Test přežití

Science fiction

Jerry Worker

© 2015

Jméno-románu: Test přežití

Jméno-autora: Jerry Worker

*****

Rozsudek

Probouzel se nesmírně pomalu, jakoby neochotně. Pokoušel se vzpomenout si, co včera dělal, že je tak zblblý. Alkohol v tom nebyl, necítil kocovinu ani kopající trpaslíky v hlavě. Drogy nebral už ze zásady. Nyní však měl v hlavě prázdno. Začal tedy osobní inventuru. Jmenuje se Adam Adams. Co jen vytrpěl za pradědův nápad, jak naznačit světu, že on je ten pravý „Adamův syn“. No nic, dál. Věk 23 let. Světlé vlasy, modrozelené oči, po kterých bláznily řady dívek i zralých žen. Lehce zrzavé vlasy...

To už se probral trochu víc a začal pociťovat nějaké nepohodlí. Neleží doma ve své perfektní posteli se speciální matrací. Kde tedy k sakru je? Nikam přeci včera nešel...

Navíc to podivné polosvětlo. Doma by měl buď naprostou tmu nebo normální denní světlo. Tohle bylo jako soumrak v pekle - krvavě rudý přísvit. Nehoří? To by ale cítil kouř a slyšel příslušné zvuky!

To už byl natolik při smyslech, že začal podrobněji zkoumat, kde se to vlastně ocitl. Ležel na hromádce hadrů v malé místnůstce. Uprostřed stůl a židle, v jedné stěně dveře, naproti dveřím okno... Okno? Po zádech mu přeběhl mráz. V krytu přece žádná okna nejsou! Nikde nejsou žádná okna!

Veškeré obyvatelstvo planety Země žilo v podzemních útočištích. Ty byly vystavěny na ochranu lidstva poté, co astronomové našli kometu na kolizní dráze se Zemí. Naštěstí zbylo dost času na výstavbu útočišť poté, co ztroskotaly pokusy o zničení nebo odklonění komety. Vše ještě zhoršili kreténi vojáci tím, že zapomněli zablokovat obranné systémy, takže ty vyhodnotily pád komety jako nepřátelský útok a odpálily veškerý arzenál včetně jaderných zbraní. Od té doby je slovo 'voják' jedna z nejhorších nadávek. Taky se jich do krytů dostalo mizivé procento, normální lidi je prostě nepustili dovnitř...

Po několika pokusech se konečně vydrápal na nohy. Překonal instinktivní pokus okamžitě utéct a začal zkoumat místnůstku. Jeho pohled přitáhl list papíru položený na stole. Zvednul ho a začal číst:

*****

Rozsudek

Věc: Adam Adams, porušování nařízení, příkazů a pravidel.

Pro opakované kolize s bezpečnostní radou Útočiště a pro četné neúspěšné pokusy reintegrovat Vás do normální populace jste byl, jako poslední možnost, vyhoštěn z Útočiště. Zóna, ve které jste byl umístěn, není radioaktivní a je možná obyvatelná. Udělejte poslední službu Útočišti a pokuste se prozkoumat tuto zónu. Budete občas monitorován a je určitá možnost přehodnocení Vašeho trestu a tím i návrat do Útočiště.

Pod tím bylo rukou dopsáno

Kontejner se zásobami je na chodbě!

*****

Dosedl na židli s pocitem naprostého nepochopení. Vždyť nic tak hrozného přeci neprovedl. Sem tam nějaký kanadský žertík, občas předvolání před radu, nějaké to tytyty... Pak si vzpomněl na starší větší průšvihy. Například... Co udělá hrst ocelových matek v magnetické dráze? Naštěstí jel dříve nákladní vlak. Matky, zmateně poletující v rozvířeném magnetickém poli, naprosto proděravěly vagon a zničily náklad. Být tam lidi... Nebo... Pomocí několika potrubních spojek prohodit v jedné poboční vodovodní síti horkou a studenou vodu. Kdo sakra mohl tušit, že vede do guvernérovy rezidence a guvernérova manželka si zrovna teď sprchuje zapařené přirození? Dva měsíce sexuální abstinence na guvernérově náladě nepřidaly...

Tak takhle to je. Poněkud nestandardní, ale hlavně, že už byl v obraze...

*****

Průzkum

Takže... Co teď? Chce to nějaký plán, aby nepobíhal jako zmatené kuře. Automaticky sáhl do náprsní kapsy pro tablet, ale ten tam není. Adam se hořce pousmál. K čemu by mu tady taky byl? Bez sítě, možnosti nabití... Bude mu muset stačit papír, třeba zadní strana rozsudku. Nojo, ale čím psát? Prohrabe se kapsami a nálezy dává na stůl. Tak co má? Načatý balíček kapesníčků. Dvě žvýkačky. Kondom. Další kondom. A ještě jeden… Několik drátěných kancelářských sponek. A hurá, malý zápisník s vloženou tužkou.

Ale ze všeho nejdřív musí na záchod, nebo tu pod ním bude loužička. Našel předchůdce moderního hygienického bloku - místnost se smradlavou dírou v podlaze, vedle na stole lavor s vodou, pod stolem plastový desetilitrový kanystr se zbytkem vody. Krabička s kusem mýdla a na hřebíku ve zdi dva ručníky. Osvěžen pokračoval v procházení svého příbytku. Další malá místnost se stěnou pokrytou policemi. Kout v předsíni s řadou hřebíků zatlučených do zdi. Pozůstatky kuchyně. Bytelné dveře, asi ven. Zatím je nechal být, nějak se necítil na to, opustit toto obydlí.

A taky začínal dostávat hlad. Vida, další problém! Kde je ten slibovaný kontejner se zásobami? Tak znovu prošmejdit těch pár míst. Á, tady je! Jak ho mohl přehlédnout? Snadno, v koutě, natřen barvou stejného odstínu jako stěny... Popadl první studenou dávku, snědl ji jako normální člověk u stolu a odpadl na hadrové lůžko, přeci jen toho bylo na něj dost. Usnul během minuty.

Říká se, že ráno moudřejší večera. Ale byl večer, když šel spát? A je ráno teď, když se probudil? Moc složitých otázek na právě probuzeného člověka... Měl by vstát a jít něco dělat. Třeba udělat inventuru toho kontejneru, co mu tady nechali.

Po dvou hodinách měl vcelku jasno: pokud by se choval stejně rozmařile jako v Útočišti, vydrží s bídou půl roku. Musí co nejdříve prozkoumat místo, kde se tak překvapivě ocitl. A začne s tím hned!

Na první problém narazil hned u dveří. Sice měly kliku, ale ať s ní zápasil jak chtěl, dveře se nehnuly. Tahal, tlačil, nadával, prosil, vše nadarmo. Tak jo, když to nejde dveřmi, půjde to oknem. To bylo překvapivě necelé dva metry nad zemí a šlo i otevřít. Jak zpátky? Postaví pod okno židli, to musí stačit. Už lezu!

První dojmy z venku: jakýsi dvoreček ohraničený hromadami suti. Výhled tím značně omezen. Vzduch dýchatelný, ani teplo, ani zima. Zatuchlý zápach dlouho nevětraného prostoru... Počkat, tady něco nehraje! Měl být na povrchu, cítit vítr, svěží vzduch a ne nějakou zatuchlinu!

I to světlo je jakési podivné. Slunce prosvítající vrstvou prachu by mělo dělat světlou skvrnu, tady tím rudým světlem září celá obloha. Chce to pořádný průzkum, ne jen takové pobíhání... Zítra se do něj pustí, dnes se bude připravovat, musí se to pořádně promýšlet. A půjde brzo spát, ještě se necítí úplně fit.

*****

Výprava

Poslední kontrola před odchodem. V báglu jídlo a pití na pár dnů, dvě deky místo spacáku, nějaké náplasti, obvaz a dezinfekce. Poměrně zachovalý nůž nalezený v kuchyni. Pořádné boty. Vše? Ano, může vyrazit. Problém se zamykáním vyřešil dovřením okna a odnesením židle o pár metrů dál. Sice by tady nikdo neměl být, ale co kdyby...

Ještě jednou se vrátil pro důležitou věc - kompas. To když se rozhodoval, kterým směrem vyrazí... Zamířil jižním směrem, i ty hromady sutě tam vypadaly schůdnější. Šel několik hodin. Právě, když si říkal, že by to pro začátek stačilo, zaslechl nějaký zvuk. Jako kdyby se přesýpal písek v něčem kovovém. To mu vlilo nové síly do nohou. Rozhlédl se kolem a uviděl o kus dál podivnou konstrukci. Uzel z trubek jako dílo šíleného konstruktéra až na to, že nejtenčí trubka měla v průměru asi tři metry. Celé to mělo tak deset metrů na výšku. Vyrůstal z toho tlustý komín mizející kdesi nahoře v narudlém oparu. Opatrně to celé obcházel. Už se vzdával naděje na pochopení, o co tu jde, když spatřil pootevřené ocelové dveře. Škvírou to v pravidelných intervalech foukalo. Zkusil ty dveře otevřít o něco víc, jsa zvědav, co je uvnitř. Dveře se rozpadly na pár kusů a mrak rzi, který mu většinou skončil v očích. Po chvíli usilovného mrkání se začal rozkoukávat. Co to vlastně viděl? Černý otvor vedoucí...kam? Teď by se hodila baterka! Byla vůbec mezi výbavou? Byl si jist, že ne. Zkusil jen nakouknout mezi veřeje. Co je to tam na stěně? Vypadá to jako vypínač! Zkusil ho přepnout v tušení neúspěchu. Kupodivu, fungoval. Pomalu a váhavě se začaly rozsvěcet stropní panely. Ostré bílé světlo přímo řezalo v ještě zaprášených očích. Stál a zíral! Široká chodba se táhla asi dvacet metrů k dalším dveřím. Přibližně v polovině se chodba rozšiřovala do malého salonku - pár stolů se židlemi, tři křesla a u jedné zdi pohovka. Při tom pohledu na něj dopadla ochromující únava. Dopotácel se k pohovce, zaregistroval ještě funkční matraci a pak už v polospánku jednu deku pod sebe, jednu přes sebe. Usnul a ani mu nevadilo světlo...

*****

Ležel na břehu moře, rukou objímal svou dívku, přimhouřené oči upřené do prostoru. Pomalu se snášel soumrak, když v tom se nebe rozzářilo. Jas nabýval na intenzitě. Už věděl, co se stalo. Nějakým způsobem zaspal a nestihl odchod do krytu. Obrátil se k dívce, ale zahlédl jen vytřeštěné oči a v pěně u úst rozkousnutou ampulku s jedem. Horečně začal hledat tu svoji, když tu náhle světlo zesílilo a...

Prudce se posadil na pohovce, zírajíc do světla ze stropního panelu. Srdce mu bušilo jako o závod a zpocený byl až na patě. Takovou noční můru ještě nezažil. Bylo známo, že mnoho lidí dalo přednost sebevraždě před životem v krytu. Toto v kombinaci s únavou a nezvyklým prostředím...

Adam seděl na pohovce a rozvažoval, co teď. Potřeboval akutně na toaletu, ale ven do prachu se mu až tak nechtělo. No, porozhlédne se tu, ještě to vydrží. Třeba najde něco civilizovanějšího než dva kameny vedle sebe, o odřeném zadku nemluvě. Měl štěstí. O pár kroků dále narazil na dvojici dveří označené známými symboly. Na malinkou chviličku zauvažoval, že z recese vleze do nesprávných dveří. Neudělal to. Správné dveře skrývaly poklad: pisoár, mísu a za rohem i sprchový kout. Voda sice tekla jen studená, malým čůrkem, ale při troše snahy se vše podařilo. Osvěžen na těle i na duši do sebe naládoval snídani, sbalil bágl a byl připraven na další dobrodružství.

Vydal se chodbou dále. Mimo už známé dvojice dveří na žádné dlouho nenarazil. Až za třetím rohem zůstal vyjeveně zírat. Chodba končila stěnou, v níž byly zasazeny mohutné dveře, vzhledem připomínající dveře od trezoru. Až na to, že byly naprosto hladké, ani stopy po klice nebo jiném otevíracím mechanismu. Pouze na boční stěně bylo cosi napsáno. Z dálky to nepřečetl, tak přistoupil blíž. A opětovně zíral! Bylo na co.

*****

Test

Bylo na co zírat. V mělké prohlubni byla napsána jediná věta v různých jazycích:

Pod nápisy byly obrysy lidských rukou. Vzkaz byl jasný: polož ruce na obrysy a něco se stane. Pochybovačný hlásek v hlavě varoval před různými nepříjemnými překvapeními, ale opičí zvědavost zvítězila. Přesto se obrysů dotkl jen na chviličku, a to i jen levou rukou. Nápisy zmizely a nahradila je obrazovka. Polekaně ucukl rukou a vše se vrátilo do původního stavu.

