Autobus

Multimind

Science fiction Jerry Worker © 2016 - 2018

Generováno v http://sw.gurroa.cz 12.01.2019-21:34 pro SW.

Anotace: Multimind - útěk před vesmírnou katastrofou na lodi vytvořené z malé planetky. Loď obsahuje pouze počítač s extrémně velikou, spolehlivou, mnohokrát zálohovanou pamětí. Do téhle paměti jsou nahrány osobnosti celé civilizace. Ale jak říká pan Murphy, co se může pokazit, to se pokazí. Co se pokazit nemůže, to se pokazí tím horším způsobem… Stačila jedna malinkatá, extrémně rychlá exotická částice, která lodí prolétla jako šutr cárem mlhy. Škody, které napáchala, byly téměř smrtelné.

Normální verze Generováno v http://sw.gurroa.cz 12.01.2019-21:34 pro SW.

Prolog Alone in a crowd, alone in a crowd JOHNNY THUNDERS

Probíral se dlouho a obtížně. Jako by ho něco drželo mimo svět, nechtělo ho pustit. Horší bylo, že si na nic nevzpomínal. Uvědomoval si pouze, že se stalo něco důležitého.

Stále upadal do nevědomého spánku, ale periody bdění byly delší a delší. Stále sice nic neviděl, nedokázal otevřít oči či pohnout byť jen prstem. Ale slyšel! Slyšel zvuky, jako by stál sám uprostřed davu. Uprostřed davu na nádraží, kde všechny vlaky mají zpoždění, čekárny jsou plné a všichni něco nesouvisle vykřikují. Uprostřed davu na náměstí, těsně před příchodem oblíbeného politika. Uprostřed roje včel, kterým někdo zatřásl s úlem. Pak, v jednom okamžiku, si na vše vzpomněl.

Archa

Na Slunce byl hrůzně úchvatný pohled. Z troposféry stoupal zužující se zakřivený sloupec sluneční hmoty, který po složité křivce mizel v oslňujícím, bílo-fialovém bodu, který oblétal slunce v prapodivných kličkách. Do toho bodu se nedalo podívat přímo nechráněným okem, to hrozilo oslepnutím. Archa proto neměla okna, a také proto, že by tvořila díry a slabá místa v kemitovém pancíři. Okna nahrazovaly velkoplošné obrazovky s velmi vysokým rozlišením. Ty měly také tu výhodu, že si člověk mohl výhled přepnout na libovolnou kameru. I na ty speciální, které snímaly frekvence mimo viditelný rozsah. Pohled na žhnoucí bod rentgenovou kamerou odhaloval podivnou strukturu: ostře svítící kroužek, uprostřed něhož bylo NIC. Ani černá, ani bílá nebo šedivá. Prostě ta barva, kterou člověk vidí slepou skvrnou v oku.

Začalo to před třiatřiceti lety. Astronomická observatoř na odvrácené straně měsíce zpozorovala nepatrné zvětšování jasnosti jednoho bodu ve sledované části oblohy, prakticky na sever od Slunce. K tomuto bodu se zanedlouho obrátilo i několik radio-astronomických parabolických antén. Ke všeobecnému překvapení se nejednalo u nějakou vzdálenou hvězdu, ale o cosi zatím neznámého, vzdáleného necelého jeden a půl světelného měsíce, což je prakticky na dvorku sluneční soustavy. Další podivnost byla rychlost tohoto objektu. V porovnání s rychlostmi kosmických těles se vyloženě loudalo. Dlouhodobé sledování a navazující výpočty oznamovaly, že objekt dorazí do sluneční soustavy za dvacet pět let, proletí jí a zase zmizí. Vzhledem k rozložení těles se nepředpokládalo nějaké ovlivnění.

Pomalu plynul čas. Dohled nad loudajícím se tělesem převzaly automaty a i těm stačilo zkontrolovat dráhu jen několikrát do měsíce. Pak, téměř na dvacáté výročí objevení, vypukl na severním nebi kosmický ohňostroj. Vypadalo to, že se objekt srazil s masivním shlukem temné negativní hmoty. Tento shluk unikl pozornosti díky svým podivným vlastnostem - pro záření průsvitný, pro pevnou hmotu téměř nepropustný, nulové albedo… Automaty se bleskově probudily, zaměřily daným směrem všechny své volné sledovací prostředky a začaly zaznamenávat kvanta dat. Následnou analýzou byly zjištěny ohromující údaje. Podle toho, jak prošel objekt shlukem, byla zhruba vypočítána jeho hmotnost. Byl to pro astronomy šok. Objekt vážil přibližně desetinásobek hmotnosti největší planety sluneční soustavy, Jupitera. Shluk ho zpomalil, takže do sluneční soustavy dorazí o tři roky později.

Údaje o hmotnosti a změně rychlosti vyburcoval vědce k aktivitě. K objektu bylo postupně vysláno několik sond. První sonda stačila vyslat půl vteřinový záznam, než byla zničena. I ten stačil. Okolo objektu se rozkládal rozsáhlý pás vražedné radiace, který navíc divoce pulsoval. Ve sluneční soustavě zavládla v odborných kruzích panika. Nyní již nešlo jen o nějaký průlet neznámého tělesa, ale co ten průlet natropí. Další sondy, více pancéřované, s dokonalejšími měřícími přístroji a pro jistotu pozorující objekt z větší dálky jen upřesňovaly získaná data. Tak byla zpozorována i mírně změněná dráha objektu, který nyní směřoval na setkání s Jupiterem. Co se stane potom, bylo velkou neznámou. Proletí objekt Jupiterem, jakoby tam Jupiter ani nebyl? Jak Jupiter změní dráhu objektu? Jak objekt změní dráhu Jupitera? Jakou škodu objekt nadělá v oběžných drahách ostatních planet? Pro všechny případy byl spuštěn Projekt Archa.

S nostalgií lidstvo vzpomínalo na primitivní pokusy o sestrojení myslících strojů. Dvacáté první a hlavně dvacáté druhé století znamenalo vytyčení hlavních směrů vývoje. Samozřejmě, bylo nutno probádat mnoho slepých uliček, než se nalezla ta správná cesta. Nyní, těsně před koncem dvacátého pátého století, nebyly už počítače jen nástrojem, ale pomocníkem a společníkem lidstva. A co víc, již v minulém století se konaly první z pokusů o nahrání lidského vědomí do upraveného stroje. Další pokusy již probíhaly za součinnosti lidských vědců i nahraných osobností. Není nad pohled z druhé strany a osobní zkušenost. Například se ukázalo, že lidský mozek je skladištěm s neuvěřitelným nepořádkem. Byl div, že si člověk občas na něco vzpomněl. Přenosem do hierarchické paměti stroje odpadlo devadesát procent balastu. Nováčci mezi nahranými osobnostmi tomu říkali lehká hlava.

Právě na principu nahrání osobnosti do počítače byl rozpracován a posléze spuštěn Projekt Archa. Z mnoha set vhodných planetek Atenovy skupiny byla vybrána ta nejvhodnější pro daný účel - průměr do 400 metrů, chondritový základ, blízkost k Zemi. Kosmické tahače dopravily planetku na oběžnou dráhu okolo Měsíce a tam se na nebohou planetku vrhly čety techniků. Laserové a plasmové nástroje formovaly planetku do podoby zvonu. Pak došlo na roztavení svrchní vrstvy. Vzniklá tavenina byla dotována různými druhy záření, prvky a sloučeninami, až vznikl půlmetrový kemitový pancíř. Na spodku zvonu začaly vyrůstat iontové a plasmové motory, nad horním koncem se tyčilo zařízení obrovského silového pole, sběrače mezihvězdného prachu, který bude pracovním mediem plazmového motoru, kdežto mezihvězdný vodík bude palivem. A konečně, uvnitř hmoty zvonu, na nejhlubším místě, pod sekundárním kemitovým pancířem, začalo růst srdce Archy. Nejmodernější počítač s obrovskou, mnohonásobně zálohovanou pamětí. Tam se měly nahrát osobnosti celé populace v případě, že dojde k nejhoršímu a bude skutečně hrozit kosmická katastrofa. Vědci zatím tápali, cože to vlastně přiletí na návštěvu. Na černou díru to bylo moc viditelné, na neutronovou hvězdu zase příliš lehké. Nakonec se shodli alespoň na názvu - rentgenový bílý super-trpaslík.

Ve dvacátém čtvrtém století byl již člověk medicínsky prostudován do poslední kapičky krve, s výjimkou toho, co činí člověka člověkem. Vědělo se, že mozek funguje na elektrochemickém principu, vzruchy neputují jen nervy, ale i přeskakují mezery mezi neurony. To bylo vše známé, ale kde sídlí ta osobnost, co dělá člověka člověkem a ne jen nějakou hroudou živé hmoty. Kde je to, co se označuje jako Duše, Id, Já…? Pomalu se na to docházelo oklikou přes počítače. Konstrukce pamětí od primitivních neohrabaných ferritových, přes polovodičové až po moderní holografické paměti. Rostla složitost, zmenšovaly se nároky na místo a požadavky na energii. Již existovaly paměti složitostí, obsahem a velikostí podobné lidskému mozku, přesto data v nich nahraná neukazovala žádnou osobnost.

Problémy při zkoumání byly obrovské. Experimenty na živých lidech byly tabu, které dodržovali téměř všichni. Ano, bylo několik šťastlivců, kteří dostali souhlas od pacienta, jeho rodiny a mohli zkoumat živý vzorek. Bohužel to byly osoby na kraji smrti, s nádory na mozku, sklerózou, Alzheimerem či drogami poškozeným mozkem, že takto získané výsledky nebyly valné.

Výzkum se pak rozdělil na dva proudy. Jeden začal zlepšovat nedestruktivní vyšetřovací metody mozku, až byl schopen odhalit sebenepatrnější záchvěv aktivity. Ten druhý proud začal zkoumat samotnou smrt. Co je to vlastně zač? Kdy nastává ten okamžik, kdy se ztrácí vědomí, osobnost se rozpadá a nastává zánik člověka navzdory tomu, že maso těla je zdravé? Po mnoha letech výzkumů se proudy spojily a bylo možno v reálném čase sledovat vznik i zánik osobnosti. První záchvěvy vědomí se začínají objevovat v dvacátém prvním týdnu normálního těhotenství. Vzniká specializovaná holografická síť, která se navenek vůbec neprojevuje. Její vznik a tvar je možno pozorovat pouze pozorováním vzruchů, které se v ní šíří. Největší změny jsou pozorovatelné do druhého měsíce po porodu, později se její vývoj téměř zastavil. Tato holografická síť se začíná rozpadat v okamžiku smrti člověka, kdy mozkovým buňkám dojde energie. To jsou jediné dvě možnosti, jak sledovat vznik a zánik osobnosti.

Na základě těchto pozorování byl možno sestrojit přístroj, který dokázal okopírovat lidskou holografickou paměť obsahující kompletní osobnost člověka a přenést ji do počítačové paměti. Dalším problémem byl přenos paměťového skladiště, kam si člověk ukládá vzpomínky a zkušenosti. Tato paměť až nápadně připomínala organizaci počítačové paměti: V přesně definovaném bodě byl vstup do rejstříku, kde teprve byly odkazy na místo uložená dané vzpomínky. Díky tomuto uspořádání bylo možné provést reorganizaci paměti a přenést skutečně jen to, co bylo v rejstříku. Vše ostatní byly takzvaně zapomenuté věci. Vědci byli dost dlouho v šoku, když zjistili, že zapomínání je pouze porucha rejstříku paměti…

Přenosové zařízení bylo zpočátku tak veliké, že zabíralo v nemocnici celý operační sál a ještě dvě menší místnosti. Jak ale postupovala miniaturizace, ze sálu se stal autobus, z autobusu dodávka a nakonec byl přístroj umístěn v elegantním kufříku a byl jednou ze základních pomůcek lékaře. Také s rozšiřováním informační holosítě, nástupci internetu, bylo možno nahrát člověka odkudkoliv. Nikdo už nemusel jezdit do většího města na specializované pracoviště.

Snímací přístroj měl zatím dva nedostatky. Byla to jednosměrná cesta, z člověka do stroje. Konaly se opatrné pokusy s vytvořením umělé lidské holografické osobnostní sítě, ale výzkum byl přerušen příletem trpaslíka ničitele. Druhy nedostatek byl v tom, že bylo možné přenést člověka pouze jednou. Zařízení pracovalo s vysokými kmitočty, pomocí kterých zvýraznilo dráhy určené k přečtení, a to několikrát pro kontrolu správnosti přečtených dat. Naneštěstí toto záření poškozovalo části mozku, starající se o provoz těla, takže po nahrání zůstalo jen tělo s poškozeným mozkem. Bylo to původně velké dilema, proto se původně přístroj používal jen v případě nevyléčitelně nemocných pacientů se zdravým mozkem. Nyní to však byla cesta, jak přežít zničení sluneční soustavy. Veliké dilema se změnilo na jednoduchou otázku: Zemřít nebo jen odhodit tělo?

Poslední dny do příletu… Prófa, jak si lidi pojmenovali trpaslíka na počest dávné pohádky, je viditelný pouhým okem jako ostře svítící bod, do něhož není radno dlouho zírat. Téměř všechny přístroje jsou zaměřeny k Jupiteru. V miliardách televizí je vidět zářící bod pomalu vklouzávající do Jupiterovy atmosféry. Pečlivě srovnané pásy mračen zuřivě klokotají. Z červené skvrny se stává červená šmouha. Po chvíli hlásí pozorovatelé zajímavý jev - Jupiter se nepatrně zmenšuje! Není to až tak veliká senzace, Prófova desetinásobná gravitace stlačuje převážně plynovou planetu. Pak Jupiter jakoby poskočí, vzápětí se jasně rozzáří. Automatické filtry okamžitě ztlumují jas, přesto mnoho sledujících osleplo. Bohužel, několik navždy… Potvrdila se teorie, že zvýšením hmotnosti Jupitera by mohlo zažehnout vnitřní termonukleární reakci.

O něco později vyklouzává Prófa z Jupitera, vlekoucí za sebou oblak plynů. Nyní nastává okamžik pravdy. Změnil Jupiter jeho dráhu? Napětí se stupňuje, ani není zapotřebí vzrušený komentář hlasatele. Ten se zadrhne v řeči a pak hlásí výsledky. Prófa byl Jupiterem odkloněn na novou dráhu. Nyní míří pod úhlem čtyřiceti sedmi stupňů směrem ke středu sluneční soustavy. Další měření ukazuje, že se dráha změnila z přímky na parabolu, takže Prófa opětovně protne rovinu ekliptiky.

