Návštěvníků přibývá, naše ubytovací kapacity jsou již vyčerpány. Zkusil jsem zajet osobně do Berlína, bezúspěšně. Navíc, ode dnešního rána nás začíná obklopovat Bundeswehr, otáčejí auta a vracejí je zpátky. Zastavují vlaky a přikazují vystoupit všem obyvatelům Bavorska. Skoro to vypadá, jako kdyby chtěli udělat z Bavorska jeden veliký koncentrák! Svolal jsem proto krizový štáb a nalezli jsme řešení. Dámy a pánové, podle rezoluce Valného shromáždění OSN ze dne 16. prosince 1952, která zdůraznila, že právo na sebeurčení je předpokladem pro plné uplatnění základních lidských práv, z moci, dané mi parlamentem této republiky a z moci, dané mi krizovým štábem vyhlašuji tímto úplnou nezávislost Bavorské republiky. Zároveň prosím Impérium, potažmo Českou republiku a Rakousko jako své nejbližší sousedy o ochranu před napadením a pokusem zničit naši republiku. Také prosím o možnost připojit se k Impériu.“

Televizní pracovníci zareagovali operativně. Odsunuli zprávy, na informačním řádku se objevila telefonní čísla, na které se případní příznivci či odpůrci pana premiéra dovolat. K samotnému premiérovi přispěchala redaktorka zpravodajství a sledována ruční kamerou ho odvedla do diskuzní zasedačky. I tam byla přítomna ruční kamera a sledovala přípravy. Paní redaktorka se zamotala do setu k bezdrátovému mikrofonu, bylo ji zapotřebí vymotat. Panu premiérovi přepudrovat čelo a nos, aby se neleskly. Pracovníci IT přinesli počítač a velkou obrazovku, kterou po chvíli nastavili pootočenou o 90  na výšku. Jeden chvíli prolézal se síťovým kabelem temné kouty, pak mávl rukou a posadil k počítači jednu ze sličných sekretářek. Na obrazovce zatím nebylo nic než excelovský graf se dvěma sloupci a nadpisem Samostatnost. Samotné sloupce měly zvlášť nadpisy, Ano a Ne. Ve sloupci Ano se už u spodku tetelila zelená čárečka.

Historie by se pravděpodobně odvíjela jinak, kdyby nebyla kancléřka permanentně naštvaná. Situaci, kdy by snad stačilo mírně couvnout, sednout si za jednací stůl a jednat, naprosto zhatila příkazem k okamžitému obsazení vzpurného kusu Německa. Vysílání z improvizovaného studia bylo přerušováno vstupy od amatérských přispěvovatelů i profesionálních štábů. Obojí však ukazovaly stejnou situaci – tanky valící se přes jen naznačené hranice Bavorska. Zvlášť hrozivě vypadala dálnice z Frankfurtu do Norimberka. Mnozí si vzpomněli, jak před lety podobně jela americká armáda do Čech. Obyvatelé Bavorska bohužel neměli české zázračné zbraně, takže mohli jen bezmocně zatínat pěsti.

Pan premiér se již hodnou chvíli hodně potil. Co to ta ženská v Praze domluvila? Zatím žádná pomoc na obzoru, nic! Zlom nastal v okamžiku, kdy rozdíl mezi zeleným sloupečkem Ano pro samostatnost překročil 33% oproti červenému Ne. Na obrazovce se ve dvou záběrech objevili český i rakouský prezident . Ten český promluvil jako první:

„Jakožto prezident České republiky, části Imperia, uznávám samostatnost Svobodné Bavorské republiky a na základě podepsaných smluv nařizuji Armádě Impéria poskytnout Svobodné Bavorské republice veškerou smluvní pomoc.“

Rakouský prezident pronesl prakticky totéž, jen Česko vyměnil za Rakousko. Pak prezidenti ze záběru zmizeli a objevilo se letiště. Několik strojů podivné konstrukce stálo vedle sebe na pruhu betonu. Poslední vstupy se uzavíraly, malé vojenské náklaďáčky odjížděly z dosahu. Bez jakýchkoliv doprovodných jevů se podivné stroje vznesly kolmo do výšky, kde se potom přetočily a většina z nich zamířila k jihozápadu. Poslední stroj letěl přímo proti zapadajícímu slunci. Byl to první stroj, se kterým se Bundeswehr setkal. Visel v malé výšce nad dálnicí poblíž vesničky Schlüsselfeld a evidentně na ně čekal. Vojáci na nic nečekali a vypálili proti němu houf protiletadlových raket. Měli s tím trochu potíže, ty naváděné teplem na stroj nereagovaly, radar selhával také, nakonec z celé mohutné protiletadlové baterie odstartovaly jen střely naváděné laserem. Na obloze se rozpoutalo ohnivé inferno a vojáci začali jásat. Jejich radost netrvala dlouho. Když se plameny výbuchů a kouř rozplynuly, objevil se stroj v celé své kráse – nepoškozený. Pak stroj jakoby zablikal a z konvoje zmizel velitelský vůz a ty vozy, odkud byly odpáleny rakety. Zbyl po nich jen do ruda rozpálený beton. Pak se na zašifrované velitelské frekvenci ozval hlas:

„Právem silnějšího a právem domácího. Otočte se a vypadněte z Bavorské republiky.“

Smích vojáků byl málem slyšet až k nebesům. Čelo kolony se pohnulo vpřed. Stroj blikal trochu déle a na výsledku to bylo znát Napříč dálnicí se táhl příkop bublající betonové taveniny. Nejhůře dopadl tank, který právě vjížděl do zóny. Jako kdyby někdo vzal ultra horký nůž a předek tanku uřízl. To už stáli řidiči předních řad na brzdách a statečně čelili náporu stále jedoucí kolony. Stroj se za stálého blikání přemístil za kolonu. Výsledkem blikání byly dva půlkilometrové příkopy po stranách dálnice, bublající roztavenou zeminou. Taktické plány v případě napadení jsou jasné, při napadení se rozptýlit a pokračovat dále k cíli. Tady to však nešlo. Stroj byl všude. Tu obnovil chladnoucí přední příkop, tu některý z bočních. Jen ta cesta vzad byla stále volná. Toho hned využilo několik obrněných vozidel a džípů. Vyjely z ohnivého obklíčení, ale při pokusu sjet z dálnice následoval ohnivý bič. Jediná volná cesta byla po dálnici zpět za hranice.