Odložil bágl, protáhl se, protřepal ruce a byl připraven. Odhodlaně přitiskl dlaně na obrysy. Na začátku animace byl jednoduchý návod na ovládání kurzoru. Šedý kroužek reagující na pohyby rukou do stran nemohl být nic jiného. Potvrzením bylo zatlačením do stěny. Navedl kroužek na blikající šipku dole a zatlačil. Náhle mu vytanul na mysli prastarý vtip:

- Kolik bezpečáků se posere u dveří s instrukcí Tlačte?

- Pouze tolik, kolik umí číst!

Jeho mysl si s narůstajícímu stresem poradila po svém. Obrátil pozornost zpět k obrazovce. Obsah byl jasný. V tabulce seřazeny názvy jazyků, každý v tom svém. Rozeznal angličtinu, ruštinu, němčinu, rozsypaný čaj byla asi čínština, kudrdlinky pro změnu arabština... Vybral si ten svůj a zase šipka. Na další obrazovce se objevilo něco, co znal ze školy, neboli test znalostí. Otázka a několik možných odpovědí. Musí vybrat tu správnou. Dole obligátní šipka. Nadechl se a začal vzpomínat na správné odpovědi. Bylo jasné, že tento test připravovali lidé. Jak by to také mohl být jiný? Přes pár falešných poplachů se žádná mimozemská civilizace neobjevila...

*****

Pomalu ho začínaly bolet ruce, když otázky zhasly a nahradila je animace – chodba, na jednom konci ukončená tlustou čárou, u ní stojí postavička před jakýmsi čtverečkem. Od postavičky běží šipka zpět do chodby, kde je nakreslena další čára, tentokráte červená. Maně se ohlédl do chodby. Z podlahy, asi pět metrů od něj, právě vyjíždí ostře červený práh, u něj na stěnách blikají červená světla. Jsou dvě možnosti. Buď uspěl a pustí ho to dál, nebo neuspěl a  má vypadnout o kus dál, aby při jeho likvidaci nebylo zničeno nějaké zařízení. Rozhodl se důvěřovat neznámým tvůrcům. Za chvilku po tom, co si stoupl za červený práh ucítil vibrace a slyšel zvuk rozbíhajícího se motoru. A potom... Potom se konec chodby začal pomalu šinout k němu, až se zastavil těsně před prahem. Zvuk motoru zesílil, přidalo se hučení a blok se začal zdvihat a mizet ve stropě. Než zmizel úplně, stačil zaregistrovat pár detailů. Blok byl necelých pět metrů dlouhý. Vypadal jako složený z několika kusů, každý další dál od něho byl menší. I veřeje tomu odpovídaly. Několik zúžení, každé s mohutným plastovým těsněním. Teple bílé světlo zvalo dále. Že by slunce? Blbost, kdoví, jak hluboko pod zemí je.

Za veřejemi pokračovala chodba, vpravo i vlevo odbočovaly krátké chodbičky ke dveřím. Nejdřív jim nevěnoval pozornost, pak ho piktogram na jedněch upoutal. Aby ne, znázorňoval vanu se sprchou. Další dveře, talíř a lžíce. Pak postupně kniha, postel, ještě jedna postel, klasický doktorský kříž a nakonec v čele masívnější dveře s podivnou ikonou – něco jako půlkruh rozdělený dvěma svislými čarami na poloviny. A mimo tyto poslední dveře na všech normální kliky!

Jediné, co postrádal, byl záchod. Ten asi přehlídl někde vepředu. A skutečně, byla to hned první dvojice. A opět, dámské a pánské. Použil svoje a zamířil zpět k masívním dveřím v čele. Jen se k nim přiblížil na metr, jakoby zprůhledněly a zobrazily hromadu piktogramů. Chvíli je studoval. Několika vodorovnými pruhy byly rozděleny na sekce. Každá začínala sluncem napůl s měsícem. Asi označení dne. Začalo mu docházet, že dnes se už nikam nepohne, neboť jedním z prvním znaků byly sprcha a záchod. A opakovaly se i v dalších sekcích. Jak to tak sledoval, splnit všechny instrukce zabere skoro týden. Chvilku přemýšlel, co asi zbylo z potravin v kuchyni, pak si vynadal. Již dávno byly velmi trvanlivé potraviny zbaveny vody, zmražené a uchovávané v kapalném dusíku.

Tak jo, ubytuje se a pak to tu prošmejdí...

*****

Informace

Byl to docela krušný týden. Adam si nejdříve myslel, že to všechno přeskáče během pár dní, neviděl nikoho, kdy by ho hlídal. Pohořel na ošetřovně hned u prvního kalíšku s bezbarvou tekutinou, který měl vypít. Místo toho ho jednoduše vylil do záchodu a šel se podívat na dveře, co má být dále. Místo, aby byl zobrazen další krok, ikona kalíšku zběsile blikala. Na ošetřovně byl nachystán další kalíšek. Uvažoval. Vylít? Nevylít? Nakonec tekutinu spolkl. Nebylo to tak zlé, jak očekával. Ovocná vůně, chuť banánu, pomeranče a ještě čehosi, co nepoznal.

Nyní ho trápila jiná otázka: Sledoval ho někdo? Jak by se jinak dozvěděl o vylití tekutiny do záchoda? To, že prošmejdil dostupné prostory, nic nevypovídalo. Pak se zarazil. Konspirační teorie o ukrytých pozorovatelích měla povážlivou trhlinu – pokud šlo věřit archivním záznamům v Útočišti, letos to bylo 317 let od dopadu komety... To by ale znamenalo velmi pokročilou technologii detektorů. Že by nakonec přece jen mimozemšťané? Po zádech mu přeběhl mráz, který si pro zvýšení účinku nazul kanady! Pak se zarazil. Nějak tady začíná blbnout, vždy byl racionálně uvažující osoba a teď tady spřádá šílený teorie. Potřebuje více informací, a ty nalezne kde? Jasně, v knihovně!

Knihovna vůbec neodpovídala názvu, který pro ni měl. Jediné, co se trochu podobalo knize, byl obrázkový manuál o obsluze terminálů. Ty tu byly tři. Vzhledově se podobaly obrazovce před vchodem. V nakloněné ploše tři matné prohlubně. Pod nimi zase obrysy rukou. Odhodlaně se posadil na kovovou židli u prostřední prohlubně a položil ruce na obrysy. Nic, co by neznal odjinud. Klasická Wiki databáze...

*****

Pomalu se prokousával obsahem, sledoval odkazy, vracel se zpět. Občas se zamotal a ztratil se v moři informací. V tu chvíli si připadal jako blbec, ale vždy se dokázal nějak dostat zpět tam, kde už to znal. Po pár dnech začal tušit obrysy toho všeho. Ani mimozemšťané, ale ani normální lidé. Několik megakorporací se spojilo s vládami svých zemí i navzájem a dali do kupy prostředky a lidi z vývoje. Vzniklo tím mezioborové průběžné sympozium a nápady se začaly hrnout. Bylo tiše rozhodnuto podílet se na výstavbě klasických útočišť a zároveň tajně začít pomocí vylepšených technologií budovat modernější úkryt pro megakorporace a vlády. Pro tento účel byla vybrána Antarktida. Důvody? Odlehlost. Poměrně značný úhel od ekliptiky, tj menší možnost přímého zásahu. Navíc bylo nalezeno velmi stabilní podloží, cca 300 milionů let beze změn. Nakonec nalezl i přesnou informaci, kde se nyní i on nacházel:

Vinson Massif. Nachází se přibližně 1200 kilometrů od Jižního pólu, na stejném poledníku jako Nikaragua. Ve výšce 4892 metrů je nejvyšší místo Mount Vinson. Masiv je přibližně 21 kilometrů dlouhý a 13 km široký. Vinson Massif leží v hřebeni Sentinel pohoří Ellsworth. Hřeben Sentinel byl poprvé ze vzduchu zpozorován a fotografován 23. listopadu 1935.

*****

Pozoruhodný byl způsob vybudování vstupní kupole, kde se probudil, a přístupových tunelů. Vrtačka kombinovala několik principů. Laser se staral o zaměřování a ohřev, vrták/sekáč byl vyroben ze slinutých karbidů, titanu a umělých diamantů, k tomu vodní paprsek po tlakem stovek atmosfér modulovaný ultrazvukem. To vše posazeno na vylepšeném podvozku z tanku. A nejlepší nakonec: řízeno umělou inteligencí. Sice měla IQ idiota, ale pro tohle to stačilo. Metrovou díru o průměru jeden metr to v žule vyklovalo za necelou minutu...

A to červené osvětlení mělo nabádat k urychlenému postupu dále, protože to byl pouze nouzový vchod. Všichni ostatní se dovnitř dostali pětikilometrovým tunelem s řadou propustí přímo do útočiště. Tunel pak byl utěsněn a zasypán.

Pak narazil na způsob, jakým bylo vybudováno samotné útočiště. Z popisu nebyl vůbec moudrý. Většinou vysoká matematika se vzorečky přes půl stránky, do toho psychologie robotů, homeostáze, von Neumanovy stroje... Co vydedukoval, znělo fantasticky: na začátku bylo patnáct stroječků, po pěti od tří druhů, s jednoduchým programem - poslouchat instrukce na radiovém kanále. Instrukce byly jednoduché - hrabej v rozsahu daných souřadnic. Až nahrabeš dost materiálů k výrobě své kopie, vyrob svou kopii a pokračuj v původním programu.

Tak vzniklo během půl roku skvělé útočiště: kulový vrchlík o průměru pět kilometrů a výšce jeden kilometr. Uprostřed zůstal pilíř rostlé skály o průměru 250 metrů. Pak byl vybudován již zmíněný tunel a začalo stěhování lidí, zvířat, materiálů, surovin...

Jako zdroj energie pět zástupných reaktorů na studenou fúzi. Více podrobností nebylo...

Sofistikované senzory všude, o vyhodnocování se starala další umělá inteligence s IQ idiota. Takže senzory zjistily lék nezpracovaný lidským tělem a bylo jasno...

*****

Posledních pár hodin bylo pro Adama k nepřečkání. To už věděl z Wiki, že za těmi dveřmi by měl být tunýlek s vyústěním na ochoze na vrcholu ústředního sloupu a potom už jen jízda výtahem dolů. Těšil se na to jako malý kluk. Jediné, co ho trochu znervózňovalo, bylo to, že přes dveře neslyšel žádný zvuk... Že by existovala tak dokonalá zvuková izolace? Raději se předem obrnil proti různým možnostem, co ho dole čekalo.

*****

Uvnitř

Konečně to ve dveřích cvaklo. Řádky s piktogramy zmizely a nahradil je nápis:

Vstupní kód je:

226510271603

Tento kód je platný 24 hodin od tohoto okamžiku a je funkční pro průchod oběma směry t éto propusti.

Pod tím byla obvyklá prohlubeň a v ní, pro změnu, numerická klávesnice. Již se chystal zadat kód, ale proběhl jím záchvat paniky. Kde má bágl? Aha, tady, vedle dveří. Má skutečně sbaleno vše? V nervózních posledních hodinách mohl přehlédnout nějaké instrukce... Snad bude vše v pořádku. Pro jistotu navštívil záchod i koupelnu a přitom se jen tak mimoděk pokoušel vzpomenout si, co mu ten kód připomíná. Pak si vzpomněl, viděl to v útočišti každou chvíli! Rok, měsíc, den, hodiny a minuty. To už je tolikátého? Co byl tady bez placky tabletu ztratil přehled o čase. Uklidněn obrátil svou pozornost zpět ke dveřím.

Po zadání kódu se nic nestalo. Než ale stačil začít zmatkovat, zasyčel stlačený vzduch a za tiché hučení hydrauliky se dveře začaly otevírat. Po chvíli již viděl dovnitř. Byla tam! Chodba, kterou se dostane dále. Musel se zhluboka nadechnout, protože napětím téměř nedýchal. V chodbě se pomalu rozsvítilo nepřímé osvětlení, které tak tak zahnalo tmu. Prošel dveřmi a ty se začaly pomalu zavírat. I na vnitřní straně dveří byl podobný podsvícený nápis, ale místo údaje 24 hodin tam bylo napsáno 23 hodin 53 minut. Na chvilku pocítil touhu otevřít dveře a podívat se, jestli se změnil i původní údaj, ale překonal se. Obrátil se tedy zpět do chodby a utrpěl šok. Neutrálně šedé stěny končily asi po dvacet metrech plochou rostlé skály. Téměř násilím se donutil ke klidu. Popošel pár kroků a ulehčeně si oddechl. Zatracený optický klam! Kombinace šedých stěn, nepřímého osvětlení a skály napříč chodbou dávaly dohromady představu slepé uličky. Pouze při pohledu z větší blízkosti se daly rozeznat obrysy dalších dveří. Na stěně vedle nich slabě zářila podsvětlená numerická klávesnice. Tak proto byl v prvním nápisu zvolen termín propust. Několikeré dveře sloužily pravděpodobně jako vyrovnávač tlaku, proto i ty první dveře syčely!