Jupiter mezi tím poblikává, jak termonukleární reakce dohasíná. Již nemá tu správnou gravitaci, která by do reakce tlačila další vodík. Pak se zevnitř Jupitera prořeže oslnivý záblesk. Je tak jasný, že vyřadí dvě třetiny sledovacích prostředků. Před snímači ostatních se na místě Jupitera rozpíná řídký oblak plynu. Pouze snímače v kratším vlnovém pásmu stále vidí planetu, ale již to není obrovská plynová koule. Náhle osiřelé měsíce se zvolna odpoutávají od místa, kde kdysi trůnil plynný obr.

Nikdo nechápe, co se vlastně stalo. Vznikají různé hypotézy, od zásahu mimozemšťanů ukrytých v Prófovi až po teorii o tom, že to tady Jupitera prostě přestalo bavit a přesunul se jinam, popřípadě, že konečně dospěl… Nakonec, po složitém počítačovém modelování se na 83% potvrdila teorie o rozbití Jupiterova jádra z kovového vodíku a následným vzplanutím celého jádra v obrovské termonukleární reakci.

Nikdo netušil, že na povrchu Jupiterova jádra se po milénia usazují vločky uhlíku. Díky tlaku a teplotám ‚tam dole‘ se uhlík pomalu měnil z amorfního grafitu na krystalickou formu, lidově zvanou diamant. Rozbití Jupiterova jádra Prófou znamenalo roztříštění i této slupky. Následnou explozí jádra byly kusy diamantu vymrštěny do kosmického prostoru.

Jako první to na vlastní kůži zažil horník z pásu asteroidů. Při návratu ke své lodi se mu před očima něco zamihotalo a loď zmizela. Zůstalo po ní něco pokroucených trosek. Žádný výbuch, nic. Naštěstí jeho vysílačka dosáhla na základnu na Vestě, takže se zanedlouho přihrnula záchrana. Velitel sice nechtěl horníkovu tvrzení moc věřit, ale nakonec ho i s několika troskami naložil a předhodil výzkumu na Vestě. Vědci z výzkumu našli v troskách první kus diamantu tak, že se o něj pořezala asistentka, která skládala trosky na stůl. Vědci věc vyřešili za pomocí pancéřovaných rukavic od těžkého skafandru. Tak našli štěpinu širokou dvanáct centimetrů, dlouhou skoro půl metru, ale v nejtlustější části silnou jen tři setiny milimetru. Ta strana tvořila naprosto dokonalé ostří, teprve ve velmi velkém zvětšení bylo vidět nějaká úzká plocha. Ideální skalpel. A jelikož zvědavost kvete v každém věku, je od té doby vedoucí výzkumník bez půlky pravého ukazováku. Zkoušel, co se stane, když na ostrou hranu zatlačí prstem v pancéřové rukavici. Jak později říkal: Ani jsem nemusel moc tlačit a byli jsme bez prstu, jak já, tak poctivě pancéřovaná rukavice…

Po posledních událostech se začalo zjišťovat, na co vše se v případě Archy zapomnělo. Všichni brali Archu jako záchranný člun, který dopluje do bezpečí. Nyní se ukazovalo, že žádné dostupné bezpečí nemusí existovat, že je větší pravděpodobnost výskytu pustého a nevlídný břehu. Během několika týdnů v projektu Archy nezůstal kámen na kameni. Nové požadavky vyžadovaly jinak definovanou fyzickou podobu Archy. Kosmické tahače vyrazily pro novou planetku - průměr zůstal zachován, ale nyní bylo zapotřebí větší délka. Znovu byla na oběžné dráze okolo Měsíce opracována a znovu vytvořen kemitový pancíř. Tři motory byly umístěny sto metrů od konce ‚lodi‘, v šedesáti stupních okolo trupu. Mířily mírně do prostoru. Těch sto metrů kamene byla železná zásoba pracovního média pro případ nouze. Místo jedné dutiny s počítačem a úložištěm pod dalším pancířem bylo nyní vytvořeno více skladů. Bylo nutno vzít sebou základní materiály - kovy, polovodiče pro opravy i výrobu nových počítačů. Genetickou banku pro případ možného osídlení pustého světa.

V samotné špičce byla umístěna místnost s několika stázovými komorami pro živou posádku jako zálohu. Každá stázová komora měla dvojí funkci. Po dobu zrychlování to byl hibernátor, ve kterém se postupně zchlazovalo lidské tělo až na pár stupňů nad absolutní nulu. Teprve tehdy mohla přijít na řadu stáze. Hibernace zpomalovala životní procesy, ale teprve stáze dokázala díky speciálnímu poli veškerou činnost zastavit. Díky hibernaci mohl člověk spát a probudit se po několika tisících letech. Stáze byla o řád lepší, základní jednotka začínala na milionu let, teoretické maximum bylo dvanáct miliard let.

Plná skladiště potravin pro případ probuzení posádky, aby měla co jíst a pít, pro jistotu několik menších skladů potravin uložených ve stázovém poli. Úložiště několika univerzálních robotů a výrobních center. Obrovské knihovny, jak elektronické, tak i skutečných knih, ale vyrobených z téměř nezničitelného plastopapíru. Tisíce dalších maličkostí, na které se dříve pozapomnělo. Vše bylo redundováno minimálně třikrát a umístěno na různých místech. A neustálé kontroly, aby vše bylo správně a nyní se skutečně na nic nezapomnělo.

Další problém, který se vynořil: Kam letět? Bylo již známo několik stovek exoplanet, většinou vypočítaných, které se potvrdily pozorováním změn svítivosti jednotlivých sluncí. Nyní se soustředil zájem na hvězdy třídy G, jako bylo naše Slunce. V takzvaných obyvatelných zónách se našlo deset planet se spektrem vody. Navíc, nalezené hvězdy tvořily povlovnou křivku, takže nebude nutné zběsile poletovat vesmírem. Tam také zamířila původní Archa, osídlená stovkou nahraných dobrovolníků. Byl to zároveň konečný test, jak bude vypadat cesta její větší sestřičky.

Prófa obletěl sluneční soustavu a vletěl do Kuiperova pásu, kde působil jako pověstný slon v porcelánu. Když prolétl pásem, měl Prófa opět jinou dráhu a rychlost. Směřoval nyní jen kousek nad ekliptikou přímo ke Slunci.

Proud osobností nahrávaných do Archy prudce stoupl. I před tím se lidé pomalu trousili, ale teď vypadala situace vážněji. Proud dosáhl vrcholu v okamžiku, kdy Prófa vytrhl z oběžných drah hromadu asteroidů, které už nepoutal Jupiter, a vrhl ji proti planetě Mars. Země byla naštěstí o čtvrt oběhu před Marsem, takže lidé mohli sledovat katastrofu z první ruky. Mars se pod stovkami zásahů rozechvěl, pomalu opustil svou oběžnou dráhu a rozvážně zamířil ke Slunci. Země sice byl od Prófy dost daleko, přesto na ni měl vliv. Vysoký příliv zaplavil některé přímořské oblasti až do vzdálenosti mnoha kilometrů od pobřeží. Také některé činné vulkány zintenzivněly svou činnost. Supervulkán Yellowstone, ač mu lidé ve dvacátém třetím století řádně pustili žilou sérií kontrolovaných výbuchů v aktivních oblastech, opětovně zahrozil. Nejvyšší čas, aby Archa opustila rozpadající se sluneční soustavu a vydala se ke hvězdám. Motory zabraly, Archa se odpoutala od Měsíce a nabrala kurs k nejbližší soustavě s objevenou vodní planetou.

Ještě štěstí, že pozorovací přístroje pracovaly elektronickém režimu, být to ryze optický dalekohled, určitě by v tom návalu u něj byl někdo zmrzačen. Takto pracovaly přístroje se sdíleném režimu. Dostalo se jak na nahrané osobnosti, tak přes obrazovky i na těch pár členů živé posádky, pomalu se chystající odebrat se do studeného spánku, nejdříve do hibernace a potom, bude-li to nutné, i do stáze. Diváci se loučili s domovem, někteří vědci však stále sledovalo probíhající děj.

A bylo na co koukat. Jiskřičky planet opustily své dráhy a různě se motaly po soustavě. Slunce zářilo jasněji a jasněji, jak Prófa odsával svrchní chladnější vrstvy plynů. Opět mezi vědci kolovaly hypotézy, co se stane s vysávaným Sluncem. Nejpravěpodobnější se jevila ta, která počítala s podobným koncem jaký měl Jupiter. Až Slunce ztratí dost hmoty, vyhasne jaderná fůzní reakce. Jiná hypotéza hlásala, že Slunce bez vrchních vrstev atmosféry se začne roztahovat, až se rozplyne. Pravdu neměl nikdo. Existovala málo známá teorie, že uprostřed hmotných těles se ukrývá minimálně jedna černá díra, která se spolupodílí na vyzařování. Podle všeho, jedna z černých děr, schovaných ve slunci, zamířila k rentgenovému trpaslíkovi. Ten ji nestrávil, naopak se kořist pokusila sežrat jeho. Doposud jasně svítící trpaslík pohasl, nafoukl se a pak v podivném modrozeleném záblesku explodoval. Světelná koule, následující po výbuchu, se neochotně zastavila na bývalé orbitě Jupitera, pak začala pomalu splaskávat. Po Slunci, Prófovi a vnitřních planetách nezbyl ani prášek.

Po chvilce zaječel alarm, jak se Archa na chvíli ocitla v proudu tvrdého záření. Venkovní hodnoty přesahovaly smrtící hodnoty, ale kemitový pancíř držel pevně. Pak všichni, jak nahraní, tak i živí, pocítili podivný svíravý tlak. Ten sílil k nevydržení. Potom vše pohaslo a zmizelo.

Probuzení

Probíral se dlouho a obtížně. Jako by ho něco drželo mimo svět, nechtělo ho pustit. Horší bylo, že si na nic nevzpomínal. Uvědomoval si pouze, že se stalo něco důležitého.

Stále upadal do nevědomého spánku, ale periody bdění byly delší a delší. Stále sice nic neviděl, nedokázal otevřít oči či pohnout byť jen prstem. Ale slyšel! Slyšel zvuky, jako by stál sám uprostřed davu. Uprostřed davu na nádraží, kde všechny vlaky mají zpoždění, čekárny jsou plné a všichni něco nesouvisle vykřikují. Uprostřed davu na náměstí, těsně před příchodem oblíbeného politika. Uprostřed roje včel, kterým někdo zatřásl s úlem. Pak, v jednom okamžiku, si na vše vzpomněl.

Byl v Arše, záchranném člunu lidstva. Ta letěla od zničené sluneční soustavy, kterou zpustošil podivný návštěvník z mezihvězdného prostoru. Ten se nakonec vypařil i s většinou sluneční soustavy při pokusu spolknout malou černou díru, doposud ukrytou ve Slunci. Pak přišla vlna smrtící radiace po výbuchu trpaslíka, následovaná něčím, co bez problémů prošlo neprostupným pancířem. To něco provedlo s Archou…co?

Pokusil se pohnout, otevřít oči, cokoliv, ale svaly nereagovaly. Pak zkusil zakřičet, ale neslyšel nic jiného než šum mnoha hlasů. Pokusil si vzpomenout na hlasové příkazy, ovládající počítače, ale při pokusu je použít ucítil tak strašlivou bolest hlavy, že z toho omdlel.

Druhé probuzení bylo mnohem příjemnější. Přes skloplastový poklop hibernátoru uviděl nepřímo osvětlená žebra podepírající strop. Zkusil se podívat na vedlejší sarkofág. Přes bolest svalů uviděl, že je otevřený. Něco zaškrábalo na druhé straně jeho sarkofágu. Hlava už šla otočit lehčeji. Zahlédl manipulátor úklidového robota, jak rejdí po průhledném poklopu. Za robotem viděl zbytek hibernátorů, všechny byly otevřené. To ho zarazilo. Co se sakra stalo? Robot znovu zaklepal na poklop, čímž přitáhl jeho pozornost k čmárání manipulátoru po pokopu. Pak v pohybu rozpoznal písmeno, slabé zhoupnutí připomnělo prastarý znak pro mezeru. Čekání na zaklepání, které asi označovalo začátek zprávy, si krátil vzpomínáním na děje po výbuchu ve sluneční soustavě. Vlastně by se měl válet po zemi, vždyť s ostatní posádkou seděl před monitorem!

Trvalo šest opakování zprávy, než ji celou rozluštil:

„ahoj Romane ty jediny jsi prezil kolaps systému po zahadne vlne po vybuchu slunce nastesti te uklidovy robot dokazal ulozit do hibernace a zapnout automatiku a pak teprve zkolabovat ostatní z posadky jsou mrtvi nezname castice pronikly pancirem a poskodily několik pameti a dva z peti pocitacu pameti jsou nastesti zalohovany v pevne fazi nevime kde jsme nevime jak dlouho jsme byli mimo lodni cas ukazuje nesmyslne udaje pocitac uz mesic porovnava oblohu s katalogem hvezd uspesnost nula podarilo se nám rozchodit rizeni atmosfery lodi a spustit tve pomale buzeni ze staze vice az budes venku nespechej mame veskery cas který potrebujeme“

Ještě stále byl napojen na hibernátor. Ten ho krmil přímou výživou do krve, v umělé ledvině zbavoval krev odpadních produktů a v příhodný čas ho mírně masíroval a trénoval pohyby. Pak nastal čas opustit výživu krví a přejít na normální stravu. I když… První sousto, podané umělohmotnou hadičkou do úst, byla jakási sladká kašička. Ani nepoznal chuť. Pak už to šlo líp. Z tekutin poznával nějakou šťávu chutnající po pomerančích, broskvích a jiných druzích ovoce. Sladká kašička byla nahrazena mixovanou stravou, poznal rýži, brambory, nějaké maso. Malé dávky byly postupně zvyšovány. Pak, asi jako odměnu za dobré trávení, se na konci kovového táhla objevila miska se zákuskem. V okamžiku, kdy po něm sáhl a strčil si ho do úst, usoudil hibernátor, že je Roman již natolik v pořádku, aby se postaral sám o sebe mimo hibernátor. Krátce zabolely rány po odpojených hadičkách, naposled ho skropil jemný deštíček, ovanul suchý horký vzduch a pak se zvedl poklop. Roman nedůvěřivě začenichal. Nic necítil, jen chladný vzduch se vzdálenou vůní jakoby po bouřce. Vzpomněl si na útržek školení o recirkulaci vzduchu: Vzduch se dezinfikuje ozónem, ozón se vzápětí vyplaví ze vzduchu studenou vodou a tím se i nastaví vlhkost vzduchu…

Ve skříni vedle hibernátoru nalezl jednoduchou kombinézu z umělého papíru. Na to, jak dlouho na něj čekala, byla velmi pohodlná. Nebo byla vyrobena k příležitosti opuštění hibernátoru? Udělal si mentální poznámku, tohle ho zaujalo.