To vše přenášel zpravodajský tým z Norimberku, sedící ve vrtulníku, pro jistotu na zemi na blízkém kopci. Přímý přenos šel do hlavního studia v Norimberku, odtud jedním optickým kabelem do Mnichova, druhým do Berlína a třetím do vysílače. Ten berlínský se různě větvil, ale jeden jeho konec ústil do velké televize přímo před běsnící kancléřkou. Na druhé velké televizi byl záběr z Mnichova z improvizovaného studia, kde na grafu podpory samostatnosti právě zelené Ano překročilo magickou hranici 66% a stále nepatrně stoupalo.

Snad právě reportáž z Norimberka o jednom jediném stroji, který se utkal s velkou vojenskou kolonou a přesto zvítězil, porazila bohorovnou kancléřku i její vládu. Bavorsko bylo přijato do Imperia jako rovnocenný stát, snědí návštěvníci dostali na vybranou: vrátit se, přizpůsobit se nebo pokračovat do Berlína. To přizpůsobení spočívalo v tom, že jsou v této evropské zemi hosty a budou se chovat, jak si hostitelé přejí. Pokud ne, budou deportováni za hlídané hranice. Dlužno dodat, že z celkového počtu jich v Bavorsku zůstalo třicet, pijí pivo, chutnají jim klobásky a jódlují skoro lépe než domácí.

=*=

Imperium má nakročeno k ovládnutí Evropy. Co bude dál? Asie, Afrika, celý svět? A dál...? Že se dá cestovat mezi hvězdami dokazuje přítomnost furveilské lodi i s posádkou na Zemi...

SLOVNÍK

apalický syndrom = je vyšší stupeň vigilního (vegetabilního) komatu, kdy jsou u pacienta projevy extrémní svalové hypertonie s postupným odumíráním mozkových buněk

Dedikovaný server = virtuální modul obsahující jeden celý počítač. Server může obsahovat více modulů.

furveil = obyvatel planety Furvea, ležící ve dvojslunečné soustavě rudého trpaslíka a žlutého slunce třídy K

Gordický uzel = Mezi lidmi Frýgie se objevilo proroctví, že války neskončí a mír nenastane, dokud do země nepřijede vůz slunečního boha řízený mužem, který všem rozbrojům učiní přítrž. Když se vůz objevil, lid Frýgie si vozku, kterým byl sedlák Gordius, zvolil za krále. Vůz byl uvázán v Diově chrámu uzlem z lýčí, který nikdo nedokázal rozplést. Mladý Alexandr Veliký vytasil meč a uzel přesekl

Guantanamo – Americká vojenská základna na Kubě, proslavená hlavně věznicí, kde byly umístěny osoby podezřelé z terorismu. V důsledku toho byli ve věznici zadržení i brutálně mučeni po řadu let pouze na základě podezření z terorismu, aniž by proti nim bylo vzneseno jakékoliv obvinění.

Hosting = pronájem kousku serveru pro provoz webových stránek

igumena = matka představená ženského monastýru

Majdan = povstání opozice a dalších živlů proti legálně zvolenému prezidentu Ukrajiny, finančně podporované EU a USA, která na podplacení opozice použila celkem pět miliard USD, přeneseně jakékoliv povstání proti legitimní vládě financované USA

Marže = obchodnická přirážka k ceně, neboli rozdíl mezi tím, co zaplatí zákazník a tím, co zaplatí dodavateli obchodník.

Množivý reaktor = je typ jaderného reaktoru. K udržení řetězové reakce tyto reaktory používají nezpomalené neutrony. Část z nich udržuje řetězový průběh štěpení a tedy chod reaktoru, zbylá část může posloužit k transmutaci konkrétních radioizotopů. Cílem je získat vhodné radioizotopy jiných prvků, vhodných pro použití v pomalých reaktorech jaderných elektráren.

monaška = obyvatelka ženského monastýru, něco jako u katolíků mniška

monastýr = pravoslavný klášter

rusutur = zapadákov, díra, pr*del světa/galaxie...

Senát = Horní komora Parlamentu České republiky. Tvoří teoretickou protiváhu Poslanecké sněmovny

Sonar = je zařízení na principu echolokace (vyslání signálu a příjem po odrazu od překážky), které používá ultrazvuk

Temná hmota = je označení hypotetické formy hmoty. Její existence by vysvětlovala nesrovnalosti mezi některými skutečně pozorovanými a vypočítanými hodnotami z modelů. O povaze chybějící hmoty existuje množství teorií, většina z nich se shoduje na faktu, že ji lze ve vesmíru pozorovat jen díky jejímu gravitačnímu vlivu na okolní objekty tvořené běžnou „svítící“ hmotou, ale neemituje elektromagnetické záření. Odtud její označení jako temná hmota

© 2017 Jerry Worker

Table of Contents

Prolog