Dveří bylo nakonec pět. Poslední komora propusti byla o něco větší a vybavenější. Neodolal a na chvilku si sedl na polstrovanou lavici. Využil toho k rychlému občerstvení, pár soust a trochu vody. Pak odhodlaně přistoupil k posledním dveřím, vyťukal kód, dveře se otevřely a… A svět zmizel v mlze. Za dveřmi bylo vidět jen pár kroků profilované podlahy ochozu, nejasně ještě zábradlí a to bylo vše. Teprve teď mu došla nevinná poznámka z Wiki, že dóm útočiště je tak velký, že má svoje vlastní počasí. Takže ne mlha, ale mrak. Je vlastně jedno, jak to pojmenuje, ale ztížilo mu to situaci. Jak a kde má hledat ten výtah? Jak vypadá? Nebude mokrá podlaha ochozu klouzat? Jak takhle uvažoval, zaslechl sílící hučení a ucítil na tváři závan větru. Vida, UI dala pokyn, spustily se ventilátory a rozfoukávaly mrak, aby v něm příchozí nebloudil. Už bylo vidět nejen celý ochoz, ale o pár metrů vlevo i kabinu výtahu napůl schovanou ve výřezu sloupu.

*****

Výtah byl sám o sobě další div. Šachta výtahu nemířila přímo dolů, ale obtáčela sloup po šroubovici. Z ochozu viděl jeden a půl závitu, zbytek se ztrácel v mraku. Mezi výtahem a ochozem byla jen několik milimetrů široká mezírka. Zábradlí v místě vstupu do výtahu bylo zesílené a otevíralo se přímo do tělesa výtahu. To bylo tvořeno kombinací skla a stříbřitého kovu. Sklo bylo při centimetrové síle prakticky nerozbitné. Jelikož byl vrstvené, dalo se přivedením elektrického napětí měnit průhlednost. Toho hned využil a zneprůhlednil podlahu. Byl to přece jen tísnivý pocit pádu... Výtah se pohyboval levitací mezi třemi kolejnicemi, uložených v trojúhelníkové formaci tak, aby nemohl vypadnout mimo trať.

Ovládací panel hned vedle vstupu naznačoval, že není nutno sjet přímo dolů. Na stylizovaném sloupu bylo vidět několik stanic. Přímo pod mrakem byla první a ikona oka naznačovala výhled. Okamžitě si představil osmisetmetrovou rozhlednu. Další stanice byla umístěna v polovině sloupu a ikony znázorňovaly sprchu, příbor a postel, takže asi ve wiki zmiňovaný 'Hotel Na půli cesty'. Poslední stanice byla těsně nad povrchem a mělo to být asi kontrolní stanoviště.

Jelikož neměl žádnou představu o rychlosti výtahu, rozhodl se zastavit se ve všech stanicích. Z horní se porozhlédne, v prostřední se občerství, přespí a čilý dojede druhý den dolů.

*****

Dotykem na stanice naprogramoval zastavení a pak odhodlaně stiskl ikonu se zelenou šipkou dolů. Za to byl odměněn krátkou animací, jak si sedá do křesla a zapíná si bezpečnostní pás. Ještě ztlumil výhled, aby ho to nemátlo, pak se pohodlně usadil a zapnul si pás. Melodická znělka ohlásila odjezd.

Vůbec netušil, kdy se rozjeli. Kabina se pohybovala naprosto bezhlučně a bez otřesů. O rychlosti sestupu svědčil jen pocit, že je balónek a vznášet se u stropu mu brání jen zapnutý pás.

Zajímavé bylo, že vůbec necítil odstředivou sílu, vždyť prakticky stále objíždí sloup. Mělo by ho to tlačit na stěnu! První možnost, co ho napadla, bylo, že kabina se naklání, aby vyrovnávala přetížení. Pak ho napadla další možnost – inerciální zařízení. To by ale znamenalo, že vývoj tady předběhl okolní svět. Doma o tom četl jen ve scifi. Ale asi to nebude úplně dokonalé, to by se neměl vznášet v křesle držen pouze pásem. Jak tak nad tím dumal, tíže se postupně navracela. To, že zastavili, poznal jen podle melodické znělky a otevřených dveří, ze kterých na něj dopadalo sluneční světlo. Tak na tu lampu jsem taky zvědavý, pomyslel si. Sebral bágl a vyšel ze dveří.

*****

Oslněn záplavou světla letmo zaregistroval další ochoz, zábradlí a nad ním řadu oken. Zvědavě přistoupil k zábradlí a zkusil vyhlédnout z okna. Nechtěně přitom zavadil o ovládání průhlednosti. Najednou byl celý ochoz křišťálově průhledný, dokonce i to zábradlí, kterého se držel. Měl pocit propadání se. Pak mu přišla, ač nezvána, na mysl kacířská myšlenka: Ochoz nebyl ze skla, ale z nějakého silového pole, které si teď vypnul...

Probral se ve výtahu, vklíněný mezi zadní stranou sedačky a stěnou. Vůbec si nepamatoval, jak se tam dostal, měl totální výpadek paměti, zkrátka okno. Co okno, přímo výkladní skříň! Nyní si v klidu přehrál, co se vlastně přihodilo a hned si vynadal do idiotů. Silové pole! Co ho to napadlo za blbost? V celé wiki o tomto útulku nebylo o silovém poli ani zmínka! A to naprosté popření bezpečnostních zásad! Dokonce i doma se muselo vše nebezpečné několikrát potvrzovat, tak tady to tak muselo být tuplem. Prostě zazmatkoval, překvapení a leknutí z opticky zmizelého materiálu můstku, panika přerostlá v panický atak...

Takže druhý pokus. Letmé nahlédnutí přes dveře výtahu potvrdilo trvající naprostou průhlednost ochozu. Poněkud nepatřičně se vyjímal bágl, trůnící na ničem kus od dveří. Rozumově to chápal, ale bylo to až směšné. Rozkročil se ve dveřích, pro jistotu se přidržujíc dveřního madla. Pomalu zvedal oči od země. Výhled byl skutečně ohromující. Čistý vzduch, pár cárů mraků, ideální dohlednost, kam až to šlo. Lesíky, louky, pár potoků a jezírek. V zeleni umístěno několik shluků budov. Ve vzduchu ptáci, na zemi zvěř. Poněkud znepokojivé bylo, že nezahlédl jediného člověka. I ty budovy působily omšelým dojmem. A dokonce zahlédl jednu zřícenou střechu! Vylezl ze dveří, aby se podíval k základně sloupu, už ignoroval průhlednou podlahu, mysl zaplněnou něčím jiným.

Přijímací stanice se zdála být vcelku v pořádku. A někdo vyšel z jedné budovy! Chvilkovou úlevu přerazilo trpké zklamání. Jen opice. Rozhodl se zrušit původní plán a sjet okamžitě až dolů. Co se tu, sakra, stalo? Kam zmizeli lidé? Nebo jsou někde kvůli nějakému neznámému nebezpečí někde ukryti? V tom případě... Musí si dávat větší pozor, co podniká!

*****

Dole

Výtah sice dorazil do přijímací stanice, ale dveře se neotevřely. Na informačním panelu blikal nápis 'Čekáme na obsluhu. Pokud se do 60 minut obsluha nedostaví, otevřete dveře ručně. Do té doby jsou dveře zablokovány!' a pod tím popis, jak dveře otevřít. Zatímco pročítal návod, změnilo se 60 na 59. Takže, podle poučky Je-li zobrazena časomíra, ubíhá čas tři až pětkrát pomaleji se připravil na dlouhé čekání. I ta poučka byla nakonec velmi optimistická, posledních pár minut se vleklo až neuvěřitelně pomalu.

Adam si náhle vzpomněl na opici, kterou viděl vycházet ze stanice. Co když je jich tam víc? Budou útočit, když jim prakticky vleze do hnízda? Urychleně zprůhlednil celou kabinu výtahu a ulehčeně si oddechl. Nikde nic a nikdo, navíc za dveřmi výtahu byla jen krátká chodbička osvětlená stropními panely. Z ní teprve vedl východ dále.

Konečně se dveře pomalu otevřely dokořán. Na co ho průhledné stěny výtahu nemohly připravit, zasáhlo jeho čichové buňky. Zápach, smrad, puch, smrdutost… Kolika slovy se dá popsat to, co cítil. Až se mu z toho obracel žaludek skoro naruby. Chvilku myslel, že poblije stěnu vedle dveří výtahu, ale nutkání překonal. Navíc naskočila skrytá klimatizace a začala do chodby vhánět čistý a svěží vzduch. Nevolnost přešla jako mávnutím kouzelné hůlky.

Pokusil si vybavit, co to vlastně cítil. Fekálie, starší i zcela čerstvé. Moč a jí nasáknuté věci. Zatuchlina dlouho nevětraného prostoru. Zapařená tráva. Co bylo zajímavé, žádné zkažené potraviny, žádné hnijící maso, zkyslé mléko. Nic takového. Dalo by se říct, čistě přírodní věci.

Dveře do dalších prostor měly malé zamřížované okénko. Zvědavě jím pohlédl zrovna v okamžiku, kdy z druhé strany nakoukla zvědavá opičí tvář. Nebyl si jistý, kdo zaječel víc!

Adam stěží popadal dech, téměř nevěnoval pozornost okolí. Posléze ho udivila činnost opice na druhé straně dveří. Mávala rukama, všelijak kroutila a proplétala prsty v téměř známých pohybech. Už věděl, co to je, ale zatím si to pořádně neuvědomil. Pouze si vzpomněl na palcové titulky v archívních novinách:

Vědci naučili šimpanze mluvit znakovou řečí!

Opice zvládá až 200 slov!

První interview s opicí exkluzivně v našem deníku!!!

Pozoruhodný objev – opice se učí znakovou řeč navzájem!

Blesk dnes: Planeta opic se blíží! Nezodpovědní vědci…

Netřeba dál vzpomínat. Pozorně se zahleděl na opici. Nyní již jen klidně stála a pozorovala ho. Zkusil vyznakovat tu jedinou frázi, kterou, díky častému používání, znal dokonale: OPAKUJ PROSIM! A dodal ještě POMALU PROSIM.

Pak, že zvířata nemají mimiku. Tato opice se usmála a začala pomalu znakovat: TY PAN. JA PODRIZENY. JA STRAZCE STANICE. JA JOE. TY PAN. HODNE DLOUHO ZADNY PAN. DLOUHO ZADNA PANI. TY JIT DAL. JIDLO NENI, ZKAZIT SE A VYHODIT. JA JOE MIT RADOST. PAN JIT DAL. PAN NEZLOBIT NA JOE, ZACHOD BYT ROZBITY. DLOUHO ZADNY PAN NA OPRAVA…

To už seděl v pohodlném křesle u stolku ve společenské místnosti. Rozhovor probíhal značně klopýtavě, občas si nerozuměli, spoustu věcí musel popisovat oklikou.

Když ho od rozhovoru začaly bolet ruce, přerušil Adam debatu o možnostech, jak dlouho je HODNE DLOUHO a pokračoval s tím, že je unavený, ospalý, má hlad a potřebuje si odskočit. Joe pouze zopakoval fráze JIDLO NENI, ZKAZIT SE A VYHODIT a ZACHOD BYT ROZBITY, pak se ušklíbl a gestem zval Adama dále do stanice. Ten si ještě zašel pro batoh a pak následoval Joea.

Koupelnu tvořil sprchový kout s napevno zabudovanou sprchou a malou příčkou oddělený záchod. ZACHOD BYT ROZBITY ukazoval Joe. Na vnější pohled nebyla vidět žádná porucha. Popošel blíž a zarazil se. Co si pamatoval z pár hodin výuky „Drobné opravy v domácnosti“, tak vodovodní ventily měly ustálenou tradici – páčka ve směru trubky označovala otevřený ventil. Tady byla páčka u nádržky napříč… Natáhl se a zkusil páčkou pootočit. Kupodivu, otočila se bez problémů. Koupelnou se rozezněl známý zvuk napouštěné vody. Zaznakoval ZACHOD TED NEBYT ROZBITY. Rozesmály ho Joeovy vyvalené oči, div mu nevypadly. Pak se Joe vzpamatoval a odešel. V momentě byl zpět a nasadil do držáku roličku toaletního papíru. Pak odešel a nechal Adama, ať se osvěží.