Přesun na velitelský můstek byl přesně stejný, jak si jej pamatoval z dob nalodění. Vyjít ze spánkového sálu, sedm kroků doleva a do výtahu. Měkký rozjezd, měkké zabrzdění. Dveře výtahu se otevíraly přímo na můstek. Roman vytřeštil oči. Můstek byl zalit temně rudým světlem nouzových lampiček. Vzápětí pocítil, jako kdyby ho někdo praštil klackem přes nos. Ucouvl do výtahu, praštil rukou do zavírání dveří a pak už klečel na všech čtyřech a zvracel.

Naštěstí dveře od výtahu těsnily dobře. Roman sjel o patro níž, kde byly sklady všeho možného a také jeden ze skladových terminálů. Ve skladu byl pořádek, terminál také naběhl bez problémů, akorát se někam ztratilo křeslo. Roman se chvilku nad terminálem hrbil, pak si vyjel seznam, co je v tomto skladu. Vybral si vhodnou krabici, dotlačil ji k terminálu a jakž takž se na tvrdé ploše usadil.

Zrovna přemýšlel, jak dát nahraným osobnostem na vědomí, že je u terminálu a ochotný komunikovat, když se na obrazovce objevil nápis:

Ahoj Romane. To je dost, ale je to v pořádku. Jsi jediný reálně živý na této skořápce. Něco málo už víš, něco jsme vyzkoumali zase my. Ty můžeš buď psát, nebo použít vestavěný mikrofon. V klidu nám skákej do řeči, my to rozpoznáme. Pro začátek, chceš shrnutí nebo se ptát hned?

„Povídej, co jste zatím zjistili. Já si naposled pamatuji, jako by na mě seděl slon a přitom mě obracel na ruby.“

Tak jo. Při explozi slunce, černé díry a bílého podtrpaslíka se vygenerovalo jakési exotické záření, něco jako širokospektrální smrtelný výkřik. Ten výkřik prošel kermitovým pláštěm, jak by tam nebyl. Ty jsi své pocity popsal teď, pro nás to vypadalo jako celkový zkrat a kolaps systému. Naštěstí neodcházely komponenty naráz, ale postupně. Tak se nám podařilo za cenu odpojení několika pamětí instruovat úklidového robota, aby tě uložil k zimnímu spánku. Chvála konstruktérům, stázový hibernátor má vlastní automatiku, stíněnou mimo jiné i tradičním olovem. To zabránilo poškození elektroniky. Pak jsme vypnuli, co se bezpečně dalo, a nechali jsme jet jen jedno jádro. To nás mělo vzbudit přesně za sto let. Pravděpodobně ale utrpělo neznatelné poškození, které jsme přehlédli. To jsme ale objevili až po probuzení. Jádro sice jelo, ale ztratilo veškeré vyšší programové vybavení, takže sloužilo jen jako koordinátor těch několika senzorů, které přežily.

„Počkej, jak jste se tedy probudili?“

K tomu jsme se právě dostávali. Gravitační senzor vyhlásil poplach, neboť ve směru letu zaměřil gravitační anomálii. Jádro nastartovalo celý systém s požadavkem na podrobnější kontrolu. Tím jsme se probudili i my.

„A co ta anomálie?“

Nakonec se ukázalo, že senzor sice měří, ale ne přesně ve směru letu. Odchylka byla 13,75°, takže anomálie ležela úplně mimo naší dráhu.

„Jak dlouho jsme tedy byli mimo? Psali jste, že lodní čas ukazuje nesmyslné hodnoty.“

Jo, to jsme psali. Tehdy to platilo. Podrobně jsme prozkoumali celý systém reálného času. Ty nesmyslné hodnoty jsou správně. Pokud už nesedíš, tak si sedni a něčeho se chytni. Vypadá to, že jsme byli mimo asi 387 miliónů let. Neseklo to s tebou?

„No… Skoro.“

Takže ty sluneční soustavy, ke kterým jsme letěli, jsou pradávná historie. Podle směru, kterým jsme letěli, času a naší rychlosti bychom měli být v galaxii MGC5128. Toto ti asi nic neřekne, ale obecný název je Centaurus A. Je to poněkud podivná galaxie, vypadá to, že se kdysi dávno srazila spirálová a eliptická galaxie a vznikla tahle čočková galaxie.

„Počkej, něco jsem kdysi zaslechl… Neříká se jí také Caldwell 77?“

Jo, to je ona. Vůbec se nedivíme gravitačnímu senzoru, tady se děje houf věcí… Jen tak mimochodem, jak se zatím rozhlížíme, už jsme prolétli dvěma oblastmi s zcela jistě umělým elektromagnetickým zářením.

„Umělým? Tím myslíš rádio, televize a tak?“

Ano. Bohužel jsme neměli kapacity na podrobnější zkoumání. Právě proto potřebujeme tebe. Je tady práce jak na kostele, hromady a hromady oprav. Něco zvládneme sami, ale musíš nám zprovoznit alespoň dva opravárenské automaty.

„Už se těším… Hele, co se stalo na můstku? Pokud tam někdo umřel, proč to smrdí doteď?“

Ehm, jak to říct. Ne všichni jsme tady psychicky v pořádku. V těch chvílích po našem probuzení tady byl neskutečný zmatek. Než jsme obnovili pořádek, porušené osobnosti si hrály. Ono taky, když máš polovinu intelektu v poškozené paměti… Jeden takový vypnul stázi malého pobočného skladu potravin k jídelním automatům na můstku. Dalšímu hračičkovi se podařilo zkratovat osvětlovací panely v půlce lodi. My jsme měli z počátku hromadu práce uchránit tebe a tvůj hibernátor. Jsi totiž naše jediná naděje na nastolení skutečně normálního stavu. Přes polovinu kapacity nás normálních stále odčerpává hlídání těchto poškozených osobností.

„Dobrý, stačí. Děkuju za život. S čím mám začít?“

Není zač. Jsou dvě priority: Můstek a paměti. Souvisí to spolu, z můstku je k pamětem prioritní přístup. Takže se ve skladu, ve kterém sedíš, oblékni lehký skafandr a běž zkusit rozchodit nějaký terminál na můstku, ať jsme ti blíž. Až budeš mít hlad, tvůj hibernátor jede v pooperačním režimu, takže ti bude ještě chvíli sloužit jako postel a jídelna.

Velký úklid

„Nejhorší je to podivný červenavý přítmí“, myslel si Roman, když podle svých vlastních priorit nejdříve opravoval světla na můstku. Nebylo to tak hrozné, jak myslel, šlo jen o ohořelou izolaci dvou kabelů, které se vzápětí dotkly kovové konstrukce. Elektrický oblouk dokonal dílo zkázy. To Roman řešil nejdéle. Bez energie není světlo ani napájení opravárenského terminálu, kde jsou uloženy plány lodi včetně elektrických rozvodů, takže Roman musel sundat hromadu stěnových panelů, až po drátech došel k místnímu rozvaděči, pak k sektorovému a nakonec k upálenému drátu v hlavní rozvodnici. Zpět do skladu, kde už měl rozdělanou bednu s materiálem, najít vhodný kus drátu, izolaci a příchytky, pak zpátky k hlavní rozvodnici, najít hlavní vypínač, vypnout ho, opravit drát, zapnout vypínač a s ulehčením sledovat, jak se světelné zdroje rozsvěcují. Ve výtahu se úlevně upřel o stěnu a málem usnul. Přece jen toho bylo na první den moc. Do hibernátoru ani tak neulehl jako do něj upadl.

Další dny byly naplněny pernou prací, ale při dobrém světle to šlo líp. Pak zjistil, že lodní hudební knihovna přečkala všechna peripetie bez poškození. Naprogramoval si průřez klasikou, od Floydů přes Deep Purple, Suzi Quatro až po jeho nejoblíbenější Queen. Později se přistihl, že pracuje v taktu s hudbou a potichu si prozpěvuje, že My všichni jsme šampioni a uvědomil si, jak nadčasově to právě teď zní - přečkat skoro 400 milionů let, uletět za tu dobu skoro 14 milionů světelných let…

To už měl uklizený smradlavý můstek. Po lodi se už pohyboval jen v kombinéze, potravinové automaty na můstku byly opětovně naplněny, takže už jedl jako normální člověk a mohl konečně vypnout hibernátor. Sice ho občas v malé ložničce vedle můstku přepadl pocit osamění, ale ten rychle zahnal tichou vzpomínkou na ty, kteří nepřežili. Také práce už měl podstatně méně, zprovoznil všech šest opravárenských automatů, dokonce jednoho venkovního, který ani nevyjel z garáže přístupné zevnitř lodi. Ten už kontroloval stav kemitového pancíře i motorů. Všechny nalezené závady byly natolik banální, že je opravil sám. Teď ho čekala nejchoulostivější práce - zkontrolovat a rozchodit vypnuté počítače a paměti. Pro povzbuzení vyhrabal ve videotéce slavný film 2001:Vesmírná odysea a pustil si neméně slavnou scénu, v níž David Booman odpojuje počítač HAL9000. Puštěno pozpátku a bez zvuku to připomíná Romanovi jeho zítřejší úkol.

Zabralo to týden perné a nimravé práce. Neustálé sprchování a převlékání se do čistých oděvů bylo na zblbnutí. Pro sebe si vrčel, že si měl nechat narůst žábry, když je teď furt ve vodě… Naštěstí, i sebevíce otravná práce jednou skončí. Teprve po skončení se Roman začal zajímat, co dál. Nejdříve s překvapením zjistil, že ztratil přehled o čase. Vždyť opravami strávil pět měsíců!

Nyní se mohl Roman dorozumívat s nahranými osobnostmi odkudkoliv. Stačilo začít mluvit do vzduchu a vždy se někdo ozval. Zjistil, že si velmi oblíbil dívčí hlas, asi proto, že v reálu žádná žena nebyla v dosahu a v dohledné době ani nebude. Jednou brzy po ránu se na Jiřinku, jak hlas nazval, obrátil s otázkou:

„Dobré jitro, Jiřinko. Jak to jde? Já měl nějaký divoký sny, že jsem musel hned po ránu pod studenou sprchu…“

Divil by ses, ale i my máme občas divoký sny. Sice to nejsou takové, jako ty tvoje, ale občas se nám zdává, že máme opět tělo.

„To by chtělo nějakého biologa výzkumníka, který by vypátral možnost si takové tělo naklonovat.“

Postup je znám, ale máme velmi málo lidského pokusného biologického materiálu.

To bylo pro Romana překvapení.

„Tím chceš říct, že mít více materiálu, stvořili byste mi ženu? Já asi začnu psát novou bibli: Na počátku byla loď a v ní On a Ona. On byl Roman a Ona… “

Na bibli teď zapomeň, máme jiný problém. Jak už víš, minuli jsme dvě pravděpodobně osídlené civilizační oblasti. Teď široko daleko nic není, ale trochu vlevo od trasy letu se vyskytuje nějaká nepravidelnost. Je určitá možnost, že je umělého původu. Potíž je v tom, že cesta k té nepravidelnosti bude trvat skoro dva roky. Jednak by to byla na tebe velká psychická zátěž, nemluvě o spotřebě jídla. Nechceš tu dobu strávit v hibernátoru? Teď už ne ve stázi, ale jen v hlubokém zimním spánku.

„Teď jste mě zaskočili. Co ale můžu dělat, žejo. Pomalu bych se unudil… Jste si jistí, že to tu bez dozoru ty dva roky vydržíte?“

Ano, díky tobě máme už trojnásobné zabezpečení. Neočekáváme nějaký závažný problém. Navíc jsme dostatečně daleko od možných zdrojů ohrožení. V klidu jdi spát, já se o tebe postarám.

Aelbi

Další probuzení bylo už příjemné, také ten zimní spánek nebyl tak hluboký jako ten před tím. Poklop hibernátoru se zvedl prakticky okamžitě, ve skříni čekala nová kombinéza. Roman si jídelního automatu na můstku vzal jen půllitr kakaa a pak pronesl do vzduchu:

„Dobré ráno, Jiřinko. Co je nového?“

Ticho.

„Haló, je tu někdo?“

Ticho.

„No tak, neblbněte! Nedělejte si ze mě srandu, už jsme velcí…“

Ticho. Vlastně ne, takový divný sykot. A zesiluje! Že by trhlina v lodi? Roman pocítil divoký nástup paniky… Pak otevřel oči. Slabý sykot pocházel z hadičky, kterou hnal hibernátor Romanovi do tváře okysličený vzduch. Poklop byl už otevřený a z venku zněl jasný Jiřinčin hlas:

Tak už vstávej, lenochu. Čeká tě trochu práce a pár překvapení!

Roman s úlevou přivřel oči.

„To byl ale blbej sen“, myslel si. „Nojo, mozek je ve fázi probouzení zvláště citlivý na podněty…“

Venku pokračovala Jiřinka v povzbuzujícím proslovu:

A ne, že zase usneš. Koukej ty oči otevřít a koukat okolo sebe!

Roman se musel pousmát:

„Nojo, už lezu. Mimochodem, víš, že není slušné šmírovat nahého chlapa v okamžiku, kdy se kulí z postele? Ještě bys mohla utrpět šok!“

Roman se oblékl a vyjel na můstek. Před otevřením dveří přece jen chvilku zaváhal. Snad to nebude jako minule… Pak odhodlaně otevřel. Můstek se utápěl v záři stropních svítidel, vzduch byl jako obvykle provoněn vůní vzdálené bouře, velká obrazovka ukazovala šedý měsíc. A za ním…! Roman vytřeštil oči. To je přece Země! Pak si všiml jiného tvaru kontinentů, slunce v pozadí také bylo více do oranžova.

„Jiřinko, to je ta nepravidelnost, kam jsme mířili po mém uspání? To slibované překvapení?“

Bohužel, ta nepravidelnost byl dva bílí trpaslíci kroužící po nepravidelných drahách okolo červeného obra. Raději jsme tě nechali spát, abys nebyl zklamán. Spal jsi dalších 450 let, toto je už několikátá soustava, předchozí byly nevlídné a pusté. U této jsme už z dálky zjistili přítomnost vody a kyslíku, tak jsme zde zaparkovali. Obíháme sedmou planetu, prakticky se schováváme mezi houfem měsíců. Z dálky jsme zjistili nějaké elektromagnetické vlny, ale s ubývající vzdáleností pomalu mizely. Teď je planeta němá, ale člověk nikdy neví. Budeš muset zprovoznit velký teleskop a parabolu velkého radaru, venkovní robot to sám nezvládá.

Roman se na to pořádně posilnil, oblékl si skafandr pro pohyb mimo loď a šel pomáhat robotovi s uvolněním zaseklých vrat k astronomickým přístrojům. Sice to znělo podivně, že by člověk pomáhal robotovi, ale mysli, co ho ovládaly už zhruba věděly, kde to vázne. Nebylo to až tak moc vážné, Roman musel pomocí úzkého sekáče odstranit zaseklý kus nějakého kamene. Ten byl nacpaný tak blbě, že bránil v nadzvednutí západky zámku. Stačilo pět minut práce.

Roman s robotem se postavili o kus dál. Roman se raději připoutal k vhodně umístěnému stojanu kamery. Velké dveře se začaly pomalu otevírat. Po jejich úplném otevření se z dutiny vynořil pětimetrový tubus teleskopu s průměrem skoro metr, provedl na úchytu pár cvičných pohybů, načež se zaměřil na planetu. Z druhého konce dutiny se vynořilo cosi, co připomínalo složený, ale zlomený deštník. Při pokusu otevřít parabolu radaru proběhlo lodí zaskřípání, načež se okraj deštníku téměř oddělil od pevné části. Pak se Romanovi ze sluchátek ozvala Jiřinka:

Pojď dovnitř, toto tak hned do opravy nepůjde. Nejdřív musíme prozkoumat, co se vůbec stalo a to zvládne robot sám. Ty se přijď podívat na krásné záběry.

Natěšený Roman netrpělivě přetrpěl proceduru návratu do lodi, hlavu plnou otázek. Co je vidět v teleskopu? Je tam život? A jaký? Na můstku už bylo útulné přítmí, ale na velké obrazovce byl jen pohled na hvězdnou oblohu. Roman se pohodlně usadil do křesla a pobídl Jiřinku:

„Tak mě už nenapínej a ukaž, co jste zjistili!“

Záběr byl perfektně ostrý, nicméně Roman jen zmateně zíral. Pak se se zamrazením zeptal:

„Co to je? Na co se to koukám? Snad to není…“

Se smutkem v hlase Jiřinka odpověděla:

Bohužel. Podle původních měření byla radioaktivita v ovzduší jen mírně zvýšená. Předpokládali jsme vyšší sluneční činnost, ne tohle. Odhadované stáří toho kráteru je šest set zdejších let, to je asi šest set dvacet našich standardních.

„Ale planeta z dálky vypadá zdravě!“

Planeta se, co to šlo, uzdravila sama. Další zkoumání teleskopem odhalilo život v oceánu, ale na pevnině jsou jen pláně trávy a lesy. Možná nějaký hmyz nebo drobní živočichové, z takové dálky nezjistitelní.

„Takže co dál? Zpět do hibernátoru a zkoumat dále?“

Ještě tady jsou ty utichající signály, nehybné a velké tepelné zdroje v oceánu, ale sopky to nejsou a pár dalších nesrovnalostí. Asi se pomalu přesuneme na oběžnou dráhu nad odvrácenou stranu jejich Měsíce a budeme planetu ještě chvilku pozorovat. Jak na odvrácené, tak na přivrácené straně jsou docela pěkné základny.

„Že by…?“

Ty se moc netěš. Nejdřív vzdálený průzkum, pak roboti, nějaký programátor zkusí do jejich sítě nasadit červa. Pak teprve se uvidí, co dál.

Přesun nad Měsíc přinesl zajímavé jevy. Jen co se loď usídlila na stabilní dráze nad měsícem, ožila bližší stanice. Zařízení, podobné soustavě antén, ale v dezolátním stavu, se několikrát pohnulo a loď několikrát přejel svazek záření. Vzápětí se podstatně zvýšil elektromagnetický šum, který doprovází práci počítačů. Ze stanice vzápětí vyrazil datový proud mířící směrem k planetě.

Roman napjatě čekal, co se bude dít potom. Hodiny a naděje, že by někdo přežil buď na měsíční základně nebo na planetě pomalu hasla. Též aktivita měsíční základny pomalu spadla na nulové hodnoty. Dle Jiřinky to bylo naprosto stejná útlumová křivka jako ta, kterou zjistili, když loď přilétala k soustavě.

Po chvíli začal Roman zívat. Zrovna, když se rozhoupával k daleké, asi pětimetrové cestě do ložničky, se najednou ozvala Jiřinka. Tón jejího hlasu přiměl Romana zbystřit, co Jiřinka vlastně říká.

Romane, urychleně se prober. Máme nové, vysoce zajímavé zprávy! Přece jen tady není tak mrtvo, jak se zdálo! Z planety dorazil modulovaný opakovaný signál!

Roman vyskočil z křesla, najednou čilý jak rybička:

„Jak jste poznali tak rychle, že je modulovaný a opakovaný?“

Poslechni si ho sám. Pouštím ho od začátku:

„bzt…bztbzt…bztbztbzt…bztbztbztbztbzt…bztbztbztbztbztbztbzt…“

Také Romanovi to trvalo jen chviličku:

„To je… To jsou prvočísla! Takže na planetě někdo přežil! Odkud to vysílají?“

Vysílání jde z jedné z velkých teplých skvrn v oceánu, přesněji z hladiny nad ní. Je tam něco, na co nedokážeme zaostřit, a co tam před dvěma hodinami nebylo. Vysílá to sled prvních jednadvaceti prvočísel. My odpovídáme dalšími prvočísly, jako že jsme pochopili a umíme pokračovat. Moment. Vysílač právě přešel na binární…

„Jako na dvojkovou soustavu? 0, 1, 2, 4, 8 a tak dál?“

Jo. Hele posaď se, dej si něco k jídlu, pusť si hudbu nebo si čti. Podle odezev právě přehodili konverzaci na počítač, teď to půjde rychle. Než bych ti vysvětlila, o co jde, už by to byla zastaralá informace. Budu tě průběžně informovat o pokroku.

„Nojo, co s vámi nadělám. Nechceš mi pustit nějaké pěkné záběry z teleskopu na hlavní obrazovku? Jen, prosím, žádné krátery…“

Jako odpověď se na obrazovce objevilo panoráma hor. V popředí zalesněné kopečky, pak strmé skály, vzadu majestátní štíty s vrcholky pokrytými sněhem a sem tam mizícími v oblacích. Roman, který kdysi dávno také lezl po skalách si jen povzdechl. Raději se šel podívat, co je v dnešní nabídce jídelních automatů. Jelikož výchozí suroviny byly stále stejné, i výsledky by měly být stejné. Dávní tvůrci však vybavili automaty omezenou inteligencí, takže občas něco nebylo, sem tam vyplavala z hlubin pamětí nějaká specialitka…

Dnes měl štěstí. Na malém displeji se skvěl nápis:

Dny mongolské kuchyně

Dnešní speciální menu

Předkrm:chušůr

Polévka: polévka s knedlíčky banš

Hlavní chod:nudlová směs cuivan

Zákusek: dezert boorcog

Nápoj: kumys nebo slaný mléčný čaj

Roman chvíli přemýšlel, jestli nebude dnes raději hladem, pak šel pátrat do lodní encyklopedie, co jednotlivé jména znamenají. Nakonec se rozhodl, že to zkusí, neboť jídla na obrázcích vypadala lákavě. Po obědě musel uznat, že to bylo výborné. Právě když vracel použité nádobí do otvoru pro recyklaci, displej problikl a ukázala se nová nabídka: Staří Mongolové vítali vzácné hosty speciálním pokrmem. Chcete si připadat jako vzácný host a tento pokrm ochutnat? Ano/Ne.

Příjemně naladěný Roman zmáčkl Ano, ve stroji to zahrkalo a ve výdejním okénku se objevil malý talířek, na kterém ležely dvě oční bulvy i s kusem očního nervu. Roman na ně fascinovaně zíral, takže si nápisu na displeji všiml, až začal blikat:

Staří Mongolové používali skutečné ovčí, jačí nebo kozí oči, čerstvě vyloupnuté z hlav. Nejsme barbaři, proto jsou tyto oči vyrobené z obarveného ovocného želé. Dobrou chuť!

Roman nakonec podlehl únavě a odešel si zdřímnout. Už dávno se neřídil lodním čase, naslouchal svému biologickému času. Když to občas sledoval, jeho čas souvisel s činnostmi, které vykonával a také s událostmi okolo. Když se nic závažného nedělo, byla perioda bdění a odpočinku vcelku vyrovnaná v poměru dva ku jedné, respektive v hodinách dvanáct hodin bdění na šest až sedm hodin spánku. Pokud se dělo něco atraktivního, jel na vlně adrenalinu, dokud neodpadl. O to déle potom spal.

I teď se vzbudil po šesti hodinách spánku naprosto svěží. I když měl chuť se ptát po novinkách hned, nechal si to až po ranní hygieně ke snídani. Dnes to bylo oblíbené kakao, k tomu pro změnu bavorské vdolečky, neboť předpokládal vyčerpávající den. Vypadalo, že Jiřinka jako zástupce nahraných osobností netrpělivě čeká na Romanův zájem o novinky. Ten ani nestihl dokončit první slovo a Jiřinka už hlásila:

Najedený, spokojený, schopný vnímat? Tak jo. Měli jsme tady docela dost práce, i když protistrana pomáhala ze všech sil. Nejdříve trochu statistiky. Do projektu Kontakt se zapojilo celkem 732 miliónů nahraných osobností, což je skoro desetina všech nahraných. Když jsi šel spát, začali jsme s vyšší matematikou. Přes noc jsme si vysvětlili a synchronizovali obrázky a videa, což je nutný předpoklad pro vytvoření slovníku. Jeden obrázek vydá za tisíce slov, u videa je rozdíl ještě markantnější, Takže jaký je stav nyní: Začínáme budovat vzájemný slovník. Přes nějaké nevrlé bručení anglofilů jsme jako pozemský jazyk zvolili češtinu. V porovnání s angličtinou je jednodušší a košatější. Mimochodem, tady neznají nahrané osobnosti, stále měli dojem, že se baví s velmi inteligentním počítačem. Jsou z toho dost na větvi, ale berou to jako výborný nápad, protože mají trochu problémy s přelidněním. Takže, pokud se dohodneme, bude to náš dar pro ně.

Roman jí skočil do řeči:

„A co oni: Mají nám co nabídnout?“

Právě jsem se k tomu dostávala. Ač žijí v moři, přesto mají na pevnině nějaké základny, hlavně v místech, která nebyla tehdy moc zasažena. Jsou totiž dost citliví na radioaktivitu. Pokud jsme to pochopili správně, je poškozuje už množství, kdy to člověk ani neucítí. Dál. Ten rozruch, co jsme sledovali při příletu, byla šestá expedice. Jednou za občas dají do kupy prostředky a vyšlou průzkumníka do blízkých slunečních soustav. Našli v jedné sluneční soustavě obydlenou planetu, ale nic inteligentního. Poslali fotky tamějších obyvatel a nějaké to video. Kdyby sis ten svetr, co máš na hrudníku, nechal narůst na celém těle, jako by ti jeden z nich z oka vypadl.

Roman se jen zašklebil. Hleďme, Jiřinka kouká, i kam nemá… Nahlas jen odsekl:

„Hezký. A což takhle nějaká reálná Jiřinka, ne jen hlas?“

Ehm. Ne. Podle zprávy z výzkumu, ti chlupatci jsou hermafroditi. Navíc snášejí vejce a jsou jen necelý metr vysocí. Ale tato výprava směřuje k místu, kde byla nějaké podivná elektromagnetická aktivita. Ale jestli chceš mermomocí nějakou samičku, máme tady nějaké fotky zdejších obyvatel. Jak sami upozorňují, za ty stovky let se přizpůsobili moři pomocí umělých úprav organizmu. Už jsi někdy viděl mořskou pannu?

Roman nápadně ožil:

„Naživo ještě ne, ukaž!“

Dostalo se obrázku Ariel, mořské panny z dávného kresleného filmu. Zrzavé vlasy, velké tyrkysové oči a mušličky jako podprsenka.

Tak máš smůlu, tady se nic takového nevyskytuje.

Pak se ale Jiřinka na Romanem smilovala a předvedla mu ten správný obrázek.

Roman na obrázek zíral, div mu čelist neskončila na podlaze:

„To jsou, ehm, samice? Kde mají chlapa?“

Tady je to trochu složitější. Mají tři pohlaví. Jestli jsme to pochopili správně, existuje matka, která poskytne nezralé vajíčko. Pěstitelka vajíčko přijme, nechá dozrát, aktivuje a nechá oplodnit samcem. Do porodu a chvilku po něm se ti dva o pěstitelku starají, pak ji opustí a jdou si po svém. Pěstitelka odnese čerstvě narozené mládě do společných jeslí a zařadí se do houfu ostatních pěstitelek, které se o společné jesle starají. Dál je to trochu složitější, máme v tom trochu zmatek.

Roman jen vrtěl hlavou. Tři pohlaví! Ale vypadají pěkně, holky, zvláště ta vlevo. Jiřinka mu musela číst myšlenky, protože dodala:

Jo, a to stvoření vlevo je samec. Musí být nejkrásnější, protože právě on ukecává ty dvě ostatní, aby měli mladé…

Roman chvíli rozvažoval, co bude dělat celý den, pak si však vzpomněl na Jiřinčino vypravování:

„Jiřinko, ty jsi říkala o nějakých fotkách a videu, co jste dostali od zdejších obyvatel. Můžeš mi říct podrobnosti, popřípadě mi to hodit na hlavní obrazovku?“

Ale to víš, že ano, Romane. Ve tvé osobní složce přibyla přihrádka Aelbi, tak si totiž místní říkají. V té přihrádce máš složky Fotky a Videa. U každé fotky a videa je stručný popis, co to je, čas, datum a místo… Přeji příjemné pokoukání, je na co se koukat.