*****

O hodinu později našel Joea v malé ložničce, právě dokončil úklid. Okno zářilo čistotou stejně jako čerstvě povlečená postel. Ovšem při pohledu na stolek pod oknem málem vypadly oči jemu. Na nerezovém podnosu hrdě trčela zaprášená zelená láhev známého tvaru. Téměř nábožně ji zvedl, lehce otřel prach a strnul. Podle roku sklizně bylo 66 let staré! Takže v tom roce ještě žili ve zdejším útočišti lidé. Co se však s nimi stalo? Co znamená Joeovo HODNE DLOUHO ZADNY PAN, DLOUHO ZADNA PANI? Začne tedy se zjišťováním, ale až zítra. Dnes udělá degustaci šampaňského, pak zaleze do postele…

*****

Nové zprávy

Noc uběhla klidně, dokonce ho ráno ani nebolela hlava, což přičítal jednak kvalitnímu vínu a také tomu, že spal při otevřeném okně. Sice to znělo podivně, čerstvý vzduch v umělé podzemní jeskyni, ale bylo to tak. Krásné ráno, čerstvý vzduch, sluníčko, tedy ehm, nějaká lampa simulující slunce… To mu připomnělo, aby se Joea zeptal na okolí. Nějaké, město, jak se k němu dostat… Snad ne pěšky.

Opičák Joe mu snad četl myšlenky. Když došel do společenské místnosti, Joe mu pokynul, ať ho následuje. Třetí dveře na chodbě vedly do místnůstky, které vévodil informační terminál. Ukázalo se, že je to podstatně dospělejší brácha toho v nouzovém vstupu. Strom odkazů byl rozsáhlejší a co bylo nejdůležitější, na zobrazení si uživatel mohl vybrat mezi klasickou plochou obrazovkou nebo holografickým displejem ve druhé části místnosti. Ta byla ohrazena nízkým zábradlím a cedulemi s varováním před laserovým zářením.

Zcela uchvácen nechal rotovat holoobraz zdejšího útočiště. Pak mu Joe předvedl funkci přiblížení a oddálení, zvětšení detailu až na celý holodisplej, což bylo asi pět metrů. Na závěr, jako třešničku na dortu, přepnul na fuknci, která se jmenovala Vivo. Zobrazil spodní stanici. Přiblížil se k jednomu oknu, za kterým bylo vidět opičí a lidská záda. Takže Vivo byl reálný pohled kamer odkudsi z kupole. Pak ho Joe nechal v místnosti samotného.

*****

Takže, čím začít. Asi všeobecným přehledem. Pak uspořádání útočiště, kde co je a jak se tam dostane a tak podobně. Teprve pak, na základě získaných dat se bude pídit po detailech. Nakonec strávil u terminálu několik dní, aniž by byl o moc moudřejší. Těch informací bylo strašně moc! Například doprava. Existovala síť něčeho jako metro, pět tratí se rozbíhalo ze středu k okraji, kde byla okružní trať. Do stanice metra »Střed« mohl sestoupit přímo ze stanice výtahu. Pak bylo několik speciálních tratí, například do vědeckého centra s adresou Výseč 13, okruh 72, 35/67. Kde to bylo v reálu, vůbec netušil. Stejně to bylo divný, protože okružní trať metra byla na okruhu 64. Znamenalo to tedy, že vědci sídlí vně, mimo obydlenou část útočiště?

Další dopravu zajišťovaly elektrická vozítka, ať už měla dvě, tři, popřípadě čtyři kola. Baterie, které dodávaly proud, byly nový kompaktní výrobek s extrémně vysokou kapacitou. Odkaz na řešení vedl na stránku, která začínala integrálem nějaké šestipodlažní rovnice. Některá písmena ani nepoznával. Urychleně se vrátil k dopravě.

No a nejvíc se chodilo pěšky. Vlastně se to přímo doporučovalo. Úplně ideální byl výlet pěšky k nejbližší vodní nádrži, tam se vykoupat, zaplavat si, zablbnout na tobogánu, pojíst přinesené jídlo, prostě aktivní odpočinek.

Existovaly i speciální dopravní prostředky, jako výtah, kterým sjel dolů. Dále pár sanitek, což byla praktická vznášedla. Stejný typ měli i hasiči. Kupodivu, nikde žádná zmínka o policii. Buď skutečně žádnou nepotřebovali, nebo byla utajená.

Nikde však nenašel žádný náznak, co se stalo s lidmi.

*****

Večery proklábosil s opičákem Joem, až ho bolely ruce. Jako náplast mu Joe nosil další láhve archivního šampaňského. Na dotaz, odkud je bere, dostal řeč o nějakých velikých skladech v podzemí. Přístup je bohužel pouze pro »člověka se čtyřma rukama«…

Když pak Adam odcházel na stále automaticky fungující metro, loučil se skoro s lítostí. Joe ho zlehka poplácával po zádech, ať cestou pozdravuje ostatní opice, ať se někdy staví… On že je vždy vítán jako přítel. Až byl z toho naměkko.

*****

Město

Cestu si Adam naplánoval ještě v informačním centru na stanici. Existuje jedno správní centrum celého útočiště, tam by měly být archivy, vědecká i občanská knihovna, všelijaké úřady a podobně. Bylo ve dvou třetinách cesty od stanice k okraji, uprostřed lesoparku rozprostírajícího se mezi dvěma tratěmi metra. Informační centrum mělo pro tuto oblast nějaké omezení, na informace bylo skoupé a v režimu Vivo se skoro nedalo přiblížit. Taky, který úředník by se nechal špehovat při svém konání, že.

Na první podraz narazil na nástupišti. Měly tady být sloupky na výběr, kam chce člověk jet. Podle toho se seskládával vlak. Nejmenší možná jednotka vlaku byl vozík pro 6 lidí. Prázdné vozíky zůstávaly ve stanicích. Takže, sloupky tam byly, dokonce s jakousi mapou a tmavou obrazovkou, ale ať hledal sebedůkladněji, nenašel žádné ovládací prvky. Naštěstí se to vyřešilo náhodou, když vstával z podřepu a opřel se o sloupek seshora. Celá vrchní plocha sloupku byl dotykový senzor, něco jak mívaly kdysi v pravěku notebooky. Zadal, kam chce jet a za chvilku k nástupišti přifrčelo něco jako futuristická plechovka – zkosená čela, tónovaná skla, stříbřitá barva. Nasedl, vybral si pohodlné sedadlo a po chvíli se vůz rozjel…

Na infotabuli se přiblížila stanice, kde měl vystupovat. Nachystal se, vůz zpomalil, ale nezastavil. Projel stanicí, aby vzápětí odbočil do úzkého bočního tunelu. Vzápětí se na infotabuli objevil omluvný nápis: „Omlouváme se, hlavní vchod do správního okrsku je dočasně uzavřen. Budete přesměrován ke služebnímu vchodu, který je funkční.“

*****

Služební vchod vypadal úplně přesně jako ostatní stanice, jen byl asi poloviční. Vystoupil z vozíku a zmateně zíral na podlahu pokrytou spletí různobarevných čar. Pak teprve, přesně podle úsloví „Chceš-li něco skrýt, pověs to na nejnápadnější místo“, zahlédl informační ceduli s vysvětlivkami, kam jaká čára míří. Chvíli ji studoval a začínal se bavit. Co si také jiného myslet o nápisu Sklad odložených opic? Nebo Úložiště nechtěně ztracených osobních pomůcek? Copak by někdo něco ztrácel chtěně?

Pak našel, co chtěl. Archiv I, barva oranžově zelená, Archiv II, barva fialově hnědá. Pak ještě o kus dál ještě Speciální archiv, barva šedobílá – připravte si doklady umožňující přístup.

Adam si vybral první možnost a sledoval vybranou čáru. Co chvíli zastavil, aby nechal odpočinout očím, konajícím nezvyklou práci. Po několika odbočkách se zastavil u schovaného schodiště s výtahem. Šipka v barvách čáry ukazovala dolů a připojený nápis hlásal, ať se přesune na 3. podzemní podlaží. Jízdu výtahem nechtěl riskovat, co kdyby uvízl mezi stanicemi. Možná by ho zachránil zase nějaký inteligentní opičák, jako byl Joe ze stanice. Pustil se tedy po schodech. Stěny schodiště byly vyzdobeny obrázky, fotkami a sem tam nějakým nápisem. Občas se pousmál obsahu, občas kroutil hlavou.

Byl už téměř ve druhém suterénu, když se v pozadí hryzající červíček provalil do popředí pozornosti. Šokován se posadil na schod. Jak to, že všem nápisům rozumí? Vždyť ve stanici nahoře i ve výtahu byly také nějaké nápisy, ale byly naprosto nečitelné. Písmenka rozeznal, smysl ani zdaleka. Takže jak to, že teď ano?

*****

Byl by na těch schodech trčel dlouho, ale najednou zhaslo světlo. Adam se v šoku vymrštil ze schodu, na kterém seděl, nějak to ale neodhadl a šlápl do prázdna. V posledním okamžiku se mu podařilo zachytit se zábradlí. Stejně cítil, že se pomalu převažuje dopředu, když se světlo opět rozsvítilo. Stál v groteskní poloze, Jednu nohu na schodě, druhou nakročenou do načatého kroku. Ve světle se okamžitě zorientoval a opatrně se stabilizoval. Zábradlí se ovšem nepustil, co kdyby… Znovu začal přemýšlet nad jazykovým problémem, když světlo opět zhaslo. Právě zvedal druhou ruku, aby se rozpačitě podrbal, když se znovu rozsvítilo. Nový úkaz ho rozptýlil natolik, že přestal neúspěšně bádat a začal věnovat pozornost okolí. Upoutalo ho jakési mihotání pod jedním ze svítidel. Prozkoumal ho a našel důvod zhasnutí světel. Obyčejný pohybový spínač. Jak tak seděl na schodech a nehýbal se, světlo zhaslo. Pohnul se, rozsvítilo se. Jako doma, v málo používaných chodbách.

Ale byl tady z jiných důvodů, pokračoval tedy k archivu. Po dalších schodech a několika chodbách se ocitl před úplně obyčejnými dveřmi. Jediné, co jim chybělo, byla klika nebo cokoliv, pomocí čeho by se daly otevřít. Vystresován dveře nakopl, až ho noha zabrněla. Byl za to odměněn stařeckým hlasem zevnitř:

„No jo, vždyť už jdu...“

*****

Vysvětlování

Dveře zajely bokem do zdi a na prahu se objevila bělovlasá stařenka. Patrně čekala někoho jiného. Leknutím se až zapotácela a stěží ze sebe vypravila:

„Kdo… Kdo jste? A jak… Ehm… Jak jste se sem dostal? Proboha, nejste Vy nakonec zvenku??? Víte co, nestůjte tady jako solný sloup a pojďte dál...“

Adam vstoupil do světlé a vzdušné místnosti. Bůhví proč si archiv představoval jako ponurá místnost s řadami zaprášených polic, na kterých jsou bez ladu a skladu narovnány hromady papírů, krabic a podobných věcí.

Místnost vypadala jako dlouhodobě užívaná, a to asi tou starou paní. Byly vidět pokusy o zútulnění prostředí, na okně (okně? Tady v podzemí? Na to se musím zeptat!) záclonky, místo uniformního kancelářského stolu zde byl kulatý proutěný, nechyběly pohodlné židle a polohovací křesílka. Stařenka na chvilku zmizela ve vedlejší místnosti a při návratu nesla tác s konvicí kávy, hrníčky, miskou s cukrem a smetanou. Vše postavila na stoleček a pohodlně se usadila na křesílko.

Mile se na Adama usmála a spustila stavidla výmluvnosti. Adam se zmohl jen sem tam na pokývnutí či drobnou poznámku. Zhruba povídala asi toto:

„Vy jste určitě zvenčí. Tady tak mladej nikdo není. Skutečně! V celém tomto útočišti je nás asi dvě stovky dožívajících. Mě je něco málo přes sedmdesát a jsem tudíž asi nejmladší. Nejstarší má 127 let. Cože? Ne, muži už žádní nežijí. Ti dospělí to schytali naplno, ti mladší postupně, jak dospívali. Co se to tady stalo? To je dlouhý povídání...“

*****

Historie to byla stará jako lidstvo samo. Když bylo toto útočiště dohotoveno, všichni zúčastnění se i s rodinnými příslušníky přestěhovali primárním tunelem, který pak zablokovali. Sepsali jakousi Ústavu, ve které zaručovali rovnost všech lidí bez rozdílu víry, barvy či národnosti, prostě základy Ideálního Státu. A tak si žili v klidu a míru, děti se rodily, staří umírali, výzkumníci bádali, jak život co nejvíc ulehčit… Vše bylo v pohodě, až jednou během jediného dne zemřeli všichni Japonci. V následujících dnech těžce onemocněli všichni, kdož měli jednoho japonského rodiče.