Skutečně bylo na co koukat. Tisíce fotek, stovky videí. Roman se soustředil na historii, jak zaznamenanou, tak odhadovanou. Vývoj tady šel poněkud oklikami. Když už byly organizmy připraveny vylézt na souš, poměrně blízko explodovala nova a spálila vše, co se nacházelo na pevnině. Další pokus byl už úspěšnější, ale dlouhou dobu přetrvávala dvojdyšnost a nutnost porodu a počátečního vývoje ve vodě. Tehdy existovala jen dvě pohlaví, samice snesla houfec vajíček do vodního hnízda, samec je oplodnil a pak se oba střídali při hlídání a počátečním vývoji mláďat. Přibližně v té době začal vývoj specializované samice, která vodu nosila v břišním vaku, takže trojice získala pohyblivost. Vývoj šel vcelku klidně dál, bez větších výkyvů. Pak lékařské objevy, prodloužení života, narůstající přelidnění a návrat části populace zpět do moře, kde vznikla velká podmořská města. Pak byla mezera a historie pokračovala druhou výpravou. Romanovu to vrtalo hlavou a tak se obrátil na Jiřinku:

„Jiřinko, co se stalo první mezihvězdné výpravě? V záznamech je mezera, jsou zmínky až o druhé.“

Taky jsme se ptali. Zdejší říkají, že to je celosvětová ostuda a že se za to stydí. A že hodně záznamů z té doby bylo smazáno nebo znehodnoceno. Teď právě zkoumají všelijaké prastaré archivy a pomalu dávají do kupy, co se to tehdy vlastně stalo. Máme mít trpělivost, jde to pomalu, i když na tom dělá několik tisíc výzkumníků.

Roman jen přikývl. Najednou si připadal hrozně unavený. Pohled na hodiny mu sdělil, že prohlížením dějin cizí civilizace strávil přes třináct hodin. Unaveně do sebe nasoukal večeři a doslova odpadl.

Další den strávil prohlížením zbytku dokumentace. Pamětliv včerejšího zahledění se měl nastavený budík, který ho v dvouhodinových intervalech vytrhoval z prohlížení. To se pak vždy prošel po můstku, odskočil si tu na záchod, tu k jídelnímu automatu, Jiřinka se ozývala jen tehdy, když ji zavolal…

Třetí den se probudil, ale vůbec se mu nechtělo z postele. Při představě dalšího prohlížení záznamů ho brněly oči už předem… Ale co dělat? Kdyby byl v pořádku planetární člun, zaletěl by si třeba na zdejší Měsíc. Nyní znal příslušné kódy k oběma základnám. Pochyboval však, že by ho nahrané osobnosti pustily, na to byl pro ně příliš cenný.

V zadumání úplně přeslechl tichý šramot na chodbě, takže ho náhle otevřené dveře naprosto překvapily. V nich stál jeden z údržbářských robotů, v manipulátoru držel lehký skafandr a z můstku se ozýval Jiřinčin hlas.

Romane, co jsi prováděl? V ložnici je vypnutý palubní rozhlas!

Roman jen zíral:

„Já nic nevypínal! Jste si jistí, že vám neutekl a nepotuluje se tu nějaký nahraný šibal? A na co je ten skafandr?“

Žádný šibal, podle diagnostiky nás opustil zesilovač pro ložnici. Promiň, že jsme tě podezřívali. A ten skafandr… Máme tu žádost od místních. V té bližší základně by měla být záloha hlavního archivu. Bohužel, zrovna u nich není nikdo v takové fyzické kondici, aby bez útrap přežil přetížení při startu, pobyt v nízké gravitaci a pak další přetížení při návratu. Nebyl by problém někoho přizpůsobit, ale trvalo by to měsíc. Stejně by tu zálohu odvysílali nám, tak ať si ji vezmeme celou sami. Mělo by tam být vše o první výpravě a dění okolo ní. Pouze doufají, že je nebudeme soudit moc příkře… Asi se stalo něco hodně nepříjemného, když se za to stydí i po šesti stech letech. Ujmeš se toho?

Dokonale probuzený Roman právě vycházel ze sprchy a mířil k robotovi se skafandrem. Pak se zarazil a obrátil se na Jiřinku s úplně nevinnou otázkou:

„A jak se tam dostanu, když je náš planetární člun rozbitý? Anebo není?“

Člun rozbitý je, ale Aelbi nám posílají něco, čemu říkají vnitrosystémový přepravník. Obsluha je prý tak jednoduchá, že to zvládne i mládě. Nám poslali dokumentaci, právě ji studujeme.

První výprava

Dopravní prostředek, který poskytli zdejší obyvatelé, připomínal rejnoka zkříženého s chobotnicí. Placaté tělo, tři skládací přistávací nohy, které spolu s několika manipulátory za letu trčely dozadu. Trysky vzadu byly hnací, trysky u konců křídel brzdily a pomáhaly při vzletu. Řízení skutečně jednoduché - dvě malé páčky pro obě ruce, jeden pedál na ovládání tahu trysek. Několik digitálních ukazatelů, z nichž některé fungovaly jen v gravitaci. V kabině místo pro patnáct lidí, malá přechodová komora. Jediné, co Romanovi vrtalo hlavou, nakolik je člun sterilní. Jiřinka se dušovala, že je jistota na 100%, dokonce část letu byly otevřené oboje dveře přechodové komory, aby kosmický mráz a vakuum mohly vysterilizovat celý vnitřek.

Přistání člunu sledoval Roman na obrazovce. Ten přistál lehce jako sněhová vločka. Aby ne, když pilotoval odborník na slovo vzatý, nejlepší pilot pozemských raketoplánů, stíhaček a podobných strojů. Navíc, jako nahraná osobnost měl podstatně rychlejší reakce. Bude to i Romanův pilot. Roman se sice naučil teoreticky s člunem zacházet, ale na řízení si sáhne jen při výcviku poblíž lodi a v případě nějakých nepředvídaných událostí.

Výcvik s člunem proběhl výtečně. Sice byl Roman zpocený i tam, kde záda přestávají být slušná, ale zkusil si i několik havarijních scénářů. Pak se nechal pilotem odvézt na loď. Pod sprchou spláchl pot a začal se chystat na cestu. Roboti mezitím plnili chladničku na člunu pozemskými potravinami a nápoji a upravovali několik sedaček, protože jeden z nich měl Romana doprovázet. Roman chvilku váhal, jestli neodstartovat hned, ale pak to moudře nechal na ráno, aby byl na vše odpočatý.

Cesta byla dost jednotvárná. Stanice byla z lodi vidět, takže se člun k ní blížil pod malým tahem. Ve správné vzdálenosti člun zapištěl správný kód, stanice odpověděla a přátelsky osvětlila přistávací plochu. Ani vstup do stanice nepřinesl žádné vzrušení. Drobný rozdíl zaznamenal Roman v osvětlení, bylo jasnější a více do žluté. Atmosféra stanice se skládala z čistého dusíku kvůli omezení koroze, vždyť sem člověk zavítal jednou za pár desítek let.

Hlavní archiv byl sice umístěn v podzemí, ale přístup do něj byl ze společenské místnosti a z obytných kabin. Dálkový přístup byl zablokován již dávno, aby nějaké elektrická porucha nepronikla, kam nemá. Roman proto vyzkoušel první dveře označené jako obytný prostor. Nebyla to kabina, ale tělocvična. Nářadí nebylo ničím neobvyklým, těla místních obyvatel hodně připomínalo to lidské. Průhledem viděl Roman velký bazén, nyní suchý. Zvláštnost znamenala podivná, jakoby skleněná roura, tyčící se do výšky třetího patra. Jak přicházel blíž, zjišťoval Roman podrobnosti. Původně viděl jen část, ale zblízka měla trubka průměr přes deset metrů. V různých úchytech byly připevněna lana a sítě napříč trubkou. Podlaha z ocelového roštu. Pod podlahou byly matně vidět vrtule velkých ventilátorů. Pak mu to došlo. I na Zemi existovala zábava, která spočívala ve vznášení se v proudu vzduchu. Roman se rozhlédl po nějakých ovládacích prvcích, ale nic nestihl. Doposud jen doprovázející robot postoupil o dva kroky a uchopil Romana za oko na opasku. Ze sluchátek zároveň zazněl Jiřinčin hlas:

Já ti věřím, že by ses rád prolétl, ale zatím máš smůlu. Jsi zatím jedinečný, a pak tu máš nějakou práci ohledně archivu…

Roman si jen povzdechl a pokračoval s robotem v patách dále do hloubi stanice. Po několika křižovatkách naprosto ztratil orientaci, proto byl nesmírně překvapen, když se robot náhle rozběhl a zahradil mu cestu.

Tímto tempem bys hledal hodně dlouho. zašvitořila mu ve sluchátkách Jiřinka, nehledě k tomu, že touto chodbou by ses dostal do skladových prostor a tam je podle plánů hotové bludiště. Následuj robota, ten tě zavede do společenské místnosti.

Robot přestal blokovat cestu a svižně vyrazil zpět. Dvě křižovatky prošel, pak párkrát odbočil doprava i doleva a najednou byli zpět u tělocvičny. Tam se robot zastavil u dveří naproti těch do tělocvičny. Roman je otevřel a zarazil se. Přes celou stěnu bylo okno, ale nebyla za ním měsíční krajina, ale vzdouvající se moře. Sluníčko svítilo, na nedalekém ostrůvku se ve větru klátilo několik podivných stromů.

„Video nebo nějaká simulace,“ napadlo Romana. Ani si neuvědomil, že to řekl nahlas, dokud se neozvala Jiřinka.

Kdepak simulace. Toto je naprosto reálný přímý přenos! Speciálně kvůli tobě to zprovoznili. Teď ale hledej plastovou skříňku s malou obrazovkou s třemi svislými škvírami vlevo od obrazovky. V jedné škvíře by měl být vložený paměťový element, který vypadá jako matné sklo.

Po chvilce hledání objevil Roman skříňku, mírumilovně spočívající hned vedle dveří, takže ji otevřené křídlo schovalo. S Jiřinčinou nápovědou našel prázdný datový nosič, vložil do škvíry a v menu vybral klikyhák, který spouštěl zálohování obsahu archivu na médium. Nakonec bylo zapotřebí čtyř datových nosičů, aby se zazálohovalo skutečně vše. Pak totéž ještě na druhou sadu nosičů, ty ponese robot. Potom už jen následoval návrat na člun. Tam jednu sadu nosičů nahrál do místní paměti, odkud to už umí Jiřinka a ostatní získat. Po návratu na loď se už jen doploužil do ložnice a tam odpadl.

Druhý den ráno dostal Roman na vybranou. Může sledovat události okolo první výpravy tady na můstku na hlavním monitoru, který je sice velký, ale jako kino nevhodný, anebo to pozorovat přes celostěnový monitor ve společenské místnosti ve člunu. Ten člun nám byl prakticky věnován, když se místní ujistili, že s ním umíme zacházet, vysvětlila Jiřinka. Provedli jsme v něm trochu úprav, aby ses tam cítil pohodlně. Kyslíková atmosféra, světlo a teplo je samozřejmostí.

Roman uznal, že monitor na můstku je malý a že bude lepší sledovat vše na obrazovce, která je tomuto formátu videa už přizpůsobena. Začal se proto shánět po skafandru, ale Jiřinka mu vysvětlila, že roboti pracovali celou noc, aby propojili člun s lodí, takže teď musí pouze sjet do oblasti motorů, kde je nyní hangár pro tento člun. Umístění není náhodně, nechtěli narušovat kemitový pancíř. Výtah již čekal na svého pasažéra. Roman se chtěl ještě stavit u jídelního automatu, včas si ale vzpomněl na včerejší nakládku jídla a pití do člunu.

Před promítáním ještě s trochou zvědavosti navštívil sociální zařízení. Vybavení se téměř neodlišovalo od sociálních zařízení různých excentriků na Zemi. Podlouhlá oválná vana, sprchový kout se spoustou trysek, akorát toaletní mísa vypadala jako květ tulipánu s měkkým okrajem. Ale marně hledal pisoár… Ten tady neznali. Roman začínal litovat, že se alespoň zběžně neseznámil s anatomií místních obyvatel. Místo pisoáru použil mísu a pro změnu marně hledal splachování. Pokrčil tedy rameny a udělal krok vzad. Vršky lístků květu tulipánu se přitiskly k sobě a zevnitř se ozvalo šumění vody. Pak se lístky opět narovnaly a mísa byla dokonale čistá. Pak již nic Romanovi nebránilo pohodlně se ve společenské místnosti usadit a sledovat děj.

Zakládání podmořských měst se neobešlo bez problémů. Nové materiály byly zároveň pevné i pružné, občas ale povolil podklad. Pod jedním menším městem se utrhl svah a sjel do větší hloubky, kde se mírumilovně usadil. Chvíli bádali, jak ho dostat zpátky, pak nad tím mávli rukoploutví a vybudovali tam laboratoře velkých tlaků včetně následných průmyslových provozů. Jiné takto postižené město se od té doby jmenuje Nakloněné a je známé tím, že spodních sedm podlaží je skloněno o sedm stupňů k severozápadu.

V té době byl také dokončen přechod na národní světostát, byly zrušeny poslední relikty předchozích období Rozděleného světa. Světostát spravovala Rada Deseti, každý člen Rady byl zvolen všelidovým hlasováním na určitou dobu, která byla určena pro změnu losováním. Dalším pravidlem bylo, že členem Rady mohl být občan pouze jednou.

Nyní již bylo na čase začít prozkoumávat vzdálenější vesmír. Blízký vesmír, Měsíc, některé planety a pásy asteroidů byly prozkoumány lidmi, zbytek pomocí automatů. Těžba surovin v pásu asteroidů byla již v průmyslovém měřítku. Základny a laboratoře na Měsíci dále usnadňovaly zkoumání vesmíru.

Stavba mezihvězdné lodi byla v plném proudu, když Tlaková laboratoř ve spolupráci s Měsíční vakuovou laboratoří oznámili převratný objev v oblasti energetického pohonu. Rada projevila zájem, poskytla podporu a mírně přibrzdila stavbu mezihvězdné lodi. Laboratorní zkoušky proběhly na výbornou, poloprovozní zkoušky také. Nakonec postavili prototyp, obestavěli provizorní lodí a udělali okruh sluneční soustavou. Vše bylo v pořádku, tak se rozhodli zabudovat nový zdroj do kosmické lodi. Stavba lodi doběhla v pořádku, provozní zkoušky také.

Nastal slavnostní okamžik. Plně vybavená a obsazená loď nastartovala motory a odstartovala ke hvězdám. Katastrofa nastala při míjení provizorní zkušební lodi, zaparkované na oběžné dráze Měsíce. Ta se odchýlila ze své dráhy a zvyšující rychlostí zamířila k mezihvězdné lodi. Veškeré pokusy o vzdálené ovládání selhaly. Před očima tisíců přímých diváků vrazila zkušební loď do mezihvězdné lodi.

Půl vteřiny letěly vklíněné lodí dále, jako by se nic nestalo. Pak se ze zkušební lodi vylouplo zářící jadérko nového pohonu a vnořilo se do mezihvězdné lodi, načež obě lodě explodovaly. Nejdřív to vypadalo, že vybuchlo palivo do planetárních člunů, ale vzápětí následoval oslnivý, ostře bílý záblesk. Světlo bylo následováno gravitační vlnou a obrovskou sprškou pronikavého záření, které usmrtilo přímé pozorovatele a zničilo sledovací zařízení. To nejhorší následovalo vzápětí. Mezihvězdná loď se rozpadla na velké množství silně radioaktivních kusů. Srážka bohužel nasměrovala velkou loď směrem k planetě, takže radioaktivitou zářící kusy lodě mířily tamtéž.

Planetární bombardování trvalo sice jen necelý den, přesto se většina povrchu planety stala neobyvatelnou. Přežily jen mořská města chráněná vrstvou vody. Jen jeden těžší kus prorazil vrchlík menšího podmořského města. Naštěstí zůstal trčet v záchytném gelu, takže stačilo odizolovat dvě vrchní podlaží. I tak to bylo nepříjemné, podmořská města praskala ve švech pod náporem uprchlíků z pevné země.

Škody byly nesmírné, ještě horší byly počty mrtvých. Ty navíc stále stoupaly, jak lidé umírali na ozáření. Množství sebevražd bylo alarmující, bohužel s tím nešlo moc dělat. Svět se vzpamatovával jen pomalu. Rada vyhlásil nouzový stav a sama šla příkladem, když ve vládním paláci vypnula každý druhý světelný zdroj a snížila teplotu. Platil dobrovolný zákon jednoho dítěte, dokud se nepostaví další podmořská města nebo dokud se přelidnění neupraví přirozeným způsobem. Vznikaly skupinky asociálů, kteří pod heslem Zdraví vpřed! zabíjely staré, nemocné či zmrzačené, aby vzápětí sami spáchaly sebevraždu.

Dlouze byla zkoumána příčina katastrofy. Ti vědci z měsíční laboratoře, kteří se nejvíce zasazovali o použití nového pohonu, spáchali ze zoufalství sebevraždu mezi prvními. Následně umírali i další, jak stěny základny vyzařovaly druhotné záření. Vědce z laboratoř vysokého tlaku zatkla bezpečnost a tím jim paradoxně zachránila život. Ve vazbě neměli přístup k nástrojům na sebevraždu a ani k nim nemohly různá trestající komanda. Pak následovaly dlouhé hovory s pracovníky duševní hygieny a možnost částečně odčinit vinu nalezením vysvětlení události. Tak se došlo na dvě chyby v okrajové teorii. Jednak docházelo k ukládání velmi malých částeček hmoty v jádře, čímž se zvyšovala hmotnost jádra a jeho působnost na okolí, jednak jádro reagovalo na jiné jádra stejného typu v souvislosti s předchozí vlastností. Druh interakce závisel na vzájemném pohybu. V případě katastrofy se sešly hned dvě nepříznivé okolnosti. Jádro zkušební lodě bylo přebuzené po okružní cestě soustavou. Jádro kosmické lodi začínalo být mírně aktivované a mířilo směrem k druhému jádru. Vzájemná interakce se změnila na vektorovou přitažlivost v úzkém paprsku. Další děj byl znám…

Sbližování

Teď už Roman chápal pocity členů zdejší civilizace. Málem si zničit planetu, zabít miliardy bytostí, a to vše jen vlastní neopatrností při uvádění nové myšlenky do provozu. Také se změnily původní předpoklady. Zničení planety nebylo způsobeno válkou a použitím nukleárních zbraní. To bylo na jednu stranu dobře, protože tato civilizace není agresivní vojenský typ. Loď však bude muset změnit styl dorozumívání. Ani je přehnaně nelitovat, ani neodsuzovat… I Jiřinka, když na to Roman zavedl řeč, potvrdila, že se mění celá koncepce dorozumění. Budeme mnohem více otevřenější než dříve, když jsme mysleli, že jsou agresivní civilizací.

Před nimi byl jeden důležitý bod: čekat, až se ozvou Aelbi nebo se ozvat sami. Neměli mnoho času, i delší odmlka mohla znamenat problém. Nahraní tedy obnovili spojení s tím, že už ví, co se dělo. Z druhé strany zazněl jen dotaz, co my na to. Teď byl rozhodující krok. Co odpovědět a jakým tónem? Nahraní přemýšleli tak hluboce, že to bylo téměř slyšet. Poprvé, co si pamatovali, přesáhlo využití zdrojů komputeru padesát procent. Obvykle se využití pohybuje okolo deseti procent. Odmlka v odpovědi byla proto minimální a jak se ukázalo, odpověď byla správná:

Co na to říct? Stávají se nehody, které nikdo nemohl předvídat. Také jsme se několikrát spálili, málem to znamenalo katastrofu. Nejste v tom sami…

Ze stylu následné konverzace bylo cítit obrovské ulehčení. Hodně znamenalo, že jsme také přiznali neúspěchy.

Pokračovalo vzájemné předávání informací. Pak přišel zdvořilý dotaz, co bych Roman nahoře říkal na návštěvu? To bylo potom, co bylo vysvětleno, proč se nemůže přiletět podívat k nim dolů. Že je totiž jediná žijící osoba v celé obrovské lodi, která přežila katastrofální únik při zničení naší sluneční soustavy. Kdyby se mu něco stalo, z celé lodi se stane nefunkční vrak. Sice obsahuje komputer s osmi miliardami nahraných osobností, které ale při poruše robotů už nezmůžou nic…

Roboti upravovali jeden ze skladů v dolní části lodě, poblíž hangáru pro výsadkový člun. Ten bude v době návštěvy zaparkován na povrchu lodě. Z hangáru vede jediná hermetická chodba přímo do skladu. Sklad samotný byl rozdělen na hermetické poloviny průhlednou stěnou. Stěny zůstaly holé kovové, nevěděli jsme, jak by na zdejší působily rozpouštědla z barev. Akorát se přizpůsobilo osvětlení, aby co nejvíc připomínalo světlo zdejšího Slunce. K sezení byly připraveny jednoduché kovové stoličky a místní byli požádáni, aby si polštářky pod sedací části přinesli své. Roman měl na své straně stejnou stoličku a polštářek také vlastní. Vše bylo připraveno.

To ráno nemohl Roman dospat. Poprvé na vlastní oči spatří příslušníky naprosto cizí civilizace. Sice je viděl na obrázcích a ve filmech, ale přímý pohled je něco jiného. Jiřinka mu oznámila, že bych se měl začít chystat, neboť z planety odstartoval jejich vesmírný přepravník. Takže hygienické kolečko, pak chvilku rozjímání, jestli si místo kombinézy nevzít oblek. Kombinéza zvítězila, také proto, že oblek by se musel nejdříve ušít, nebo jak to ty automaty vyrábějí… Pak pomalou chůzí, aby se zbytečně nezpotil, do návštěvní galerie. Stihl jsem to akorát, Jiřinka, která průběžně komentovala počínání návštěvy, hlásila přistání člunu v hangáru. Ještě chvilku, a…

U vchodu se kdosi mihnu, nakoukla šedomodrozelená hlava a zase se stáhla. Roman vstal ze židličky, popošel ten kousek ke skleněné zdi a zlehka zamával rukou. Jako by to byl signál, malý průvod vedený urostlým samcem vstoupil do místnosti. Rozestoupili se do vějíře, zlehka se uklonili a pak posedali na židličky, samec uprostřed, vedle něj primární matky, na krajích pečovatelky. Ani si nevšiml, kdy roboti doplnili počet. Původně měla být návštěva trojčlenná, ale bylo přítomno pět osob. Než Roman stačil cokoliv říct, přivítat je na lodi, napřímil se samec a začal štěbetat. Jiřinka začala překládat, ale do překladu se vkrádal překvapivý tón:

Ehm, samec se jmenuje Úíatehó a je to vlastně název celé rodiny. Primární matka je Fná a jméno rodiny, pečovatelka je Inu. Pokud je jich víc, označují se řadovými číslovkami až na tu poslední, té se říká Glgfu, jako poslední. Aha. Takže samec je jasný, nová primární matka je Fhá Úíatehó Fo a na druhém konci je Inu Úíatehó Glgfu jako poslední. Zajímavé, ale logické a… Uf. Samec se nám moc omlouvá! Původně měl přiletět jen on s primární matkou a pečovatelkou, přelévání však přišlo o něco dříve. Moment, musím zjistit, co to je. Aha. Takže, když pečovatelka aktivuje vajíčko od matky a otec ho oplodní, rodina drží pospolu až do odchodu pečovatelky do jeslí. Občas se ale stane, že se do rodiny přelije další matka s pečovatelkou, takže vznikne taková vícečlenná rodina.A když je samec extra populární, počet členů rodiny může činit až devět kusů. Takže, samec se omlouvá, ale kvůli zachování klidu v rodině vzal na výlet všechny. Sice mu byla nabídnuta výměna s … náhradníkem, to ale odmítl, že ho určitě pochopíme. Je to totiž vedoucí týmu, který s námi komunikuje od začátku…

Roman se musel se usmát. I na Zemi oblíbené úsloví Pro klid rodiny platí asi všeobecně v celém vesmíru. A tak řekl Jiřince, ať pánovi Úíatehó vyřídí, že tohle úsloví také známe a že ho plně chápeme. Dá se říct, že samec byl touto odpovědí mile překvapen. Ovšem překvapením nebyl konec. Samec odněkud vytáhl kus fólie a chvilku na ni zíral Přitom něco štěbetal on, což podle Jiřinky znamenalo toto:

Kdysi dávno, když začali létat do vesmíru, primární cíl byl zdejší Měsíc. Při radarovém snímkování nalezli na odvrácené straně pod vrstvou prachu pole malých kovových úlomků, jak kdyby něco ve vysoké rychlosti vrazilo do povrchu Měsíce. Měření prachové vrstvy ukázalo, že se to stalo přibližně před 180 miliony let. Podrobnější zkoumání úlomků prokázalo, že se jednalo o výtvor rozumných bytostí nepocházejících z této sluneční soustavy. To tehdy znamenalo potvrzení mnoha teorií, že ve Vesmíru nejsou sami. Později se použil vylepšený radar na identifikaci a nalezení všech úlomků. Už jich měli spoustu, když přišel největší nález - obzvlášť pevná část sondy. Na ní byla připevněna destička s částečně setřenou kresbou. Luštění trvalo dlouho, teprve po mnoha pokusech o nasnímání obrázku nejlépe uspělo využití sledování narušení krystalů kovu při vytváření kresby. Byl to vlastně popis, odkud cizinci pocházejí, jak vypadají a jak jsou velcí v porovnání s velikosti sondy. Adresa bohužel nebyla čitelná, takovou přesnost se nepodařilo dosáhnout.

Samec domluvil a připlácl fólii na dělící sklo. Roman zatajil jsem dech. Tento obrázek znal každý, kdo se jen trochu zajímal o historii pozemské astronautiky. Takové a podobné obrázky se připevňovaly k sondám, u kterých byla možnost, že opustí Sluneční soustavu. Spíš ho zarazilo, jak se jedna z nich ocitla přesně tady. A pak, jak to (u géniů) bývá, ho napadla převratná teorie: Co když Vesmír není jen vakuum sem tam přerušené kusem hmoty? Co když je jako venkovská krajina, narušená jen sem tam nějakou vesnicí, ale zbrázděná cestami, potoky a říčkami? Co když Vesmír má také nějaké proudy, do nichž když něco hodíte, tak se to ocitne na stejném místě jako jiné věci?

Zbytek návštěvy Roman moc nevnímal. Jediné, co si pamatoval pořádně, byl náznakově ukázaný postup výroby dalšího člena jejich domácnosti. Jak okomentovala Jiřinka, Chlapi a porno… Roman nemohl vhodně odpovědět, nemaje příslušnou partnerku. Bude si muset počkat. Jinak se se samcem shodli, že návštěvy by mohly pokračovat, teď už mají kompletní souhrn našich mikroorganizmů a můžou vyzkoumat přizpůsobení. Také Jiřinka a spol měli díky návštěvě vše z mikrobiologického prostředí, zvláště když se jedna z samic vyprázdnila do připravených nádob.

Pak přišla Jiřinka s ohromující zprávou: Při zkoumání kopie hlavního archivu, který Roman našel na měsíční základně, narazili průzkumníci na dokumentaci pokročilých technik klonování a s tím souvisejících oprav a úprav organismu. Vypadalo to, že kdysi dávno hrozilo nebezpečí negativních mutací, zapříčiněných znečištěným životním prostředím a před vědci stál úkol tomu zabránit. Naštěstí brzy přišel objev studené fuze a byly nalezeny materiály s velikou účinností převodu záření na energii, takže výzkum klonování a oprav organismu byl utlumen a později zcela ukončen. Nyní si nahraní vědci rozdělili mezi sebe dostupnou dokumentaci a bádání pokračovalo dále. Pro Romana to znamenalo oběť dvou odběrů vzorků tkání, které byly využity na praktické zkoušky. Vzhledem k tomuto vývoji byl obnoven výzkum možnosti nahrání lidské holografické paměti do takto vyvinutého jedince. Co vypadalo snadně při Jiřinčiných raportech, znamenalo stovky tisíc člověkohodin výzkumů. Naštěstí se také jednalo o nahrané jedince, takže výzkum běžel na základě hodin systému, kde byla vteřina jejich času jako mnoho let normálního člověka z masa a kostí.