Propukla panika. Šířily se fámy, že to je způsobeno kumulací radioaktivity ze dnů Hirošimy, Nagasaki či Fukušimy. Další verze tvrdily něco o útoku mimozemšťanů, lidí ze sousedních starých útočišť či o vzpouře domestikovaných opic. Pravda však byla mnohem horší. Původní příchozí s sebou přinesli rozpracované výzkumy, které hodlali dokončit. Proč taky ne? Měli připravené laboratoře, stačilo se nastěhovat, zapojit přístroje a jelo se dál. Samozřejmě, tajili před ostatními detaily, ale že jde občas o hubu nebyla žádná tajnost. Vše se začalo hned vyšetřovat.

Vyšetřování ještě ani nezačalo, když se nemocní začali uzdravovat. Bylo to však podivné uzdravování. Všechny ženy přežily, ale vypadaly jim vlasy a místo nich jim na hlavách začal růst krunýř jako želvám. Zmenšila se nebo úplně zmizela prsa a též byla po úporných křečích a krvácení vypuzena děloha. Muži dopadli hůř. Starší upadli do kómatu, ze kterého se již neprobudili. Mladší sice kóma přežili, byli však sterilní. Šourek i penis seschly a odpadly.

Vyšetřování bylo zdlouhavé a složité. Nakonec se zjistilo, že Japonci měli dva druhy laboratoří. Jedny pěkně na očích veřejnosti, kde vynalézali věci zpříjemňující život v útočišti. Za těmi se velmi tajně schovávaly hodně nepřístupné laboratoře, kde se bádalo o tom, kterak Japoncům velmi prodloužit život. A také, jak ostatním národům ten jejich zkrátit. Všechny tyto laboratoře byly teď vydezinfikovány ohněm, pak byly zavaleny a přístupy k nim zataveny. Byly též prozkoumány ostatní laboratoře, včetně několika utajených. Nikde však nebylo nalezeno nic tak nebezpečného. Všichni ochotně spolupracovali, vyděšeni uplynulými událostmi. Nakonec dali dohromady výzkumný tým, který měl prozkoumat, co ještě může natropit tento nový virus. Zatím se zdálo, že se vytratil…

*****

Tak uplynulo dvacet let. Výbor pro studium japonského viru stihl vydat pouze tři zprávy. První se týkala nakažených a uzdravených žen. Krunýř, co jim rostl místo vlasů, začal tloustnout a omezovat mozek. Všechny zahynuly po masivním krvácení do mozku. Druhá zpráva pouze suše konstatovala, že uzdravení muži vyhynou, jelikož nemají šourek ani penis, takže se nemohou rozmnožovat. Třetí zpráva nebyla nikdy dokončena, na veřejnost pronikly pouze útržky a zvěsti o překážkách ve vyšetřování. Krátce poté byl výbor rozpuštěn.

O to víc ohromující bylo zjištění, že virus nezmizel, pouze se transformoval a usídlil se u mužů ve varlatech. Ničemu nebránil, pouze občas likvidoval samčí spermie. Pomalu se měnilo složení obyvatel, začínaly převažovat ženy.

Po dvaceti letech po aktivizaci japonského viru se už rodily jen ženy. Vědci, později už jen vědkyně, zkoušeli všelijaké postupy, včetně genové terapie, jak zabránit vyhynutí mužů. Vše marně. Drobnou naději přinesly spermie uchovávané mimo lidské tělo, mikrochirurgicky upravené jako mužské. Naděje zhasla po prvním úspěšně donošeném a porozeném chlapci. Vypadal sice jako krásné miminko, uvnitř to byl příšerný zmetek. Srdce poloviční oproti normálu, jen jedna plíce a ledvina, játra přes půl břicha na úkor tenkého střeva, nicotný žaludek a anus přestěhovaný nad penis s chybějícím svěračem. Navíc chyběly varlata, byl oddělený hrtan a hltan, takže šlo dýchat pouze nosem atd. K dalším podobným pokusům už nikdo nenašel odvahu.

*****

Byl tedy zrušen veškerý výzkum tohoto problému a byl soustředěn na několik hlavních oblastí – prodloužení věku, hibernace a kryotechnika a zvyšování inteligence vybraných primátů. Byly nalezeny účinné techniky čištění organizmu, takže bylo možné organismus vyladit natolik, že se délka života prodloužila na 190 let. Také výzkum hibernace přinesl nové výsledky. Praktické testy dokázaly člověka zchladit na teplotu tekutého dusíku a znovu oživit do plnohodnotného stavu. V tomto stavu bylo nyní 99,9% populace útočiště, bohužel, samé ženy. V době uvolnění do normálního provozu nebyl na živu ani jeden muž. Občas byla několik žen dehibernováno, aby se udržela kontinuita výzkumu.

Největší průlom byl zaznamenán při zvyšování inteligence opic. Stali se z nich věrní a milí společníci, podávající pomocnou ruku tam, kde se již nedostávalo lidských rukou. S tím také souviselo Adamovo zázračné učení se jazyka, kdy zničeho nic porozuměl nápisům. Byl vyvinut učící automat, který opice používaly na svá mláďata. Inteligentní opičák Joe z výtahové stanice ho několikrát použil na Adama, protože vcelku správně předpokládal užitečnost takového učení.

Takže stav ke dnešku vypadal následovně: Žije, či spíše dožívá několik stovek žen, zbylých nyní 99% spí studeným spánkem, útočiště pomalu přebírají inteligentní opice.

A do toho všeho vpadne mladý muž jménem Adam Adams, tohoto času ve funkci průzkumníka. A jeho jedinou starostí je odpověď na urgentní otázku:

„Proboha, co když jsem to chytil taky???“

*****

Plány

Babička se srdečně rozesmála Adamovu zděšení a pokračovala ve vyprávění.

„Naštěstí pro Tebe...“ Několik výzkumnic, i přes doporučené zrušení výzkumu, pokračovalo ve zkoumání viru. Zjistily například, že nepotřebují varlata, ale stačí semenná tekutina, to je, co zbude, když se z... ehm, jak to říct ...oného odstraní spermie. Zmraženého 'oného' měly na desítky let. Vše konali za mimořádných bezpečnostních opatření. Výzkum prováděli pouze dálkově ovládanými roboty, místnosti výzkumu hermeticky uzavřeli. Potřebné nástroje měly před sebou jednosměrnou cestu do zóny výzkumu a pak je likvidovali. Za žádných okolností se nic nesmělo dostat zpět... Po třech letech tento výzkum přinesl ovoce – byla zjištěna drobná skulinka v jinak bezchybné sekvenci DNA viru. Malá, ale dostačující pro vložení drobného kousku upraveného genomu. Ten zajišťoval, že virus už necílil na chromozom 'Y', který je vlastní pouze mužům, ale na chromozomální aberace. To jsou takové kombinace, které nezajišťují zdravý plod, třeba kombinace XXY, XYY, popřípadě pouze X bez Y atd.

Následovaly tři roky intenzivního testování. Neomezilo se pouze na zvířata a rostliny, i přes silný nesouhlas se do zóny výzkumu odebralo několik žen. Dopředu věděly, že za to zaplatí životem, ale nedaly se nijak přesvědčit. Dokonce samy na sobě vyzkoušely účinnost upraveného viru tím, že dvě otěhotněly pomocí velice vzácné kapičky nenakaženého spermatu. Výsledkem byl jeden potrat a jedny dvojčátka – holčička a chlapeček. Oba bez genetických poruch! Výzkumnice zvenčí jen s úděsem sledovaly, jak je chlapeček dotován masívními dávkami testosteronu, takže měl již v 11 měsíci plně vyvinutá funkční varlata. Načež byla elektrochemicky vyvolána ejakulace a výsledek podroben pečlivému laboratornímu a genetickému rozboru. Ženské i mužské spermie byly naprosto v pořádku. Další z přítomných žen byla oplodněna, tentokráte chlapcovým spermatem. Plod, opět mužského pohlaví, se vyvíjel naprosto bez problémů, opět nebyly zjištěny žádné genetické vady.

Po těch třech letech bylo rozhodnuto ukončit výzkum, jelikož účinky upraveného viru na organismus byly zdokumentovány jako zlepšující a ne destruktivní, jakým býval. Navíc, tento nový virus napadal i ten starý a buď ho přizpůsobil sobě nebo ho zničil...

Takže sedm výzkumnic, z toho jedna těhotná, a dvě děti měly být propuštěny z utěsněných laboratoří. Protože se nikomu nechtělo překonávat překážky, které si samy učinily, když blokovaly přístup k laboratořím, rozhodlo se vybudovat novou přístupovou trasu. Byl tu tunýlek dva krát jeden metr, s několika propustmi, kde měly být dezinfekční sprchy. Použili osvědčené nanostroje, takže to ani netrvalo dlouho. Už po týdnu byl tunel pomalu hotov a tak se houf naháčů vydal k první dezinfekční stanici. Kontejner s upraveným virem byl dodán v průběhu prací, neboť nepotřeboval tak velký rozměr průchodu. I on byl několikrát máčen v dezinfekčních roztocích, aby na něm neulpělo nic nepatřičného.

Houfec už ne nahých lidí, ale oblečených ve slušivých jednorázových kombinézách se právě dostal do předposlední dezinfekční stanici, když přišla katastrofa. Nanostroje, stále pečlivě plnící zadání tvorby stavby tunelu, rovnajíc strop této stanice, narazily na vlasovou trhlinu ve skále. Nešlo by o nic závažného, kdyby trhlinka druhým koncem neústila v podzemním jezeře. Tlak vody z jezera, tísněného skálou a kilometry ledu na sebou, byl stovky atmosfér. Nebyla šance uhnout před jako jehla tenkým pramínkem vody, který se ovšem choval jako nesmírně ostrý skalpel. Navíc se pod tlakem měnilo ústí trhliny v komoře, takže vodní paprsek kmital po celé prostoře stanice. Další problém byl s neustále přibývající vodou. Kam s ní? Jelikož již byla skupinka po smrti, rozhodlo se o utěsnění zbytku tunelu mezi stanicí a kopulí. Dvacetimetrová zátka z přetaveného čediče musí stačit...

„Takže, mladý muži, virus Vám už nehrozí, maximálně může pomoci při chybě pohlavních chromozomů.“

*****

Adamovi z toho šla hlava kolem a mozek právě vyhlašoval stávkovou pohotovost. Stěží se zmohl na otázku:

„No dobře. A co teď?“

Babiččina odpověď ho šokovala:

„Teď si půjdete odpočinout a pak Vám rozmrazíme tolik plodných dívenek, kolik si budete přát a na co budete stačit. Jak se Vám bude líbit role Otce rodu?! Nebo máte nějaké jiné plány?!“

*****

Otec rodu! Nebo ne?

Neschopen odpovědi jsem zíral na bábinku. Vypadalo to, že svá slova myslí nesmírně vážně. Kradmo jsem se rozhlédl, jestli skutečně není někde schována skrytá kamera. Bohužel, nic...

„A..a... Ale ...“ Pokoušel jsem se probudit vyjevený mozek.

„Jaký ale? Snad mi nechcete tvrdit, že jste gay? Nebo že jste v mládí nechtěně obkročmo spadl na zábradlí! Nebo jste na starší?“ svůdně se pootočila. „Na těch mladých musím trvat, hlavně z důvodu plodnosti.“

„Ehm, sorry, byl jsem z toho poněkud na větvi,“ podařilo se mi ovládnout mluvidla. „Velmi rád přijmu vaši nabídku. Jen, šlo-li by to, rád bych přeci jen... No, pro začátek, jen jednu na zkoušku. Nikdy jsem nechodil s více holkama... A pak, až si zvyknu, tak bych jakoby přijímal do rodiny další. A vůbec, v klidu mi můžete tykat, mě to nevadí...“

Bábinka mi potřásla rukou:

„Helena, těší mě. Ale rodinu sem nepleť. Samozřejmě, můžeš si vybrat jednu, se kterou budeš trvale žít, ale k dispozici budeš muset být více dívkám. Jde nám o návrat mužů, nejen o tvé blaho...“

Napadla mě spásná myšlenka:

„A co muži z útočiště, odkud pocházím?“

Odpověď byla studená sprcha:

„My nevíme, odkud pocházíš! Nejdříve jsme tě zaregistrovaly, když tě umělá inteligence nouzového vstupu začala lékařsky zkoumat! Co se dělo předtím, nevíme. Můžeš nám říct, kde se to vaše útočiště nachází?“

Poloha útočiště nebyla tajná, byl to však tak nesmírně podružný údaj, že se jím nikdo nezabýval. Kam taky jít, venku byla zima, tma a radioaktivita...