Při takovém enormním nasazení netrvalo dlouho a Roman dostal od Jiřinky otázku, jestli chce chlapečka, holčičku nebo oboje s tím, že ona by preferovala holčičku. Roman se zamyslel a nakonec prohlásil, že by doporučoval počkat, až bude zcela prozkoumán přenos vědomí. Pak by si přál holčičku, ale s Jiřinčiným vědomím. V té části mozku, kde obvykle slyšel Jiřinčin hlas, nastalo užaslé ticho.

Roman teď řešil důležité otázky: Přejít do hibernátoru a počkat si ve studeném spánku na slíbenou holčičku? Nebylo by to nefér vůči obyvatelům planety, kteří jsou, jak to vypadá, nadšeni kontaktem s jinou vesmírnou civilizací? I když ta civilizace představuje jen jednoho jedince a pak už jen počítač s miliardami duší… Když se na to zeptal Jiřinky, dostal odpověď, že diskuze na toto téma byla bouřlivá, ale žádný názor nepřevládl. Je to jen na něm. Roman si lámal hlavu, pak řekl Jiřince, ať kontaktuje pana Úíatehó, jestli by jim nevadila chvilka čekání a popřípadě vysvětlila situaci. A že se na Jiřinku plně spoléhá, jelikož je chytrá holka, Romana ale z toho přemýšlení ukrutně rozbolela hlava, takže odchází směr postel.

Odpověď z planety byla nečekaná. Jen ať si v klidu na pár let zdřímne, oni mají díky Jiřince a dalším myslím materiálu na zkoumání na dlouhé roky. A pokud by témata docházela, Jiřinka poskytne další. Čekání jim nevadí, kdyby se tady neobjevil Roman se svou lodí, tak by čekali na zprávy z šesté výpravy, kterou vyslali před příletem lodi. Roman musel uznat, že mu tahle událost úplně vypadly z hlavy.

Pak přišla z planety prosba o natočení dokumentu, jak bude Roman ukládán k zimnímu spánku, že by ho zařadili do výukových osnov s celou historií jejich putování. Sice zůstane zachován kontakt s nahranými osobnostmi na lodi, ale příběh o tom, jak poslední žijící člen civilizace čeká v umělém spánku na svou družku, která musí být teprve zrozena by mohl zaujmout i obyčejné obyvatele planety. Roman sice brblal něco o Hollywoodu, ale už se začínal těšit na happyend, který se bude konat po jeho probuzení.

Jiřinka

Toto probuzení patřilo k těm nejlepším. Romana nic nebolelo, žádné nepříjemné pocity, ale přesto tam bylo něco… Hladí ho nějaká teplá ruka nebo se mu to zdá? Pokusil se myšlenkami oslovit Jiřinku, ale žádná odpověď. Navíc, tam, kde vždy cítil její přítomnost, bylo hluché ticho. Ledová vlna mu přejela po zádech. Už jednou se něco pokazilo… Napjal všechny síly a otevřel oči. Sice viděl mnohobarevné tvary, ale přes ně prosvítalo světlo a viděl něco, co připomínalo zvednutý poklop hibernátoru. Znovu volal Jiřinku, znovu nic. Zkusil to potřetí, nyní i s hlasovou podporou. Odpověď konečně přišla. Dívčím hlasem:

„Ahoj Romane. Zvykej si, teď mě musíš volat hlasem. Moje virtuální kopie je uložena v archivu a nemůže reagovat. Sám si to přece takhle chtěl, vzpomínáš?“

Úlevně zavřel oči, spolu s tím přišla vzpomínka:

„Dostal od Jiřinky otázku, jestli chce chlapečka, holčičku nebo oboje s tím, že ona by preferovala holčičku. Roman se zamyslel a nakonec prohlásil, že by doporučoval počkat, až bude zcela prozkoumán přenos vědomí. Pak by si přál holčičku, ale s Jiřinčiným vědomím“

Napůl ve spánku se ještě stačil zeptat:

„Jak dlouho jsem byl mimo?“

Jiřinka se ozvala rozechvělým hlasem:

„Skoro padesát šest let. Nelekej se, pokusy se zpočátku moc nedařily, navíc zprávy od šesté výpravy byly zpožděny. Jsou to poněkud překvapující informace, ale pan Úíatehó ti je chce předat osobně. Mám tě od něj pozdravovat. A teď už spi, ať toho není na tebe moc!“

Usnul, ale zdály se mu děsivé sny. Byl zpátky na Zemi a měl si obnovit průkaz výzkumníka. K tomu náležely výkonostní testy, v těch ale žalostně selhával. Zrovna teď dělal dřepy se závažím, aby celková hmotnost dosáhla sto kilogramů. Stále si v pozadí říkal, že je na lodi, tam je třetinová gravitace. Nebylo to žádné vysvětlení, proč ho bolí svaly na nohách. Pojednou si uvědomil, že nespí. Otevřel oči, ale viděl jen neurčité obrysy, jako kdyby byl pod vodou. Žádné jako, skutečně byl pod vodou. Cítil lehkou polomasku přes ústa a nos. A podle toho, jak kapalina kladla odpor mávající ruce, to nebyla obyčejná voda. Pak v pozadí zaslechl mužský hlas, který volal nějakou Evu, že se jí vzbudil pacient. Vzápětí zaslechl tam, kde obvykle slyšel Jiřinku, jiný hlas:

„Ahoj, já jsem Eva. Za živa jsem bývala studovaná rehabilitační pracovnice, tak tě mám nyní na starosti. Takže, co je s tebou: Jak jistě víš, umělá gravitace na lodi se dělá jednak pomocí odstředivé síly, jednak kombinací různých polí. Při poslední rutinní kontrole byl zjištěn počátek procesu odvápnění kostí. Domluvili jsme se s místními a použili jejich základnu na Měsíci. Museli jsme přistavět třetí a čtvrté podzemní patro, horní patra jsou přecpaní místními. Má to co do činění s šestou výpravou, podrobnosti ti poví Jiřinka a pan Úíatehó. My mu tady říkáme Kvakin, slyší i na to a nezlobí se. Mimochodem, půlka obyvatel planety se učí česky a druhá půlka plánuje zmnohonásobit těžbu v pásech asteroidů. Tak, to byly novinky, a teď zpátky k tobě. Jiřinka byla dost vyděšená z výsledků tvé kontroly a prosadila tvé cvičení. Během výzkumů byla nalezena možnost ovládat svaly pomocí mikroproudů o určité frekvenci. Samozřejmě, bylo okolo toho spousta dohadování ohledně etiky, ale Jiřinka všechny překřičela. Takže teď vězíš v posilovacím stroji, který je umístěn na mínus čtvrtém podlaží Měsíční základny. Ta kapalina okolo tebe je odvozena od tvé buněčné kapaliny, takže v ní bez problémů vydržíš hodně dlouho. Na sobě máš síťovanou kombinézu se stovkami kontaktů, které ovládají tvé svaly. Takže spíš a zároveň cvičíš. Ta kapalina je okolo tebe hlavně z důvodu chlazení, zároveň slouží jako cvičební pomůcka, protože klade určitý odpor pohybům těla.“

Roman si oddech. Není to sen, ale skutečnost. Ta Jiřinka je skutečně výborná holka! Už se těšil na setkání, dokonce se zeptal Evy, kdy a jestli bude Jiřinka uvědoměna, že se Roman probudil. Odpověď ho nepotěšila:

„Jiřinka je dole na planetě, domlouvá s místní vládou nějaké věci ohledně šesté výpravy. Bude ta tři dny, pokud to dobře půjde…“

Co se dá dělat. Ještě pár dní bude Roman ve spánku cvičit, pak přijde Jiřinka s Kvakinem. Potom se uvidí…

Těch několik dní uteklo jako voda. Roman již spal ve své posteli a skutečně se cítil silnější, plný energie. Pak se vrátila Jiřinka, a nebyla sama. Spolu s ní přiletěl Kvakin s rodinou. Se základem rodiny, pouze s jednou primární matkou. Jak později řekl, je rád, že se těch ženských zbavil. Od té doby, co ho jmenovali šéfem nejvyšší rady, se na něj ty ženské doslova lepí. Nyní je jich v rodině sedm párů, proto vyhlásil veliké STOP, dokud se poměry nesrovnají. Ta ženská, co ho doprovází, je mimo hierarchii rodiny, je to jeho pravá ruka a díky ní se ještě nezbláznil. To vše žvatlal roztomilou češtinou. Jiřinka vysvětlila, proč:

„Šestá výprava odlétla chvíli před tím, než jsme vstoupili do soustavy. To byla ta utichající aktivita, co jsme zaznamenali. Samozřejmě, dostávali nové informace z domovského světa, mimo jiné i základní slovník češtiny, který byl přiložen k balíku nevytříděných dat, aby se cestou nenudili. Takže cestou dešifrovali data, pozorovali okolí, dokud se nepřiblížili k cílové hvězdné soustavě. Tam narazili na vysílání, které jim něco připomínalo. Jo, bylo česky. Lehce pozměněné, ale srozumitelné. Dá se říct, že překvapením spadli z bidýlka. Opatrně odpověděli a byli odměněni dotazem, z jaké sakra periferie jsou, že mluví takovou starodávnou varietou obecného jazyka. Nakonec se dostali k osídlené planetě, okolo níž obíhal velký kovový měsíc. A právě z něho se ozval pozdrav ve stejně archaické varietě češtiny, jakou měli k dispozici průzkumníci.“

Po porovnání informací bylo vše jasné. Před odletem skutečné Archy opustila Sluneční soustavu předchozí verze Archy, osídlené několika stovkami nahraných osobností. I je zasáhla sprška záření, provázející zničení Sluneční soustavy včetně vlny exotických částic. Dá se říct, že je to jenom lízlo. Pak padli do stejného nebo podobného proudu jako Voyager i pozdější Archa. Probrali se ve stejné galaxii, ale o pár milionú let dříve a na opačném konci galaxie. Měli štěstí, prakticky okamžitě narazili na civilizaci, která přecházela z biologických nosičů na elektronické. Bohužel se vloudila chybička, přechod se nepovedl ke spokojenosti obyvatel. Každý, kdy byl převeden, se po několika letech zbláznil. Ke zbytku rozumu přiletěla Archa, pozdě na to, aby zachránila civilizaci, ale dostatečně včas, aby zbylé rozumné bytosti nahrála do svých pamětí. Navíc získala prakticky neporušené zdroje celé civilizace. Výzkum trval skoro tři čtvrtě miliónu let, ale na konci byl druh Homo Superior, nástupce druhu Homo Sapiens ze zničené Sluneční soustavy a kompatibilní s ním. Mimo jiného totiž jejich Archa obsahovala rozsáhlou biologickou knihovnou včetně kompletního genomu člověka, takže nový druh dělali podle něj. Pouze přizpůsobili zvířata i rostliny na planetě, něco se jíst musí, ne? Takže měli planetu, brzy plnou rozumných bytostí. Archa se stáhla do ústraní na oběžnou dráhu jednoho z měsíců plynového obra a jen pozorovala vývoj.

Pomalu šel čas. Nové lidstvo se množilo, vzdělávalo, vynalézalo. Po čase začalo létat do kosmu, těžit v pásech asteroidů a začalo budovat základny u plynových obrů, hlavně z důvodů obrovských zásob vodíku a jiných plynů. Archa se musela postupně stěhovat, neboť ještě nenašel čas ji konfrontovat s novým lidstvem. Ten nastal v okamžiku, kdy nové lidstvo téměř naráz objevilo dva způsoby, jak obejít omezující rychlost světla. Jeden využíval nadprostor, druhý podprostor. Byly zkonstruovány motory, vykonány zkoušky, vybudovány lodě a nastal rozmach nového lidstva. V době návratu první lidské expedice k nadějné hvězdě s planetami se objevila Archa. Vzbudila obrovskou pozornost, hlavně však potom, co odeslala záznamy jejího osudu - stavba lodi, zkáza sluneční soustavy, pak po milionech letech spánku, které v ukázce proběhly za pár sekund probuzení v jiné galaxii. Setkání s vymírající civilizací, pak použití jejich zdrojů na vytvoření nového lidstva. Odezva byla z počátku dost rozpačitá, lidstvo nevědělo, jak mysli v Arše oslovovat, jest Bože, Stvořiteli nebo jen tati…

Rozpaky rychle pominuly, když Archa trvala na svém původním pojmenování. Pak dostala od nového lidstva nabídku, která se nedala odmítnout - sestrojí Novou Archu, větší, komfortnější, vybavenou oběma druhy X-prostorového motoru, aby mohla létat s nimi a nemusela se dlouhé roky někde ploužit rychlostí světla… Na oplátku bude Archa fungovat jako Nejvyšší Arbitr, který bude konečnou instancí při řešení důležitých sporů. Zrovna jeden takový tady mají a nemůžou se shodnout. Poskytli Arše veškerou dokumentaci a mysli v Arše ji zchroustaly, rozpitvaly, abstrahovaly a pak syntetizovaly. To vše trvalo třicet sedm hodin. Pak odeslaly dychtivě čekajícím lidem svůj souhrn, řešení a popis, jak k němu dospěly. Lidstvo už mělo také zkušenosti s počítači, takže jim bylo jasné, že za třicet sedm hodin počítačového času byly probrány všechny podrobnosti a možná řešení. Lidé poděkovali a řešení přijali. Tak byla zahájena plodná spolupráce. Archa díky vynálezu komunikace rychlejší než světlo mohla být vždy tam, kde jí bylo nejvíc zapotřebí. Naposledy tady, v soustavě nově osídlované planety, která navázala spojení s lodí, vysílající v archaické češtině.

Největší překvapení pro mysli v Arše bylo, že tvorové v lodi, ač vysílající česky, nebyli lidé. Logicky následoval další dotaz: Kdo jste, že používáte češtinu? Věc se nakonec vysvětlila k oboustranné spokojenosti. Archa se chystala na cestu do sluneční soustavy, odkud návštěvníci přiletěli, ale vznikl problém: Co s lodí a její posádkou. Byla blbost, aby se vlekla desítky let podsvětelnou rychlostí, když už existuje možnost cestovat rychleji. Přivolaní odborníci na x-prostorové motory kroutili ustaraně hlavami, když hlásili výsledek průzkumu lodi - naprostá nekompatibilita zdrojů energie, stavby lodi a podobných důležitých náležitostí. Musela by se přebudovat půlka lodi, to už by bylo lepší udělat hangár pro loď v Arše. Původně žertem pronesená poznámka padla na úrodnou půdu. Stavba hangáru trvala tři dny, neboť nebylo nutné budovat systémy životní podpory, v tom byla loď samostatná. Největší problém bylo vymyslet, jak loď v hangáru upoutat, aby se při manévrech nerozmlátila o stěny. Nakonec do hangáru napumpovali vodu a nechali zmrznout. V jednoduchosti je síla.

Stará Archa se vyloupla z podprostoru na periferii sluneční soustavy. Zatím mlčela, nechala vyjednávat bytosti z lodi. Na Měsíci vzniklo Centrum pro dohovor, které mělo tři rovnoprávné šéfy - Kvakina za civilizaci Aelbi, tedy za místní, Jiřinku jako zástupce Nové Archy a Romana za staré lidstvo. Požadoval to takhle Kvakin, tak proč se vzpírat. Vlastně nebylo co řešit - Stará i Nová Archa pocházely ze stejného rodu, akorát osudy měla poněkud odlišné. Vysvětlení podal Kvakin - nemají obavy z Arch, ale ze Starou Archou vyvinutého Nového Lidstva. Nakonec bylo dohodnuto, že se Stará Archa přepraví na oběžnou dráhu Měsíce, protože čekat hodiny na odpověď konverzaci otráví.

Trvalo to sedm minut. Pak se v prostoru zablesklo a k Měsíci se pomalu snášelo stříbřité tělo Staré Archy, až zaujalo pozici pět set kilometrů od Nové Archy. Chvilku se nic nedělo, pak se prostor zaplnil pozdravy myslí z obou Arch. Na Měsíci se Roman obrátil na Jiřinku:

„Prosím tě, mohla bys těm nahoře říct, že se nechovají zrovna podle protokolu. Jasně, vím, že se dlouho neviděli, ale komunikace má mít nějaká pravidla, od toho tady jsme. Podívej na Kvakina, jak nervozitou zelená!“

Jiřinka obrátila tvář ke stropu, ne že by to nějak pomáhalo, ale byl to pěkný efekt. Tichounce zavrčela a ručičky přístrojů, měřící hustotu radiové komunikace, rázem spadly na nulu. Pak se zahleděla na Romana:

„Ještě něco, můj milý?“

Roman se na Jiřinku mile usmál:

„Děkuji ti. Popros, prosím, Starou Archu, ať sdělí parametry pásma, ve kterém se chce dorozumívat.“

Jiřinka opětovně na chviličku zaklonila hlavu:

„Cítím z jejich odpovědi pobavení, jestli prý známe historickou normu, která se v dávnověku používala na přenos FM rádia. Říkalo se jí CCIR. Tobě to asi nic neřekne, ale naši si už hrábli do historického archívu a sdělují nám, že je to přesně to pásmo, ve kterém se zdejší baví s našimi nahoře. Můžeme hned vysílat. Kdo začne? Romane? Kvakine?“

Roman mrkl na Kvakina:

„Začni, jsi zdejší…“

Kvakin se trochu zarazil, že to bude on, kdo oficiálně přivítá Starou Archu, ale pak se zhluboka nadechl a odvážně začal:

„Dobrý den. Jménem civilizace Aelbi vás vítám v naší sluneční soustavě. Mé jméno je Úíatehó a jsem vedoucím týmu pro komunikaci s Archou, tedy s tou původní, která k nám přiletěla, teď jí říkáme Nová Archa, abychom ji odlišili od vaší Archy. Na závěr přivítání bych vám chtěl popřát příjemný pobyt a hodně nových zážitků.“

Stará archa stejně květnatě odpověděla, Kvakin na to odpověděl další dávkou zdvořilostí, Archa… Tento slovní ping-pong chvíli trval, pak se obě strany shodly, že zdvořilůstek již bylo dost a je na řadě skutečné jednání. Kvakin se vytasil se svými obavami z Nového Lidstva, načež mu Stará Archa poněkud obšírněji odpověděla. V šoku z odpovědi byli všichni tři přítomní, bylo proč.

„Během své expanze potkalo Nové Lidstvo jedenáct jiných civilizací, vy jste dvanáctá. Se všemi mimo jedné se shodli, respektovali jejich území, zvyky, práva…“

„Co se dělo s tou jednou, se kterou se neshodli?“

„To byla hmyzí civilizace Tsengů. Začátek přátelský, hodně jsme je toho naučili. Bohužel, vše byla jen přetvářka. V okamžiku, kdy si mysleli, že jsou dost silní, tak zaútočili. Vyvraždili všechny cizince na své planetě, obsadili dva prakticky bezbranné planetární systémy a pokusili se zaútočit i na naši Archu. Naštěstí jsme měli dostatečnou rychlost, abychom mohli nouzově skočit mimo jejich planetární systém. Urychleně jsme vyrobili hlídače, kteří ničí vše, co z jejich planet odstartuje výše než je orbita, ze které by se již dalo skočit. Jinak je necháváme na pokoji.“

Kvakin se tvářil spokojeně. Přesto si neodpustil ještě jednu otázku:

„Ta naše loď… Vyrozuměl jsem, že je schovaná u vás v hangáru. Pustíte je nebo jaké s nimi máte úmysly?“

V odpovědi byly zřetelně cítit rozpaky:

„Rádi bychom, ale… V rámci upevnění vaší lodi proti trupu, aby se při manévrech nerozmlátila o stěny, jsme hangár napustili vodou a nechali zmrznout. V nynějších podmínkách máme problém tu vodu rozpustit, potřebovali bychom blíže ke slunci.“

Roman se nepokrytě smál, Jiřinka měla na tváři tajemný úsměv jako Monča Líza a na Kvakinovi byla vidět úleva, takže se už jen rozloučil:

„Když je to tak… Nenechte se zdržovat a leťte se ohřát, ti v lodi se už určitě těší domů.“

Ten večer se Romanovi dostalo ještě jednoho překvapení. K večeru Jiřinka někam zmizela, ale nepřikládal tomu nějaké důležitosti. Pravděpodobně spala v jiné kajutě, aby Romanovi nedělala pomyšlení. Jako každý večer se Roman vracel ze sprchy jen ve slipech, ale ve dveřích ložnice zůstal překvapeně stát. Jednotlivé postele zmizely, nahradilo je oblé dvojlůžko. Na uprázdněném prostoru stál stůl, na stole svícny s hořícími svícemi, kyblík se šampaňským, sklenice, talířky s občerstvením. Na druhé straně stolu stála Jiřinka, vlasy rozpuštěné, oblečená v poloprůhledném obláčku krajky. V šeru se jí jen třpytily oči.

Roman udělal krok do místnosti a kopnutím za sebou zavřel dveře. Popošel ještě kousek, až stál vedle stolu, stěží dva kroky od Jiřinky. Pomalu rozevřel náruč a vzápětí se mírně zapotácel, jak se mu do ní Jiřinka vrhla. Položila mu hlavu na rameno a tiše mu šeptala do ucha:

„Dnes, kdy mi bylo osmnáct, jsem byla na poslední lékařské prohlídce. Tělo mi funguje prvotřídně, mysl samozřejmě také. Ani nevíš, jak jsem se na tuto chvíli těšila!“

Roman ji vzal do náruče i pod koleny a šeptajíc slova lásky ji odnášel k posteli. Šampaňské na stole pomalu teplalo.

Osidlování

Výměna informací byla zahájena tím, že si pan Úíatehó postěžoval, že mu obyvatelé dali přezdívku Kvakin, takže mu tak říkají i doma, slyší na to lépe než na původní jméno, tak ať ho Stará Archa oslovuje také tak, ať se nežinýrují… Jak poznamenal Roman, výuka českého jazyka znatelně pokročila. Samozřejmě, obě Archy mohly komunikovat ve svém zrychleném čase, pravděpodobně to také dělaly, ale důležité otázky a odpovědi si přeposílaly přes dorozumívací centrum na Měsíci.

Nejdůležitější otázku měla Nová Archa, tlumočila je přes Jiřinku:

„Jak jste prováděli průzkum? Hlavně tedy, co se týká obyvatelných planet.“

Nepatrného zaváhání při odpovědi si všimla asi jen Jiřinka:

„Asi takhle. Máme vytipované, dalo by se říct koridory, kde je větší pravděpodobnost těchto planet. Na opačném konci máme houf planet neobyvatelných, ale bohatých na různé suroviny. Obyvatelné planety schraňujeme, aby byla možná expanze. Ani s ní to moc nepřeháníme, většina civilizací ve Velkém Kruhu si dala dobrovolné omezení porodnosti. Máme pravidlo, že na planetu připadne podle velikosti, obyvatelnosti a tak podobně tři až pět miliard obyvatel. Stačí to takhle?“

Jiřinka pokývala hlavou:

„Stačí to jako základ. Jde o to, jestli máte nějak prozkoumané ty obyvatelné planety, popřípadě kolik jich máte k dispozici. Jde totiž o těch deset miliard lidí, co máme v pamětech Archy…“

„Vy jste skutečně zachránili celou pozemskou civilizaci? Že se ptám, co? Jak to říct… Obyvatelných planet máme v rezervě dvacet, technických dvě stovky. Horší problém bude výzkum nahrání mysli do těla, to zkoumáme, ale zatím se nedaří…“

Jiřinka se mohla blýsknout:

„To je v pohodě, to umíme zase my. Místní to také zkoumali, dali jsme síly a vědomosti dohromady.“

Stará Archa se ozvala lehce užaslým hlasem:

„Výborná zpráva! Máme několik myslí, které musí být uzavřeny v pevné paměti, aby se nezbláznily. Jenom… Jak jste na tom s praktickou stránkou?“

Jiřinka se šla postavit před kameru:

„Pořádně si mě prohlédněte. Jsem sice klon tady Romana, ale díky trošky genetické manipulace jsem s ním geneticky nepříbuzná. A v holografické paměti mozku nyní existuje nahraná mysl, se kterou se bavil ještě, když obývala počítač. Bylo to vlastně jeho přání, abych byla z masa a krve!“

Při těchto slovech se pomalu otáčela, pohupovala, skoro tančila. Pak pokračovala:

„Prakticky jediný problém je nedostatek biologického materiálu. Technologii i zařízení máme. Napadla mě taková kacířská myšlenka: Nemohli byste mezi Novým Lidstvem udělat sbírku na chudé příbuzné? Stačila by tuna vajíček a pár hektolitrů spermatu, samozřejmě co nejvíc různorodého!“

Stará Archa jen odvětila Moment…, načež se skoro na půl dne odmlčela. Pak pokračovala s novinkami:

„Jiřinko, tvůj návrh vzbudil na světech Velkého Kruhu obrovské překvapení a zájem. Prakticky všechny planetární Rady teď dávají hlasovat o tvém návrhu, ale jsou si velice jisti kladným výsledkem referend. Dokonce i některé myšlenkově kompatibilní mimozemské rasy se hlásí, takže pokud by někdo chtěl prožít život jako delfín, hlavonožec nebo pes, má možnost. Moment… Už to začalo, výsledky prvních referend jsou okolo devadesáti procent. Takže, při tomto tempu bychom měli do hodiny vědět všechny výsledky. Následné zasedání Velkého Kruhu pak bude už jen formalita, ale je to tradice.“

Tři šéfové na sebe v Centru Komunikace jen bezhlesně zírali. Takový vývoj neočekávali ani ve svých nejdivočejších snech! Ticho nakonec prolomil Roman:

„Jiřinko, žádný strach, tobě to prvenství už nikdo neupře! A stále budeš ta jediná, aspoň pro mě…“

KONEC

Slovník:

Albedo = Odrazivost světla. Čím menší albedo, tím míň je předmět vidět

Atenova skupina = též zkráceně ateni je skupina planetek, jejichž dráhy probíhají poblíž a protínají oběžnou dráhu Země

Červený obr = Hvězda, která ve svém jádru již přeměnila většinu vodíku na helium. Následkem dalších pochodů uvnitř hvězdy dochází k rozepnutí vnějších vrstev a hvězda tak mnohonásobně zvětší svou velikost. Mezi nejznámější červené obry patří Antares (Alfa Scorpio).

Diamant = nejtvrdší známý přírodní nerost a jedna z nejtvrdších látek vůbec. Jedná se o krystalickou formu uhlíku. Tvoří hlavně jednotlivé krystaly oktaedrického, dodekaedrického nebo krychlového vzhledu, typický je vypouklý a vzácně až kulovitý tvar krystalů

Hibernátor = Zařízení pro umělý spánek v podchlazeném stavu, který umožňuje prospat mnoho let cesty v podmínkách velmi zpomalených životních pochodů

Kemit = Houževnatá hmota používaná v nejtěžších podmínkách. Třeba tam, kde se ocelový pancíř vypaří během pěti sekund…

Kuiperův pás = Oblast sluneční soustavy rozprostírající se od oběžné dráhy Neptunu až do vzdálenosti přibližně 55 astronomických jednotek od Slunce. Jde o podobné seskupení těles, jako je hlavní pás planetek, ovšem mnohem větší - asi 20krát širší a 20-200krát hmotnější.

Radar = Něco podobného jako teleskop, akorát se místo světla se používá elektromagnetických vln.

Redundance = zvětšení počtu prvků a cest ke zvýšení spolehlivosti zařízení

Oběžná rychlost Země = Za jeden rok okolo Slunce rychlostí 30,287 km/s

Na sever od Slunce = Vše, co je nad rovinou ekliptiky, tj tam, kde má sever i Země

Světelný rok = Vzdálenost, kterou urazí světlo ve vakuu za jeden siderický rok

Teleskop = Optické zařízení k přiblížení obrazu, prakticky velký dalekohled. Díky absenci vzduchu a gravitace je možno v kosmu stavět vysoce výkonné a přitom konstrukčně jednoduché teleskopy

Hvězdy třídy G = Slunci podobné hvězdy s teplotou 5 200 K - 5 900 K. Lidskému oku se jeví jako jasné, žluté hvězdy. Doba života je kolem deseti miliard let

Obyvatelná zóna = V astronomii užívaný termín pro oblast kolem hvězdy, v níž by se mohl vyskytovat život. Jinými slovy jedná se o oblast, v níž nacházející se planeta přijímá takové množství sluneční energie, které povrch planety nepřehřívá ani naopak nenechává přespříliš chladným

© 2016 - 2018

© 2016 - 2018

KONEC

Obsah

Spustit

Prolog

Archa

Probuzení

Velký úklid

Aelbi

První výprava

Sbližování

Jiřinka

Osidlování

Slovník