„Tak vidíš. Můžeme začít pomocí nanostrojů začít hledat ostatní útočiště. Než je však najdeme, musíš to vše oddřít. Nejdříve prokazatelně oplodníš tolik dívek, aby se narodilo alespoň pět chlapců a pak tě začnem dávat do pořádku. Podle vyšetření na vstupu bude s tebou hromada práce. Snížený věk dožití, nabouraná krvetvorba, ledviny, játra... Musíme tě dát do kupy, abys nám vydržel co nejdéle!“

Vzdal jsem to. Jen jsem si umínil, že poprvé to zde bude pouze s tou, kterou si vyberu sám.

*****

Ze všeho nejdřív jsem získal nové bydlení, které bylo oproti mému pobytu v původním útočišti naprosto přepychové. Ze všeho nejvíc jsem se těšil na pořádnou hygienu, za těch pár týdnů na cestách jsem tomu moc nedal. Jediná výjimka byla stanice výtahu, a to také bylo už pár dní...

Nebyl jsem zklamán. Nebyla to žádná prťavá koupelna či malý sprchový kout. Velká vzdušná a světlá místnost, nazvaná 'Hygienický kabinet'. Zapuštěná veliká vana, ve které by se tři osoby ani moc netísnily. Sprchový kout či spíše nika, ve které by se mohlo sprchovat družstvo hráček volejbalu. Dvě moderní umyvadla, bidet, zrcadlo přes půl stěny s dokonalým osvětlením. Hypermoderní toaleta za nízkou zídkou, s ohřívaným prkénkem a automatickou obsluhou. Skrovná sauna obložená dřevem, tak 3 x 3 metry. Přímý přístup jak do hlavní ložnice, tak i na terasu.

Zbytek bytu byl již poněkud standardní. Ložnice pro mě. Ložnic pro mou vyvolenou, bude-li nějaká. Obě propojené dveřmi s možností odstranění příčky. Takzvaná pracovní ložnice s vlastní koupelnou. Obývací pokoj s nezbytným terminálem nahrazujícím počítač, televizi, domácí kino apod. Pouze kuchyňka byla menší, měl jsem se stravovat v nedaleké automatizované jídelně. A i ta bude přecházet na lidskou obsluhu, jak se bude postupně probouzet osazenstvo.

*****

Těch pár dní do probuzení první várky dívek jsem strávil lenošením, dlouhými koupelemi a spánkem. Potřeboval jsem to...

A už nastal očekávaný okamžik. V obývacím pokoji se shromáždil hlouček krásných dívek. To bylo krásy, až oči přecházejí. Nebo odcházejí? Přitom, jak mi bylo sděleno, jde o normálně vypadající dívky, nevybíraly je. Prostě se vzaly věkově a zdravotně vyhovující osoby z kryotanků.

Děvčata byla oblečena do bikinek, abych je mohl posoudit. Bábinka Helena, kterou jsem si přizval na první setkání, mi stručně komentovala osobní údaje těch dívek. Já zatím jen zíral! Po chvilce jsem si uvědomil, jak mě asi vidí ony. Slintající idiot s vyvalenýma očima a pootevřenou hubou. Polkl jsem, zavřel ústa a s přivřenýma očima jsem v duchu odříkal prvních patnáct prvočísel. Pomohlo to.

„Tak vás tady vítám,“ začal jsem improvizovaný proslov. „Jistě už víte o událostech v tomto útočišti a proč jste tedy probuzené z hibernace. Předpokládám, že víte i to, co vás čeká v následujících dnech.“

Proboha, co to plácám, zní to jako stranický projev!

„Ehm, jak to říct, “ začal jsem jinak. „Budeme od počátku jedna velká rodina...“ Tak takhle taky ne.

„Na rovinu, mám si z vás vybrat milenku, ale jak se koukám, nebudu to mít jednoduché. Nechcete mi s tím pomoct? Nehlaste se všechny!“ To už bylo lepší. Hrudníky se vypjaly, rozpačité pohledy zjasněly a objevily se i úsměvy. Skupinka se zahemžila a rozvinula se do neuspořádané řady. Mou pozornost upoutaly tři dívky, stojící semknutě kousek vedle. První, co mě napadlo, by pojem 'Tři grácie'. Tak se jmenoval obraz visící na čestném místě v muzejní galerii.

Byly tu ve skutečnosti: Blondýnka s pomněnkovýma očima a růžovýma tvářičkama. Trochu snědší černovláska s černýma očima. A jako zlatý hřeb nádherná zrzka se zelenýma kočičíma očima a mléčnou pletí.

*****

Měl jsem vybráno a zároveň zaděláno na problém. Jak ostatním říct, že už jsem si vybral a ostatní se můžou spakovat a jít. A sestavit si nějaký pořadník, jak se postupně budou střídat v 'pracovní ložnici'... Svěřil jsem své starosti bábince Heleně a ta to vyřešila s ženským taktem. Dívenky odešly, ale zůstaly všechny tři grácie. A že jsou to nerozlučné kamarádky, vše dělaly dohromady a i do studeného spánku šly společně. A kdybych je teď chtěl rozdělit, byl bych necita a všude by mě pomluvily.

Co se dalo dělat? V tomto případě nic, jen jsem objednal zrušení příčky mezi ložnicemi a výměnu dvou lůžek za jedno, avšak veliké prostorné letiště...

*****

Konec osamocení

Uplynulo pět let plných nadějí, planých poplachů i spokojeného žití. Začátky byly krušné. Adam stále nemohl překonat problém mnohonásobné nevěry, jak tomu sám soukromě říkal. Nejméně starostí měl se svou 'rodinou', jak říkal svým třem stálým přítelkyním. Nešlo být věrný pouze jedné a ostatním se vyhýbat, ve společné domácnosti to ani dost dobře nešlo. Po 'svatební noci' se parádně vyděsil, když se probudil v chumlu dívčích těl. Co jsem to udělal... Taková ostuda... Spánkem obluzený mozek viděl vše v černých barvách. Pak si na vše vzpomněl a úlevou se nahlas rozesmál. Probudil tím i ostatní, ale ničemu to nevadilo. Výborná nálada přetrvávala dalších několik dní, až si na tento způsob života Adam zvykl. První týden byl hájený, aby se sžil se svými gráciemi, pak měla nastat sexuální otročina. Na to si zvyknout jen tak nedalo. Každou noc se v pracovní ložnici objevila nová tvář. To už se téměř podobalo Adamově nevěře jeho třem gráciím. Stres se časem přenesl na psychiku, Adam býval často podrážděný, utrhoval se na každého, kdo mu zkřížil cestu, takže nejvíc na svou rodinu. To ho trápilo natolik, že začal ztrácet sexuální výkonnost. Nakonec se sbalil, na kus papíru napsal zprávu, že mizí na pár dní srovnat se se svým svědomím a že doufá, že nebude rušen. Pak ho přilepil doprostřed obrazovky domácího terminálu a odjel na stanici výtahu za kamarádským opičákem Joem. Samozřejmě nepředpokládal, že unikne všem těm kamerám a senzorům, pouze doufal, že se za ním nikdo osobně nevypraví.

Na stanici se objal se Joem, sedli si k obligátní láhve šampaňského a začali mávat rukama. Jak jinak se dorozumět znakovou řečí. Večer měl nachystaný pokojíček, ačkoliv si byl jist, že Joe nikam než na záchod neodcházel. Joe se jen culil, pak cosi zachraptěl a zpoza rohu se vynořila samička.

TO BYT MA MANZELKA! Adam zíral. Joe se chvíli bavil s manželkou tou hrdelní řečí, načež se samička otočila a odešla. Adam se Joem vrátili do společenské místnosti. Za chvíli se samička vrátila s početnou tlupou. A Joe zase začal ukazovat:

TOTO BYT MA MANZELKA, TOTO TAKY, TO JE SYN, DCERA, DALSI DCERA, SYN, SYN, DALSI MANZELKA, POMOCNA MANZELKA...

STOP, STOP! mával Adam rukama. Ničemu nerozuměl!

Joe začal vysvětlovat. Všechny samice v tlupě jsou jeho manželkami, jelikož je nejstarší. Pak existují další samci, kteří přijdou na řadu, až po tom, co si Joe na nějakou dobu vybere společnici. Ostatní jsou více méně k dispozici, ale musí s tím souhlasit obě strany. Tabu jsou těhotné, nemocné, zraněné a staré samičky a také mláďata. U těch to platí až do období dospívání, kdy se začnou mezi samci a samicemi projevovat rozdíly především v celkové velikosti a tělesných proporcích.

*****

Toho dne a večera vypil Adam o pár flašek více, ale ten večer to ještě nezpozoroval. Ovšem ráno to bylo horší. Měl před očima důkaz, že se Zeměkoule točí. Točilo se vlastně všechno včetně Adamovy hlavy. Odpotácel se do koupelny, kde krátkou chvíli přemítal, jestli do mísy strčit zadek nebo hlavu. Nakonec skončil pod ledovou sprchou. Pak tak horkou, co snesl. Pak opět ledová. A znovu. Po pár střídání se začal svět ustalovat. Již se potácel jen mírně.

Adam na sebe natáhl čisté prádlo a triko a odešel do kuchyňky. Tam však již kraloval Joe, který v okamžiku, kdy Adam vstupoval do dveří, vyklopil na talíř porci slaniny s vejci. Položil talíř na stůl, přistrčil košíček s plackami a široce a vědoucně se na Adama usmál. Adamovi zakručel žaludek a pak...

Po snídani chtěl Adam zalehnout, ale Joe měl pro něho jiný plán. Po skoro neznatelné pěšince došli ke skalního sloupu. Za nejbližšímu záhybem se ukázalo krásné skalní jezírko. Pomalu došli ke skalnatému břehu a tam Joe ukázal doprava. Do vody se pozvolna skláněla skalní plotna a tam se vyvalovala za včerejška známá tlupa. Dospělí na vyhřátém kameni, mláďata ve vodě. Víc zaregistrovat Adam nestihl, do zad ho plácla velká tlapa a pak už letěl do vody. Vzápětí se s mohutným plácnutím zanořil do vody Joe, jedním mávnutím pracky vytáhl Adama na vzduch a postavil ho. Adam zjistil, že stojí v metru vody a zblble zírá.

NEJSI PRVNI ANI POSLEDNI, zagestikulovala chlupatá postava za Joem, ve které poznal jednu samičku z tlupy. Adam se rozesmál. Cítil, že z něho odtéká stres jako z prasklé nádrže. S mohutným cákáním začal plavat k protějšímu břehu. Tam vylezl na pozvolný břeh a ničeho nedbaje se uvelebil uprostřed tlupy. S veselým povykováním se shromáždili i ostatní a začali na Adama mávat packama. Sem tam se přišouralo nějaké opičátko, nevěřícně si sáhlo na neosrstěnou kůži a s užaslým výrazem kvapně uteklo.

*****

Po týdnu zavolal domů, že je mu smutno, a ať se grácie seberou a dopraví se na stanici. Dostal totiž báječný nápad a nepochyboval, že bude schválen. Chtěl postavit společné bydlení jak pro sebe, svoji rodinu a pro opičí tlupu. Probíral to několik večerů s Joem a shodli se na společných pravidlech. Po příjezdu grácií je seznámil s Joem a jeho tlupou a s tím, co zatím společně vymysleli. Holky chvíli zíraly s vyvalenýma očima, pak zajásaly a začaly navrhovat podrobnosti. Ty probíraly jak na stanici, tak i při čvachtání se v jezírku. To už také přijela bábinka Helena jako oficiální představitel útočiště. S proslovem:

„Chovejte se ke mně jako k ostatním!“ došla k jezírku. Takže se k ní Joe zachoval jako původně k Adamovi a hodil ji do jezírka. Tam již čekal Adam, který bábinku vylovil a políbil ji na přivítanou. Pak pokračovali ke břehu se smíšenou tlupou. Bábinka na to zírala a jen kroutila hlavou. Když se doslechla o plánech na výstavbu společného obydlí, jako by omládla o padesát let. Postavit cokoliv kdekoliv nebyl problém, záviselo to pouze na schopnosti správně naprogramovat nanostroje. A kdo jiný by je měl programovat, když ne ten, co to vše vymyslel. Takže Adam s bábinkou na pár dní odjeli, aby se to Adam naučil. Když se vrátil, začala stavba. Žádný panely, cihly, překlady, žádná malta či prach z rozsypaného cementu. Zdi rostly přímo před očima. Občas za Adamem došel někdo s nějakým vylepšením, Adam pokýval hlavou a když to získalo všeobecný souhlas, bylo to zapracováno do plánů. Tak vznikla rozlehlá stavba, jelikož prvním pravidlem bylo co nejméně schodů. Proto taky měla stavba jen tři podlaží – sklep, přízemí a první patro. Ve sklepě byla technická zařízení a skladovací prostory, přízemí bylo obytné a v prvním patře byly ložnice a vůbec prostory, kde nebyl člověk/opice tak na ráně.

*****

Mezitím pokračovalo pozvolné probouzení osazenstva a začalo být rušno. Občas některá obyvatelka při spatření Adama propukla v pláč, občas se na něho i některá vrhla, ale grácie byly vždy po ruce. A kdyby ani grácie nestačily, nedaleko byl vždy někdo z Adamsovic tlupy. Pojmenování přišlo po tom, co někdo vyhrabal z archivu seriál 'The Addams Family' z dávných dob kinematografie a převedl ho na vysílání v domácích terminálech. Joe občas prohlašoval, že se nechá oholit, aby vypadal jako komorník Lurch a mláďátka si hrála na pomocnou Ruku.

*****

Pak neočekávaně přijela bábinka Helena, nechala se hodit do jezírka a oznámila novinky v průzkumu. Po Adamově příchodu byly vyslány průzkumné nanostroje pátrat po ostatních útočištích. Zatím byly objeveny dvě útočiště, jedno nebylo podle všeho vůbec dokončeno a osídleno, ve druhém zkolaboval systém životní podpory po neodborném násilném zásahu. Jistou zajímavostí bylo umístění obou útočišť. Obě byly poblíž sebe na jihovýchodním pobřeží Středozemního moře. Také byly nalezeny stopy po jaderných explozích, a to v době ještě před pádem komety.

Nyní panovala ve štábu průzkumu vzrušená atmosféra, další průzkum našel na severu Evropy podzemní prostory, zcela jistě vybudované člověkem. Každou chvíli se čekaly nové informace.

Další zprávy byly poněkud znepokojující. Teplota -3°C byla podivná. Že by se průzkumníci probourali do ledničky? Všude tma, ani stopy po životě. Police a police, na nich plastové krabice. Pak některou chytřejší napadlo zadat hledání v archivu. Výsledek se dostavil během pár minut. Ano, bylo to dílo lidských rukou, nikoliv však pro lidi:

Špicberské globální úložiště semen je zabezpečené úložiště semen nacházející se na norském souostroví Špicberky za polárním kruhem. Toto zařízení bylo založeno pro zachování široké rozmanitosti semen rostlin z míst po celém světě v podzemní jeskyni. Zařízení má být mj. bezpečné útočiště semen v případě velkých regionálních či globálních krizí. Skladování semen je zprostředkováváno zdarma. V obřích ledových halách jsou uchovávána semena v černých krabicích zmražených na teplotu mezi –10 a –20 °C, což by mělo zajistit perfektní stav semen nejméně stovky let.

*****

I v dalších letech se stále něco dělo. Obydlí Adamsovic tlupy se postupně rozrůstalo, přibyla nemocnice, pak i jesle, školka a pomalu se chystala opravdová škola. Do toho zase jednou přijela bábinka Helena s obvyklými drby i seriózními zprávami od průzkumných týmů. Problém byl v tom, že týmy sice nacházely další útočiště, ale všechny byly neobydlené. Někde popadaly stropy při zemětřesení, jinde to zase byla láva z probuzeného Vesuvu. Některé vypadaly jako čerstvě opuštěné, všude se svítilo, vše bylo funkční, ale lidi nikde. V jednom případě za to mohla náboženská sekta, která lidi zblbla natolik, že se s prorokem v čele odebrala do vysněného Edenu, který samozřejmě neexistoval. Pozůstatky po této expedici se našly v centru pouště Gobi. Jinde to byla hromadná sebevražda, jelikož prorok lidem vysvětlil, že se Alláh velmi rozzlobil na lidi a tento stav skončí ve chvíli, kdy budou všichni mrtví. Pak začne Alláh zkoumat, kdo nahradí člověka.

Tentokrát si bábinka na Adama počkala, až budou o samotě. Nejnovější zprávy byly alarmující:

„Vypadá to, že jsme našli útočiště, ze kterého pocházíš. Leží docela blízko, v argentinských Andách, necelých 5000 kilometrů severně. Vypadá nedotčeně, průzkum vnitřku jsme však prozatím stopli. Máme však jistotu, že je obydlen. Chceme tě v centru průzkumu.“

*****

Problémy

Vypadalo to, že Adam přijde o domácí klid a pohodu, byl však vyveden z omylu.

„Ano, chceme tě tam osobně, ale domu se vzdávat nemusíš. Právě se staví soukromá linka od stanice výtahu, kde bude připojena k metru. Druhý konec bude ukončen v místě, kde si to budeš přát. Já bych doporučovala někde ve sklepě. Je to na tobě, ty musíš dát svolení.“

Adam neváhal ani vteřinu.

„Třetí skladiště vlevo od schodů je téměř nevyužité, aspoň bude dobrý přístup. A bylo by možná dobré vyměnit dveře do chodby za nějaké pořádné, nikdy nevíte, co se může stát.“

Adam tím narážel na pokus o atentát, naštěstí neúspěšný. Jedna žena se chtěla pomstít poslednímu muži za strádání, jimž byla vystavena. Bohužel se už nikdy nedozvěděli, co to mělo být. Adam si z celého extempore pamatoval akorát ječící rozcuchanou a otrhanou ženskou, jak se vyškubla gráciím a s nožem v ruce se vrhla na Adama. Ten ucítil prudkou bolest v břiše. Pak mu výhled zaclonil nejstarší Joeův syn, mohutné zařvání ukončené kviknutím, jak byl též bodnut, a následoval odporně mlaskavý zvuk lidského těla velikou silou rozplácnutého o stěnu.

*****

Takže nyní stál s ostatními před velkou obrazovkou a čekal na první obrazy vnitřku. V minulých dnech proběhl průzkum okolí útočiště a tak Adam vcelku jistě odnavigoval mikrokameru k cíli. Cíl měl být kanceláří šéfa bezpečnosti.

Konečně se kamera proklubala přes všechny vrstvy a miniaturní objektiv vykoukl ze stěny. Adam očekával cokoliv, od šéfa pohodlně rozvaleného v křesle po nahou sekretářku malebně rozprostřenou po stole. Na tento obraz připraven nebyl. Stůl tam byl, nahá sekretářka na něm také. Tím podobnost končila. Stůl byl rozštíplý úderem, který rozporcoval i sekretářku. Ta navíc neměla pravou ruku a místo hlavy cosi připomínající meloun po zásahu tříštivou kulkou. Krvavé cákance na stěnách, začouzený strop a místo dveří otvor, z něhož trčely pokroucené zárubně. Vzápětí se v tom otvoru cosi mihlo a vzápětí do dveří vstoupila postava. Všichni v sále zalapali po dechu. Představte si malého, nahrbeného skřeta, půl tváře zjizvené, po levém oku zůstala pouze prohlubeň. Levá strana těla byla také všelijak znetvořená, rameno níž, levá ruka připomínající pařát.

„Mutanti zaútočili na útočiště!“ zavřeštěla jakási labilnější technička a ostatní se také začínaly plašit a křičet.

„Přestaňte ječet!“ zařval Adam a když konsternovaně utichly, pokračoval již normálním hlasem: „To není žádný mutant, to je Brian, jeden ze zástupců šéfa bezpečáků. Na vzhled nekoukejte, když byl malej, převrhl na sebe hrnec s vařící polévkou. Je to snad nejchytřejší člověk v útočišti. Už od mala byl geniální, možná při tom poúrazovém šoku překročil nějakou mez... Je možno se s ním nějak spojit?“

„Určitě, audio od něj je provozuschopné okamžitě, opačně bude audio hotové do pěti minut. Holografické obrazové spojení do hodiny.“

Brian mezitím došel k pomlácené kartotéce, otevřel prostřední zásuvku a zdravou rukou tam s něčím manipuloval. Najednou se vedle kartotéky otevřela neviditelná dvířka a odhalila skrytou místnůstku. Brian si slyšitelně oddechl, zamumlal k sobě něco jako 'Aspoň tohle ještě funguje.' a zmizel uvnitř. Dvířka zaklapla a stěna byla opět celistvá.

Než stačil Adam zadat příkaz k přesunu mikrokamery, již se obraz změnil. Brianova tajná místnost vznikla přestavbou osobní koupelny šéfa bezpečáků. Přes vanu byla hozena prkna, na nich ležela matrace, polštář a přikrývka. Místo pračky tam byla lednice, na ní plynový vařič. Jediné, co zbylo z původního vybavení byl sprchový kout a záchod.

To už na něj mávla technička, že může mluvit a Brian ho uslyší. Teda, pokud není hluchej, že...

„Ahoj Briane, co se to tam u vás, sakra, děje!?“

Brian sebou leknutím škubl a bábinka Helena tiše poznamenala k Adamovi:

„Ty jsi úplně blbej, vždyť z toho šoku mohl mít smrt! Musíme toho chudáčka dostat sem, tady ho dáme do pořádku, bude jako novej!“

„A o co se teď asi snažím, co?“ a pokračoval zase k Brianovi:

„Člověk na pár let vytáhne paty z baráku a hned je z něho kůlnička na dříví...“

Brian předvedl paměť lepší jako slon:

„Adame! Jsi to ty! Poznávám tě po hlase! Kde jsi? My jsme tě už pochovali, když jsme tě jeli po půl roce zkontrolovat a nenašli jsme tě!“

„Briane, to je na delší povídání. Máme dost času? Jak jsi tam v bezpečí? A co se tam sakra děje?“

„Jen v krátkosti: vzpomínáš na potížistu Borise? Jo? Tys byl proti němu beránek. Tak tentokrát to přehnal. Co udělal? Přeprogramoval uklízecí roboty, někde se asi seknul a roboti začali jako odpad odnášet a likvidovat dětské hračky. Problém byl, že se časem něco pokazilo nebo do toho dál zasahoval a roboti začali likvidovat vše, co bylo menší než čtvrt metru. A pak přestali rozlišovat mezi předměty a živými tvory. To jsme už zasáhli a Borise zavřeli. Bohužel, při pokusu centrálně vypnout roboty jsme přehlédli jeho malou blbou pastičku a centrála vyhořela. V důsledku toho někteří roboti explodovali. Jeden vybuchl vedle. Hanička je po smrti, šéf leží na intenzivce. Boris je už taky po smrti, toho zlynčoval nasranej dav. Teď pořádáme hony na zbylé roboty... No a někteří zvláště nasraní pořádaj hony na nás, prý jsme měli zasáhnout dřív. Takže jde pomalu vše do kopru. Nic nestíháme, natož uklízet mrtvé. Ještě tak měsíc a útočiště bude neobyvatelné...“

*****

Adam oznámil Brianovi, že se ozve za chvíli a pak se obrátil k bábince Heleně:

„Tak jsme to slyšeli. Co s tím teď? Já osobně bych sem přestěhoval všechny, co budou chtít, ale i já jsem zde pouze host...“

„Ty už dávno nejsi host. Máš tady rodinu, dům, i toho syna jsi mnohokrát zplodil. Ještě zasadit strom a budeš dokonalej! Teď vážně. I já bych je sem nastěhovala, místa je tu habaděj. Vidím jen jeden problém: Jaký lidi si sem nastěhujeme? My tu žijem prakticky bez násilí, v klídku, dokonce se kamarádíme i s opicemi. Jak to přijmou příchozí? Do člověka nikdo nevidí...“

„Tak tohle nevím. V prvé řadě bych se spolehl na Brianovo hodnocení daného člověka. Vidím ještě jeden problém – jak je sem dopravit? Pět tisíc kilometrů není za rohem.“

„Poslouchej, Adame, kolik vás v tom vašem krytu bylo?“

„No, původně to byla soustava krytů vlády Argentiny s kapacitou 5000 lidí na 10 let. Pak se při rozšiřování prostor narazilo na jakousi chodbu, která tam neměla co dělat. Na druhém konci se nacházel veliký úkryt obhospodařovaný několika tisíci lidmi. Měl to být úkryt pro boháče, vybudovaný v letech Studené války, ať to bylo cokoliv, a neustále rozšiřovaný.“ Adam se odmlčel a bylo vidět, jak usilovně přemýšlí. „Bohužel, z celého kursu Historie mě nejvíc zaujala sličná asistentka přednášejícího dědka. Co si vzpomínám, po sloučení byla kapacita komplexu nějakých 23000 lidí, jelikož se boháčům nepodařilo dostat se do svého krytu. Když jsem byl odejit, bylo nás přes 30000 lidí.“

Bábinka se uchechtla nad slůvkem odejit a Adam měl ještě připomínku:

„Nějak jsme zakecali problém přepravy, Máme míň než měsíc, podle toho, co říkal Brian.“

„Přeprava není problém, stačí naprogramovat nanostroje, aby udělaly tunel. Stačí malej, schémata velkokapacitních dopravních prostředků máme uloženy v databázích. A když se domluvíme s Brianem, můžem použít ty jeho roboty jako základní stavební materiál. Odhaduji to na tři týdny.“

„Tří týdny příprav?“

„Ne, tři týdny komplet. Navíc, jak budou lidi odjíždět, bude se prodlužovat doba přežití zbytku. Tak co, dáme se do toho? Zavolej Brianovi!“

*****

Poslední přesun

V Adamově původním útočišti nastal čas zázraků. Za všeho nejdřív Brian vystoupil v televizním zpravodajství. Úžas všech však vyvolal Adam, nenuceně sedící v druhém křesle. Mnozí si ho pamatovali a pamatovali i jeho nedobrovolné zmizení. Nejdříve představil Adama jako koordinátora projektu Poslední přesun. Připomněl důvod Adamova nedobrovolného odchodu a Adam pak stručně doplnil následné události. Pak nastínil dohodu s Brianem o opuštění stávajícího útočiště a přesunutí se do lepších prostor a jak to bude probíhat. O výstavbě tunelu se zmínil jen okrajově, víc času věnoval praktickým věcem, jako co si vzít sebou, váhové omezení příručního zavazadla na 50kg, což ale nebrání tomu, naskládat ostatní majetek do kontejnerů, které se budou stěhovat poslední. To už se ve studiu začala vzmáhat vřava. Interkomy se různým zvoněním dovolávaly pozornosti, a tak Brian s Adamem vyhlásili, že nyní budou odpovídat na otázky. A aby v tom nebyl zmatek, tak na lince 999 sedí několik operátorek, které budou sloužit jako prvotní filtr. Co nebudou vědět ony, teprve se postoupí dvojici A+B. Litujeme, ale ostatní linky budou ignorovány. Současně bude v elektronických novinách na místní síti neboli v Místní Drbně publikován rozšiřující se článek o tomto tématu. Doporučujeme nejdříve přečíst si článek, ať se neptáte na už známé věci. Dále doporučujeme horkokrevným, aby se nepokoušeli dobývat se do studia. Děkujeme a ptejte se...

A+B odpovídali už skoro hodinu, když se vyplnila Brianova předpověď ohledně horkokrevných obyvatel. Nejdřív zakolísala světla ve studiu, pak se ozvala hromová exploze, výkřiky a střelba. Brian ještě stačil říct:

„To je dobře, že jsme tu jen my dva a vše jede přes automatiku...“

*****

Do studia vtrhlo několik zakuklených postav a zmateně se začaly rozhlížet. Nikde nikdo, akorát bzučící kamery a za stolečkem sedící Brian s Adamem. Jeden z nich, pravděpodobně vůdce, se rozkročil, namířil na ty dva brokovnici a zařval:

„Jménem místního občanského komitétu jste zatčeni. Soud bude proveden neprodleně. Vztyk a nastavit ruce na pouta!“

Adam se pousmál a prohlásil:

„Teda, Briane, vy tady máte i cirkus? Takovýho šaška aby člověk pohledal... Prý občanský komitét. Příteli, jdi se i s ostaníma šaškama bodnout. Nás zadržet nemůžeš! Briane, zamávej do kamery divákům a půjdeme...“

„Nikam nepůjdete, jste zatčeni!“

„Myslíš? Tak sleduj!“ Adam taktéž zamával na kameru a pak se s Brianem v křeslech rozplynuli. Vůdce zlostně zařval a začal vztekle střílet do opuštěných křesílek. Stačil však vystřelit pouze dvakrát, než se mu brokovnice zasekla. Jako kdyby se mu rozplynul uzávěr. I ostatní potkala tatáž nehoda, takže stáli bezbranní proti právě vstoupivší jednotce bezpečnosti.

„Konec zábavy! Jak jste to říkal Brianovi? Napřáhnout pacičky pro pouta? Tak fofrem!“

Vysvětlení bylo v Drbně. Jelikož Brian něco takového očekával, seděly v křeslech pouze dva hologramy. Adam navíc seděl doma, v 5000 kilometrů vzdáleném útočišti. Krásná ukázka rozvinuté technologie!

*****

Další dny přinesly vzrušující události. Nejdříve se ze všech možných úkrytů a tmavých koutů vynořili porouchaní a blázniví roboti. Spořádaně se odvlekli do velkého prázdného skladiště, které měl sloužit jako nástupiště pro přesun. Spolu s nimi se tam shromáždil dav lidí a sledovali, co se bude dít. Jestli se objeví Brian s Adamem, mávnou kouzelnou hůlkou, otevřou se nádherné dveře s průchodem do ráje. Nedělo se nic. I za dalších pět hodin se stále nic nedělo. Dav už notně prořídl, zůstalo jen několik dětí a i ty pomalu ztrácely trpělivost. Snad právě proto byla jejich snaha odměněna.

Během několika minut zmizela kovová stěna a byla obnažena holá skála. Ve skále se začal rýsovat asi pětimetrový kruh, který se jakoby propadal do skály. Nejdivnější na tom bylo to, že materiál jakoby mizel. A bez hluku, prachu a podobných věcí, které děti znaly z filmů o výstavbě. Prostě záhada!

Téměř současně začala stavba přepravních vozidel, V Drbně bylo nakresleno, jak to bude vypadat. Základ byl desetimetrový modul s uličkou uprostřed. Na každé straně uličky bylo po dvou sedadlech. Uprostřed byly proti sobě dva hygienické kabinety, vedle nich dveře. A to vše na třech otočných dvounápravových podvozcích. Spojeno do vlaku s dvaceti jednotkami, napájeno a řízeno z lokomotivy, která jela jako první.

*****

Děti byly téměř u všeho. Napjatě sledovaly počátek stavby tunelu, nemohly chybět ani při stavbě přepravních modulů. Z hromady porouchaných robotů vyjel jeden či více kusů, dojel na určené místo a tam se pro ně nějakým záhadným způsobem přeměnil na kus vozidla. Takové využití nanobotů v praxi neznal nikdo v krytu. Na neustálé otázky typu A nemůžou se ti roboti vzbouřit? už odmítal odpovědět s tím, že je vše popsáno v Drbně. Pak přišel ten slavný den, byl to desátý od začátku prací. Byl hotov jak tunel, tak první souprava. Mnohým se to nezdálo. Za deset dní udělat 5000 kilometrů tunelu skálou? Nemožné! I to bylo v Drbně vysvětleno. Začínalo se na padesáti místech zároveň. Některá místa uprostřed trasy sice poněkud se zpožděním, než se tam nanoboti dostali, o to delší byly úseky blíže okrajům.

Takže tunel byl hotov, teď šlo o pořadí odcházejících. Již na začátku bylo dohodnuto, že nejdříve pojedou nemocní, pak rodiny s dětmi, mladší dříve, s nimi část mladých mužů. Jednak budou tvrdě pracovat při vykládce, jednak budou tvořit záložní skupinu, kdyby něco selhalo. Muži jsou přece v útočišti žádaným artiklem... Potom samotné ženy a nakonec muži. Náklad bude odesílán průběžně, když bude volný koridor. Na tomto základě vznikla jedna ze základních otázek: Co s vlakama, co dojedou do cíle? Odpověď byla překvapivě jednoduchá: Jak byly vlaky sestaveny, tak se i v cílovém prostoru rozeberou na jednotlivé suroviny. Dá se to chápat jako dar nových osadníků útočišti. Nebýt jich a jejich technické vyspělost, bídně by zahynuli...

*****

Brian byl požádán jak Adamem, tak i bábinkou Helenou, aby přijel mezi prvními. Jako zastupující šéf měl dohlížet na pořádek, takže vylezl z prvního modulu, který dojel do cíle. Za ním pomalu vystupovali ostatní cestující. Různě se protahovali, jak byli po dvanáctihodinové cestě rozlámaní. To už k nim mířily zdravotnice, každý musel projít prohlídkou, aby nováčci nezavlekli do útočiště nic nebezpečného. Jakmile měl Brian prohlídku za sebou, jal se organizovat zmatek. To už ho odlovil Adam, představil mu bábinku Helenu jako představitelku tohoto útočiště a šéfku zdejších bezpečnostních sil, se kterou bude spolupracovat. Brian se vyděsil, protože šéfka byla krasavice vysoce převyšující standarty, které doposud znal. A to mu Adam ještě prozradil, že je pro ni něco jako Bůh, protože sledovala, jak si Brian vede ve starém útočišti a učila se podle něho. Proto s ulehčením sledoval, jak z dalšího vlaku vylézá mimo jiné i mladíci z bezpečnosti. Zavolal si jejich vedoucího, ukázal mu zdejší šéfku s tím, že ji bude poslouchat a ignoroval přitom jeho vyvalené oči a čelist na zemi. Pak zanechal nebohé mládence jejich osudu a šel se zeptat Adama a bábinky, jestli by se nenašel nějaký tichý kout, že už mele z posledního a funguje pouhou setrvačností.

*****

Uložili jsme Briana do volné ošetřovny a na dveře pověsili ceduli 'Nerušit'. Bohužel, jeho odpočinek trval jen něco přes dvě hodiny. Přiběhl mládenec od bezpečáků těsně následován zdejší bezpečačkou. A že je nějaký problém s příchozími, jeden vlak je odstavený, lidi uvnitř zabarikádovaní a mají tam prý i nějaké raněné. A chtěj mluvit jen s Brianem, toho že znají nejlíp. Takže jsme šli Briana zase probudit. Dostal podpůrnou injekci a prohlásil se za schopného služby.

Z odstaveného vlaku vylezl chlap jako hora, chvíli lomcoval Brianovi s rukou a pak oba vlezli zpět do vlaku. Za chvilku se vynořil Brian, kývl na mě a na bábinku a gestem nás pozval do prvního vagónu. Téměř všechny sedačky chyběly a místo nich na provizorních lůžkách leželi lidé. Zavázané hlavy a končetiny, sem tam chybějící ruka či noha. Brian začal vysvětlovat, co se mezitím dozvěděl od toho obřího chlapa.

„Další vlaky nepřijedou. Tento je poslední a odjel jen díky tomu, že se do něj podařilo nacpat všechny, kteří ještě odjet chtěli. Pamatuješ na toho troubu, který zaútočil na televizní studio? Ten se prohlásil diktátorem. Začal roztrušovat fámy, že vlaky odvážejí lidi jen kus, asi 30 kilometrů a tam je likvidují. Je přece nemožné v tak krátké době postavit 5000 kilometrů tunelu. A na nanostroje nevěří, žádného neviděl na vlastní oči... Podařilo se mu ukecat posledních pár stovek lidí, většinou starších a zkusili zabránit odjezdu posledních vlaků. Bohužel si mysleli, že v mašinách jsou řidiči. Svůj omyl pochopili v okamžiku, kdy se naložený vlak rozjel bez ohledu na lidi před vlakem. Takže to diktátor vyřešil odstřelením začátku tunelu a likvidací rozestavěného vlaku.“

Mezitím bábinka, se svolením Briana i hromotluka, zavolala na pomoc zdravotnice. Ty se hned začaly činit, některé hned na místě, těžší případy dobrovolníci odnášely na ošetřovny. Jedním odnášeným byl i Brian, který sice nebyl zraněn, ale uspán, aby si trvale nepoškodil zdraví.

Takže se nám tehdy podařilo zachránit 26547 lidí. Tři lidi ještě i přes výtečnou léčbu zemřeli. Nanostroje v tunelu i v druhém útočišti jsme uspali, sem tam je vzbudíme a zkontrolujeme situaci. Diktátor stále vládne, ale stádečko se mu tenčí. Staří umírají a noví se nerodí.

Zato zde propukla populační exploze. Téměř každá žena má minimálně jedno dítě. Přelidnění ale nehrozí, kapacita Domova, jak se nyní říká našemu útočišti, zdaleka není zaplněna.

*****

Také naše rodina se rozrůstá. Jak by to řekla bábinka, jsem nyní skutečný Otec Rodu. Nikdo z rodiny, od manželek grácií po pravnoučata mi neřekne jinak. Bábinka zesnula v klidu ve spánku, když jí bylo 197 let. Další genetické výzkumy ukazují, že já bych se mohl dožít i 250ti let. Takže bych se mohl dožít i úplně posledního přesunu, a to z Domova na zemský povrch. Radioaktivita je téměř všude už v normálu, průzkumné výpravy už ani nenosí ochranné masky. Pokusy s kultivací rostlin a vypouštěním zvířat probíhají bez problémů.

Pátrání po ostatních přeživších útočištích skončilo nezdarem. Stále probíhá, nanostrojům je jedno, jak dlouho pracují, ale naděje nalézt další útočiště spadlo pod miliontinu procenta. Jsme tedy, nepočítaje Diktátora a jeho partičku, poslední živí lidé na Zemi. Anebo první, jak se to vezme.

A jako bonus se přece jen po nárazu komety změnil úhel natočení zemské osy, takže místo nehostinné Antarktidy máme mírné pásmo.

Již se těším ven...

Konec